Pierce Brown: Dark Age

Copyright © 2019 by Pierce Brown Map copyright © 2019 by Joel Daniel Phillips Hungarian translation © Török Krisztina, 2019

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Pierce Brown: Dark Age

Del Rey, an imprint of Random House, Penguin Random House LLC, New York, 2019

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-511-5 (epub) ISBN: 978-963-419-512-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője A borítót tervezte: Faniszló Ádám Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Bobály Icu

Tördelés és nyomdai előkészítés: Téglás Zoltán

Műfaj: science fiction

Lilynek

DRAMATIS PERSONAE

A NAPKÖZTÁRSASÁGBÓL

Lykosi Darrow, Arató: A NapKöztársaság korábbi FőImperátora, Virginia férje, Vörös

Virginia au Augustus/Musztáng: A NapKöztársaság Uralkodója, Darrow felesége, az Augustus-Ház Primusa, a marsi Sakál nővére, Arany

Pax: Darrow és Virginia fia, Arany

Lykosi Kieran: Darrow öccse, Vonító, Vörös

Rhonna: Darrow unokahúga, Lándzsás, Kölyök Kettő, Kieran lánya, Vörös

Deanna: Darrow anyja, Vörös

Sevro au Barca/a Kobold: A NapKöztársaság Imperátora, Victra férje, Vonító, Arany

Victra au Barca: Sevro felesége, született Victra au Julii, Arany

Electra au Barca: Sevro és Victra lánya, Arany

Táncos, O’Faran Szenátor: Szenátor, korábban Arész hadnagya, Deanna férje, a Vörös Frakció Tribunusa, Vörös

Kavax au Telemanus: A Telemanus-Ház Primusa, az Augustus-Ház hűbérese, Arany

Niobé au Telemanus: Kavax felesége, az Augustus-Ház hűbérese, Arany

Daxo au Telemanus: A Telemanus-Ház örököse, Kavax és Niobé fia, Szenátor, az Arany Frakció Tribunusa, Arany

Thraxa au Telemanus: A Szabad Légiók Prétora, Kavax és Niobé lánya, Vonító, Arany

Alexandar au Arcos: Lorn au Arcos legidősebb unokája, az Arcos-Ház örököse, az Augustus-Ház szövetségese, Lándzsás, Kölyök Egy, Arany

Cadus Harnasszosz: A NapKöztársaság FőImperátora, a Szabad Légiók rangidős vezére Darrow után, Narancs

Orion xe Aquarii: A Fehér Flotta Imperátora, Kék

Colloway xe Char: A NapKöztársaság Haditengerészetének vezére, Vonító, Kék

Glirasztész: A FőKreátor Mérnök és feltaláló, Narancs

Holiday ti Nakamura: Virginia Oroszlántestőreinek Vezére, Trigg nővére, az Augustus-Ház hűbérese, a Pegazus Légió Centúriója, Szürke

Quicksilver/Regulus ag Sun: A Köztársaság leggazdagabb embere, a Sugár Művek tulajdonosa és igazgatója, Ezüst

Publius cu Caraval: A Réz Frakció Tribunusa, Szenátor, Réz

Theodorav: A Szilánk hadművelet vezetője, az Augustus-Ház hűbérese, Rózsaszín

Zan: Darrow eltávolítása után a NapKöztársaság FőImperátora, a Luna védelmi flottájának parancsnoka, Kék

Bohóc: Vonító, a Barca-Ház hűbérese, Arany

Kavics: Vonító, a Barca-Ház hűbérese, Arany

Min-Min: Vonító, mesterlövész és fegyverszakértő, a Barca-Ház hűbérese, Vörös

Fanyarpofa: Vonító, az Augustus-Ház hűbérese, Arany

Üveggolyó: Vonító, hekker, Zöld

Nyelvetlen: Korábban a Mélysír rabja, Obszidián

Felix au Daan: Darrow testőre, az Augustus-Ház hűbérese, Arany

A TÁRSADALOMBÓL

Atalantia au Grimmus: A Társadalom Diktátora, a néhai Hamu Lovagjának, Magnus au Grimmusnak a lánya, Aja és Moira nővére, korábban a Lune-Ház hűbérese, Arany

Lysander au Lune: Octavia, a néhai Uralkodó unokája, a Lune-Ház örököse, korábban a Grimmus-Ház hűbérura, Arany

Atlas au Raa/A Rettegés Lovagja: Romulus au Raa testvére, a Zéró Légió (a „Gorgók”) Legátusa, a Lune-Ház korábbi neveltje, a Grimmus-Ház hűbérese, Arany

Ajax/A Vihar Lovagja: Aja au Grimmus és Atlas au Raa fia, a Grimmus-Ház örököse, az Acélleopárdok Legátusa, Arany

Kalindora au San/A Szerelem Lovagja: Olümposzi Lovag, Alexandar au Arcos nagynénje, a Grimmus-Ház hűbérese, Arany

Julia au Bellona: Cassius megtagadott anyja és Darrow ellensége, a megmaradt Bellona-Ház Primusa, Arany

Scorpio au Votum: A merkúri fémbányászatból és építkezésekből meggazdagodott Votum-Ház Primusa, Arany

Cicero au Votum: A Votum-Ház örököse, Scorpio fia, A Skorpió Légió Legátusa, Arany

Asmodeus au Carthii: A vénuszi hajóépítő család, a Carthii-Ház Primusa, Arany

Rhone ti Flavinius: Lunai alPrétor, korábban Aja vezetése alatt a Drákóiak Tizenhármas Légiójának második embere, Szürke

Seneca au Cern: Ajax Vezére, az Acélleopárdok Centúriója, Arany

Magnus au Grimmus/A Hamu Lovagja: Korábban, Octavia au Lune uralkodása idején FőImperátor, a Rhea Felperzselője, Arany, a Vonítók és Apollóniosz au Valii-Rath végzett vele

Octavia au Lune: Korábbi Uralkodó a Társadalom idején, Lysander nagyanyja, Arany, Darrow végzett vele

Aja au Grimmus: Magnus au Grimmusnak, a Hamu Lovagjának a lánya, Arany, Sevro végzett vele

Moira au Grimmus: Magnus au Grimmusnak, a Hamu Lovagjának a lánya, Arany, Ragnar végzett vele

A PEREM BIRODALOMBÓL

Dido au Raa: A Perem Birodalom társKonzulja, a Perem Birodalom korábbi Uralkodójának, Romulus au Raának a felesége, született Dido au Saud, Arany

Diomédész au Raa/A Vihar Lovagja: Romulus és Dido fia, a Villám Falanx Taxiarkhosza, Arany

Seraphina au Raa: Romulus és Dido lánya, Arany

Héliosz au Lux: Dido mellett a Perem Birodalom társKonzulja

Romulus au Raa/A Por Ura: A Raa-Ház néhai Primusa, a Perem Birodalom korábbi Uralkodója, Arany, rituális öngyilkossággal végzett magával

OBSZIDIÁNOK

Csendes Sefi: Az Obszidiánok Királynője, a Valkűrök vezetője, Ragnar Volarus húga, Obszidián

Valdir/A Hajas: Hadúr és egyben Sefi királyi élettársa, Obszidián

Ozgard/Tűzcsont: Sámán, Obszidián

Freihild: Skuggi, elit bérgyilkos, Obszidián

Gudkind: Skuggi, elit bérgyilkos, Obszidián

Xenophón: Logosz, Sefi tanácsadója, Fehér Logosz

Ragnar Volarus: Az Obszidiánok korábbi vezére, Vonító, Obszidián, Aja végzett vele

EGYEBEK

Ephraim ti Horn: Szabadúszó, korábban Arész Fia, a néhai Trigg ti Nakamura férje, Szürke

Volga Fjorgan: Szabadúszó, Ephraim kollégája, Obszidián

Apollóniosz au Valii-Rath/A Minótaurosz: A Valii-Rath-Ház örököse, szószátyár, Arany

A Kezek Hercege: A Szindikátus egyik vezetője, tolvajmester, Rózsaszín

Lagalosi Lyria: Egy Gamma a Marsról, a Telemanus-Ház hűbérese, Vörös

Liam: Lyria unokaöccse, a Telemanus-Ház hűbérese, Vörös

Harmony: A Vörös Ököl vezetője, Vörös

Pytha: Pilóta, Cassius és Lysander társa, Kék

Függelék: Szabadúszó, Barna

Fitchner au Barca/Arész: Arész Fiainak korábbi vezére, Arany, Cassius au Bellona végzett vele

AZ URALKODÓ

– Napköztársaság polgárai, az Uralkodótok szól hozzátok.

Vaksin bámulok bele a légyszemű kamerák kereszttüzébe. Mögöttem a hajóablakban a Luna legfelső légkörének határán úszó harcállások és hadihajók látszanak.

Nyolcmilliárd szempár figyel most.

– Az elmúlt péntek estén, Mensis Martius harmadik napján értesítettek, hogy a Merkúr pályáján a Társadalom átfogó katonai intézkedéseket foganatosított. Az öt hosszú évvel ezelőtti Marsi Csata óta nem láttunk ilyen hatalmas erőket harcba vonulni. Mi tehetünk erről a válságról, minket hagyott el az eltökéltségünk a mindenható ellenség hamis ígéreteinek hallatán, mi beszéltük be magunknak, hogy ellenségünk is megjavulhat, hogy a jó benne is felülkerekedhet, és hogy lehetséges békét kötni még zsarnokokkal is. Bármily csábítónak tűnt is az ígéret, cselvetésnek és hazugságnak bizonyult, melyet a megmaradt Társadalom újonnan megválasztott Diktátora, Atalantia au Grimmus, a Hamu Lovagjának lánya eszelt ki. Az ő mesterkedése tört meg minket, miatta dőltünk be a zsarnokság ügynökeinek. Legnagyszerűbb tábornokunk ellen, a kard ellen fordultunk, amely levágta szolgaságunk láncait, és vártuk tőle, hogy fogadja el a békét, amiről ő már akkor tudta, hogy csalfaság. És hogy erre nem szánhatta rá magát, Árulónak bélyegeztük! Zsarnoknak! Örök acsarkodónak! Tőle való félelmünkben rendeltük vissza a Merkúrtól a Fehér Flotta egy részét, a Honőrző Gárdát. Magára hagyva így Aquarii Imperátort, erejét felére metszettük vissza, ezzel kiszolgáltattuk őt az ellenségnek. És most flottája, a flotta, amely hazánkat felszabadította, szétlőtt roncsként lebeg az űrben. Megsemmisült a ti kétszáz hadihajótok. Több ezer tengerészetek, katonátok lelte ott halálát. Több millió testvéretek vált ellenséges erők martalékává, felbecsülhetetlen mennyiségű és értékű közös vagyonotokra tehették rá az Aranyak a kezüket. És nem azért, mert erősebbek nálunk, hanem azért, mert a Szenátusunk képtelen volt helyesen dönteni.

Az utóbbi hónapokban sokszor hallhattam az Új Fórum csarnokaiban, Hüperión utcáin, Köztársaságunk vadonatúj csatornáin, hogy magukra kellene hagynunk a szabadságnak ezen fiait és lányait, ezeket a Szabad Légiókat. Sokszor hallottam, ahogy mindenki füle hallatára, nyíltan, szégyenkezés nélkül egyre többen nevezik őket Elveszett Légióknak. Leírtátok őket, pedig mindenkinél bátrabbak és kitartóbbak voltak, elmondhatatlan borzalmakon mentek keresztül értetek. Leírtátok őket, mert féltek egy esetleges újabb megszállástól, féltek, hogy a néhai Társadalom ismét vassal törhet be egünkre. Féltek, félünk kockára tenni azt a kényelmet és szabadságot, amelyet éppen ezek a Szabad Légiók nyertek el nekünk a saját vérük árán…

Megmondom nektek, én mitől félek. Félek, hogy az idő felhígította álmainkat! Félek, hogy nagy kényelmünkben már-már elhisszük, hogy a szabadság alanyi jogon jár! – dőlök előre, a kamerák ezernyi szemébe. – Félek, hogy eltökéltségünk lágyulása, a viszály és furkálódás, amelybe romlottságunkban belesüppedtünk, megrabol minket, eltávolít az egységtől, amely korábban ebbe az igazságosabb világba segített bennünket, ahol az egyenlőség és a szabadság sok ezer év óta végre újra megvethette lábát. Félek, hogy ez a szakadárság visszalök bennünket abba a rémisztő időszakba, amelyből épp csak kiverekedtük magunkat. De a sötétségnek ez az ismét eljövendő kora még kegyetlenebb és mocskosabb lesz, minden ízében átjárja majd a gonoszság, amelyet ellenségünkben győzelmünkkel felébresztettünk.

Hozzátok szólok most, Köztársaságunk népei, kérlek benneteket, fogjunk össze. Biztassátok Szenátoraitokat, hogy mondjanak nemet a rettegésre, rázzák le végre az önérdek bénultságát. Ne remegjen a kezük a megszállás gondolatára, ne akarják csakis maguknak azt, ami a közé, ami a tiétek, hogy ne rejtőzzenek a ti hadihajóitok mögé, de trombitálják össze szellemünk felbőszült angyalait, és induljanak meg a Köztársaság erejével a Merkúr egéről felénk tartó elnyomás és zsarnokság ellen, mentsék meg a Szabad Légiókat.

Ebben a pillanatban szívemtől háromszáznyolcvannégyezer kilométernyire, a távoli Dél-Pacifika kontinense felett ezer kilométerrel pályára áll, majd óránként 320 000 kilométeres sebességgel száguldani kezd a Sugár Művek lopakodó-polimerből készült löveghada, amely nem halált visz a Merkúrra, hanem élelmet, sugárzás elleni orvosságot, harci eszközöket és ha a férjem még életben van, akkor a remény üzenetét.

Nem hagytalak el. Eljövök érted.

Addig tarts ki, szerelmem. Tarts ki.

PROLÓGUS

KÉT HÓNAPPAL KORÁBBAN

Darrow

VÉRVÖRÖS

A Merkúr árnyékában köztársasági hadihajó-temető lebeg.

A Lunát, Marsot és Földet felszabadító dicsőséges Fehér Flottából szétzúzott törmelék és megannyi kiégett roncs maradt. Az alig hónapokkal korábban felszabadított bolygó körüli pályán kering a Hamu Ármádia pusztítása után megmaradt ócskavas. Nem járják már csarnokaikat az Eo álmát szívükben hordozó tengerészek és Legionáriusok, csak az üresség és holtak népesítik be szétvert termeiket, folyosóikat.

A Hamu Lovagja még egyszer, utoljára a képembe röhög, örököse így indítja uralmát.

Míg én Sevróval és Apollóniosszal a Vénuszon, az ágyában égettem semmivé a vénséges hadurat, addig a lánya, Atalantia előlépett az árnyak közül, és felvette apja rongyosra hordott Diktátori címét. Ármádiájuk fő haderejét titokban megindította a Vénusztól, és a nap radartorzító sugárzásának árnyékában lopakodva, a semmiből csapott le a Merkúr körül állomásozó Fehér Flottára.

A flottaparancsnok, Orion, a Köztársaság legravaszabb stratégája nem láthatta közeledtüket. Mészárlás volt, és én három héttel elkéstem, nem vethettem neki gátat. Barátaim eszeveszett segélykiáltásai gyötörtek, miközben átszeltem az űrt, és így egyre távolabb kerültem feleségemtől és fiamtól, egyre közeledtem a tébolyhoz.

De még ha a Fehér Flottával végeztek is, a Szabad Légióknak sikerült a Merkúron landolniuk, ők megvannak még. Hamarosan csatlakozom hozzájuk a bolygó felszínén, ám előbb még meg kell tennem valamit.

Ami sokkal könnyebben menne, ha Sevro itt lenne velem. Vele minden könnyebb, amihez erőszak kell.

Csak a saját nehézkes lélegzetemet hallom űrruhámban visszhangozni, ahogy átkelek a temetőn. MágnesTalpam hangtalanul fog rá egy kibelezett köztársasági romboló dongájára, a széles hasadékon bekukkantok a burkolat alá, hogy ellenőrizzem Lándzsásom munkáját. Harmincszintnyi mélységben hasadt itt fel a hajó, a sötétben törmelék úszkál: fémdarabok, matracok, kávéskannák, gépolaj fagyott cseppjei és leszakadt végtagok. Alexandarnak semmi nyoma.

Lábbal felfelé szerelőruhás tengerész merev holtteste lebeg felém. A részecskeLöveg csonka tömbbe fagyasztotta alsó végtagjait, szája néma sikolyba dermedt, mintha örökre azt kérdezné: „Hol voltál, amikor ránk tört az ellenség? Hol járt Arató, akire felesküdtem?”

Becsapták ellenségei, szövetségesei, önmaga.

Míg a Szenátus azzal áltatta magát, hogy zsarnokokkal is lehetséges békében élni, addig én azt hirdettem, hogy a Hamu Lovagjának halálával rövid úton véget vethetünk a háborúnak. Úgy hittem, nálam a jövő kulcsa, és hamarosan olyan élet veheti kezdetét, ahol leteszem a parittyaPengét, és már csak a fiamnak és feleségemnek élek, csak apa és férj leszek. Nagy nekikeseredettségemben minden erőmmel hinni akartam ebben a hazugságban. A Szenátus naivitásában ugyanúgy hinni akart Atalantiának. De most már tisztában vagyok az igazsággal.

A mi korunk a háborúé. Sevro azt hitte, elmenekülhet előle. Én azt hittem, leszámolhatok vele. Ám az ellenségünk valóságos hüdra, hiába csapod le a fejét, a helyébe két újat növeszt. Nem adják meg magukat, nem áhítják a békét. A szívüket kell megtisztítani, a harci kedvet kell kiégetni belőlük.

Csak akkor lehet béke.

Talpam alatt fény villan a mélyben, majd pár perccel később védőruhás Arany úszik fel mellém a burkolatra. Az ellenséges érzékelők vehetnek minket, ezért sisaklemezét az enyémhez nyomja, így a hangrezgések fizikálisan jutnak el hozzám.

– Reaktor élesítve, halottkeltésre kész.

– Szép munka, Alexandar.

Közönyösen biccent.

Az ifjú katona már rég nem az a bizonytalan tacskó, aki négy éve beállt mellém Lándzsásnak. A háborútól a legtöbben megtörnek. Néhányan a sebesülésektől, mások a veszteségektől, megint másoknak az akaratát törik meg. A legtöbben pedig a szégyentől zuhannak meg, hogy tehetetlennek bizonyultak. A szörnyűségek összezúzzák korábban dédelgetett álmaikat. Csak néhányan teljesednek ki a sötét élvezettől, ahogy ráébrednek, hogy gyilkolásra születtek.

Alexandar igazi gyilkos. Kiderült, hogy méltó örököse a nagyapjának, Lorn au Arcosnak. Felmerült már bennem a gyanú, hogy talán az én terheimet is örökbe kapja majd. Egymagában verte vissza az ellenséges áradatot, amikor a Hamu Lovagjának tornyában Thraxával és Sevróval mi hárman megrogytunk. És ez fellobbantotta benne az éhséget. Most csakis a bosszúra gondol, hogy Atalantiával megfizettesse flottánk elvesztét.

Hogy hiányzik nekem ez a tiszta és egyértelmű céltudatosság!

Hogy is mondta mindig Lorn? „Az idősek hűvösen tombolnak, mert csakis ők szabják meg, kinek meddig tartson az ifjúsága.”

Én hány ifjúságot szabok még rövidre? Mennyit ér nekem Alexandar élete? És a sajátom? Mintha a választ keresném, jobbra pillantok. A semmiben lebegő romboló burkán túl a messzeségben a Merkúr keleti karimája lüktet vörösre olvadt sarlóként.

Jóllehet a Lunánál alig nagyobb, ilyen közelről óriásnak látszik az apró bolygó. A Társadalom egy aknaszedő hajójának árnya vetül épp a felszínére. A kevéske megmaradt nukleáris aknát gyűjtik, amelyeket még az Orion dobált szét a bolygó körüli pályán rémült menekülésében, amikor rajtuk ütöttek. Amint a Hamu Ármádia megszabadul ezektől, már csak a hőn vágyott Héliosz kontinens feletti troposzferikus pajzs állja útját. Fekete hajóik ezért járőröznek a temető peremén, a felszínen megmaradt köztársasági légvédelmi erőktől biztonságos távolban. Alig várják, hogy megindíthassák az Acélesőt odalent várakozó hadseregem ellen. Akik nincsenek már sokan.

Ha a pajzsoknak vége, vége a bolygónak is.

Tízmilliónyi testvéremre vár a megsemmisülés.

Ezért jött ide Atalantia. A Fehér Flottát akarta összezúzni, a Szabad Légiókat lemészárolni. Hogy a Merkúrt minden bányájával és gyárával visszaszerezze, hogy felkészíthesse a Vénuszon hátrahagyott erőit a végső és visszaverhetetlen csapásra, amelyet majd a Köztársaság szíve ellen indít.

Alexandar lábai között aprócska lézerfény pislog a hajóburkon.

– Most viszik el őt – mondom.

– Ideje menni – bólint elkomorodva.

Elrugaszkodunk, úszunk vissza a temetőbe, ismét átvágunk a megtört sárkánySzárnyak között a fagyott hullatengeren, és a rombolótól két kilométernyire egy megsemmisült lángHajó törzsén landolunk. Végigsiklunk a felszínén, míg elérjük a sötéten tátongó hangár ajtaját. Odabenn fekete hajó várakozik, a Halottkeltő, a Hamu Lovagjának személyes hajója, egyedi prototípus, az erődjéből nyúltam le, ezzel érkeztünk a Vénuszról. És ma gondoskodom róla, hogy beteljesítse neve ígéretét.

– Hangyász hívja Fekete Tangót, veszed az adást?

A Rettegés Lovagjának hideg, okos hangja visszhangzik a Halottkeltő fülkéjében. Illik hozzá ez a hang. Atalantia leghatékonyabb hadvezére, Atlas au Raa nem is különbözhetne jobban tiszteletre méltó bátyjától, Romulustól. A Nulladik Légió gerilláival a felszínen okoz káoszt földi erőnk soraiban, miatta nem csatlakozhattam még csapatainkhoz. Miatta nem tudják az enyéim, hogy egyáltalán itt vagyok. Ahogy az ellenségeim sem.

Amikor három hete ideértem végre a Vénuszról, a bolygó már a Hamu Ármádia blokádja alatt nyögött. A Társadalom egész hadában egyetlen hajó sem ér fel a Halottkeltő technológiájához, a lopakodóm könnyűszerrel lapul meg a bolygó körül kerengő roncstemetőben.

Ezalatt az idő alatt a temetőben megbújva a Halottkeltő kódfejtő szoftverének segítségével lehallgattuk a Rettegés Lovagjának kommunikációját. A betegének gyógyszert felíró orvos tárgyilagosságával számol be minden rémtettéről, a csonkításokról, nyársalásokról. Ma azonban másról tárgyalnak.

– Vétel, itt Fekete Tangó, hallgatlak, Hangyász – felel a gyengécske Réz hang Atalantia nevében. Valami sötét kis kommandós adminisztrátor lehet a Megsemmisítő fedélzetén.

– Kettes Rabszolga csomagolva, szállításra kész – duruzsolja Atlas. – Vérmedúza útra kész. A tánctér zsúfolt, visszajelzést kérek gardedám indításáról, plusz felügyeletbiztosítást.

– Indítást visszajelzem, gardedám: Szeretet, Halál és Vihar, kezdőpont mínusz húsz. Kézfogásig ETA negyven perc. Felügyeletbiztosítás kész. Kérek visszajelzést gardedám kézfogásáról. Szállítás aktiválva, indulhatsz.

– Vettem. Kézfogást visszajelzem. Hangyász vége.

Adásnak vége.

A barátomat nevezik Kettes Rabszolgának. Amióta annak idején Sevróval a Lunáról menekülve elraboltuk a hajóját, Orion a bizalmasommá és legkészségesebb szövetségesemmé, az Arany Prétoraim hihetetlen kifinomultságával szembeni ellensúlyommá vált. És most az ellenség foglya.

Kettes Rabszolga. Mocsadékok.

Még az érkezésünk előtt rabolta el a Rettegés Lovagja a főhadiszállásáról, a Merkúr fővárosából, Tükhéből. Testőreit, közvetlen környezetét kíméletlenül lemészárolták. Levágott ujjait az ágyában hagyták, fricskaként a Szabad Légiók orra előtt.

Bár a Rettegés Lovagjának egyelőre nem sikerült a bolygóról felküldenie foglyát, a parancsnokaim nyomába küldött nyomkövetőit rendre lerázta, mindig egy lépéssel előttük járt. Azóta hallgathattam a görény jelentéseit arról, hogy nyúzta meg némelyiket élve, és hogy kínozta Oriont a hegyek közt megbújó titkos bázisán. Ma pedig megkísérli feljuttatni Atalantia erődjébe, ahol végre a sötét pszichonémber kezei közé kerülhet. Idegkivonásnak vetné alá, márpedig ebben a tudományban csakis a feleségem érhet fel hozzá. A kínzásnak talán ellenállt Orion, ha azonban Atalantia egyenként lehámozza tudata rétegeit, akkor garantáltan megszerzi a Köztársaság bolygóközi védelmi rendszerének teljes felépítményét.

Ezt nem engedhetem.

– Náci seggfejek – motyogja Rhonna, az unokahúgom, és szinaptikus kesztyűjében ökölbe szorítja a kezét, majd felmutatja Alexandarnak.

– Azok a ropogósra sült Vörös parasztok adták el Oriont, nem az Aranyak – magyarázza a fiú válaszul, miközben Thraxa au Telemanus gigászi fejére harci tarajat beretvál. Olyat, mint az enyém. Thraxa Kisleánynak nevezett harci pörölyének tükrében csodálja az eredményt.

– Seggfej az egész bolygó, ahogy van – folytatja Rhonna –, szerintem fontold meg, hogy veszel itt palotát magadnak, Királylány.

Alexandar csókot dob neki válaszul.

– Atalantiának legalább van stílusa – énekli Colloway. A Köztársaság legjobb pilótájának alapelve, hogy soha nem fecsérli az energiát. Most is egy kupac impulzusPajzson heverészik füstpálcáját szopogatva. Sovány végtagjait szétvetve, álmosan nézegeti halványkék szemeivel a kacskaringózó füstöt. – Rémlik valakinek a Rémpöröly meg a Fénytiló? Jupiterre, a Hamu Lovagja volt az orrukra pingálva. Már ha ismerte ezt a szót. Mibe, hogy ő legalábbis Légnyelőnek vagy Életgázszívónak nevezte…

– Elég legyen – döngeti a padlóhoz a Kisleány nyelét Thraxa. Be is horpadt a fedélzet.

És mindenki befogja.

Gyilkostársam már nagyon be van indulva a harcra. Arcát narancsszínre mázolta, vaskos nyakát úgy szegi előre, mint a naplementében fürdő paripa a versenypálya startmezőjében. Én Vörös bűntudattól hajtva utálom, hogy ennyire kedvelem az erőszakot, az ősi Arany kéjesen merítkezik meg saját vérszomja lobogásában. Nem a diadalra vágyik, ahogy Cassius, és nem is nemes viadalra, mint Alexandar, de még csak nem is a megtisztító bosszú vágya hajtja, ami Sevrót. Neki a csata esszenciája kell. Thraxa soha nem olyan energikus és pezsgő, mint egy harcmezőn töltött hónap után, amikor bőrére kérget von a felszerelés pántjai dörzsölte bőrkeményedés és az izzadság sója, lelkét átjárja a nem zsákmánynak született emberek utáni vadászat izgalma.

– Imádok olyanokat ölni, akiket utálok – felelte egyszer Pax kérdésére, hogy miért tart velem. – És apukád vonzza őket, mint dög a legyet.

Végigmérem csekélyke erőim sorát. Colloway kivételével mindnek ott díszeleg a fején a Sevro bevezettette harci hajtaraj. Alexandar, Colloway és Thraxa láthatóan készen áll. És Rhonna meg Nyelvetlen? A vénséges Obszidián törökülésben ücsörög a padlón.

A börtönőrből vált rabból lett harcostársunk nagy kincsnek bizonyult már a Hamu Lovagjának szigetén is. A Köztársaság igaz híve, de félek, arra nincs felkészülve, ami most következik. Sefi társa, Valdir és az Obszidiánjai, meg Sevro és Victra, Kavics meg Bohóc és Holiday nélkül kényelmetlenül karcsúnak tűnik a csapat. Legjobb barátaimmal a legjobb fegyvereimet hiányolom.

– Az ellenség mozgásba lendült – mondom. – A Rettegés Lovagja egy órán belül megkísérli a Megsemmisítőre kézbesíteni Oriont. Ha meg tudjuk menteni, megmentjük. Ha megmenteni nem tudjuk, megsemmisítjük. Nem hagyhatjuk, hogy az információink birtokába jussanak – nézek bele sorban mindenki szemébe, hogy lássam, tisztában vannak-e a helyzettel. – Mindenki tudja, mi a terv. Mindenkinek szabad keze van, egy pillanatra se feledjétek, miért vagyunk itt. A küldetésünk nem az, hogy magunkat mentsük, hanem hogy megóvjuk a Köztársaságot. Bármi áron.

Bólintanak, de félek, nincsenek vele tisztában, milyen mértékben várom el, hogy eszerint az elv szerint járjanak el. Lehetnek köztük, akik a végső pillanatban megbicsaklanak a lelkiismereten, és más megfontolást esetleg fontosabbnak ítélnek.

Pedig biztosra kell mennem.

– Információink szerint alsó hangon három Olümposzi Lovagba és Gorgó harcosokba szaladhatunk bele – folytatom. A Gorgók a Rettegés Lovagjának személyes kommandós légiója. Soraikban az Intézetben megszégyenült Aranyak, antiszociális hajlamú Szürkék és Obszidiánok verődtek össze. – Olümposzival senki nem bocsátkozhat harcba, hacsak nem mellettem.

– Rettegés is ott lesz, személyesen? – kérdi Thraxa mohón.

– Atlasnak hívják – felelem. – Lehetséges, bár kétlem, hogy Atalantia az Eső előtt vásárra vinné a legjobb földi harcosát. Ajaxot viszont biztosan elküldi.

Alexandar és Thraxa erre befeszül.

– Fanyarpofa megerősítette? – kérdezte Rhonna.

– Fanyarpofa még mindig néma – felelem, erre leszegi a fejét. Gondolom, attól tart, a férfi halott. Sajnos valószínű, hiszen Atalantia cselvetéséről sem adott előre hírt, pedig már akkor be volt épülve a Megsemmisítőn. – Egyéb kérdés?

Semmi. A változatosság kedvéért.

– Jól van, akkor mindenki a helyére. Hozzuk haza a kislányt.

Rhonna felnyalábolja az űrzsákját, összepacsizik Charral és Nyelvetlennel, aztán lecsusszan a létrán a csillagBurok-rekeszbe. Jön a bűntudat. Az öcsémnek azt ígértem, hogy vigyázni fogok rá. Ha nem lennénk ilyen kevesen, talán kiötölhetnék valami kifogást, hogy a Halottkeltőn hagyjuk, de Orionért még az ő életét is kockára teszem. Ráadásul ez a mai akció rajta áll vagy bukik. Talán még nálam is fontosabb az ő szerepe.

Ahogy a többiek távoznak, elkapom Alexandar karját, és Thraxa festéknyomójára mutatok. Megkérem, hogy tegye meg nekem a szívességet.

– Tudom, hogy régebben közel álltatok egymáshoz Kalindorával – vágok bele, ahogy a kezébe veszi a szerkezetet. Csak biccent anyja húgának neve hallatán.

Végigpergeti a festéknyomó színopcióit.

– Minden nyarat nálunk töltött Elíziumban, folyton a nagyapa fülét rágta, hogy tanítsa. De már akkor Atalantia és Anastasia nagy barátnője volt, és a nagyapám nem szándékozott még egy fegyvert adni Octaviának – néz most fel Alexandar. – Amikor a családot az Európéra költöztette, a nagynéném inkább az Uralkodót választotta. Nem rokonom többé – szegezi az arcomnak a festékszórót. – Mi legyen? Koboldfekete, Valkűr-kék, Minótaurosz-lila, Julii-jáde…

– Vérvörös.

Újfent a köpőCsőben.

Ölésre várva.

Hogy utálom ezt!

Amíg az elme mozgásban van, mindig talál valamit, amin csámcsoghat. Ha megpihen, az enyém önmagát kezdi felzabálni.

Hányszor feküdtem már itt? Az acélméhbe zárva, nem születésre, hanem gyilkolásra várva. Zárt helyeken rám szakad a rémület. Nem attól félek, ami odakinn vár rám, mert arra úgysem készülhetek fel, hanem attól, hogy ez lesz a végső, örök sírboltom.

El vagyok átkozva. Azért élek, hogy öljek. Ez akartam lenni?

Erre az életre vágyom? Hogy pirkadat előtt ébredjek, a ravaszra mosolyogjak és az egyre ifjabb gyilkostársakkal tréfálkozzam, miközben én magam egyre öregebb leszek? Hogy tankok alatt töltsem az éjszakát, rommá lőtt városok porában, hullák közt?

Már rég nem hiszek a Völgyben. Én magam is két lábon járó hulla vagyok.

Isten óvja azokat, akik keresztezik az utam.

Hiányzik az élet ígérete, az eső illata, a hullámok moraja, ahogy megtörnek a parton. A zsúfolt ház zsivaja. Azt az életet mintha csak átmenetileg kibéreltem volna, soha nem volt az enyém.

A feleségem és a fiam a valóságban is léteznek, nem csak a fejemben lakó szellemek. Most is ott vannak valahol, lélegeznek, járnak-kelnek. Hol vagy épp, Pax? Félsz? Megtalált már anyád? Vagy a bácsikád? Vagy az zakatol most is a fejedben, hogy eljön-e valaha érted az apád? Gyűlölöd őt, amiért elhagyott? Meg fogod ezt valaha érteni?

Apró mozzanatokat csentem el tőle és az anyjától, túszul ejtettem őket, és ígérgettem nekik, hogy egy napon majd hazatérek. De hazugság volt. A Merkúr a végzetem.

A Paxtól kapott kulcsért nyúlok a nyakamhoz, megint kiment a fejemből, hogy három hete leraktam a poggyászommal. Az anyja jut eszembe. Sevróval ellentétben Virginia soha nem rótta fel, hogy hanyag apa lennék. Ő ismeri a szívemben tomboló, kaszaboló erőket. Hogy lehetnék úgy jó apja Paxnak, ha közben hátat fordítok azoknak a millióknak, akik a Lunán rám esküdtek fel és úgy döntöttek, hogy velem tartanak? A sokak iránt érzett felelősség súlyosabb az egyetlen személy iránt megéltnél, még ha megroppan is tőle bennem valami. Magányos lettem így, hogy már tudom, Sevro sem vállalta ezt az áldozatot. Én vagyok az egyetlen, akiben mindent felülír ez a meggyőződés? Vagy egyszerűen csak megtébolyodtam?

Útközben, amíg a Vénuszról átértünk a Merkúrra, tartottam a kapcsolatot a feleségemmel. Itt veszélyes lett volna. Lejátszom az utolsó üzenete végét, az utolsó mondatokat, a hangja visszhangzik a sisakomban: „Bízz bennem, a feleségedben, hogy megtalálom a fiunkat. Bízz bennem, az Uralkodódban, hogy seregeinkkel a segítségedre sietek. Bízz bennem annyira, hogy életben maradj.”

A feleségemben bízom. Az Uralkodómban nem.

Victrával és Sevróval együtt haza fogják vinni a fiunkat. De megtizedelt csapataimnak semmiféle hadsereg nem siet a segítségére. A legtöbben rég elfeledték, hogy az enyéim parittyaPengéjét eredetileg nem a lándzsaviperák elpusztítására alkották meg. Hanem hogy a beszorult bányászok lemetszhessék vele saját végtagjukat. Régi tanítóm, Táncos azonban nem feledte, és most a Vox Populi mozgalom VezérSzenátoraként meghozza a szükséges döntést: immár haszontalanná vált kar gyanánt csapnak majd le bennünket a Köztársaság testéről.

Atalantia is erre alapozta tervét. Ha itt, a messzeségben felőröl bennünket, ha elpusztítja a Szabad Légiókat, és megszerzi hadigépezetének az itteni forrásokat, akkor senkinek sem lesz esélye vele szemben az űrben, ahogy Atlasszal és a Hamu Légióval szemben sem a Földön. És akkor már bátran támadhatnak az anyám, az öcsém, a nővérem, a fiam, a feleségem, a barátaim és az otthonom ellen.

Tisztában vagyok vele, hogy nem fogom túlélni a Merkúrt. Ahogy a Szabad Légiók sem térnek innen haza. Azt azonban elérhetjük, hogy Atalantia akkora áldozatot fizessen a kezünk, a testünk, a halálunk árán, hogy beleroppan az Aranyak serege, és családjainknak, Köztársaságunknak és törékeny álmunknak marad még esélye a túlélésre.

Ha az életem árán a seregük Aranyat vérzik, akkor kész vagyok az áldozatra.

Hátrahagyom a feleségem arcát, ahogy a Merkúrra indulva hátrahagytam minden más holmimmal együtt a gravMotor kulcsát, amelyet még a fiamtól kaptam, és már csak a vörös fényt nézem meredten, míg meg nem reccsen az ellenség kommunikációs csatornája:

– Hangyász Fekete Tangónak. Gardedámmal a kézfogás megtörtént. Indulás három, kettő…

Egyetlen szikrára belobban a bolygón az őrület futótüze. A kihalt hegyek rejtekéből magányos fregatt emelkedik fel, a nyomában hat sárkánySzárnyból álló kísérete, a sivatag felett alacsonyan szállva indulnak meg a Szükorax-tenger felé, ahová már nem ér el a felszíni pajzs. A bolygó felett Atalantia Megsemmisítőjének vezetésével öt romboló hagyja el a pályát, és zuhan alá a nyugati félteke fölött.

Válaszul a Szabad Légió kötelékei bukkannak fel máris a tenger felett, Atalantia rombolói pedig bombázzák a pajzson kívül eső bolygóteret. A Köztársaság légvédelmi ágyúi felelnek a tűzre, és próbálják elkapni a menekülő fregattot. A Megsemmisítőből a Társadalom sárkánySzárnyakat küld a megsegítésére. A nyugati félteke felett hamarosan elszabadul a pokol.

De mi kimaradunk belőle. Ahogy az Olümposzi Lovagok is.

A háttérben a kibontakozó csatával Colloway a Ladon-pusztát fürkészi. Követem a pillantását.

– Szellemet fogtam a Kelet-Ladonon. Az lesz a mi madarunk. Hermész-osztályú korvett.

– Várd ki, hogy elérje a törmelékmezőt.

Persze a korvett magasról tesz a nyugati végeken kirobbant hajcihőre, a keleti félteke felett szakad ki a légtérből, és áll pályára, hogy habozás nélkül irányba vegye a törmelékmezőt.

– Tapadj rájuk, Char.

– Bumm, mondja az ágyú.

Kibelezett rombolónk üregében ezertonnányi első osztályú fegyverzet kel életre. A Halottkeltő torziós rezgéscsillapítók dübörgése közepette rongyol elő rejtekhelyéről.

– Nyakat behúzni – figyelmeztetem a Vonítóimat, miközben Colloway a temető szemetében cikázik. Egyelőre észrevétlenek vagyunk. – A lándzsa hegye én vagyok. Mindenki az én tempómban mozog. Aki ellenszegül, elesik. A lendület a kulcs. Ha megállunk, meghalunk.

Rázkódunk, a hajónk törmelékbe futott. Alex és Rhonna között él a vonal, belehallgatok.

– Reménykedjünk, hogy ez megér egy farkasbőrt – mondja Alexandar.

– Álmodik a nyomor. Hagyni fogja, hogy farkaskölykökként hagyjuk itt a fogunkat – sóhajt Rhonna. – De ne lankadj, Királylány.

– Te se, Rozsdás.

Kiszállok.

– Látom a célpontot – susogja Colloway. – Pöcsök és nunik, puha részre vigyáz, köpök.

Ahogy tüzelni kezdenek az ágyúk, a hajó felmorajlik. Kiszúrtak bennünket. Beindul a versenyfutás a törmelékmezőn az Ármádiájuk felé. Pörgünk és száguldunk, akár egy megveszekedett búgócsiga. Pattog le a lőszer, választüzet kapunk a Vérmedúzától. Cammog az idő, kúsznak a másodpercek. Türelempróba. Három héten át vártam, három héten át a sötétben. Háromhétnyi szenvedés, három hét ezért a fogásért.

Mögöttem érik a töltet, szívja fel magát a mágneskilövő.

A fény zöldre vált.

Sárgára.

Pirosra.

Beköszön a gravitáció.

Kilökődöm a köpőCsövemből.

Lendület, napfény és pörgő acél. Egységünk átszeli egy lángHajó lövedékerdejét, épp most keveredett lövésváltásba a Halottkeltővel. Colloway gonosz kis árnyként tapad a farába.

A Vonítóim rádiójele elvész a törmelékmezőben. Rákapcsolódom a csillagÖltönyöm oldallövegeire, célba veszem a korvettet, tudom, hogy az enyéim a nyomomba szegődtek. Ötszáz méterre vagyunk, a törmelék fütyül a fülünkbe, mindenütt ott van. A hajók rendszeréből kitört vér-és vízcseppek fagyott gömböcskéi suhanó sávok. Az embereim szívverése a kijelzőmön lüktet, ahogy próbálnak lépést tartani velem.

– Kapjatok el – biztatom őket. – Kapjatok el.

Kétségbeesett menekülésében a Medúza kis híján beleszáguld egy romboló meghajtójába. Súrolja a jobb oldali meghajtókat és élesen jobbra fordul. Istentelenül jó a pilótája. De a gyomrában az emberek, ha nincsenek bekötve rendesen, belilulnak majd a huppanásoktól.

Az alkalom megszüli bennem a betörőt.

– Behatolunk – mondom, és lendületből élesítem is a gravCsizmát. A Medúza tömege egyre nő előttem, a középvonalát célzom be, mutatom Collowaynek a betörési pontunkat.

Felkészülök a becsapódásra, felszítom magamban a szokásos dühöt.

Atalantia csak hiszi, hogy ellophatja az Imperátoromat.

Hogy a Rettegés Lovagja megtarthatja magának a barátomat, és kedvére kínozhatja, játszadozhat vele.

Hogy erre én a nyakamba kapom a lábaimat, behúzom a farkamat, és rohanok haza a Lunára. Hogy a sorsukra hagyom az embereimet.

Hogy elrabolhatja a fiamat, és hogy ennek nem lesznek következményei.

Na, hát itt vagyok, te őrült picsa. Kurvára itt vagyok.

Én vagyok a kibaszott következmény.

– Öt másodperc behatolásig.

Colloway aranylövése telibe kapja a korvett oldalát, a borítása felhasad. A lövegből kicsap a molekuláris légzsák.

Két másodperc.

Egy.

Behatolás.

Áttöröm az olvadt lyukat, a molekuláris légzsák fekete gomolyként tágul ki körülöttem, mint valami fényes, osztódó gombatelep.

Belecsapódom, a fogam átharapja a fogvédőmet, lüktetnek a belső szerveim. A légzsák felfogta a becsapódást, most azonban már akadályoz, pont, ahogy Alexandar jósolta – lezárja előttem a lyukat, és fejjel lefelé belegabalyodom az ölelésébe. Nem érem el az impulzusVértem combján a semlegesítő oldat kioldóját.

A légzsák hálója beborít, itt vagyok a feketeségben. Foltos sivatagi felszerelésben álarcos ellenséges erők kúsznak elő a hajótestből. Egy pillanattal korábban lökődtek ki a hasadékon át az űrbe. Most hozzám hasonlóan csapdába estek. A beretvámat sem érem el a csuklómon. Tőlem alig félméternyire egy kifakult sivatagi pillantású Obszidián fog pisztolyt a fejemhez. Félrelököm a csövét, és a hálótól lelassulva nyomom az öklömet a gyomrába, míg át nem szakad a húsa. Ahogy benyúlok a bordái alá, és megmarkolom a máját, felüvölt.

– Hangot ki – ugatom a rendszerbe.

– Vonító Három, ellenséges erők előttem, semlegesítő oldatot aktiválom – jelenti Thraxa.

– Kölyök Kettő, landoltam – köszön be Rhonna is. – Utasításra fúrok.

– Kölyök Egy? Nyelvetlen?

Csak a zizegő némaság.

A légzsák felbugyog, Thraxa ezek szerint tényleg kiengedte a semlegesítőt. A fedélzetre csepeg a sűrű, fekete trutyi, gőzbodrok csapnak fel belőle. A vértem a padlón koppan, ahogy leoldom magamról, de a kezem még mindig a süvöltő rabszolgalovagban markolász. Előrántom a beretvámat, és megmártom a képében.

Még rángatózik, de már több alak is mozog körülöttem a gőzben. Hat ellenséges erő, mind ellenem tör. Nagy nehezen feltápászkodom, és akkor egymás után, szép sorjában kettéosztódik mind a hat test. Karcsú alak siklik keresztül rajtuk egy lykosi táncos könnyed eleganciájával.

– Kölyök Egy, jelentkezem.

Alexandar a Rettegés Lovagjának hat elit emberét hasította ketté egyetlen pillanat alatt, és most frissen és üdén huppan fél térdre előttem. Családi pengéjéről letörli a vért, és felsegít.

A lyuk, amelyet Colloway metszett a hajó hasába, három szint mélyre hatol. A megrongálódott szerkezetekből szikrák pattognak, a törzs molekuláris pajzsa recsegve zárja össze mögöttünk a hasadékot, beforraszt bennünket az ellenséges hajóba.

Nyelvetlen is belép a rendszerbe, két szinttel alattunk bukkan fel. Összerakja a sárkánySzárny-löveget, amelyet korábban Rhonnával kukáztak ki a temetőből, és vértje házilag szerkesztett külső vázára akasztja az ember nagyságú fegyvert. Thraxa egy szétlőtt falon át érkezik. Rókás harci sisakja behorpadt. A hasából éles fémdarab meredezik, hátul is átszakította a vértjét. Lehajlítja a fémdarab két végét, közben hátrafelé pillantgat, ahonnan az ellenség közeledő hangjai egyre erősödnek: jönnek az alsóbb szintekről és a főfolyosón is.

Lehajítok egy gránátot az alsóbb szintekre. Fehér robbanás rázza meg a hajót. Kikukkantok a főfolyosóra.

Maszkos emberek kúsznak-lopóznak felénk, mint valami kúszónövényzet. Lövedékek csapódnak a falba, és ahol egy pillanattal korábban a fejem volt, a fém olvadni kezd.

– Nyalintsd meg őket, Nyelvetlen.

Az Obszidián a hidraulikus szerkezettel megdönti a sárkánySzárny-löveget, szintbe állítja, közben Thraxa hátulról átkarolja őt, így segít neki rögzíteni. A löveg eredetileg a hajók alapfelszerelése, nem az embereké, még csak nem is Obszidiánoké. A lövedék pörögve, rémisztőn hasítja az energiákat és a levegőt, Nyelvetlent hátrataszítja a légnyomás Thraxa karjaiba. A világ keretei megrepedeznek. Thraxa közben kirántja harci bárdját a mágneses tárból, Alexandar a pengéjével tiszteleg felém, majd a főfolyosó felé fordul.

Előttünk kaleidoszkóp tördelte mészárszékimázs remeg.

– Kölyök Kettő, kezdd a fúrást – utasítom Rhonnát.

– Vettem.

– Fejre áll – rendelkezem. Nyelvetlen kivételével mindannyian a mennyezetre kapcsoljuk a gravCsizmát. – Száz méter a Csomagig. Előre!

A Nyelvetlen támasztotta világvégébe rontunk. Minden a feje tetején áll, a levegő sistereg a hőtől, testrészek gőzölögnek a padlón. Félig megolvadt ajtókeretek dőlnek lassan meg. A főfolyosó végigfut az egész hajón, a legrövidebb út a cellákhoz. Csakhogy itt pillanatokon belül társaságot kapunk, a sebességünk most a legfontosabb, különben egyedül Rhonnán áll vagy bukik minden.

A folyosó távoli végében máris porzik a légkör, drónok száguldanak sikoltva felénk, köpik ránk a tüzet. ImpulzusÖkleinkkel hárman háromfelé tágulunk, röpköd a szilánk és a repesz. És már be is futnak a Gorgók.

Több tucat elit gerilla tüzel a sarkok mögül, de mi megállíthatatlan, energia, beretva és harci bárd fejre állított faltörő kosaként zúgunk előre a plafonon.

Egyenesen mellbe lövök egy Gorgót, a lövedék megöli a mögötte álló, vértezett harcost is. A harmadik lehetetlen mélységbe hajol, hogy hátulról három lövést eresszen meg a fejem irányába, de én már rég ott sem vagyok, az öklöm egy Obszidiánt irt ki éppen.

Jobb combomnak célba találó gránát koppan, a mágnese egyből rám cuppan, de már le is csaptam reflexből a beretvámmal, Alexandar pedig odébb rúgja. Tíz méterrel előttünk robban fel, hátralódít bennünket.

– Tovább.

Tizenhat évesen gyilkoltam. Húszévesen hadvezér lettem. De ifjú énem nem erre készült, zsenge voltam, és váratlanul ért a harc. Az az énem a Pokolfúró volt, ez az énem a karomFúró.

Úgy hasítok keresztül a Zéró Légió sokat látott veteránjain, mint a vajon. Pedig önti őket ránk a hajó minden folyosója, szeglete. A létezés füstté, tűzzé változott. A vértem pattog, belső figyelmeztetések bombáznak. Le-fel kapcsolgatom az impulzusVértet, hogy alkalma legyen hűlni kicsit, nehogy megfőjek benne. A Gorgók nem adják olcsón magukat, és nem mellesleg el sem akarnak fogyni.

Beszorítanak. Három oldalról körbezártak, előre pedig nem jutunk tovább. Nyelvetlen a főfolyosót tisztítja meg egyetlen lövéssel a hátunk mögül, közben őt is oldalba kapja valami. A vértjén lyuk füstölög, ő pedig előrebukik. Végzek a támadójával, és megosztom vele a vértemet, hogy legyen ideje összekapni magát.

– Csúszás.

Alexandar zökkenőmentesen vált, céloz, és belövi a folyosót. Thraxa ritmusban fordul vele, átveszi a helyét. Nyelvetlen közben regenerálódik, és beáll Thraxa helyébe. Alexandar tébolyodott lángcsóvaként vágtat végig a folyosón, a beretvája mellesleg nyírja, akit csak elér, a gravitációt olyan könnyedséggel fordítja fejjel lefelé, mint senki a világon. Az egy szem Sevro kivételével talán. Az utunkat álló tüzéreken próbál áttörni, hogy végre előre is tiszta legyen a pálya.

– Burok beszakadt – jelenti Rhonna a fülembe –, behatolok.

A Gorgó tüzérek nagykönyves flaviusi lefegyverzést mutatnak be Alexandaron, hárman elektromos sorozatokkal blokkolják, mielőtt elérhetné őket, ezzel az impulzusVértjét alaposan túlterhelik. Ketten nagy erejű lövegekkel célozzák a meggyengített páncélt, és ki is ütik. Úgy imbolyog, mintha lerészegedett volna. Ekkor adja meg a kegyelemdöfést a Centúriójuk: az ökle megvillan. Három pajzsmetsző tőr süvölt a feje felé.

Thraxa előrelódul, a tőrök sisteregve kapnak gellert az ő sértetlen páncélzatán, de az egyik kilyukasztja a bal vállát, kibillenti az egyensúlyából, oldalra taszítja.

– Csúszás!

Thraxa helyébe pattanok, gravCsizmával előre belevágódom az átkozott tüzérségi egységbe, hogy egyszer és mindenkorra leszámoljak velük. Miközben a testük csepeg le a vértemről, a barátaim pedig a hátam mögött harcolnak, megpróbálok a füstön át végre képet kapni a folyosóról előttünk. A gomolygásban vörös szív lüktet. Aztán fehér koponya csatlakozik hozzá.

Két alak állja el a cellákhoz vezető utat – az Olümposzi Lovagok beretvái fogakként villódznak. Mellvértjükön az azonosító szív-és koponyaembléma a világba ordítja, hogy kivel állunk szemben: a Szerelem és a Halál Lovagja.

Hol lehet a Viharé?

Hol lehet Aja egyetlen fia?

Valami néma istenhez fohászkodom, hogy csak ne Orionnal legyen.

Balra Gorgók, jobbra Gorgók. Mögöttünk egy közel százötven kilós csúcsragadozó kuporog a folyosón, fekete-szürke harci leopárdsisakja leeresztve, vadászatra készen.

Ajax.

– Kölyök Kettő, megkaptuk az Olümposziakat, tiszta vagy. Hozzám – vakkantom.

Lendülünk, el Ajaxtól, a Szerelem és a Halál felé. Ők is, ahogy mi, gravCsizmában, kényük-kedvük szerint forgatva a gravitációt. Akárcsak mi. Összecsapunk, acél cseng-bong. Halállal a falnak csapódunk, a mennyezetnek, a padlónak, sakkfigurákként sodorjuk el a sivatagi ruhás Gorgókat. Egyszerre sütjük el impulzusÖkleinket, és olvasztjuk semmivé egymásét. A robbanás ereje az egymással küzdő Szerelemnek és Alexandarnak csap bennünket, akik eddig sokkal elegánsabban és kecsesebben párbajoztak. Alexandar átpasszolja Szerelmet Thraxának, aki a pörölyének gigantikus csapásával igyekszik befejezni a munkát. Akkor Halál oldalról csapódik Thraxába, hogy védje szárnysegédjét.

A hátuk mögött Nyelvetlen elsüti Ajaxra a löveget. De még soha ilyen gyorsaságot nem láttam: Ajax felpattan a plafonra, Nyelvetlen felé siklik, aztán szikrázva dobbant át a padlóra, hogy hason száguldjon tovább. Mivel a löveg légnyomása felfelé tolja a csövet, Nyelvetlennek időbe telik, hogy ismét lefelé célozzon vele.

És Ajax számolt ezzel a belassulással.

Elhasít Nyelvetlen mellett, a csuklója villan. Befékez, megpördül, és már fel is vette a Fűz-módszer Gyökérnyeső-állását. Bizonyára az anyjától tanulta, nem sokkal azelőtt, hogy megöltük, hiszen ez az egyik legvégső, legbonyolultabb alakzat.

Nyelvetlen négy darabban zuhan a padlóra, halott volt, mielőtt végiggondolhatta volna.

– Thraxa, hagyd meg nekem! – üvöltöm, ahogy a Telemanus ráveti magát a Viharlovagra. Mert ő is villámgyors és felfoghatatlanul erős, ráadásul kemény, mint a kő. Csakhogy Ajax két csúcsvérvonal beteges egyesülésének gyümölcse, a Raák és a Grimmusok keverednek benne. A tapasztalatot leszámítva semmiben sem lehet neki Thraxa ellenfél, viszont abban is erősen jön felfelé.

Eltáncol a pöröly csapása elől, közben bevisz két döfést Thraxa vértjébe. A nő hátrahőköl ettől a hihetetlen gyorsaságtól, és én hiába rohannék a segítségére, Alexandar Halállal és Szerelemmel verekedve elállja az utam. Ajax földre teríti Thraxát. A pörölyét félrelöki.

Vérvörösbe váltok.

A beretvacsapásba beleborzong az egész karom, ahogy kezelésbe veszem a Halál Lovagját. Hét másodpercig jó ellenem, akkor kinyílik, enyhén és butácskán, nem túl elegáns megoldást kínál: a feje fölül kapja a csapást, és ahelyett, hogy próbálná elnyelni az erőt, ki akarja védeni. De a penge görbületével nem számol. A beretvám nem csúszik le, nem fordul el, és én teljes testsúllyal tolom bele a saját pengéjét a saját vértjébe. Ideje sincs kirántani, én pördülök, és lecsapom a fejét.

Hátra arc! Amikor utoljára arra néztem, Ajax még vagy tizenöt méternyire volt tőlünk. Most kis híján lefejez, ahogy elzúg felettem. Az utolsó töredékmásodpercben ütöm el a pengéjét, az anyja szeme nyilván elégedetten csillogna, ha látná ezt az ütésváltást.

Egy kitűnő gyilkos hárommozdulatos szettet simán össze tud hozni zsinórban, egy egy másodperces begyakorolt, kiművelt ütéskombinációt. A jó harcosoknak megvan a jellegzetes szettje, a kézjegye. Cassius, aki benne volt a Mag ötven legjobb vívójának csapatában, ötös kombinációt tudott. Egyszer láttam Lornt, neki nyolc fért bele egy másodpercbe. Ajaxnak is megvan a nyolc. Nem mintha Lornhoz lenne fogható a tudása, nem mintha annyira jó lenne, viszont lélegzetelállítóan gyors. Olyan vele harcolni, mintha jeges vízbe hajítanának.

Százszázalékos sokkhatás.

Nem is látom külön-külön a mozdulatait, még egy Arany szem sem képes már ezt a pengetempót követni. Mire leereszti a pengét, hogy elém lépjen a cellák felé nyíló folyosón, háromszor is megcsípett a hegye. De őt is az enyém. Sétapálcaként suhogtatja a kardot, miközben a Szerelem Lovagja megragadja a lehetőséget, és csatlakozik hozzá, felveszik a Hüdra-védállást. Alexandar mellém biceg. Thraxa hörögve húzza a lábát hátul, de azért csak beáll a sorba.

Ők is, mi is a keskeny folyosót lessük. Mindenki vérzik. Gyerünk, Rhonna, egyelőre nem szeretném ezt az árat kicsengetni.

– Reméltem, hogy így lesz – közli Ajax a sisakvértje alól. A hangja majdnem olyan mély, mint a nagyapjáé volt. – Te leszel az első, aztán tovább a táplálékláncon lefelé: elkapom a feleségedet. Az árnyékodat. A Bellonádat.

Bármennyire is szívesen csapnám le egyszerre Atalantia jobb és bal kezét azzal, hogy a két legjobb Lovagját kivégzem itt helyben, és mielőtt még Ajax kinőné magát, leszámolnék vele, ha itt hagyom a fogamat, még nem zártuk le megnyugtatóan a háborút.

– Kölyök Kettő, mi az ábra? – szólok rá Rhonnára, de közben egy pillanatra sem veszem le a szememet Ajaxról.

– Csomag begöngyölve. Ajándék elhelyezve. A zsinórt kötöm éppen. Jöhetsz, Char, ha épp jólesik.

– Már füstölök arra. Kezd itt zúzós lenni a lég. Két romboló és négy láng tart felénk.

– Elugrom. Három, kettő, egy.

Elfordulok Ajaxtól, magamhoz ölelem Thraxát és Alexandart. Reméltem, hogy a jelenlétem idevonzza az Olümposziakat, jönnek, mint a légypapírra, mert mind magának akarja a fejem lecsapásának dicsőségét. Kicsit úgy képzeltem, hogy át is tudunk törni, de az ember inkább legyen óvatos ezekkel a lovagokkal.

Míg én magamra rántottam minden figyelmet, Rhonna a csillagÖltönyében szép suttyomban a cellák felett landolt, és befúrta magát Orionért. Ő lopta ki nekünk.

Baaaaaaammmmmmmm.

A hajó hátsó traktusa Ajax és a Szerelem Lovagjának háta mögött semmivé lesz. Rhonna bombája elintézte. Tátongó pofaként nyílik meg a hajótest az űrbe, a nyomás elillan, és kirántja őket a semmibe. Mi is kipörgünk a törmelékmezőbe. Minden pörög körülöttünk, és mi ezerrel kapaszkodunk egymásba. Csak villanásokat látok a bejövő ellenséges hajókból, sárkánySzárnyak hasogatják a sötétséget, és a Halottkeltő már felénk száguld. Amikor éppen azt gondolnám, hogy ezt Char benézte, és egyenesen belénk rohan, felrántja a hajó orrát, megpördül, és a hajó farán lévő rakodótér magába szippant bennünket. Az ajtó abban a szent minutumban visszazár, és mi hárman üveggolyókként pattogunk a falakon. Egyedül Rhonna felszerelése kattan a mágneszárral a padlóhoz, karjaiban egy zsákot szorongat, mint valami bebugyolált csecsemőt.

Sikerül megmarkolnom egy kapaszkodót a falon, és pont akkor kukkantok ki a kajütablakon, amikor a reaktorok, amelyeken korábban annyit melóztunk Alexandarral, aktiválódnak. Tucatnyi hajóroncs ragyog fel a semmiből, meglepetésszerűen. Belülről szívja be az erő a burkolatukat, majd vakító villanással terhelődnek túl a reaktoraik, egyszerre mind a tizenkettő.

A két romboló – és a lángHajók, amelyeket kíséretül küldtek – megremeg a temetőn végigseprő energiahullámokon. Kibelezett csillagHajóim élettelen tetemei őrült csomagokként zsugorodnak össze és bomlanak szét. Vonítva figyelmeztetem Thraxát és Alexandart, ahogy a megroppant roncsok darabkái megveszett lövegekként csapkodnak körülöttünk az űrben, százméteres törmelékcafatok száguldanak bele az erősítésképpen érkező ellenséges hajókba, Atalantia seregébe.

Flottája a temetőmező másik végéből nézi végig, ahogy kilométer hosszú rombolóik hamuvá válnak, mi pedig akár a lövedék száguldunk a Merkúr felé. Colloway már az éterben, közli a köztársasági védelmi erőkkel, hogy Arató érkezik. Fedezőtüzet kérünk.

Izzadságban fürödve kuporodom le a padlóra. Alexandar segít kihámozni Rhonnát a szereléséből, Thraxa sziszegve emeli ki a vákuumzsákot a felszerelés öleléséből. Óvatosan fektetjük el a padlón. Lehunyom a szemem, egy pillanat erőgyűjtés, mielőtt még kibontanám a csomag zárját. Nyelvetlen az életét adta ezért. Hiába, hogy nem ismertem annyira, amennyire ismernem kellett volna, azt tudom, hogy többet érdemelt volna, és most több életet megmentett, mint valaha is remélhette.

Oldom a zárat.

A csomagban összezsugorodott, rabruhás kis nő. A feje körül oxigéngomba. Leveszem róla. A bőre hamuszürke, arca fele hiányzik. Mintha valami lerágta volna. De a szeme éppolyan kék, mint emlékeimben. És könnybe lábad, ahogy a gazdája, Orion az arcomhoz emeli megcsonkolt ujjait. Cserepes ajkai vad vigyorba torzulnak:

– Üdv, Arató.

ELSŐ RÉSZ

A CSÍNY

Vad vasból vésve a végső.

Most e silányabb érc idejébe betört a gonoszság

mind, sebesen; menekül hűség, jog, tiszta szemérem;

és a helyükbe a csel s a ravasz szív száll, a csalárdság

és az erőszak, a birtoklás vétekteli vágya.

Ovidius: Átváltozások

1

DARROW

EGÉSZEN A VÖLGYIG

Vakok közt állok. Napégette arcokból ködös szemek fordulnak a nap, a kőobeliszkek, a kérges tenyerekben markolt csekélyke fehérjeadag felé, vezérükhöz, aki erre az átkozott helyre vezette őket, és közben nem látnak semmit, semmit, csak a sötétséget. Retinájukat ellenségeink utasítására égették ki.

Úgy nyúlnak vörös köpenyem után, mintha meggyógyulhatnának érintésétől. Vörösek, Szürkék, Barnák, Rezek és még néhány Obszidián is akad közöttük, akik úgy döntöttek, hogy nem hallgatnak királynőjük hívására, s nem tartanak vele a Földre. Ezek a Legionáriusok ugyan túlélték a Rettegés Lovagjának ravasz cselvetését a Nyugat-Ladonon, de mire megyünk velük? Lett 2301 főnyi sebesültünk, akiket etethetünk, gyógyszerezhetünk és akiknek a védelméről kénytelenek vagyunk gondoskodni. Ugyan miért ölne Atlas au Raa, ha sokkal kifizetődőbb csonkítani? Embereim nekikeseredve mérik fel az élő veszteséget, de akadnak olyanok is, akik inkább félrefordulnak, mintha a puszta látásuktól hasonló végzetet vonnának magukra.

Fekete cseppenként mérgezi a lelkünket.

Lehajolok egy Szürkéhez, akinek a lábai helyén csak két tömpe csonk maradt.

– Úgy festesz, Légiós, mint aki beszorult egy Telemanus és egy korsó whisky közé.

– Tartok tőle, uram. De ha lesz felszerelésem, megyek vissza a harcba.

Ha Arany volna, vagy Obszidián, úgy is lenne, ahogy mondja, néhány hónap múlva teljes harcértékű katona lehetne ismét, de közkatonákra nem fecsérelhetjük szűkös protéziskészletünket. Nem volna okos beruházás. Valaha úgy véltem, hogy a háború legnagyobb bűne az erőszak, de tévedtem. A legnagyobb bűn az, hogy jó emberektől is gyakorlatias döntéseket kíván.

– Most is látom magam előtt, uram. Mint valami szellemfarok, olyan volt – dörzsölgeti a Szürke a szemeit, miközben a Rettegés Lovagjának tűzbillogára emlékezik. – Ragyogott, mint a nap. Azóta szemhunyásnyit sem alszom.

– Ahogyan én sem. De amikor legközelebb kinyitod a szemed, a Marsot látod majd. Hippolütéből való vagy, igaz?

– Úgy van, uram, a jádevárosban születtem és cseperedtem.

– Akkor hamarosan ott osztrigázunk és szivarozunk együtt, ígérem – veregetem meg a vállát, mormolok még valami zagyvaságot, aztán lépek tovább.

Öreg Vörös férfi előtt állok meg, aki a hőség dacára is kopott kockás plédet borít a vállára. Fején csak keskeny félholdnyi ősz hajat hagyott az idő, de a füstpálcát gyakorlottan sodorja. A szeme vakon cikázik, megérzi a jelenlétemet, beszívja a levegőt:

– Te vagy? – nyújtja a kezét. Megfogom. A füstpálcája idegesen remegni kezd. Megfogom a remegő kezet, és biccentek egy asszonynak, hogy adja ide a gyújtóját. A füstpálca vége zizegve kunkorodik fel, ahogy meggyullad, és közben már vissza is adtam a gyújtót.

– Megviseltnek tűnsz – mondom.

Nagyot szippant a dohányból, a remegése csendesül.

– Vörös vagyok, uram. Életem jórészét vakon éltem le. Megleszek most is. Ha akad más éhes száj, velem ne legyen gondod, uram, én megmaradok.

Ez a kiejtés…

– Melyik bányából jöttél, Légiós?

– Éppenséggel a tiédből – vigyorog.

– Lykosból? – vizslatom az arcát. Szemei körül a szarkalábak között légymarások vörös pettyei. – Hogy hívnak?

– Nem ismersz meg, uram? – szippant megint a füstpálcából. Gyorsan ég, izzik. Ugyanúgy áll a kezében, ahogy azon a napon, amikor Eo meghalt, a gyűrűs-és a kisujj között tartja. Mint akkor is. Bőrömön érzem a bányamélyi szelet. Orromban a rozsda-és a szeszszagot, fülemben Eo nevetése csendül. Milyen rég volt már.

– Dago – suttogja a szám. – A Gamma Dago.

Lehetséges, hogy ő az? A Pokolfúró, akiért gyerekkoromban úgy rajongtam és akit úgy gyűlöltem? A férfi, akitől megtanultam, mi is a kudarc, a vereség? Aki harminckét babért nyert. És most itt van a Merkúron, az én seregemben. Tizenöt évvel később. Őt elnézve, mintha negyven is meglett volna már. Őt látva magamon is erősen érzem a kort.

– Szarveretes életnagyságban, uram – villantja rám ugyanazt az évekkel ezelőtti vigyorát, még ha a sebláztól borzong is a bőre. Foga se sok maradt.

– Hogyan…? Mióta vagy…?

– A Mars óta, uram. Öt éve.

– És eszedbe sem jutott megkeresni engem.

– Az ember ne szarakodjon a Pokolfúróval, ha az épp a babérért gürcöl – fordul köhögésbe a nevetése. – De megszerezted, uram. Jól megszerezted, nem mondom.

– Uram – bukkan fel a hátam mögül Felix, makulátlan Arany testőröm. Egy az Augustus-Házra felesküdött kisebb Házból csatlakozott hozzám, kibillenthetetlen cinikus a tag. Nemrég múlt negyven, az aljaSzíneket nem sokra tartja, de a feleségemhez hű és a Marsról való. Manapság ennél megbízhatóbb fajtát nehezen talál az ember. Még kéttucatnyi hozzá hasonló Arany testőr sorakozik fénylő istenként a vakok tengerének partján. Az emberiség aranyhomokja és piszka. Bűntudat jár át, amiért az Aranyat választom a sajátjaim helyett, hogy megóvják életemet. Már megint a gyakorlatiasság. – Az űrsikló indulásra kész. Az… útitársa kezd nyugtalankodni.

Szívem szerint maradnék, hogy alaposan kikérdezzem Dagót, de nem lehet. Így is alig tudtam időt szakítani erre a látogatásra. Pedig volt idő, amikor szabadon kódoroghattam a sebesültek erdejében, hogy a mélyén, egy hordó mellett Sevróra találjak, ahogy épp vereséget vereségre halmoz karachiban, mert annyira bénán játszik. Mindenütt fájó a hiánya, nem csak akcióban. Annyi űrt kellene valahogy betömködnöm.

– Arató – int magához Dago. Lehajolok hozzá, ő közben kinyitja a zsákját, két edényt látok benne. Az egyikben marsi föld, a másik egyelőre üres, abba a saját hamvait tölteti majd. A legtöbb marsi katona retteg attól, hogy idegen tájon éri a halál. Mennyi összezsugorodott tetemet láttam a bombázás után holtukban is a hazai földet markolni! Mennyi hamvedret küldtem már vissza a Marsra, hogy tartalmukat az ottani tengerekbe szórják! Dago a hazai földet adja nekem. Érzem a Mars szagát, a vas halvány édességét.

– Ezt nem fogadhatom el – tiltakozom.

– Mert a te edényed hol van?

– A Lunán hagytam. Ez egy váratlan nyaralás.

Belemarkol a földbe, nyújtja felém.

– Ez lykosi föld – köhög fel némi vért a takarójába. – A tiéd és az enyém, egyformán. Később visszaadhatod, és akkor majd itókázunk egyet, s elbeszélgetünk. Mit mondasz? – fogja meg a kezemet, és egyenesíti ki az ujjaimat, hogy beleszórhassa a földje egy részét. – Így veled lesz a Mars, egészen a Völgyig veled.

A körülöttünk állók elkapják a szavát, öklükkel a mellkasukat kezdik püfölni, mintha afféle fordított siratót ütnének. Mert ez nem a gyorsból lassul le a halálig, míg végül megáll a szív, hanem lassan indul, és egyre szaporábban dübög. Mondanék Dagónak még valamit, de újabb füstpálcára gyújt, és belefújja arcomba a füstöt, mint akkor nagyon régen.

– Nincs idő cseverészni, uram. Sietned kell gyilkolni.

Megmarkolom a földet.

– Egészen a Völgyig.

A lykosi földet biztos zsebbe téve hagyom el a sivatagot, hogy a csatára készülődjem.

A siklóm a krétasivatag felett északnak tart. A háttérben a torz napfényben Héliopolisz izzik. Egy kilométer magas és vagy tizenöt hosszú védfal zárja el a két hegylánc közötti völgybejáratot. Még a Votum-Ház építtette, hogy megóvják a várost a sivatagi viharoktól, amelyeket tavasszal a Szükorax-tenger felől érkező légörvények támasztanak, és amelyek észak–déli irányban végigsepernek a Ladon-pusztán, miközben feldúlják, ami az útjukba kerül. A falon mindenütt szikrát vet a fény a kilőtt hajókról átmentett védelmi lövegek csövén, a mérnökeink épp most telepítik őket.

Bánt, hogy így fecséreljük a tűzerőt, hiszen ezzel ugyan vissza nem verhetünk semmilyen támadást, csak a városiak és a vezetőjük, Glirasztész FőKreátor lelki nyugalmát teremtjük meg. Héliopolisz a Merkúr második legnagyobb és leggazdagabb városa, tele építészeti kincsekkel, a kocsiversenyéről híres és a parti bányák kapuja, stratégiailag azonban elenyésző a jelentősége. Nem itt fogom megtörni az ellenséget, hanem fent, északon.

Héliopolisz szálka a szememben. A társadalomhű felkelések, összeesküvések és zuggyilkosságok melegágya. A fal mögött megbújó gőgös mészkőváros egészen a Szirén-öbölig terjeszkedik délen, sőt, azon is túl, elnyúlik a Kalibán-tengerig. Menekültek és katonák nyüzsögnek poros utcáin, nehéz nyári bűzük megüli a várost. De egy, még ennél is áthatóbb szag terjeng ebben a sivatagi városban. Nem a guanó, és nem is a halpiacok vagy a hadigépezetek bűze, valami másnak a szaga, amely bekúszik az agyba, és megüli az idegrendszert.

A félelemé.

Legionáriusaim szemében lobog ez a félelem, ahogy az eget kémlelik és látni vélik a haditervét szövögető Atalantiát az Ármádiájával, vagy épp az árnyékba borult hegyek mélyén megbúvó, nyúzónyársaikat hegyező gerillákat és a Rettegés Lovagját, vagy éppen ezeket a nagyon is valóságos utcákat, ahol bármelyik merkúri lehet kém és orgyilkos.

Míg a flottám pusztulása csonkítás volt, addig ez az elnyúló ostrom a kivéreztetés. A Rettegés Lovagja bozótharcosainak kiszolgáltatott lét és az Eső várása lassacskán rágja szét a lelket. Hű marsi embereim a sivatagban és a hegyekben őrjáratoznak, készülődnek a háborúra, miközben tudják, érzik az orvlövész szívüket célzó golyóját, várják a figyelmeztető sikolyt, ahogy megint merénylő pókakna robban valahol. Talán éppen a lábuk alatt. És ez még mindig kívánatosabb végzet, mint a Gorgók, vagyis a Rettegés Lovagja Nulladik Légiója nyársaló veteránjainak kezére jutni.

A félelem meglopja harcosaimat, elveszi méltóságukat, megfosztja őket a nemes céltól, az ügybe vetett hitüktől. Ugyan ki képes megingathatatlanul hinni, ha nyakán a hurok? Már csak a halált várják, hogy Atalantia és Atlas lassan megfojtsa őket.

Vannak, akik kapaszkodnak a reménybe, hogy a Köztársaság küldi a felmentő flottát. Halovány esély van is tán rá, de ha most összehúzom magam, hogy kivárjam, míg a feleségem sebességet vált a demokrácián, akkor árnyék sem marad belőlünk addigra, mire lecsap az ellenség. Akkor legyekként hullunk el, és a félelem árnyéka kúszik majd az Új Fórum épületeire, Atalantia titáncsizmája pedig halált visz az otthonomba.

Ez mindent leegyszerűsít.

Végeznem kell vele, mielőtt még ő végezne velünk.

A Ladon-puszta felett repülünk, a Merkúr központi kontinense, a Héliosz nevezetű napöv felett. Homokjába az idők során itt pusztult három hadsereg porai vegyülnek, és hamarosan egy negyedikével is tovább duzzasztom.

Valahol a pusztaság baltahegyei között terelgetik, csalogatják a Vonítóim a Rettegés Lovagjának erőit a csapdám csalétke felé, egy Eleuszisz nevű kisvároshoz. Sevrónak kellene őket vezetnie. Két bolygó négy parancsnokát küldtem Atlas ellen, de mind a négyet karóba húzva küldte vissza hozzám. Csakis Sevro és én vagyunk képesek ellenállni a Rettegés kegyetlenségének. De egyedül nem bírok el ennyi terhet, ezért Thraxa vezetésével a megmaradt legjobbjaimat menesztettem a feladattal. Velük tartott Alexandar is, ha ütésváltásra kerülne sor.

Héliopolisztól délre, a Kalibán-tenger trópusi szigetein és dzsungeleiben az egységeim rakétákat, aknamezőt és gyalogsági rövidhullámú lövegeket telepítenek. Északkeleten, a Petaszosz-félszigeten, ahogy emelkedik a tengerszint és barátságosabbá válik az éghajlat, sűrűn lakott városok íve, a Gyermekek emelkedik.

A főhadiszállásom a bolygó fővárosában, Tükhében maradt. A Votumok kedvelt nyaralóhelyét erődvárossá alakítottuk. És még innen is, a gazdag termést hozó síkokon és birtokokon túl is látszik az égen a hegynyi tömb, amelynek óvó árnyékában a spiráltornyú város megbújik: a Hajnalcsillag.

Orion szabadesés-manőverének köszönhetően a flottám vezérhajója túlélte a cselvetést és Atalantiáék semmiből érkező támadását, vagyis ahogy nevezik, a Kalibáni Csatát, mert az égből lezuhanó, kilőtt űrhajók mind ebbe a tengerbe hullottak. A Hajnalcsillag most Tükhét vigyázza, hogy a szükséges javításokat és a karbantartást követően ismét hadba szállva emelkedjen fel a csillagok közé.

Tükhé nemcsak azért kulcsfontosságú, mert a visszavonulás erődvárosa lehet, hanem a gravHurok miatt is, amely a Heszperida-hegylánc alatt kapcsolja össze a fővárost Héliopolisszal. Ha a harcok elérnék Tükhét, ez marad az egyetlen erősítést hozó útvonalunk, és ha esetleg már nem lehet tartani a várost, erre menekülhetünk vissza Héliopoliszba. Vagy Ladon-pusztán át… de ezerszer inkább vacsoráznék együtt a Rettegés Lovagjával, mint hogy bemerészkedjem a hadseregfaló sivatagba.

Míg a Halottkeltő északnak tart, jelentéseket fogalmazok a tanácsteremben. A Szükorax-tenger északi peremén lezuhant lángHajók jelzőfénye pislog, látom őket a haditanácsterem nagy kijelzőjén. Mellette egy Ezüst magyaráz a délvidéken mutatkozó sugárzás elleni gyógyszerhiányról. El is hiszem minden szavát, csakhogy a készleteink nagyját kénytelenek vagyunk Tükhében tartani.

– Hamarosan több is lesz, mint kellene – nyugtatom meg.

– Talán új készletekre bukkantunk valahol, uram?

– Nem.

Pislogva fogja fel a mondat értelmét.

Fullasztó az életem. Fájdalmas, hogy a készletek és utánpótlások, a végtelen logisztikai képtelenségek sora és az építkezések késlekedése tölti meg a fejemet, a napjaimat. Friss levegőt akarok.

A dokkoló bejáratánál Rhonnába botlom. Orion nyilván odabent van. Tiszteleg, amint meglát. Amióta olyan nagy szerepet játszott Orion kimenekítésében, az ázsiója jócskán megnőtt a seregben, különösen a Narancs és a Kék tengerészek és tisztek rajonganak érte. Egyelőre nem szállt a fejébe a dicsőség. Ezt az apja, Kieran érdemének tudom be.

– Milyen? – kérdezem tőle.

– Csendes – feleli habozás nélkül. – Egymagában eszik, már ha eszik egyáltalán. A zuhany alatt többet van, mint a kajáldában. Mint aki képtelen lemosni magáról valamit. Ha teheti, kerüli a férfiakat. A rémálmok miatt inkább nem alszik, és a lakosztályában egy pillanatra se hunyja le a szemét. Minden éjszakát máshol tölt. Az őrség szinte képtelen lépést tartani vele.

– Végül is Atlas a kabinjából raboltatta el. Én sem tudnék többet a helyében az ágyamban aludni. Említetted bárkinek is a parancsomat?

– Nem, uram. Azt tudom, hogy Harnasszosz Imperátorral közölted, hogy Orion átment a pszichovizsgálaton. Most a hallgatás a legjobb módszer.

– Igen, igen. Téged kiszúrt már?

– Te kiszúrtál, uram, amikor az este ahelyett, hogy szunyáltál volna a doki előírása szerint, Vé néni hologramját hallgattad?

– Ablak?

– Növényház.

– Öregszem, a francba is – dörzsölöm meg a szemem.

– Vagy én mozgok egyre puhábban.

Persze, igazából csak idő kérdése volt, hogy a többiek is szépen elkezdjenek felzárkózni. Milyen fiatalnak látszik, és mennyire öregnek láthat engem.

– Tudtad, hogy az apám, amikor meghalt, fiatalabb volt, mint most én? – kérdem kis kuncogással. – Hozzád közelebb állt korban, mint hozzám. És mégis öregemberként emlékszem rá.

Az unokahúgom a szája szélét rágcsálva pislog végig a folyosón.

– Kérek engedélyt, hogy rokonként beszélhessek, uram.

– Nem bírod, hogy a halálról zagyválok? – kérdem, de csak a válaszomat várja. – Az engedélyt megadom.

– Szart se tudtam, míg ide nem jöttünk. Majdnem kilenc voltam, amikor kiderült, hogy mégsem haltál meg. Tinoson mindenki folyton veled jött, hogy így meg úgy. Én viszont egy szót se értettem. Ebből se – mutat a karom köré tekeredve szunnyadó parittyaPengémre. – Egyszerűen csak a bácsikám voltál. Aztán megmentettük Oriont. És akkor felfogtam. Hogy addig a szíve szerint minden szarveretes arc elhúzott volna a Merkúrról a vérbe. De akkor te kiugrottál a hajóból, és megláttak – mondja, és észreveszem, hogy az emléktől égnek mered a karján a szőr. – Egyáltalán nem vagy öreg. Csak engedned kell végre, hogy mások is cipeljék kicsit a poggyászt. Mert még az Aratónak is kell pihennie néha, uram. Pláne, ha haza is akar vinni innen minket.

Még mindig azt gondolja, hogy csodatévő vagyok. Csakhogy nem az elmúlt napok merítettek le, egy egész emberöltőnyi háborúskodás szedi most a vámját rajtam. Az unokahúgomnak fogalma sincs róla, mekkora terhet cipelek, és hogy korábban milyen mértékben osztoztunk ezen Sevróval. Hogy a Légióink milyen gyatra állapotban vannak. Hogy az ellenség soraiban hadászatilag mennyivel kifinomultabb még a legutolsó Szürke is, mint a mi katonáink. Az Aranyaikról nem is beszélve. Nálunk egyszerűen kisebb a szellemi kapacitás. Meg a tűzerő.

– Kösz a törődést, Lándzsás, de figyelmeztetlek, hogy soha többet ne kémkedj utánam – lépek az ajtó felé.

– Uram.

Kezdek besokallni, de azért visszafordulok felé. Már vigyázzba vágta magát.

– Ha majd esik az Acéleső, kérek engedélyt, hogy az egységemmel harcoljak.

– Nem adok engedélyt. A személyem mellett lesz rád szükségem.

– Mert az biztonságosabb? – méreget azzal a kemény, vallató pillantással, amellyel az anyám szokott. Victrát leszámítva a lykosi nőknél nincs makacsabb fajta. – Arra van szükséged, hogy minden embered tegye a dolgát. Ezért engedted, hogy Alexandar veled menjen a Medúzára. Ezért küldted el Thraxával. Hogy tegye a dolgát. Ettől nem óvhatsz meg egyikünket sem.

– Te nem Alexandar vagy.

– És mégis csillagÖltönybe dugtál, és átlövettél a Medúzára – mondja, és egészen közel hajol. – És most persze már bánod, mert furdal a lelkiismeret. Hogy egyáltalán hagytad, hogy idejöjjek veletek a Merkúrra.

Ez betalál.

– Az oldaladon, uram, egy mocskos szájú, macskaléptű, egyhúsz magas, negyvenkilós kockázat vagyok. CsillagÖltönyben már sokkal elviselhetőbb. Sárkányvadászban viszont kiköpött acélisten – pirul bele a lendületbe. – Tudom, hogy apu miatt aggodalmaskodsz. De én döntöttem úgy, hogy veled maradok, amikor Sevro lelépett. A saját döntésem, hogy itt vagyok. És a saját döntésem, hogy harcolni akarok – fűzi hozzá keményebben. – És ha tán minket elintéznek, akkor az acél eléri apu fejét is, Dióét, és a testvéreimét is ugyanúgy. Szóval, cseszd meg a bűntudatodat. És hagyd, hogy végre tegyem a dolgom.

Orion megmentésénél nem volt más választásom, mint bevenni őt is az akcióba. Ellenben most van.

– Az impulzusÖklöm stabilizátora még mindig túlérzékeny kicsit – felelem. – Próbáld meg újrakalibrálni, Lándzsás.

A fiamat képtelen voltam megvédeni, ám amíg lehetőségem van rá, a testvérem lányára vigyázni fogok. Amikor megindul az Eső, Héliopoliszba küldöm, hogy ott várja ki a vihar végét.

Otthagyom Rhonnát, hadd füstölögjön magában, és bemegyek a raktér végében ücsörgő Orionhoz. Korábban köpcös, tömzsi, keménykötésű alakja pálcavékonyra aszott. Arca komorabb a kinti sötétségnél, a lábait a semmibe lógatva ül a rámpán.

Amint meghallja közeledtem, felém fordul. Az arcán foltokban látszik még a sok újraHús-pótlás, ahol Atlas krátereket tépett ki belőle. Kezén vadonatúj fémujjak fénylenek.

– Gondok? – kérdi.

– Nyomulós rokonság.

Mosolytalanul fordul vissza a sarki éjszakához. A bolygó légkörén túl Atalantia hadihajói cirkálnak, és várják, hogy kidugjuk a fejünket a pajzs alól, és végre törmelékké lőjék.

– Hideg van itt hátul – mondom bele a süvöltő szélbe. Épp egy jégpárkány mentén haladunk. – Miért nem mész a kantinba? Colloway szerint vacak érzés üres gyomorral irányításra kapcsolódni.

– Bírom a hideget – feleli a messzeségből. – És hogy azt teszem, ami tetszik.

– Jogos – telepedek mellé, és lógatom ki a lábamat. Nem hazudtam Harnasszosznak és a vezérkarnak. A Kék valóban átment az első pszichorostán, bár erős a gyanúm, hogy Colloway megtolta kicsit hátulról. Még öt nappal a kimentése után is csak töredékesen, egyszavas mondatokban kommunikált, és a kis védencén, Collowayen kívül mindenkit került. Aztán kérte, hogy helyezzük vissza szolgálatba. Azt reméltem, hogy munka közben majd visszatalál régi önmagához, de tévedtem. A feladatait óraműpontossággal teljesíti, ám azontúl olyan, mint akárki, aki élve került ki a Rettegés Lovagjának kezei közül… köszönőviszonyban sincs régi önmagával.

Érdeklődve méregetem a hajótörzs fagyott felszínére írt matematikai képleteket.

– Ettől kicsit olyan, mint régen, amikor otthon folyton lekapcsolták a fűtést – motyogja Orion. – Valami jó kifogást mindig találtak rá. Az analízist így tanultam, a fagyott hajótörzsbe rajzolva. A hidegtől elgémberedett ujjakkal, hogy szinte kiesett a kezemből a pálca.

– Analízis? Szegény csajszi. Nekem csak az algebrával kellett vesződnöm – próbálom valami beszélgetésfélével kirángatni a bénultságból. Bár mondhatnám, hogy ő járt jobban. – Azt próbáld meg jelölőkrétával, fél kézzel a karomFúró pilótafülkéjének falán – mondom, és a kezemmel jelzem, hogy közben persze a másikkal ásol. – Mert a fúrót tilos leállítani, vágod? Mivel ha kicsit hosszabban áll, beszorultál.

– Ahhoz is kell az analízis, hogy a karomFúrót rendesen tudd használni – felel.

– Ja, hát apa szerint az a része már ösztönösen megy. Ha kifogásod volna, otthon a Marson lepárbajozhatjuk. Úgyis szükség mutatkozik majd új óvóhelyekre.

Elereszti a füle mellett a kihívást, elmerülten figyeli, ahogy alattunk fakó csikóhalraj kel át egy jégszigeten. Sörényüket rázva állítják irányba uszonyaikat, tömpe lábaikkal elrúgják magukat a jégről, majd visszabuknak a vízbe.

– Az apák fontosak – szólal meg végül. – De az én fajtám perverznek tartja a gondolatot – kezdené rágni a körmét, de a protézis fémjébe harap. Úgy méri végig az ujjait, mintha most látná őket először. – Közben meg engem Anyának hívnak, mi?

– Az az udvarias fele a nevednek.

– A gyerekek visszataszítóak – vonja meg a vállát. – Soha nem kellene egy sem. Nem bírom az önzést.

Kizárt, hogy egy Vörös vagy egy Arany megértse a szinaptikus ugrásoknak ezt az empatikus gondolati láncolatát. Csata közben Orion nem szavak útján kommunikál a többi pilótával. Az agyukat az elektromos áramlatok hálózata kapcsolja egymáshoz. Az ő esetükben a csonkítás legdurvább formája, ha ezeket a szinapszisokat szabdaljuk meg. Orion szinapszisaiban holtak szelleme ragadt.

Nem tudom, gondol-e a katonákra, akik odavesztek a váratlan rajtaütésben. Hogy azt érezte-e, amit egy anya érez, amikor a Megsemmisítő összeroppantotta az Eo álmát. Hogy tényleg az önzést nem bírja-e a gyerekekben, vagy inkább a veszteségtől fél.

– Túl sok hajót hívott vissza a Szenátus. Még ha előre értesültél volna Atalantia seregének közeledtéről, akkor is elfoglalta volna a légkört. Azt a csatát nem te veszítetted el, hanem a Szenátus.

– A csatát Harnasszosz veszítette el, amikor nem köpött a Szenátus parancsára, és a flottám felét visszaküldte a Lunához – kapja fel a fejét. – A csatát a feleséged veszítette el, amikor nem vétózta meg a Szenátust.

– Nem szegi meg az Új Szerződést…

– És szerinted ez erény? Az ő drága elvei többet érnek, mint az én tengerészeim élete? Esetleg attól fél, olyan lesz, mint az apja? – ingatja lassan a fejét. – Harnasszosz és Virginia bűne, én nem érzek iránta egy csepp felelősséget sem.

– Én igen. Gyakran. Például Arész Fiaiért, akik a Peremen éltek. A Ganümédész kikötőiért.

– Akkor az idegsejtjeidet fecsérled.

Mindig is kemény burokba zárkózott, de nem ennyire keménybe. Könnyű megfeledkezni a gyökereiről, az engedélyezetlen születéséről, a phoboszi Kaptárváros ködös hidegében töltött gyerekkoráról, hogy szemétszállító-pilótának szánták, aki életét a kormányzati alamizsnán tengeti, és innen kapaszkodott fel a Silenius Acél Ármádiája óta nem látott, hatalmas és sikeres hadsereg vezérkarába. Nekem a népem közt mindig volt otthonom, helyem. Oriont a sajátjai soha nem fogadták be, csak amikor már túlnőtt rajtuk, majd lenézett és azt látta, hogy alatta mindenki úgy tesz, mintha ők segítették volna olyan magasra. Az összes megmaradt katonám közül benne bízom a legjobban, mert ő az egyetlen, aki még soha nem hagyott cserben. Nincs még egy csillagközi parancsnok, beleértve saját magamat is, aki a helyében ne veszítette volna el a Hajnalcsillagot, a megmaradt túlélő hajókat és ami még van ebből a seregből.

– Felőlem kedvedre dühönghetsz a feleségem miatt – vonom meg a vállamat –, akkor is csak ő tartja még egyben a Köztársaságot. Harnasszosz pedig a megmaradt sereget tartotta egyben, amíg én ide nem értem, és amíg te fogságban sínylődtél.

– Még hogy Harnasszosz! A Narancsok kipucolt főemlősök, akik a szembefordítható hüvelykujjukat két dologra képesek használni: a csavarkulcs forgatására és hogy feljebb kapaszkodjanak a szamárlétrán. Nem tett mást, mint amire amúgy is képes – tapogatja végig a koponyáját, mintha repedéseket keresne.

– És te mire vagy képes?

– Amire te is. Ellenséget ölni – mered a semmibe, majd halkan hozzáteszi: – Az ember képes az űrben gondolkodni?

– Attól függ, melyik ember.

– Hát nekem a Földön áll le az agyam. Túl sok a súly. Túl sok az undorító ember meg a szemetük – törli le egyetlen mozdulattal a képleteit a burkolatról. – Tudom, azt gondolod, hogy Atlas megtört.

– Ha ezt gondolnám, a kórházi részlegen lennél. Szerintem csak behorpadtál kicsit.

Ez a kedvére van.

– Az egyszer tény, hogy nagyon hatékony. Összeismertetett valami förtelmes sivatagi rágcsálóval, és közölte, hogy csakis addig fog fájni, amíg a patkány eszik. Lerágta a húst a vádlimról, az orromról és az arcomról, akkor szétrepedt a gyomra és elpusztult. Hatékony volt. Gyűlöletes. És megalázó – mondja, és rám néz. – Nem érted?

A homlokomat ráncolva rázom a fejemet.

– Ketten együtt, te meg én… világokat roppantottunk össze. Ki képes még arra, amire mi? Amit az embereinkkel elértünk? És közben kiszolgáltatjuk magunkat a patkányoknak. Felszabadítjuk őket. Védjük őket. Meghalunk értük. És amint hátat fordítunk nekik, ők kivillantják aprócska fogaikat, belénk vájják őket, és falatonként falnak fel bennünket. Ám amint szembefordulunk velük, rögtön ujjonganak és ünnepelnek, úgy tesznek, mintha a rágcsálásuk nem gyengített volna meg bennünket. Pedig még a saját étvágyuknak sem képesek megálljt parancsolni. Hogy tudnák akkor önmagukat uralni, irányítani?

– Ez nagyon úgy hangzik, mintha ők mondták volna – válaszolom nagyon halkan, hogy szinte csak morgásnak hat.

– Vajon az orvos téved, ha olyasmit állít, amit nem szívesen hallasz? Csak mert tiszta, szép célokért küzdünk, még nem sajátíthatjuk ki az igazságot, fiatalember. Ha tévednék, ez a bolygó rég a hátára emelt volna bennünket. De nem tette, hanem lassan minden végtagunkat lerágja. Ha tévednék, a köztársasági flotta már rég itt lenne – pillant fel az égre. – Hol vannak, Darrow? Hol az a mi híres demokráciánk?

A kezem alá becsusszan a zsebemben a holoCsepp. A kis könnycseppnyi fémdarabon a feleségem arca. Kínoz a vágy, hogy újranézzem az üzeneteit, hogy átitatódjam a hozzám intézett utolsó szavaival, lássam az arcát, a szeme körüli finom ráncokat, hogy talán valamennyire felidézhessem magamban a bőre, a lehelete melegét. De félek megtenni. A bolygók pillanatnyi állásakor hatvanötmillió kilométernyi semmi, sötét űr húzódik a Luna és a Merkúr között. Kettőnk személye között még ennél is végtelenebb a szakadék. Benne nem kételkedem. Abban azonban igen, hogy képes lesz-e megtenni, amit meg kell tennie. Orion rátapintott az igazságra. Musztáng túlságosan is retteg attól, hogy a tükör előtt állva a testvérével vagy az apjával nézzen farkasszemet, ezért soha nem fogja feloszlatni a Szenátust. Tudom, hogy úgy hiszi, fertőző az erkölcsi tisztasága. Én azonban attól tartok, hogy a nálánál gyengébb és puhább fából faragott halandókban csak felszítja az álnokságot.

– A feleségem megígérte, hogy legyűri a Szenátorokat – mondom kevéske meggyőződéssel. – Hogy elhozza nekünk az Ármádiát.

– Akkor miért találtad ki a Porköpeny és a Tartarosz hadműveletet? Miért nem ülünk ölbe tett kézzel, és várjuk a felmentést?

– Mert a remény kábítószer, nem terv – engedem el a zsebemben a holót.

– Stimmt. Tehát minden bizonyíték híján meddig vagy még képes hinni abban, hogy a Köztársaság népe jó? Hogy egyszer csak képesek lesznek a vállukra venni a saját életük súlyát?

Mivel nem tudok megfelelni a kérdésére, egy idő után feláll, és megértőn a vállamra teszi a kezét. Ahogy Sevro kezdett meglágyulni, Orionban találtam támaszt. Mindig is hasonlítottunk, különösen a demokráciával szembeni egyre növekvő gyanakváson osztoztunk. De eddig csak a whiskysüveg mellett mormolgattuk egymásnak kókadtan a támogató szavakat. Ilyen kihegyezett állapotban soha. Zavarba hoznak a kételyei, fogalmam sincs, hogyan űzhetném el őket, hiszen az én lelkem tükörként veri vissza gondolatait.

– Mennyi idő összeszinkelned a Kékjeiddel?

– A tökéletes minőséghez nagyjából kilencven perc kell.

– Harnasszosz ma az én saram – jelentem ki. Az ajka megvetően rándul a név hallatán. – Ismered az álláspontját a Tartaroszról. Más se hiányzik, mint hogy egymás szemét akarjátok kivájni. Te szinkelj be, és vonulj vissza a lakrészedbe. Pihenned kell – figyelmeztetem, de elvonul, mint valami duzzogó kamasz. Felállok. – Imperátor. A felettesed beszél hozzád.

– A Szenátusunk szerint nem vagy a felettesem – torpan meg, és fordul felém. – Szerintük áruló vagy.

A kétellyel szemben egyetlen hatékony lehetőségünk van. Eltaposni.

– Nem érdekel a véleményed, Imperátor. Ahogy az érzelmeid sem. Arra is teszek, ha kételkedsz a Köztársaságban. Ha utálod a népét. Hadseregünket a megsemmisülés fenyegeti. Most egyedül az érdekel, hogy a legjobb fegyverem nulla órára kiélesedjen és készen álljon. Éles leszel, Imperátor?

– Mint a patkányfog, uram – vágja magát vigyázzba.

2

LYSANDER

MEGSEMMISÍTŐ

Hírhedt, vénséges behemót lebeg a himlőhelyes bolygó felett. Hamarosan magába fogadja a korvettet, amelyen az Iótól a Merkúrhoz érkeztünk.

A közel négy kilométer hosszú szörnyeteg valami ősi lándzsára hasonlít. Ütött-kopott burkolata homokszínű, mint azok a kagylók, amelyeket apámmal gyűjtöttem a lunai Békesség tengerének partján. De a kagylókkal ellentétben erről nem verődik vissza a fény.

Megsemmisítőnek hívják.

Megsemmisülök.

Remélem, hogy Atalantiának nem a teljes megsemmisítés a valódi célja.

– Jó nagy dög – mondja mellettem egy férfi, mintha csak az időjárásról lenne szó. – Ez pusztította el Rheát?

Elfordulok, hiányzik Cassius. Mert Cassius meghalt, miközben épp ezt a pillanatot próbálta megakadályozni.

A Perem békét köt a tékozló Maggal.

Régi barátom, gyámom és tanítóm helyett Diomédész au Raa áll mellettem az iói korvett hídján, mert a Perem minden Aranya közül egyedül őt érezték alkalmasnak a nagyköveti feladat betöltésére. Szerintem is ő a jó választás. Az ő megjelenésének súlya van. Arcán most is gondterhelt mélázás ül. Feketével csíkozott sötétarany haját szoros csomóba fogta. Cserzett bőre, sebhelyes arca a palatinusi esztétika szerint nem számít szépnek, ám ahogy előregörnyedt válla és nagy, öles marka, ez az ábrázat is csendes és szörnyű lehetőségeket ígér.

Az Ión látott kardforgatási tudománya és az övéi iránti tisztelete alapján úgy vélem, a Perem összes Lovagja közül egyedül ő érhetett fel Cassiushoz. És mégis, egyedül Diomédész nem volt hajlandó megvívni vele, még ha ezért nagy árat fizetett is a családja.

Ezért mindörökké tisztelni fogom.

– A Megsemmisítő csak a flotta vezérhajója volt, amelyet a Rhea ellen küldtek. Mások is részt vállaltak a tettben – felelem.

– Rémisztő. Természetesen a Vénuszról való.

– A keresztapám soha nem adott sokat a kinézetre. Csak azt várta el, hogy működjön.

Ezen jót kuncog.

Amikor Diomédészt megismertem, elsőre azt gondoltam, hogy ő is csak egy bunkó, mint a Mag párbajhősei, akikben a tesztoszteron túlteng az agy kárára. De tévedtem. Rejtelmes alak, egy szerzetes és egy kocsmai verekedő keveréke. A Szürkéivel és Obszidiánjaival étkezik. Soha nem ő beszél elsőként, és nem is nevet utolsónak. A viccei általában vaskosak és szókimondók. Tud kedves, idegesítő és tahó is lenni.

Ám amikor eljutott hozzánk a hír, hogy Darrow, Sevro és Apollóniosz au Valii-Rath a saját betegágyán égette el a keresztapámat, ő nem ujjongott, miként a húga és néhány másik rokon, hanem együttérzését fejezte ki.

Bizarr vigasz volt.

Tettei dacára is szerettem a keresztapámat. Számomra örök kérdés, hogy jellemhibának vagy erkölcsi alapelvnek tartsam-e, ha az ember megingathatatlanul szereti azt, aki kisgyerek korában kedvesen bánt vele.

– A cereszi csatában Darrow főhajója kis híján kettétörte a Megsemmisítőt – folytatom a történelemórát. – De az még így is elintézett két új köztársasági rombolót, és feltartóztatta a flottájukat, míg a Carthiik erősítése meg nem érkezett. Nagyon strapabíró.

– Érdekes lenne elfoglalni – hajol előre játékosan.

– Hogy csinálnád?

– Gyorsan – méregeti a halálosztót.

A szokásos nyers szellemessége. Kezdem megszeretni ezt a szófukar alakot, még ha aggaszt is, hogy a kendőzetlen őszinteségével nehezen boldogul majd a Mag játszmáiban. Ahogy nagyanyám szokta volt mondani: „Az udvaronc a táncos maszkja nélkül éppolyan kiszolgáltatott, mint a Prétor a vértje nélkül.” Ugyanakkor Atalantia részéről butaság volna alábecsülni a Perem beretvamesterét. Alig két hónapja, hogy végig kellett néznie, hogy az apja becsületből belegyalogol a halálba. Én biztosan nem húznék ujjat vele.

– Ha Atalantia az utunk hossza felől érdeklődik, mondd neki, hogy három hónapig tartott – mondja most.

– Nem akarod, hogy tudja, milyen gyorsak a hajóitok.

– Az erő mindig tart a gyorsaságtól – néz bele mélyen a szemembe. – Neked a leghőbb vágyad, hogy ismét egyesítsd az Aranyakat. De mi sem vagyunk ostobák. Tisztában vagyunk vele, hogy amint Atalantia itt felülkerekedik, egyből ellenünk fordul. Héliosz és a Tanács úgy véli, te képes lehetsz hatni rá, nehogy… elhamarkodottan cselekedjen.

– És Dido mit gondol? – kérdem, de elereszti a füle mellett a kérdést. – Megteszem, amit tudok. Szavamat adom.

– Anyám szerint csak azon ügyeskedsz, hogy megszerezd a trónt. De ne feledd, mi nem vagyunk királycsinálók.

– Ebben is a szavamat adom.

Teszek az örökségemre, csakis az számít, hogy elcsendesítsük végre a világunkat marcangoló viharokat. És az Aranyakon kívül más nem teremthet békét, de ahhoz egységben kell állniuk. Ha le akarjuk győzni Darrow-t, be kell gyógyítanunk a Perem és a Mag egymástól kapott sebeit. Ezért áldoztam fel Cassiust. Ezért önmagamat is feláldozom, ha kell. Kérdés, hogy Atalantia képes-e bármiért is feláldozni magát.

Nehezen hiszem.

– Ő meg a szava – énekli egy mély hang. Diomédész húga, Seraphina is előkerült. – Megtapasztalhattuk, milyen könnyen váltogatja. Üdv, Accipiter Vega – hajol le a pilótaárokba, és lapogatja meg barátságosan a pilótánk vállát. Vega ősi tekintetű gyermek. A Perem Birodalomban úgy járja, hogy a legjobb pilóták a tíz és húsz év közöttiek. Vega még nem töltötte be a tizenkettőt.

Az én pilótám, Pytha változatlanul gyanakvóan távolságtartó a Perem Kékjeivel, és a por népétől velejéig retteg, amióta a Kripteájuk, az ottani titkosrendőrség megkínozta. Jogos. Így hát egész útra a kabinjába zárkózott, ötvenéves vénuszi holókkal és a Diomédész nagyanyjától, Gaiától kapott meditatív varázsgombákkal múlatta az időt.

Bennem Gaia zongorajátéka hagyott nyomot, azóta is a fülemben cseng. Atalantia talán tudja, hogy valóban játszottam-e ezt a dallamot gyerekkoromban. És ha igen, akkor miért felejtettem el. Bizonyos szakadékokba egyedül nem merészkedhetem. A titkos igazságokat vagy hazugságokat vagy gonoszságokat az agyam óvón elrejti előlem. Ugyan milyen hazugságok lapulnak a mélyben? Ha a nagyanyám agyalmányai, azt Atalantia tudni fogja.

– Éppannyira bízhatunk meg ebben itt, mint abban a magbéli ringyóban – folytatja Seraphina a bátyjához beszélve. A pillantása pucérra vetkőztet. – Még annyira sem. A nőben legalább katonavér folyik, nem politikusi.

– És a katonák alapvetésed szerint nemesebb lelkek? – kérdem.

Pislogva néz Diomédészre:

– Ha még sokáig kell egy levegőt szívnom ezzel a Magonccal, végül még kiherélem – sandít a szemöldökét felvonva a két lábam közére. – Feltéve, hogy ez nem anatómiai képtelenség.

Utunk végén már csak végtelenül kínosnak érzem, hogy kezdetben vonzódtam ehhez a gonosz némberhez. Közelebbről nézve rá kellett jönnöm, hogy a legtöbb általam becsült erénynek híján van – hírből sem ismeri a türelmet, óvatosságot, eleganciát, alázatot és együttérzést. Az a kevés erősség, amiből jutott neki – az őszinteség, hűség és bátorság –, mind az eredendő késztetése, vagyis ördögi mohósága szolgálatában áll.

Ennek ellenére még mindig megmozdít bennem valamit. Gondolom, ezt annak a számlájára kell írnom, hogy már tíz éve elszakadtam az enyéimtől. Vagy ha nem, hát kiderült, hogy titokban hatással van rám, ami veszélyes és vad, és a koravén nők hozzák rám a romlást.

– Ha nem bírod vele a közös levegőt, tartsd vissza a lélegzetedet – morogja húgának Diomédész.

– Nem kéne itt lennünk, mi nem követek vagyunk. Nekem az előőrsnél volna a helyem, neked Lux oldalán, a Légióink élén. Nem tudunk álságos mosollyal fecserészni.

Diomédész az állkapcsát masszírozza.

– Azok vagyunk, akikre vezetőinknek szüksége van.

– És ha megint latrinatakarításra parancsolnak?

– Akkor a Barnák lesznek a cimboráim. És imádkozunk, hogy a szakács ne főzzön gyakran vénuszi fogásokat.

Seraphina erre csak az orrát húzza.

– Ez egyáltalán nem alantas megbízatás, Sera. A Tanács választott ki, hogy képviseljem a Peremet. Téged pedig egy Konzul. Ez megtisztelő. Ez az igazi megtiszteltetés.

– Miközben nem hiszel ebben a háborúban? – szalad fel a szemöldöke a lánynak. – Mindegy is, bátyám, kötve hiszem, hogy sokat fogunk látni belőle. A fenébe is Héliosz nagy megtiszteltetésével. Minek oda egy Raát küldeni, ahol egy Réz ugyanúgy megteszi? Túszok leszünk, még ha ez a lotyó a Magból úgy dönt is, hogy szövetkezik velünk. És az első adandó alkalommal beretvát döf a hátunkba.

– Úgy hiszem, inkább méreghez folyamodna.

Seraphina megpaskolja a bátyja arcát:

– Isteni túsz leszel. Olyan bájosan tudsz engedelmeskedni.

Azzal visszatér a minket kísérő katonák közé.

– A Mag nem a Perem – mondom óvatosan, amikor már az a nőszemély nincs hallótávolságon belül. Ügyelnem kell a megfogalmazásra, mert Diomédész kevés dolgot utál annyira, mint a pletykát. – Kiömlött borból vér bugyog.

– Félsz, hogy Seraphina párbajra hív valakit.

– Inkább mindenkit.

– Heves, de nem ostoba. És ad a szavamra.

– És ha Dido a tieiddel ellentétes utasítást adott neki?

Mintha meg sem hallaná a megjegyzésemet. De érzem, hogy betaláltam. Míg ő a Holdtanácsot képviseli, a húgának csakis egyvalaki parancsol: az anyjuk. Márpedig Dido az elnézést éppenséggel hírből sem ismeri a Grimmus fajtával szemben. Végül is a Sakállal karöltve ők szervezték meg Darrow tiszteletére a Marson az első Diadalt, ahol a legidősebb lányát és az apósát lemészárolták.

Dido ezt nem felejti. Ahogy Diomédész sem.

A Megsemmisítőt bámulja.

– Apám egyszer azt mondta, hogy két szó elegendő egy érdekes személy lényegének megragadására. Atalantia mi volna?

– Bársony körfűrész – ajánlkozom a megoldással, de nem harap rá. – Vad elméje és hihetetlenül lehengerlő karizmája van. Nem béklyózza sem kétely, sem bűntudat. Csakis fehérben és feketében tud gondolkozni. Nagy stratéga, hüllőkutató és szobrász, nevetős, alakoskodó nő, aki bolondul a saját hangjáért, és meggyőződése, hogy a létezés csúcsa a szépség, mutatkozzék meg bármely alakban – jellemzem, de a gyengéit kihagyom a felsorolásból. Mivel tisztességtelen volna, Diomédész nem kérdez rá.

Hagyja, hogy ránk telepedjen a csend, majd rám néz:

– Tudod, mire tanított meg az apám halála?

Várom, hogy elárulja.

– Hogy mellőzzem a fecsegést.

Az Io veszett klímáján Romulus sok levegőt pazarolt el az utolsó nagy szavakkal, és így nem érte el őse, Akari sírját.

Nagyot nyelek.

Diomédész a gondolataiba mélyedve méregeti tovább Atalantia hadihajóját. Némi fontolgatás után mégis folytatja:

– Te vagy a Lune-Ház törvényes örököse, téged illet hát mindaz, ami a javaiból megmaradt – a hajókra, Légiókra és eskükre érti, amelyek nyilvánvalóan a Grimmus-Házra szálltak helyettem. Az én jogos örökségem Atalantia vesztesége. – Szövetségesként vagy vetélytársként fogad majd téged?

Fogalmam sincs.

Abban a hitben indultam el erre a küldetésre, hogy szót fogok érteni a keresztapámmal. Ő mindig is józan ember volt, de már halott. A Diktátorként helyébe lépett Atalantia sokkal kiszámíthatatlanabb.

Ez alatt a tíz év alatt sokat változtam. És ő? Változott vajon ő is?

Bár Atalantia a fáma szerint ki nem állhatta a gyerekeket, az unokaöccsével, Ajaxszal és velem, legjobb barátjának fiával és tanítójának örökösével kivételt tett. És kettőnk közül én voltam a kedvence, mert Ajaxszal ellentétben elnyertem az Atalantia szerint egyetlen valamirevaló középSzín, a héliopoliszi Glirasztész szimpátiáját. Évszázadok óta nem akadt olyan FőKreátor és ízlésteremtő, mint az orvosmérnök hibrid Glirasztész. Meg persze azért is, mert a nagyanyám engem választott a Szellem Szeme egyetlen örökösének. Atalantia mindig is híve volt a szellem titkainak.

De ezen érzelmek sem oszlatták el erőteljes gyanúmat, hogy az Atalantiával töltött gyerekkorom élményei – az esték a hüperión operaházban, a Lila kiállítások közös szemlélése, a lótenyésztés iránti egyöntetű rajongásunk – dacára se voltam több a számára öltöztethető, formázható babánál, akit kedvére mutogathat.

Szégyellem beismerni, hogy engedtem neki. Hogy mutogasson és parádézzon velem. Miután a szüleim meghaltak, és Aja olyan gyakran volt távol, egy kedves szóért jó sok mindent lenyeltem.

Márpedig Atalantia száját gyakran hagyta el ilyen, míg nagyanyámét csak elvétve.

De mégsem tudom kiverni a fejemből Octavia egyik bölcsességét: „Óvakodj azoktól, akik hiúságból keresik a társaságodat. Ha kitakarod őket a tükörben, nem a tükröt fogják összezúzni.”

Semmi indíttatásom az uralkodásra, de hogy erről hogyan fogom tudni Atalantiát meggyőzni…

– Elképzelésem sincs, mit szól majd az érkezésemhez – mondom ki végül. – Bár amíg Sebhely nincs az arcomon, örökölni sem örökölhetek – teszem hozzá a számat rágcsálva. – Félsz?

– Atalantiától? Meglehet – mondja, majd némi hallgatás után megtoldja: –, a nagybátyámtól? Természetesen.

Hát engem is aggaszt némiképp, hogy megismerhetem a Rettegés Lovagját.

3

DARROW

VIHARISTEN

Megrázkódtatásokkal teli újjászületéséből adódóan a Merkúr időjárása szeszélyes, klímája néhol igen zord. Az Aranyak a kezdet kezdetén arra jutottak, hogy egyszerűbb egy bolygót megváltoztatni, mint az emberi természetet, ezért világfaragóik tömegáttétekkel belenyúltak a Merkúr tengely körüli mozgásába, és a Földéhez hasonlóvá alakították a forgásának sebességét. Van, hogy mindenképpen szükséges ennyire kemény kézzel bolygót formálni, csak akkor készüljünk fel a következményekre.

A Szükorax-tenger és a sarkvidéki jég találkozásánál gőz gomolyog a bemélyedésből, amelyet Harnasszosz vágatott a gleccserfalba. A leszállófények az üreg belsejébe vezetnek, ahol hatalmas jövés-menéssel folynak a földmunkák. Irdatlan halmokban áll már a jég alól kibányászott fém, mellettük a barakképületek, szerelőműhelyek és közétkezdék apró babaházaknak tűnnek. Az ősi gépezet leginkább szigonnyal felnyársalt, hátára fordult teknősbékára hasonlít.

Cadus Harnasszosz Imperátor, Régi-Tokió terrai hőse a homokkal felszórt beton szélén vár rám. Mint egy ember formájú kőszikla, olyan tömbszerű a széles, görbe hátával, lassú járásával, égetett agyagnak tűnő bőrével és dühös kölyökkutyaképével, amely az évek előrehaladtával egyre dühösebb, de még mindig megejtő, leszámítva a gumósan burjánzó, részegpiros orrát. A kevéssé elbájoló külső ugyanakkor kifinomult csillagÖltöny-mérnöki értelmet és találékonyságot takar, mely kasztja hősévé emelte.

Nyolc éven át sikerült egyben tartania a szívének oly drága Terrai Második Kovácslégiót. Lehet, hogy ebben a háborúban az Aranyak előnye a legyőzhetetlen szuperkatonákban és a hadviselési stratégiában rejlik, mi azonban a találékonyságunkkal még mindig rugdossuk azt a bizonyos labdát. És kénytelen-kelletlen elismerem azt is, hogy ezért Harnasszosznak tartozunk hálával.

Volt már zseniális, ostoba és vérszomjas hadvezérem, nem is egy, de megbízható, kiegyensúlyozott hadvezérre legalább olyan nehezen akad az ember, mint becsületes Ezüstre a céheikben. És milyen jó lenne, ha ez a kiegyensúlyozott hadvezérem nem dédelgetné azt az ambíciót a szíve mélyén, hogy egyszer a feleségem székébe üljön.

A törvények szerint jelen pillanatban ő ennek a hadseregnek a FőImperátora, én pedig törvényen kívüli vagyok.

Amikor borult a bili, és én leléptem a Lunáról, a Szenátus hivatalosan őt nevezte ki a helyemre. Az köztudott volt, hogy Orion kicsit túlzottan is ragaszkodik a személyemhez. És Harnasszosz talán ezért, a túlzásba vitt és rossz helyre célzott Kék lojalitása miatt vette olyan szigorúan a szenátusi utasítást, esetleg a személyes politikai indíttatásai hajtották, nem tudom, mindenesetre ő volt az, aki hazarendelte a Fehér Flotta felét, amivel megágyazott Atalantia váratlan orvtámadásának. Orionhoz hasonlóan a többi embere is alapvetően őt okolja a drága vereségért. Hát, ő sem ülhet már be a legénységi kantinba, hogy a katonáival együtt csócsálja a kosztot.

A Merkúrt megszállni mégsem Harnasszosz akarta. Hanem én.

– No nézd csak. A Legenda és a kiskutyusa – villan Harnasszosz narancsszín szeme rólam Rhonnára, mintha valami vicceset mondott volna. – Csatlakoznak hozzám északi száműzetésemben?

– Késésben van, Imperátor – mondom tisztelgés közben.

Félszívvel viszonozza a hivatalos üdvözlést, aztán egy dohányköpetet küld a placcra, de már a borzas szakállába belefagy a csóva.

– Mihez képest? – vakarja meg a fejét, és tépi ki egy szál haját. Nem mintha volna mit pazarolnia a szőrzetéből. – A fiaim kidolgozzák a belüket emiatt az istenverte őrület miatt, amit a repülősével kisütöttek.

– Ezért is hoztam magammal még néhány jó embert – intek a fejemmel a gőzölgő siklókból éppen kicihelődő mérnökök felé. – A teljes Tizenhetedik a rendelkezésére áll. A Pusztaságban készenlétben a vihargépük. Orion pedig a maga négy masináját járatja már egy hete teljes gőzzel a Szükoraxon kétezer méteres mélységben.

– Még öt ilyen van? – vonja össze a szemöldökét. – Beavathatott volna.

– Még hat ilyen van. De jelenleg a diszkréció létfontosságú.

– Igazán csinosan közli, hogy nem bízik bennem.

– Ezt magára bíztam, vagy nem?

– Annyira, hogy személyesen rohan ide felügyelni. Tehát akkor mindösszesen hét – összegzi, és már jár is az agya. – Milyen forró a banya üstje? Negyven? Negyvenegy fok?

– Negyvenhárom Celsius – feleli helyettem a gépből kilépő Orion. Körülötte hat viharpilótája. Nem mutatom, mennyire kiakaszt a megjelenése, amikor pedig megegyeztünk, hogy kivárja a sorát. Harnasszosz méregeti; a maga részéről korábban kifejtette, elsietettnek érzi, hogy Orion máris szolgálatba áll, szerinte mentálisan még nem szedte össze magát. De azért tisztelegve fogadja társhadvezérét.

– Kerekítve értettem – mondja.

– Persze, a maga fajtája megengedheti magának a kerekítgetést. Mert ugye nem maga hal bele.

– Meglep, hogy máris a terepen, Aquarii Imperátor – fordul felém Harnasszosz energikusan. – Mit keres itt ez a nő?

– Majd az eligazításon megtudja.

– Hogyne. A legfontosabb a diszkréció. No, az emlegetett meteorológusai is rányúlhatnak majd a kiugrásra, Aquarii. Lehet, hogy agymosott, gonosz kis boszorkányok, de az biztos, hogy nem akkora bolondok, mint maguk ketten. Ugyanazzal az űrsiklóval jönni! A rohadt életbe! És ha a Rettegés Lovagja mindkettejüket elkapta volna?

– Akkor végre beteljesül a nagy álma, Harnasszosz, és lehetne maga a Főparancsnok, egymagában – von vállat Orion. – A gépeim a vulkánlánc mentén dolgoznak. Ezek a maga… boszorkányai hidrotermális szélnek hiszik majd. Eszükbe sem jut, hogy akár ötven Celsiusra is felkúszhat.

– Akkor meg mi a pokolért van erre szükség egyáltalán?

– A totális irányítás miatt.

– Totális irányítás? – mereszt nagy szemeket Harnasszosz. Most végleg világossá válhatott a számára is, hogy eddig a fele infót visszatartottuk előle. Dühödten pillant a gépezetre. – Maguk ketten nem szoktak olvasni? Pandora nem nagyon szereti, ha piszkálgatják a ládikóját.

Orion kábé annyi tisztelettel méri végig, mint Sevro egy kupac ganajt.

– Pandorát olyan pasasok találták ki, akik a nőket akarták okolni a világ minden nyavalyájáért. Én nem kitaláció vagyok. Tehát. Láthatnánk az árut? Vagy elálldogáljunk még itt a jelentéstani fejtegetéseit hallgatva, amíg lefagy a tökünk, miközben úgy teszek, mintha nem a maga politikai gerjedelmei miatt halt volna meg százezernyi tengerészem?

A két kibillenthetetlen monolit dühödten stíröli egymást.

– Kész? Végeztek? – kérdem. – Ja, végeztek. Akkor fel a levegőbe azzal a gépezettel! Most.

A kékre fagyott jégen nyüzsögnek a hírneves Kettes Légió emberei a föld alól kiemelt monstrum fémhátán. A közel egy kilométer átmérőjű, hasadozott, karcolásokkal teli burkolatú masina több évszázadon át volt a jég foglya. Harnasszosz a gödör peremén mászkál ordibálva, mert amióta Orion meg a Kék pilótái bemásztak a gépezetbe, magánkívül van. Közel két órája.

Glirasztész FőKreátor jegesmedvebundába bugyolálva ácsorog a közelben. Karcsú, kopasz és kegyetlen képű, akár egy keselyű, a Társadalom híres-neves faragója, most épp fintorogva szippant fel a szelencéjéből némi démonport. Hiába ugyanolyan Narancs, mint Harnasszosz, mintha egészen más kasztból érkezett volna: egész életében az Aranyak favoritja volt, a Merkúrtól a Lunáig nagyra tartották faragott csodái, könyvtárai és misztikus ketyeréi miatt. Nem a Lázadás híve, de együttműködése nélkül nem sokra mentem volna az Acélesőmmel annak idején.

– Ismét csodát tettél – mondom neki.

– Még hogy csodát – szipog megvetően a FőKreátor, hogy a vérkeringésébe juttassa a drog maradékát is kampós orrának jobb likából. – Amikor bevetted a bolygót, fiatal haduram, azt állítottad, hogy egy év múlva könnyes boldogsággal áldom nevedet a szabadság gyümölcseiért. Nézd az arcomat, barátom, vajon látod rajta a boldogságnak egyetlen könnycseppjét is?

– Még nem telt el az év.

– Ezek a gépezetek őserejűek, nem emberi léptékekre szabták őket – emeli rám szigorú, megvető tekintetét. – Figyelembe véve, hogy micsoda munkámba tellett, ajánlom, hogy ígéreted ezúttal megvalósuljék.

Mielőtt Légióim bevették volna a bolygót, a szavamat adtam neki, hogy nem fogom a lakott részeket bombázni. Ígéretem miatt több százezer katonám veszett oda az Esőben, ugyanakkor a civil lakosság milliói maradhattak ki a tűzvonalból. Mivel akkor a számunkra rettenetes következmények dacára is megtartottam a szavam, most bizalommal van irántam, és segített a gépezet misztikus motorjait beindítani. Meg persze azért, mert retteg, hogy az együttműködése miatt Atalantia mit tenne vele. Hiszen egy ilyen nevezetesség, mint Glirasztész, a Merkúr FőKreátora mégsem titkolhatja el korábbi szerepét.

Az akkori ígéretemet most kiterjesztettem a Viharistenekre.

– Megvalósul – nyugtatom meg. – Az elsődleges horizonton nem emelkedünk túl.

– Népirtásban nem veszek részt. Te is tudod, mi történne, ha…

– Akár hiszed, akár nem, ügyemnek éppolyan fontos a Merkúr, mint a te drága érző szívednek a népe – felelem, és persze kiérzi szavaimból az epét.

– Csak az istenek tudhatják, Octavia miért tartotta leláncolva ezeket a pokoli szörnyetegeket – fordul vissza a gépezet felé, szemében bámulat, a néhai alkotók iránti irigység és persze rettegés tükröződik. – Még maguk a Votumok sem sejtették, mi lapul a bolygónk felszíne alatt. Én magam sem.

Remélem, ez azt jelenti, hogy Atalantia sem tud róla.

– Vajon miért tesz bármit is egy Arany? Csak nem a hatalomért?

A Viharistenek a terraformálás után hátrahagyott időjárás-módosító szerkezetek. A Lovelock-földformálókkal együttesen arra használták őket, hogy lakhatóvá tegyék a Merkúrt. A feleségemnek két évébe és kétszáz Zöldjének a munkájába telt, hogy feltörje a Citadellában Octavia Félhold Kincstárát, ám a titkos kincsek egy csillagFlottánál is értékesebbek. Tízmilliók életét tenném rá, hogy Octavia végtelen paranoiájában semmiképpen sem kockáztatta, hogy a szent, családi titkok a vérségi kötelékeken túl kiszivárogjanak.

Glirasztész úgy bámulja a Viharistent, mintha arra számítana, hogy a monstrum évszázados bölcsességeket súg a fülébe, aztán összefonja karjait, és visszavonul lelki útvesztőjének védett szívébe. A Kreátor hisztis zseni, de a népét félti. A Völgynek hála.

A sziréna visításával a Kovácsok megkezdik a munkakráter kiürítését, sisteregnek a gravLiftek. A fejünk felett az utolsó karomFúró is elvitorlázik dél felé, nagy teljesítményű tehergépek repítik őket a héliopoliszi raktárbázisra. Orion hagyja el a Kékjeivel utolsóként a gépezetet, és a mérnök féltő pillantásának kíséretében úsznak vissza hozzám a gravBobon. Glirasztész kávét iszogat, a rabszolgája kínálta meg korábban.

– A hardver beállítva. Minden működésre kész – jelenti Orion. – Ennyit Harnasszosz úgynevezett igyekezetéről. Még hogy széthajtotta magát. Azt meg kell hagyni, hogy a Kovácsai szép munkát végeztek, gépzsírozó létükre.

– Közben szétütötték magukat – jegyzi meg Glirasztész.

Jól beszél. Ha ifjabb és naivabb lennék, nyilván azt gondolnám, hogy a nagy ábrándok, a nemes harag és cél hajtja őket, de már nem bírom nem észrevenni, hogy a seregem nazoprannak, dolominnek és zoladonnak keresztelt zsinegeken függő marionettbábuk hada. Nem egyedül én forgolódom végig az éjjeleket.

– Be fog indulni? – szegezem a kérdést a vén keselyűnek.

– Ötmillió szimulációt futtattam le, és mindössze kétmillió végződött robbanással, illetve a fedélzeten dolgozó nyomorultak halálával – feleli. – Vagyis elméletben mindenképpen.

– Milyen megnyugtató – dörmögöm.

Harnasszosz bukkan fel, láthatóan nagyon izgatja, miről csevegünk.

– Vállalja a megtisztelő feladatot, Imperátor? – fogadom.

– Ez a maga szörnyetege, ébressze fel maga – nyomja a kezembe az irányítóegységet.

Idegesen aktiválom a repülő üzemmódot. Harnasszosz rá sem néz a masinára, mint akit nem érdekel, hogy a magasba emelik-e a gravitációs motorok. Egy förtelmes pillanatig nem is történik semmi. Lesandítok a gödörbe. Emelkedj már, te dög. Emelkedj.

– Mondtam, hogy hiba volt bevonni Harnasszoszt – suttogja Orion az oldalamon. – Abban a hitben, hogy ez az egyetlen ilyen, szétszabotálta.

– Csak seggfej, nem áruló – intem le.

Ekkor a Viharisten iszonyatos hörgést hallat. Megérezte a feneke alatt a Sugárnyaláb Művek szupererős gravMotorjait, kénytelen a hosszú szendergésből életre zökkenni. Harnasszosz kivételével minden munkás és segítő hátrál.

A gépezet ekkor fémes visítással emelkedni kezd, míg vagy száz méter magasba nem ér, és el nem takarja az ember vájta barlang teljes felső boltozatát. Hamarosan csatlakozhat a tengerben várakozó testvérkéihez.

Elégedetten mosolyodom el.

4

LYSANDER

AJA FIA AJAX

Hamuőrség kettős fala szegélyezi utunkat a Megsemmisítő gyomrában, amikor küldöttségünk élén Diomédésszel elhagyjuk hajónkat. Az ellenséges méltóságok fogadásakor előírásos ünnepi vértezet helyett a mezei harci felszerelésüket viselik a katonák. Talán mert a Mag hivatalosan nem ismeri el a Perem függetlenségét. A bogárfekete acélvért ütött-kopott a négy égtáj összes létező fertályán vívott számtalan ütközettől, de a Grimmus-Ház gyöngyfehér Koponyája minden mellvérten vakítóra van fényezve.

A sértést az arcunkba akarták vágni, és az arcunk meg is érezte.

Nem a tékozló fiú vagy a régi szövetséges érkezését üdvözlik.

Vérárulók elleni fenyegető erődemonstrációt kapunk.

Miközben az ellenséges Szürkék előtt vonulunk, azt fürkészem, hogy Atalantia hány jó emberünket emelte át a Prétoriánusaink és a családi Légiónk soraiból. Hiába keresem az arcokat, egy Prétoriánust sem látok, egy Rhone ti Flavinius, egy Exter ti Kaan vagy Fausta ti Hu sincs a sorok élén álló elöljárók között.

A Hamuőrség folyosója tíz obszcénul hatalmas Pecsétes Obszidián elé vezet bennünket, akik tompán csapják csatabárdjuk nyelét a padlóhoz, és állják utunkat, mielőtt elérnénk a fogadóbizottság magbéli Aranyait. Aztán kilépnek oldalra, és a Mag meg a Perem Aureáltjai egy évtized óta először néznek megint farkasszemet.

A Mag harcedzett és hiú Aranyai pazarul díszített, förtelmesen formált vértezetekben pompáznak, amelyeket a világok legügyesebb mesterei kalapáltak. A legtöbbjük haja rövid, ahogy háborúban szokás, a szemöldökük kurtított. Nagy csontú, hatalmas testükön vaskos, duzzadt izmok nőnek, amelyekre már világra jöttük előtt szigorúan ügyelnek, amelyeket ezoterikus vegyi eljárásokkal kezelnek, később hosszan edzenek és a társaikkal vívott kegyetlen versengésekben sokszor próbára tesznek.

Nem mondanám, hogy ők a tökéletes emberi lények. Inkább látom őket a legjobb pozícióért helyezkedő telivéreknek.

Mellettük a Perem Aranyai vékonyak és szakadtak. Testüket, ahogy kultúrájukat is, az önfegyelem és a nélkülözés edzette. A hajukat megnövesztik, és csata előtt a peloponnészosziak módjára fésülik. Egyszerű bőrbakancsot és házilag szőtt, durva köntöst hordanak. Nem akad köztük olyan, akinek a viseletét ne vásárolhatná meg ötven pénzért akár egy aljaSzín is a bazárban, leszámítva a kitarijukat, vagyis a kurta kardot és a szokásos, náluk hastának hívott, hosszú beretvát.

Mindkét fél hosszan, megvetően hallgat.

Végül egy marsi töri meg a csendet, akit eddig holtnak hittem. Hattyús vértjének szárnyas vállai horpadtak, de a mellvérten a lángoló szív lámpásként árasztja a fényt a hangár iszapos barnaságában. Az emlékeimben alabástrom simaságú arca mostanra megkérgesedett, akár egy bányász sarka, de Kalindora au San szeme csillogását még a háború sem tompíthatta el. A Szív Lovagja szól hozzánk.

Kifinomult, törékeny lénynek ismertem régen, aki nem a harc dicsőségéért, hanem a költészet és az építészet eleganciájáért lobogott. Kiskoromban csak egy vele egykorú lányt tartottam olyan sokra, mint őt: Virginia au Augustust. Az Arató feleségét, a trónbitorlót, aki nagyanyámat elveszejtette.

Férfiként most egészen másnak látom Kalindorát.

Még Diomédész is alaposan megnézi magának: a száját hiába hasítja fel két sebhely is, még mindig telt és édes suttogásra érett, orra kicsiny, bár hegyes, de igazán a szeme ejt rabul – az Arany minden árnyalata ott kavarog benne, amelyek spirálisan megfakulnak az éjfekete pupilla felé haladva, hogy az embernek az az érzése, napfogyatkozáshoz közelít a szeme közepében.

– Ő az? – teszi fel kérdését Kalindora egy viharfellegszínű vértezetet viselő, magasabb és fiatalabb lovagnak. Az ő bőre fekete, a szeme vad borostyán. Erős vállairól gyöngyleopárd prémje hullámzik, ahogy kilép, hogy alaposan szemügyre vegyen. Egy pillanatig mintha mindketten mocskos ablaküvegen át néznénk a másikat, pislogva hajolunk közelebb, hogy megpróbáljuk kivenni, a túloldalon az a másik valóban a rég elveszett jóbarát-e, vagy csak délibáb.

Alig ismerek rá a férfiban a valaha „testvérem”-nek hívott fiúra.

Csak a hosszú szempillái nem változtak.

A távol töltött tizenegy év alatt a párnás pufókság, amelyért a háta mögött sokan kuncogtak rajta a Palatinuson, leolvadt vonásairól, és olyan szenvedélyes, gőgösen férfias Adoniszt hagyott hátra, hogy talán még Cassius is, egy részeg pillanatában, kész lett volna felfedezni benne egy aprócska hibát, hogy azzal oldja mélységes féltékenységét.

Octaviát örök csalódás járta át a kis félresikerült genetikai kísérlete miatt. Hát most már nem lenne csalódott. Aja és Atlas au Raa szerelemtelen genetikai egyesüléséből a tökéletes férfi esszenciájává nőtte ki magát Ajax.

A vértjén díszlő lepkéből tudom, hogy már beteljesítette gyerekkori álmát. Nemcsak Sebhelyes, de a Vihar Lovagjává lépett elő és egyben gyalogsági legátusi rangig vitte.

Sebhelytelen képemmel és a barna civil öltözetben most sajgón fájlalom a távol töltött éveket.

– Te volnál a férfi, aki azt állítja, hogy ő Lysander au Lune – sziszegi Ajax.

– Ajax – köszöntöm, és mivel ugratásnak vélem a hangnemet, megölelném. Pecsétesek állják utam. Ez sértés. – Hát nem ismersz meg?

– Kérdezzétek ki a Manteióval – szűkül össze a szeme.

Ez orákulum, görögül. Volt már szerencsém hozzájuk. Nehéz a szívem. De már érkezik is egy Rózsaszín rabszolga, kezében nem a nagyanyámtól ismerős, sápatag igazságmondó teremtmények, hanem egy kígyóktól szegélyezett, fekete fémgömb. A gömb közepén felfelé álló tű.

– Egy csepp vért, ha kérhetlek, dominus.

Bár szelídebb szerkezetnek tűnik, mint a nagyanyám orákulumai, nincsenek illúzióim. A tűt DNS-re kódolt méreg vonja be. Ha csalónak bizonyulnék, nyilvánvalóan nyomorúságos halál várna rám, amilyet csak a legkegyetlenebb vénuszi méregkeverők szabadíthatnak az emberre, márpedig Atalantia minden bizonnyal köztük is a legjobbal áll hosszú távú üzleti kapcsolatban. Sőt, a sorsom talán akkor sem lesz más, ha meggyőzően bebizonyítom, hogy az vagyok, aki vagyok.

Atalantia kiterjedt kémtevékenységét mutatja, hogy meg tudta szerezni a DNS-emet. Két kifinomult uralkodómérgezés és egy szerencsétlenül és rémesen alakult klónozási kaland tanulságaként a családom igen régóta az életénél is jobban óvja a DNS-ét.

Mi másért buzgólkodtunk volna annyira a Napba temetés nemes szokásának elterjesztésén az Aureáltak körében? Mert olyan jól néz ki? Ugyan. Azért, mert így nincs kéznél maradvány.

Megbököm az egyik hüvelykujjamat a tűvel.

A Mag Aranyai lesik, ahogy a vércsepp végigcsorog a tűn és elnyeli a fém. Bármilyen méreg fedte is az acélt, nem aktiválódott. De ha eddig Atalantiának nem volt meg a DNS-em, ezennel megszerezte. A gömb varázslatosan hullámzik, míg a kígyók tekeregve siklanak a felszínén körbe-körbe, hogy végül a semmiből gyerekkori arcképem emelkedjék fölébük. A rabszolga Ajaxnak adja a holmit.

Ő megvizsgálja arcomat.

– DNS-profil megfelelő – jelenti be egy kopasz Zöld segítő. A pupillái izzanak a feltöltéstől. – Biztonsági hélix feldolgozás alatt – hosszú szünet. Kalindora elfordul, de Ajax le nem venné rólam a szemét. – DNS-profil visszaigazolva, hamisítási esély egy a tizenháromtrillióhoz.

– Elfogadom – enyhül meg Kalindora.

Körülötte az Aranyak feszültebbé válnak, látom, ahogy az agyukban máris az kattog, vajon milyen hatással lesz az ő helyzetükre a visszatértem.

Ajax azonban még mindig nincs meggyőzve. A rabszolgához vágja a Manteiót.

– Mit mondott a nagyapám anyámnak azon az éjjelen, amikor Flavius au Greccót kivégeztette vele?

– Most hogy a disznót kibeleztük és megettük, mi a desszert? – felelem mosolytalanul.

Elkerekedik a szeme.

– Testvérem! – átveti magát az Obszidiánok sorfalán, és olyan erővel ropogtatja meg a csontjaimat, hogy ölelésében szó szerint nem éri a lábam a földet. Ezt az Ajaxot őriztem emlékezetemben, ezt a drága, érzelmes testvért, aki soha nem fukarkodott az érzésekkel, akár szeretetről, akár haragról volt szó. – Bocsáss meg nekem, biztosra kellett mennünk. Az ellenség cselvetései ördögiek – mondja, és letesz, hosszú ujjaival az arcomat kapja két kézbe, és határozottan szájon csókol: – Kicsi Lysander, haha! Azt mondták, meghaltál. De lám… – porolja le a vállamat –, hús-vér valódban, és a hosszú fogság dacára is frissen, ropogósan, akár egy úr – fűzi hozzá, aztán mégis kissé elhúzza a száját, nyilvánvalóan az arcomra gondol. – Annyira azért nem frissen.

Fogság.

Cassius csak nevetne ezen.

Egyelőre nem sietek Ajaxot kijavítani.

– Úgy hallottam, te meg kiköpött az anyád vagy – felelem. – Arról nem szóltak a pletykák, hogy ennyivel magasabb lettél.

Ezzel persze karcolni sem karcolom a valóságot. Nem egyszerűen magasabb lett, a hatalmasabb sokkal helytállóbb jellemzés.

Boldogan karolja át a vállamat, és nyomja homlokát az enyémhez. Mélyen beszívja a levegőt. Régebben is a szaglás volt a legkedvesebb érzéke.

– Amikor befutott a régi családi kód, először azt hittük, csak a Rabszolgakirály újabb trükkje. De aztán megláttuk a részleteket. Az a kifinomult jelzésrendszer a szívem húrjait pengette – hunyja le a szemét. – Végre együtt leszünk hát megint.

– Végre együtt, testvérem – felelem rá. Mégis képtelenségnek érzem, hiszen meg kell osztanom vele a gondolataimat, és amire rájöttem, gátat verhet közénk. Majd ha Ajax a vallomásom hallatán is ilyen szívvel ölel magához, majd akkor hiszem el, hogy tényleg egymásra találtunk. – Meggyászoltam nagyapádat. Jobbat érdemelt.

Ajax komoran húzódik el.

– Nos igen, nyomot hagyott korunkon, nem igaz? De immár mi következünk – és most először leveszi rólam a pillantását, hogy a mellettem várakozó Raát is felmérje. Ravaszul folytatja: – Hacsak nem találtál magadnak a távolban új családot…

Kalindora megköszörüli a torkát. Mentegetőzve üdvözlöm őt is, kissé talán kevésbé szívélyesen, mint kedvemre volna, majd sietve bemutatom nekik Diomédészt és a Perem küldöttségét. Diomédész udvarias meghajlására Kalindora csak csettint a nyelvével.

– Lysander üzenetére mind azt hittük, hogy valami bábműves kreálmánya vagy, de lám, kóbor macskák merészségével és porosságával itt állsz teljes valódban.

– A Perem Birodalom nevében… – kezdené Diomédész, de Kalindora beléfojtja a szót.

– Nagybátyád elnézéseteket kéri. Szíve szerint itt volna a fogadásodon, ám a háború… fárasztó foglalatosság – mondja, miközben gyönyörű szeme összeszűkül. – Nyilvánvalóan nem tudhatod.

Ajax belép közém és a Peremlovag közé, hogy közelről is szemügyre vehesse.

– Te vagy hát Romulus és a vénuszi kurva legidősebb sarja. Mily merész lehetsz, hogy kiszabadítottad Lysandert az Áruló fogságából – így nevezik hát errefelé Cassiust. Nem túl hízelgő. – Úgy vélem, az adósod vagyok, unokabátyám.

Hiába hangzik olyan furcsán, valóban unokatestvérek, ereikben a régi Hódítók tiszta Raa-vére csörgedez. De ahogyan általában a csúcsgenetikai vérvonalak, ők sem hasonlítanak szinte semmiben egymásra, hacsak magát a vérállományt és az ősi belső torzsalkodások sokszínű ellenségességét nem számítjuk.

Diomédész rám néz, majd vissza Ajaxra.

– Nem tartok számon adósságokat – mondja.

– Gondolom, az Áruló halott – érdeklődik Ajax, mire Diomédész biccent. – Te végeztél vele? Visított? – kérdi, de Diomédész nem felel. – Úgy látom, esztétikai ínséged beszédedre is átterjedt. Itt, a Magban illő megfelelni a kérdésre, ha kapjuk.

Seraphina állkapcsa belefeszül, hogy a bátyja csak nyel a sértésre.

– Nekem nem okoz örömet egy becsületes ember bukása – mondja végül hercegi méltósággal. – Ugyanakkor sajnos halála előtt még levágta mostohabátyádat, Bellerophónt.

Diomédész meghökken, hogy Ajax szélesen elkacagja magát. Habár nem kedvelte rokonát, a szilajság, amellyel a rokon fogadja a halálhírt, csalódott felismerést hoz. Már látja, hogy ez a világ homlokegyenest ellentéte annak, ahová ő való. Erre soha nem lehet előre felkészülni.

– Bellerophón? – neveti Ajax. – Soha nem ismertem a fiút. Kémeink szerint te magad sem bántál nála jobban a karddal. Mondd csak, ki hát a Peremlovagok közül a legkiválóbb? Magad volnál?

– Nem vagyok méltó, hogy megítéljem. Viszont ha egy férfi értékét azzal méred, ahogy a pengével bánik, akkor felteszem, az, aki a legkevésbé hasonlít rád.

Seraphina úgy pislog a bátyjára, mintha annak hirtelen szarvai nőttek volna. Aztán lassan elmosolyodik.

A Perem nem azért jött, hogy gyalázzák.

Kalindora felvonja a szemöldökét.

Ajax azonban… nos, gyerekkorában sokat gúnyolták, de mégsem szerette meg az érzést. Körbejárja Diomédészt, és tettetett haraggal kommentálja, amikor annak köpenyén felfedezi a viharfellegeket.

– Nohát, látom az én címeremet viseled, jóember.

– Nem jobban a te címered, mint azé, aki előtted elnyerte. Ez egy elvet szimbolizál. Esetünkben az alázatot.

– Alázatot? No még!

– Az ember semmi a vihar szemében.

Ajax lecövekel a másik, alacsonyabb férfi előtt, orra szinte az orrához ér.

– A vihar én vagyok. Vedd le a palástot.

Ó, szent pokol, gondolja erre feltehetően mindenki körülöttünk. Talán maga Ajax is. Atalantiának nyilvánvalóan nem az a terve, hogy rögtön a hadihajója folyosóján lemészároljon egy követségbe érkezett Raát. És az még annyira sem, hogy megölesse magát vele.

Soha ne tagadd meg ellenségedtől a visszavonulás lehetőségét. A győzelem néha túlságosan is sokba kerül.

– Miért? – kérdi Diomédész higgadtan. – A Perem Birodalom Vihar Lovagja vagyok. Nem óhajtok a Magé is lenni.

– De most a Magban vagy, jóember. És annak adod ki magad. Hogy tűrhetném el a sértést, hogy az oly nagyra becsült címet így kell látnom? Ettől a méltatlanságtól lekonyul a farkam.

Okos lépés ez Ajaxtól, látszik, hogy zseniális. Megadja Diomédésznek a visszavonulás útját, még ha fizetnie kell is érte. Diomédész készséggel el is fogadja, lekanyarintja válláról a köpenyt, és összehajtja.

Ajax azzal mocskolja be bravúros győzelmét, hogy kikapja Diomédész kezéből a ruhadarabot, és lepisálja. Talán csak egy igazi szadistának tehet ezzel a kedvére. Miután visszazárta ölén a vértet, kihívón néz rám.

A védelmedbe veszed?

Ajaxszal így megy: vagy vele vagy, vagy ellene. Ma nem kockáztathatom az utóbbit, ráadásul időközben felismertem a társasági játszmát is a háttérben: ez a Táncoló Maszka Szükséges Tiszteletlenség nevezetű fogása. Atalantia egyik kedvence.

– Végeztél, Ajax? – kérdi sóhajtva Kalindora.

Ajax beletörli Diomédész házi készítésű öltözékébe a kezét:

– Végeztem.

Seraphinának most lett elege. A kitariját markolva lendül előre, csak bátyja halk csettintésére torpan meg. Bármit jelentsen is a jelzés, szívére veszi.

Tíz Pecsétes Obszidián ereszti le torokhangú hörgések kíséretében a bárdját. Ajax és a magbéli Aranyak azonban zsákmányra leső krokodilok módjára csak figyelnek. Mégis fortyog a vér a Peremben, konstatálhatják most. Az még a jövő zenéje, hogy egy óra vagy öt év múlva, egyénileg vagy kollektíven használják-e fel ellenünk ezt a tudást.

Én figyelmeztettem Diomédészt.

– Juno pinájára, Raa, érzékeny a lelke az ágyaslegényednek – duruzsolja Ajax, mint valami bohózatban.

– Húgom csak a hosszú úton elmerevedett tagjait nyújtóztatja.

– Húgod? Húgod? – kérdez vissza Ajax. – No de hol rejtegeti a csöcseit? Újabban ti is levágjátok, mint Sefi szárnyas leszbijei?

– Nem, de mi kiheréljük a disznó Obszidiánokat – vágja rá Seraphina. – Lépj közelebb, gahdzsa, bemutatom, hogyan.

Ajax kedélyes meghajlással nyugtázza a felhívást:

– Talán majd később, húgom. Most azonban félek, hogy visszaéltem Kalindora türelmével, elnézést is kérek érte. Csak olyan izgalmas végre igazi Raákkal játszadozni. Akik legutóbb itt jártak, olyan kínosan gyors halált haltak – mondja, és a lába mozdulatával imitálja, ahogy a hírhedt Julii-bakancs összeroppantotta Diomédész és Seraphina nővérének koponyáját. Aztán átkarolja a vállamat, és int a Raáknak, hogy kövessék. – Legyetek üdvözölve a Hamu Légiónál.

5

DARROW

PORKÖPENY

– A Porköpeny hadművelet ezennel kezdetét veszi – közlöm a tisztekkel, akik az építkezés nagy kantinjában körém gyűltek. Glirasztészt időközben szigorú őrizetben visszaindítottuk Héliopoliszba, ahol az embereim vigyáznak rá, amíg a hadművelet le nem zárul. Már csak a mérnök Legátusok, Kék repülési parancsnokok és a tökös harci pilóták maradtak, akik legalább két háborúban bizonyították már a hűségüket. Más szóval, a megbízható emberek. Harnasszosz halálos csöndben ül. – Eddig a sötétben munkálkodtatok. A Porköpeny hadművelet részleteit biztonsági okokból tartottuk vissza mindenki elől. Most azonban szívesen vázolom a teljes képet. Amit már mindenki tud: Atalantia rendkívül alapos. A temetőben esett könnyed koccanásunkat követően gondosan megtisztította a törmelékmezőt, eltakarította az aknákat. Immár teljes a blokád a Merkúr körül. Taktikai és számbéli fölényük nem kérdéses, nagyjából kétszeres túlerőben lesznek, ha földet érnek. A helyzetükből adódóan bármilyen közeledő hajót rögtön képesek megsemmisíteni, és húsz percen belül a bolygó bármely pontjára Acélesőt zúdítani, ha valamely ponton meg akarják erősíteni az állásaikat. A mi válaszlehetőségeink ehhez képest haloványak. Következésképpen bármikor képesek bármely seregtestünket bekeríteni. A mi egyetlen erősségünk és előnyünk velük szemben a pajzs. Amíg az áll, nem kockáztatnak, hiszen nincs meg a szükséges tüzérségi támogatásuk. Amint elveszítjük a pajzsrendszerünket, vereséget szenvedtünk és pont. Amint velünk végez, a Köztársaságot veszi célba. Akadnak köztetek, akik szerint csak ki kell tartanunk, amíg a Lunáról ide nem ér az erősítés – mondom, és közben véletlen sem nézek Harnasszoszra. Most nem őt kell kioktatnom. – Ha érkezik is erősítés, Atalantia észre fogja venni, és még azelőtt megindítja ellenünk a mindent elsöprő támadást, hogy ideérnének. Addigra a Rettegés Lovagja gondoskodik róla, hogy helyzetünket a végletekig meggyengítse. Övék lesz az ég és a kezdeményezés. És akkor is vereséget szenvedünk. A visszavonulás nem jöhet szóba, a megadás nem jöhet szóba, a támadás nem jöhet szóba, a kivárás nem jöhet szóba. Egyetlen lehetőségünk maradt: hogy mi határozzuk meg a harc idejét és szabályait. Ide fogjuk csalogatni őket.

Még a lélegzetüket is visszafojtják, szabályosan felém dőlnek, annyira figyelnek.

– A Marsra, Lunára és Földre szánt tankjaik és a gyalogságuk a Merkúron fog megsemmisülni – közlöm egyenesen, és büszke vagyok, hogy meg sem rezzennek. Ezzel eloszlatom a hirtelen felbukkanásommal felébredt minden illúziót, hogy még van menekülés. Nem tudom őket egyetlen kézmozdulattal visszarepíteni a Marsra.

Ez a történet nem a megváltásról szól, ez az áldozatok meséje lesz. A mi Thermopülaink. – Amit még nem tudhattok: jó néhány éjszakával ezelőtt, amikor a Rettegés Lovagja a Heszperidáktól északra lelőtte egy fekete rigónkat, megkezdődött a Porköpeny hadművelet első felvonása. A fedélzetén talált hullánál, amit Vonító kémeink helyeztek el, védett információkkal teli adatHalom volt, amelyben a pajzsláncolat gyenge pontjai szerepelnek. Úgy tűnik, a Rettegés Lovagja bekapta a csalit. Vonítóink jelen pillanatban is Eleuszisz irányába terelik, annak elestével beindul a pajzsgenerátorok lánctúlterhelése, és a Kaduceusz-síkság felett, Pántól délre keletkezik egy kisebb lyuk a pajzson. Ennek Atalantia képtelen lesz ellenállni. A terep landolásra tökéletes, a tankjaiknak kellőképpen lapos, titánjaiknak eléggé száraz. És nagyjából elég széles, hogy egy időben tíz Légió is földet érhessen. Ráadásul a szemükben a helyzet is ideális, hiszen így elvághatják egymástól az északi erőinket, azonfelül a légitüzérségük a Gyermekeknél, a Petaszosz-félszigeten megsemmisítheti a védelmi erőinket. Akkor a tankjaik már meg is indulhatnak a part mentén Tükhé irányába. Ez a földet érés a mi koporsónk. Nukleárisan aláaknáztuk a terepet, a környéken két rejtett hadseregünket összpontosítjuk, amelyek megkapják a megmaradt tíz lángHajónkból hatnak a támogatását és a Vörös Csapás bázishajókat. Amint Atalantia erői leszállnak, három oldalról mérünk rájuk megsemmisítő csapást. Kénytelenek lesznek az egyetlen nyitva hagyott úton visszavonulni: délre a Ladon-pusztán át. Azt mondják, az hadseregfaló sivatag. Hát most megint enni adunk neki.

Vigyorogva várják, miért is kellett ehhez a tervhez négyszáz kilométernyi távolságban összegyűlniük, ahol egy egész tenger választ el bennünket a nullponttól.

– Hogy akkor mit kerestek éppen itt? – teszem fel helyettük a kérdést, és nézek bele sorban a szemükbe. – Mert ti nem vesztek részt a Porköpeny hadműveletben. Azok a férfiak és nők, akik most ebben a teremben állnak és ülnek, a Hetedik Kék Csapás tagjaiként az Első Kék Csapás Orionjának közvetlen parancsnoksága alatt Tükhé partjainál maradnak. Ha minden más kudarcot vallana, ti vagytok a végső biztosítékunk. Ti vagytok a Tartarosz hadművelet.

Miután a tisztek szétszéledtek, hogy közvetlenül Oriontól kapják meg utasításaikat, intek Harnasszosznak, hogy sétáljunk egyet. Vele még nem fejeztük be. És a kráter peremén maradunk, mert tanúkra is szükségem van. A tesztmenetet követően a szerkezetet visszaengedtük a gödrébe, a mérnökök kiáltozva végzik az utolsó teendőket.

– Ezek szerint megtalálták a módját, hogy hogyan szinkeljék össze a dögöket – kezdi Harnasszosz. – És kezeljék az adatmennyiséget. Mert másodpercenként több terabyte fog áramolni.

– Tudom.

– A Kovácsaim látták, ahogy az irányítóteremben idegen technológiát állítanak be. Ki tervezte, ha az én embereimet kihagyták?

– Rövid volt az idő, kénytelenek voltunk bevetni minden elérhető forrásunkat.

– Miféle forrásokat?

– Glirasztész FőKreátort.

Elsápad.

– Glirasztészt? Nem gondolja, hogy anélkül is épp eleget sürgölődött itt?

– A Merkúron ő az egyetlen, aki kedvtelésből foglalkozott az ősi technológiákkal. Ha a maga harcosai is meg tudták volna oldani, rájuk bíztam volna.

– De ő az Aranyak pincsije.

– Tudom, hogy nem ért egyet a dolgok menetével…

– Nagyon finoman fogalmaz – válaszolja ugyanolyan halkan, mint eddig. – Amikor azt mondta, hogy átengedjük őket a pajzsunkon, azt hittem, csal a fülem. Amikor elárulta, hogy mit kaparunk elő a földből, azt gondoltam, megbolondultam. Most hozzáteszi, hogy nem egy, hanem hét ilyen gépezet van, és az Aranyak pincsikutyája vezeti őket. Vagyis nem én bolondultam meg. Hanem maga – böki az ujját a mellkasomba.

– Fegyelmezze magát, Imperátor – pillantok le a húsos ujjra. – Minden el van rendezve, a Tartarosz csak…

– Végső biztosíték, aha. Hallottam én is.

– Úgy véli, nem leszünk képesek megállítani őket, ha egyszer földet értek.

– Úgy.

– Szükséges az eszébe idéznem, hogy ez a hadsereg szabadította fel mindkettőnk hazáját?

– Leszámítva, hogy most nincs velünk se Sefi, se Sevro, se a Hetedik – az egyenruháján megvillannak a keresztsávok, ahogy vaskos karjait összefonja a mellkasán. – Az ellenség közben folyamatos ellátást és utánpótlást kap a Vénuszról, a felszerelésüket frissítik, Légióikat pihentetik. Ezek nem puhány Pixik. Ez most itt a Hamu Légió teljes valójában. Azaz a XX. Fulminata, a XIII. Drákóiak, a X. Purdusz. Még a fénykorunkban is kihívás lett volna, ha csak az egyikükkel is szembe találjuk magunkat, de a nő most mindhármat idehozta. És rég túl vagyunk a fénykorunkon. Alig egy hete hulladékfémet olvasztattam be az embereimmel, hogy visszapótoljuk a Huszonhármas Légiónk lőszereit. Hulladékfémet. Nem lemerült urániumot. Hulladékfémet. Tudja, hogy nem vagyok egy Kasszandra, Darrow. De akkor is azt mondom, hogy amikor az első Sebhelyes bakancsa bolygót ér, mi elvesztünk. Ez nem Thermopülai, hanem Cannae. Ott fogunk veszni a Ladonon.

Tudomást sem veszek a kísérletről, hogy klasszikusok mentén értsük meg egymást, hiába mozgok olyan otthonosan a témában, mint akármelyik Arany.

– A bolygót akkor veszítettük el, Harnasszosz, amikor maga a flotta felét hazaküldte.

– Helyben vagyunk – mér végig ridegen. – Meg akar érte korbácsolni? Mentegetőzzek? Hát baszódjon meg! Nem fogok mentegetőzni. Én csak az eskünek engedelmeskedtem, amit tettem. A népek hangját soha nem hallgattathatja el a kard. Márpedig a nép hangja a Szenátus. Nem maga.

– És most mit mond a Szenátusa? – emelem tölcsérként a fülemhez a tenyeremet. – Hadd hallom a hangot. Hát nem hallom. Mert a hang nem beszél. Akkor majd beszél helyette a kard.

– Tudja, miért kedvelem jobban Sevrót, mint magát? Mert ő szenvedélyes, felforr az agya. De maga mint a jég. Amikor ilyen, nem lehet magával beszélni. Mintha nem is ember lenne, hanem valami istencsászár.

A Kovácsai felfigyelnek szóváltásunk hevességére, még ha nem hallják is, miről beszélünk. Thraxát aggasztotta, hogy épp ezt a helyszínt választottam a jelenethez, amikor Harnasszosz emberei vesznek körül bennünket. Ám csakis úgy ragadod meg a farkas nyelvét, ha benyúlsz a pofájába, a fogai közé.

– Nem azért jött vissza, hogy minket megmentsen – lép egészen közel Harnasszosz –, hanem hogy őket megölje – borzong végig rajta a harag. – Vakon kockázik. Miközben a felmentő sereg talán már úton is van. Legalább próbáljunk meg átjutni a blokádon. Küldjünk életjelet. Vegyük fel a kapcsolatot a Szenátussal. Derítsük ki, hogy mik a szándékaik. Ünnepélyesen megfogadta, hogy amíg lehet, életben tartja a harcosait, Darrow, ez a kötelessége. Márpedig ha beveti ezeket a masinákat, fikarcnyit sem vagyunk jobbak az ellenségeinknél.

– Nézzen körül, Harnasszosz. Úgy festek, mint aki szívesen megfontolja mások erkölcsi aggályait? Az utam előrevisz. Velem tart, Imperátor?

– Mert ha nem?

– A balkezemnek nem lehet különvéleménye.

Intésemre tíz fekete ruhás Vonító ugrik elő a Halottkeltőből. ImpulzusVértjük kaméleonfunkciója szemvillanásnyi rebbenéssel idomul a sápadt jéghez. Felix lehajtja kopasz fejét.

– Vonítókat hív… ellenem? – esik le Harnasszosz álla.

– A maga döntése.

A Légióink legfélelmetesebb Aranyai, Obszidiánjai és Szürkéi magasodnak köré. Bármelyikük szó nélkül végezne vele a parancsomra, vagy verné bilincsbe, hogy végleg elnyelje a fogda. Harnasszosz a Kovácsaira sandít, azok vajon készek-e hasonlóra érte. Helyes következtetésre jut, halkan folytatja:

– Adja szavát, hogy ha mindenképpen kénytelen lesz választani a saját seregünk megmentése és az övék elpusztítása között, bennünket választ.

– Expedíciós haderő vagyunk, küldetésünk, hogy megtaláljuk és elpusztítsuk az ellenséget. Megtalálni már megtaláltuk őket. Mi a válasza, Imperátor?

Lesüti a szemét, a két keze reszketve csüng alá. Ahogy visszatértem, ő elveszítette a sereget. Ismerem már annyira, hogy tudjam, valaha azt dédelgette magában, hogy ha esetleg én a szakadék peremére vezetném az embereimet, ő majd előlép, és átveszi a helyem. Csak most fogja fel, hogy erre igazából soha nem volt semmi esélye.

– A fene essen magába! – néz fel. – Csessze meg! – teszi még hozzá, és bár szemében lángol a harag, olyan feszes tisztelgésbe vágja magát, amilyet az ember ki se nézne a pocakos testéből. Gusztusomhoz mérten túlságosan hosszan tartja a vigyázzt. – Üdv, Arató.

– Uram… – szólal meg a hátam mögött Rhonna. – Kölyök Egy jelentkezik.

A Halottkeltő komFülkéjében Alexandar méter magas hologramja pattog az éterben, Atalantia zavarói miatt vacak a vétel. A hátam mögött érzem Harnasszoszt és Oriont is.

– Elveszett… Rettegés… Ladoni…

– Rettegés Eleusziszba tart? – kérdezem. – Bekapta a csalit?

– … be csalit. … semmi… Angéli… – Harnasszosz a karjait összefonva erőlteti a fülét. – Segély… Ang… Semmi… zóta.

– Ismételd, Kölyök Egy. Ismételd.

– Nem kapta be a csalit. Eleuszisznél semmi mozgás… Angéliából segélykérést fogtunk. 06:00 óta nincs velük kapcsolat…

– Angélia – mormolom. Középkelet-Ladon kisvárosa, ide telepítették ki a civileket a ladoni csapda területéről. Az északi pajzsvonal alatt van, de nincs generátorkapcsolata, mint Eleuszisznek. És én otthagytam kiszolgáltatva, mintha azt akarnám, hogy megtámadja.

Talán túlságosan is kiszolgáltatva.

Harnasszosz állkapcsa túlórázgat.

– Rájött a görény. Ráhibázott a tervünkre.

– Kicsit elhamarkodott következtetés – vágja rá Orion. – Angéliában nincs pajzsgenerátor, mint mondjuk Eleusziszban, a Küdónok beárnyékolják.

– Akkor mit akar ott? – teszi fel a nagy kérdést Harnasszosz. – Mi van ott, Darrow?

Azonnal dönteni kell, nincs időnk további információkra várni. De ha túl hamar kijátszom a kártyánkat, akkor gajra mehet minden. A rohadt életbe! Mit csesztünk el?

– Maga végzett itt, Harnasszosz, visszarendelem Héliopoliszba.

– Hogy a harcoktól távol legyek a civilekkel és a hátsó védvonallal?

– A harcok Tükhében lesznek. És ha beszorítanak bennünket, magának kell a gravHurkon biztosítania az utánpótlást. És ügyelnünk kell a hadvezetés egységességére. Ha én elesnék a sivatagban, Orion pedig a gépezetekkel, magának kell átvennie a hadsereg irányítását.

Mert ez szól Harnasszosz mellett igazán. Hogy hiába sok közöttünk a nézeteltérés, amikor az ellenség támad, ő mindig a helyén marad, és számíthatok rá. Tiszteleg, fordultában kemény pillantást vet Orionra, és távozik. A testőreim egymás után csúsznak le a hangárba. Ők is tudták, mire számíthatnak. Kezdődik megint. Már a puszta gondolatra kimerültség nehezedik rám.

– Rád az Egyes Kék Csapásnál van szükség – mondom Orionnak. – Vidd, amelyik siklót csak akarod, a lényeg, hogy a pilótáid eljussanak a motorokhoz – ahogy indulna, még egy szóra elkapom a karját. – A Viharistenek nem emelkednek az elsődleges horizont fölé. Esküdj meg.

– Az életemre mondom.

Homlokát a magaméhoz szorítom:

– Az Előőrstől egészen a Völgyig, húgom.

Elmosolyodik a régi hajó említésére. Ott ismertük meg egymást.

– Az Előőrstől a Völgyig, fivérem.

Valamit magával visz a lelkemből. Az ember ilyenkor soha nem tudhatja, mikor látja viszont a barátját. Hogy viszontlátja-e egyáltalán. Orion az egyetlen, aki még soha nem említette, hogy mihez fog kezdeni a háború után. Most rám csap a kínzó vágy, hogy kiderítsem, de már mozgásban van, indulásra trombitálja össze a pilótáit, mindenkinek kijelöli a maga hajóját.

– Szerinted a régi? – kérdi Rhonna, ahogy a kifutón állunk. – Ha vérvörösen begőzöl…

– Van B terv.

– Naná, hogy van.

Ránézek. Már nyílik a szám, hogy utasítsam, kísérje Harnasszoszt Héliopoliszba, de akkor meglátom az arcán, hogy pontosan tudja, mi a B terv Orion esetére. Basszus. Belém lát a kislány.

– Hol van? – kérdi. – Ha esetleg…

Ha esetleg én holtan fekszem valahol a sivatagban, így érti.

Amikor Glirasztészt megbíztam a Viharisteneket egymáshoz hangoló hardver elkészítésével, egy biztonsági kapcsolót is terveztettem, hogy a szerkezeteket vezető Kékek nélkülem ne hozhassanak döntést a bolygó sorsáról. A kabátom alól húzom elő a főkapcsolót, és meglóbálom Rhonna orra előtt.

– És a harci vértben?

– A második combrekeszben. Jobb láb.

És ezzel be is biztosította magának a helyet az oldalamon. Bocsáss meg nekem, öcsém.

Üzenetet küldök a Vonítóknak: „Küldd el Thraxát Angéliába felderítésre, Alexandar. A Rettegés Lovagjával ne bocsátkozzatok harcba. Úton vagyok.”

6

LYSANDER

RAGADOZÓK

– Lysander au Lune! Milyen életteli szellem vagy – emel fel Atalantia térdeplésemből, hogy magához öleljen. A meditációs csarnokában vagyunk. – Nézd csak, Hüpatia, régi barátunk hazatért – károgja.

Az Atalantia nyakába nyakékként tekeredett, megszelídített fekete vastakígyó a hüllők közönyösségével méreget.

– Eredj, édesem, adj egy csókot a drága Lysandernek.

El is felejtettem, milyen félelmetes érzés az ajkamon érezni a Vénusz leghalálosabb teremtményének hideg tapintású pikkelyeit. Miközben elhúzódom a csókból, még látom, hogy a bőröm érintése után hogyan változik vissza ismét feketére, hogy igazodjon Atalantia sötétebb bőrszínéhez.

– Nem felejtett el – repes Atalantia.

A meditációs csarnok ezerszer kellemesebb, mint az ékszerei. A nagyanyámmal ellentétben ő kedveli a rendetlenséget, összevisszaságot. Valóságos egzotikus kert sosem látott, ezoterikus növényekkel. A csillagkupola alatt DNS-szálakként tekergő csigafák lila levelei susognak, madarak dalolnak. Még egy-két majmot is felfedezek az ágak között. Ha a kajütablakon túl nem keringene ott a Merkúr, nem tudnám, hogy hadihajón vagyok.

A kedvenceim a csobogó szökőkutakban burjánzó húsevő orchideák. Ahogy Atalantiát figyelem, érzem, hogy nyelvecskéik felém kígyóznak.

Ajaxhoz hasonlóan Atalantia is alaposan megváltozott. Immár ötvenhez közelít, sovány kiéhezettségében azonban egy perccel sem látszik huszonötnél többnek. De a valaha volt szeszélyes palatinusi csábító helyén ma katona áll.

Elhagyta a könnyű, díszes ruhákat és ékszereket, a fenekéig érő, fonott fürtöket. A gyémántkörmök is a múlté, ahogy a kecses pezsgőspoharak és a teremnyi izmos, Rózsaszín szerető. A ruhákat meghökkentő fekete egyenruhára cserélte aranylándzsákkal és a vállán koponyákkal, a szeretőket pedig korombeli, nyugtalan gyilkosokkal és korabeli, hidegszemű veteránokkal teli hajókra… a legendákat pedig egy réges-régire.

A haja oldalt kurta, a feje tetején rövidek a fonatok. Az ember szinte epebajos marsinak nézné, akiket régen annyit gúnyolt.

Most érzem csak igazán, hogy hazaértem. Ajax és Kalindora csupán meglegyintett, de Atalantia a szüleim közeli barátja volt, és míg apám legjobb barátjától, Atlastól mindig tartottam, anyám barátnőjétől soha. Sok szempontból ő is legalább annyira óvott engem, mint Aja.

Hamarosan Ajax és Kalindora is csatlakozik hozzánk, valamint kivetítőn egy veszélyeztetett faj csúcspéldányainak holói: a Carthiik, a gazdag vénuszi hajóépítő család tagjai, a vér tisztaságának megszállottjai, a Falthék, akik földi birtokaik elvesztése óta nomád életet élnek, és persze a nemrég merkúri vagyonából kiforgatott, valaha volt bányamágnás költői Ház, a Votumok.

Akiket a háború emelt fel, azok a nemrég még névtelen, és az ősrégi vér ízléséhez mérten megvetendően kisszerű családok nincsenek itt. A legordítóbb a Saudok hiánya, akik a vénuszi gyalogságot adják. Dido Háza a Carthiik legnagyobb riválisa, akik viszont Atalantia első számú szövetségesei. Magáért beszél, hogy nincsenek itt.

De ettől a nagyragadozók barlangja ez. Nem lesz könnyű dolgom. Ugyanakkor legalább Julia au Bellonával nem kell közölnöm fia, Cassius halálát. Mert ő sincs itt.

– Fájdalommal értesültem atyád haláláról – kezdem az udvari protokoll előírása szerint. – Hosszan cipelte terheit. Tettei nagyszerűek voltak. Nyugodjék lelke békében a Semmiben.

A nehéz szemhéjak alatt két gyufaként lobban Atalantia pillantása. Az arcomat, a szobát kémleli, lesi, mire csaphatna le. Végül a ruházatomnál állapodik meg.

– Drága gyermek, ruházatod sajnálatosan kedélytelenné fakult…

– Atyád…

– Hát mire tanítottalak? Édes Lysanderem! A tétlenség nem ok paripád patáinak elhanyagolására, ahogy a háború sem mentség a slampos öltözékre. Késlekedés nélkül orvosolnunk kell vétkeidet. Ez önbecsülés kérdése. A Vénusz három legjobb szabója is a hajómon tartózkodik. Egy hét elegendő, és úgy festesz majd, mint egy király.

Milyen veszedelmes szó ebben a társaságban.

Jobb, ha meg sem szólalok.

Sóhajtva néz fel a csillagokra. Vetek egy pillantást a távolabbi falon pompázó méretes freskóra: még Octavia rendelte el az elkészítését, családunk leghűbb szövetségese és szívbéli barátai, a Grimmus-klán tiszteletére. Ajax, Atlas és Atalantia arca lenéz ránk, de a halottak arcát lefestették.

Az enyémet is.

– Apám mindig azt hitte, hogy Lorn végez majd vele valami módon – kapja el a tekintetemet, és méri végig az apjára frissen festett halotti leplet. – Azt nem bánta volna. Még Nerót sem. De hogy egy korcs, egy félvér, egy rabszolga? – nyög fel halkan. – Milyen ízléstelen korban élünk, drága fiú. Senki sem kaphatja meg az őt megillető halált. Igen faragatlan a sorstól.

– Miféle bolondjáték ez, Atalantia? – mormolja Scorpio au Votum hologramja. Mindig is pedáns, logikus teremtmény volt. Mellesleg lassan átlépi a száz évet és felemészti a tizenhatodik ágyasát. – Nincs időnk erre a… parádéra. Fontos logisztikai kérdéseket kell megvitatnunk.

Atalantia a szemét forgatja nekem, mintha azt mondaná: „Látod, mit el nem kell tűrnöm?”, de attól még ott tátong köztünk a szakadék. Aggasztja, hogy mik lehetnek a szándékaim. Nem hibáztatom.

– Bolondjáték? – sziszegi Ajax. – Mi volna abban a bolondjáték, Scorpio, hogy Lysander végre hazatért a sírból?

– Hogy ily kései órán az ellenség hajóján a semmiből beállít az elveszett fiú? – dohog az öreg. – Nézzétek el hitetlenkedésemet, de úgy érzem, pokoli gépezet lendült mozgásba.

– Hogy imádom az agyadban kavargó összeesküvések mauzóleumát járni, Scorpio. Micsoda élvezet! Azt azonban hadd kérdezzem meg, hogy engem vádolsz-e a pokoli gépezet működtetésével.

– Én a magam részéről farkasokra céloztam – persze nem. – Ugyanakkor, ha már itt tartunk, hadd idézzem mindőtök emlékezetébe, hogy a Merkúr az én családomé, nem a Grimmusoké, és nem is a Lune-Házé, de még ennek a Kétszázak Szövetségének sincs semmi köze hozzá, amelyet sebtében összeeszkábáltunk, nem hagyva ki belőle még a leghígabb vért sem. A Merkúrt mi építettük. Mi szelídítettük meg pályáját.

– Silenius és örökösei fizették meg az árát… – szúrja közbe Kalindora.

A Votum vénség szemében Kalindora fiatalsága és a jó esetben is háromszáz esztendős családfája figyelmet sem érdemel.

– Áruld el nekem, Atalantia – szónokol tovább zavartalanul –, valóban úgy véled, hogy az örökös támogatása elfeledteti velünk, mit tettünk mi a bolygónkért? Nem, nem, semmiképp. Forrófejű vagy, de a sereg élén nem egymagad állsz. Első vagy az egyenlők között, de ettől még nem vagy az Uralkodónk. És soha nem is leszel.

– Ha ezt tévesen fenyegetésnek érteném – mosolyog rá Atalantia –, most ragaszkodnék ahhoz, hogy Atlas veled teázzon ma éjjel. És bájos gyermekeidet: Cicerót, Porciát, Ovidiust meg persze Horatiát is meginvitálhatnád. Az egész seregletet.

Atlas nevére megáll a levegő a helyiségben. De ez nem pusztán a rettenet, amit az a férfi mindenkiből kivált. Korunkban, amikor az Elsők egész vérvonalak kiirtásának lehetnek szemtanúi, egy ilyen fenyegetés árnya nemcsak a szívre nehezedik, de az ősi név megmaradását is veszélyezteti.

– Természetesen nem vagyok Uralkodó – csap le élesen Atalantia. – Mi szükségem volna hajbókoló idiótákra? Vagy épp a planetáris rendfenntartás nyűgére? Az én látómezőm a csatatér, jóember, csakis a háborún tartom a szemem. És abban jobbnak bizonyultam nálatok, tehát bizalmatokat élvezem a vezetésében – harsogja, és egyetlen tiltakozó hangot sem hallok, még Falthe is hallgat, pedig ő legalább annyi csatát megjárt már, mint az Arató maga. – Ez most a háború ügye. És én azt mondom, hogy ő itt Lysander. Akit tíz hosszú éve most látok viszont, és én mégis megosztom veletek nagyvonalúságomban ezt a szent pillanatot. Hogy miért? Mert nagyra tartom a véleményeteket. De ha vádaskodni kezdtek és meggondolatlan szavakat vágtok a fejemhez… nos, akkor bizony csalódott leszek.

Csend. Ajax ütésre kész ökölként magasodik Atalantia mögött. Atlas láthatatlanul is fenyegető. Ám ezek az Aranyak mind tisztában vannak azzal, hogy nagyon is sokba volna Atalantiának, ha most le akarna számolni velük. És akik bolygókon regnálnak, nem húzzák ennyitől lábuk közé a farkukat. Mindazonáltal mostantól Scorpio is lényegesen visszafogottabban fogalmaz:

– Lysander au Lune a Sárkánypofában volt, amikor az elesett. Az ember eltűnődik, hogyan élhette túl. Hogy lehetnénk biztosak benne, hogy nem a Lázadás ügynöke? Talán ő maga sem tud róla. Ellenségünk kíméletlenségére nem kell hogy emlékeztesselek, ezt tudom. Ahogy arra sem, hogy immár nem egyedül rendelkezel bizonyos… technológiák felett.

– Én kész vagyok elfogadni, hogy ő Lysander – dorombolja Asmodeus au Carthii. – Scorpio paranoiás pók.

Atalantia legfontosabb szövetségeseként a végletekig támogatja gazdáját, ez világos. Egyetlen vonásában sem változott azóta, hogy a Palatinus kertjében utoljára láttam részegen, mindkét karján egy-egy Rózsaszínnel. Hiába, hogy jócskán elmúlt már százesztendős, az arca természetellenesen napbarnított és ránctalan, akár egy negyvenesé, a fiatalító eljárásnak hála, kék ereit nyilván tökéletes smink fedi. Lehet, hogy ők Atalantia leghűbb barátai, de attól még nincs náluk rosszabb az egész Naprendszerben. Hagyom, hadd fröcskölje mérgét, nekem most gyilkosabb és rafináltabb kígyókra kell ügyelnem.

– Mind tudjuk, hogy a Bellonának épp csak sikerült kicsusszannia három éve a Ceresen a Gorgó markából – folytatja Asmodeus. – A szörnyeteg beszámolója szerint fürge kis selyemfiú járt az oldalán – méreget ugyanazzal a kéjsóvár pillantással, mint évekkel ezelőtt, amikor még kisfiú voltam. – Úgy vélem, most megismerkedhetünk a selyemfiúcskával.

Kalindora kacagva csapdossa vértezett combját.

– Te vén disznó. Biztos, hogy nem a saját vágyálmodról hablatyolsz? – horkant nagyot Ajax röhögve. Asmodeus ingerülten pislog rá, de nem mer tiltakozni.

– Se Lysander, se az áruló nem süllyedne odáig – kacsint rám Kalindora. – De esetleg kérdezzük meg őt magát. Gyanítom, neki van mondandója a kérdésről.

Amikor kicsi voltam, Kalindora az én személyes testőrségemben szolgált, amíg el nem érte az Olümposzi Lovagságot. Nem kopott meg a stílusa, az biztos.

– Mélyen tisztelt Primusok – harsogom tisztán. – Elnézéseteket kérem, hogy ilyen késve csatlakozom hozzátok a háborúban. Hadd magyarázzam meg késlekedésemet. Nem voltam a Köztársaság foglya, ahogy Cassius szeretője sem. Aja és Octavia meggyilkolását követően Darrow Cassius gyámságára bízott, aki egyébként a saját kezével végzett nagyanyámmal. Az elmúlt tíz évben vele jártam az Övet.

Kalindora nem pont ilyen feleletre számított. Az Aranyak kedélyesen nevetgélnek a hallatán. Atalantia szeme kissé kikerekedik, Ajax lassan felém fordul:

– A gyámod volt?

– Igen.

Elhallgat, több esze van annál, mint hogy idegenek előtt teregesse ki a családi szennyest. Ezt is megtanulta hát. Lehet, hogy nekem is ilyesmivel kellett volna próbálkoznom a nagy őszinteség helyett, de attól még mindenképpen be kellett volna valamikor avatnom. Képtelen lettem volna eltitkolni. Bármennyire is mindene Diomédésznek a tisztesség és a becsület, ha hasznára válik az alkudozásaik során, bizonyára nem habozott volna megemlíteni nekik. Gondolkodás nélkül bedobta volna a bombát. Hacsak Seraphina nem dobja már be hamarabb puszta tréfából. Népünk legfőbb árulója ugyanannyi ideig gondoskodott a nevelésemről, mint rég halott Uralkodónk. És köphetnek rám ezért, a leereszkedő hangjuk sokat csorbult a vallomásomtól. A Bellona vér éppolyan ősi, mint az övék, és Cassius veszedelmes férfinak számított. Vajon mit nevelhetett belőlem?

– Ez aztán undorító – füttyent halkan Atalantia. – De az üzeneted alapján azt kell gondolnunk, hogy Cassius halott.

– Igen, így van.

Ajaxszal sokatmondóan összenéznek.

– Jól van. Gondjainkba vesszük testét, hogy ha anyja óhajtja, illő Naphalálba küldhesse.

– Nincs nálam a teste.

Atalantia szemöldöke felszalad a homlokán, a nyakában Hüpatia az óramutató járásával ellentétes irányban kezd idegesen tekeregni.

– Miért nincsen?

– A testét Bellerophón au Raa barátai elrabolták és megszentségtelenítették, mert Cassius végzett vele.

– Miképpen szentségtelenítették meg?

– Nem…

Asmodeus heherészve veszi vissza magához a beszélgetés irányítását. Ahogy csupasz állát simogatja, gyűrűinek ékkövei szikrázva szórják a fényt.

– Egy évtizedre eltűntél, Bellona gyámfiaként éldegéltél, köptél a hazatérésre. Mostanáig, amikor rés támadt a hatalomban, és már iszkolsz is közénk, mint valami kismalac, hogy bejelentsd a trónigényedet. Nekünk azonban már megvan a vezérünk, ostoba fiú. Atalantiának hívják.

– Nem azért jöttem, hogy bármire is igényt tartsak. Nincs Sebhelyem, nincs örökségem, nincsenek jogaim. Csakis azért jöttem, hogy begyógyítsuk a sebet, amelyből a Lázadás gennye fakadt – mondom, és Atalantiára nézek: – Megengeded?

– Hadd szórakozzunk! – bólint.

Az ajtó kitárul, és a helyiségbe bocsátják Diomédészt Seraphinával az oldalán. A teremben tapintható az ellenséges indulat. Hátralépek és átadom a terepet Diomédésznek. Seraphina duzzogva hallgat mellette.

– Jupiterre…! – mormolja Atalantia –, zord, mint a viharfelleg, sápadt, akár a holt. Egy Raa volna, vagy magának Akarinak a szelleme?

– Annál jóval hallgatagabb – jegyzi meg Ajax.

– Salve, Aureáltak – hajtja meg fejét Diomédész tiszteletteljesen. – Diomédész au Raa vagyok, Romulus és Dido fia, a Perem Birodalom Vihar Lovagja, a Villám Falanx Taxiarkhosza.

– Hú, az meg mi? – vonta fel szemöldökét Atalantia.

Diomédészt ez kizökkenti egy pillanatra.

– Speciális mobil Légió.

– Talán nem minden Légió sajátossága a mobilitás? Vagy nálatok új helyben repülési módozatokat vezettek be?

Diomédész csak pislog a közbevágásra, majd megköszörüli a torkát:

– Ő pedig itt Seraphina, a húgom, a Tizenegyes Porjárók… Lokhagosza – mondja, majd elhallgat, várva az újabb közbeszólást.

– Folytasd bátran – biztatja Atalantia –, remekül csinálod, fiatalember.

– Bennünket bízott meg a Holdtanács, Dido au Raa és Héliosz au Lux Konzul, hogy elhozzuk elétek a Közösség Pecsétjét – emeli a magasba öklét, hogy mindenki jól lássa rajta a forgó kövekkel kirakott méretes acélkesztyűt. – Felhatalmaztak, hogy érdemben képviseljem a Perem Birodalmat a kedvező és tartós fegyverszünet megtárgyalásában a Társadalom megmaradt erejével, hogy együtt szálljunk szembe a demokrácia pestisével.

Döbbent csend.

– Vesszek meg – motyogja Scorpio –, hát mégis igaz.

Asmodeus azonban hitetlenkedve göcög:

– Még hogy Dido au Saud Konzul? Képtelenség. Azok a pogányok megvetik a kiművelt főket. Mondd csak, Romulus talán elveszítette a józan eszét?

Valójában megrémült. Dido elárulta családját, amikor nőül ment egy Raához. Ha most a Saudok szövetségesül kapják a Peremet… csak azt ne. Az már a vénuszi kiskirályságát fenyegetné. Kalindora viszont látható élvezettel figyeli Asmodeus aggodalmait.

– Kérlek, Asmodeus, hallgass – inti Atalantia, és visszafordul Diomédészhez. – Nos, az tény, hogy örökölted apád… kiállását. De áruld el, Romulus, a Merész miért nem Uralkodó többé? Belefáradt az államvezetésbe? Atlas soha nem fogja elhinni.

– Apánk halott – feleli Seraphina kurtán.

Ezt kihagytam az üzenetemből.

Néma csend, míg Atalantia iskolás módra a magasba nem emeli kezét, mint aki jelentkezik:

– Halott?

Diomédész biccent:

– Becsületeskü alatt bevallotta, hogy tudomása volt arról, hogy a Ganümédész dokkokat nem Roque au Fabii, hanem Lykosi Darrow és Victra au Julii semmisítette meg.

– Hát Darrow tette? – tapsol kacagva Atalantia. Hüpatia kidugja hosszú, villás nyelvét úrnője örömére. – Apának tehát igaza volt. Azt én is tudtam, hogy Fabii nem lehetett. Darrow, Darrow, Darrow. Az a csintalan kis csótány! Szinte büszke vagyok rá. Ez a húzás viszont már túlzás volt, nem igaz? De hát kivel nem esett még meg ilyesmi. Romulus pedig halott. Halott? Nem hittem volna, hogy Romulus képes meghalni. És mondd, hogyan érte a vég? Polgárháború tört ki? Meggyilkolták? Vagy végül csak az anyátok falta fel?

– Miután bevallotta tettét, és Fehér Bírákat mészárolt le, csak egy úton szerezhette vissza a becsületét – magyarázza Diomédész. – Akari útján megtért a Sárkánysírhoz, és az elemek győzedelmeskedtek felette.

Úgy mered rá mindenki, mintha meghibbant volna.

– Elérte a sírt? – kérdi Ajax.

– Nem – nyel nagyot Diomédész.

Ekkor szinte vezényszóra kacagni kezdenek.

Gyűlölet árad szét bennem, hogy ily kevés tisztelettel viseltetnek a férfi iránt, akit már-már olyan nagyra becsültem, mint Cassiust. Seraphina szíve szerint beretvát rántana, ha nála lenne.

Egyedül Diomédész arca marad rezzenetlen. Tanult az Ajaxszal folytatott kis szóváltásból, most épp azt figyeli, a többiektől mire számíthat.

Egyre többre tartom ezt a férfit. Ahogy Kalindora is, mint látom.

– Íme hát az árnyékban meglapuló szörnyeteged, Asmodeus, aki alig várja, hogy lesújtson a Vénuszra – nevet Atalantia. – Micsoda hűhó egy kiábrándító öngyilkosság körül. Nos, gyanítom, soha többé nem kell tűzzel és vassal fordulnunk a Perem ellen. Ha rá tudjuk venni őket, hogy füllentsenek egyet-egyet egymásnak, a becsületük elintéz helyettünk mindent.

– Romulus Acélos Arany volt – kiáltom. – Mindenek felett tiszteletreméltó és becsületes.

– Csak nem lépett elég hosszúakat – jegyzi meg Ajax.

– Kiérdemelte tiszteleteteket – csattanok fel. – De azt mindenképpen, hogy ne kacagjatok rajta az utódai társaságában.

A harcedzett Falthe most megtöri eddigi nagy hallgatását:

– Engem ne oktasson ki egy sebhelytelen fiú, hívják bárhogyan is. Én ott voltam Iliumnál, Romulus vágta le a nővéremet. Pengéjével úgy hasította fel a gyomrát, hogy végül a gerincét is átmetszette. Míg nem csatáztál szűk folyosó falai között ezekkel a… búbánatos kérődzőkkel, addig mit se tudsz a világról.

– Azt várod, Lysander, hogy tiszteljük Romulust? – kérdi Atalantia. – Mit tiszteljünk egy olyan férfiban, akinek a saját becsülete többet ér, mint a közjó? Hogyan tiszteljünk egy bolondot, akinek a felkelése adott az Aratónak lehetőséget, hogy Lázadását sikerre vigye? Tiszteljünk egy árulót, aki a rabszolgahordákkal vállvetve harcolt ellenünk Iliumnál? Aki addig mellőzte kötelességét, hogy már a saját öccse sem tarthatott ki mellette? – fenyeget meg könnyedén az ujjával. – Szerintem te még mindig nem találtál haza, kis Lysander. Vagy talán téged is megszállt az őrületük? Te mit gondolsz, unokaöcsém?

– Nekem nem tűnik őrültnek – mondja elgondolkodón nyalogatva a fogait Ajax.

– Tehát nem őrültél meg – áll meg előttem Atalantia. Kedvesen, bizalmasan szól hozzám. – Akkor mi történt veled? Összezavarodtál? Megkínoztak? – pillant Diomédészre és Seraphinára. – A nagydarab? Vagy a poros kisegér? Ha szeretnéd, meghámozzuk őket. Felhúzzuk Atlas valamelyik karójára.

– Szövetségesre van szükségetek, hogy felétek billenjen a mérleg nyelve.

– Dehogy – vonja össze a szemöldökét. – Csakis hatalomra van szükségem. Apám éveken át pórázon tartott, míg a hagyományos kis nyugdíját tervezgette. Mentegetőzött és harcolt. Hibrid ellenség ellen viszont hibrid harcos kell. Én fordítottam meg a szerencsét, Lysander. Az én ügynökeim szórták el a mérget az ellenség Citadellájában. Atlas hordja be egészen a bölcsőjükig. A veszett barmok nemsokára egymás torkának ugranak, elvégzik helyettünk a gyilkolást. Nincs már szükségünk árulókra. Így is a győzelem küszöbén állunk.

Az arcokat fürkészem – gőgösen kihívóak, elzárkózón provokatívak. Ősidőktől tisztában vannak a hatalmukkal, ez táplálja a világgal szembeni távolságtartásukat. Minden magától értetődő a számukra. Ráadásul a legtöbbjük elveszített néhány rokont a Perem két lázadásakor, a háborút mindenki megérezte, mert bár nem a Mag roppant bele, mégis nagy árat fizettek érte. Miközben mélységes meggyőződésük, hogy a világuk kulturálisan messze felette áll a Peremvidéknek.

Természetükkel nem fér össze, hogy nyíltan örvendezzenek a felajánlott szövetség felett, először meg kell alázniuk a Peremet. Legelőször is hajtsák meg fejüket. Mennyivel egyszerűbb lenne, ha győzelmes sereggel érkezhettem volna. Ha nevemhez diadalok fűződnének. Arcomon ott díszlene a Sebhely. Légióim dicsőségesen masíroztak volna ide. Persze, így sem vagyok teljesen fegyvertelen.

– Talán helyesen gondoljátok, és valóban a zsebetekben a győzelem a Perem nélkül is. Ugyanakkor… – kezdem, mire Atalantia figyelmeztető pillantást lövell felém –, ha nincs szükségetek senkire és semmire, akkor miért lebzsel még mindig a flottátokban ez a sok félig kilőtt hajó? Miért nem küldtétek rég vissza a Kalibáni Csatában sérülést szenvedett hajóitokat a Vénusz kikötőibe? Miért nem orvosoltátok a károkat? Orion alaposan megtépázott benneteket, még ha ti kerekedtetek is fölül. De az erőitek így csorbák maradnak – mérem végig őket. Nincs válasz. – Vagy talán jó okkal nem merészkedtek vissza a Vénuszra? Esetleg a Minótaurosz nem elégedett meg annyival, hogy Magnus életét elvegye, miután Darrow kiszabadította? Lehetséges, hogy elfoglalta azokat a bizonyos kikötőiteket odahaza a Vénuszon? És azért nem tudtok hazamenni?

– Te kis ármánykodó dög! – visítja Asmodeus. – Hogy jutott ez a tudomásodra?

– Hány hajótokat szerezte meg a Minótaurosz? – folytatom kíméletlenül. – Az összeset, amit csak hátrahagytatok a bolygón? Világos, hogy jelenleg a Szabad Légiók fenyegetésével igyekeztek idecsalogatni a köztársasági flottát. Hogy minden erejüket ide összpontosítsák, és ti végre lerohanhassátok a bolygóikat. Csakhogy a vénuszi utánpótlási lehetőségeitek nélkül esélyetek sincs arra, hogy a Mars és a Luna ellen vonuljatok. A csapdát felállítottátok, ám időközben a saját lábatok is belecsusszant.

– Elég lesz a hetvenkedésből, Lysander – dörren rám Atalantia.

– Amikor évekkel ezelőtt elfogták a Minótauroszt, és a Köztársaság börtönbe vetette, az emberei java minden bizonnyal átállt hozzátok. De most, hogy visszatért, vajon hányan erősítik inkább az ő Légióit? Hány hajótok állt át hozzá? Apollóniosz népszerű volt. És persze önkéntelenül is csiklandozni kezdi az ember elméjét a kíváncsiság, hogy ugyan miért vett részt a Magnus elleni merényletben. Csak nem bosszút akart állni? Amiért esetleg elárulták, és korábban csellel adták át az ellenségnek?

Úgy merednek rám, mintha patáim és szarvaim nőttek volna.

Lehet, hogy a Perem viszonyai közt idegenül mozgok, de a Magot ismerem, akár a tenyeremet. Világos, hogy Apollónioszt elárulták. Felteszem azért, mert olyan népszerű volt.

Végtelenül magányosnak érzem magam. Ezekről az emberekről gyanította Cassius, hogy bérgyilkost küldenek a nyomába, hogy vadásznak rá. Ezek azok, akiket annyira romlottnak és rettenetesnek ítélt, hogy képes volt feladni az életét is azért, hogy meggátolja, hogy valaha is megnyerhessék ezt a háborút. De ha most még arra sem hajlandóak, hogy a Peremmel kezet rázzanak, akkor Cassius valóban a semmiért halt meg.

– Jóemberek, egy háború kellős közepén vagytok. Úgy okoskodtatok, hogy mostanra behozhatatlan előnyre tesztek szert, csakhogy Darrow minden erőfeszítés nélkül lecsapta a fél lábatokat. Azt a felet, amelyen támaszkodtatok. Mert a kikötőitek, az utánpótlásaitok nélkül nem juthattok innen se előre, se hátra. Tíz éve esedékes szövetséget kínálok most nektek, elhoztam egy barátot, aki nem kíván semmit cserébe, sem területeket, sem embereket, semmit a ti szféráitokból. Csakis a sérelmet kívánja megtorolni, mert köptek rájuk és ez foltot ejtett a becsületükön. Ha tényleg meg kell tennetek, hát utasítsátok el az ajánlatát. Ez a ti döntésetek, nem az enyém.

A párbeszédet egy ideig a szökőkút körül éldegélő tücskök folytatják helyettük.

– Ha akkor pusztítjuk el a Szabad Légiókat, amikor az Öv hadigépezete a Phobosz kikötőire csap le, a Köztársaság végleg megsemmisül – szólal meg Ajax elsőként. – Lysander érvei megállják helyüket. Amit javasol, nem szellem nélkül való.

– Persze, nem szellem nélkül való, ezt magam is belátom – csattan fel Atalantia. – A vak is látja, hogy nagyon is szellemes és helytálló. Egyszerűen. Csak. Utálom. A. Holdnépeket – mondja, majd elgondolkodva cirógatja Hüpatiát a nyakában. – Őszinteségem talán kegyetlenül hangzik, ifjú Diomédész, de azt vallom, hogy olyan mérges kígyókkal nem érdemes összebújni, akiket nem magam neveltem tojáskoruk óta. Ugyanakkor az apámat nem te gyilkoltad meg, igaz? Ahogy Octavia gyilkosa sem te vagy. Aja és Moira vére sem a te lelkeden szárad. Ha most az életedet venném, azzal újabb ingoványba süppednénk. Miközben pedig a segítségeddel oly sok ellenségemmel számolhatnék le. Egy kérdésemre felelj csak. Miután a kikötőiteket és a hajóműhelyeiteket megsemmisítették, hogyan építettetek új flottát? Hogy készíthettetek olyan hajókat, mint ez a furcsa korvett is, amelyet a dokkolóhangárban őrzünk? Szétszedni nem fogom, hiszen minden bizonnyal azonnal felrobbanna, amint bogarászni kezdenénk a lelkében, nem igaz? – kérdi, mire Diomédész csak megvonja a vállát. – Világos, hogy a forrásaitok megvannak egy háborúhoz, valahonnan csapoljátok az energiát. De honnan? Talán fényHajókkal titokban a Gázóriásokból szerzitek be a héliumot? – szegezi neki a kérdést vicsorogva. – Atlas tudna róla, ha a Kuiperbe merészkedtetek volna bányászni… – ostromolja tovább a kifejezéstelen arcú Diomédészt. – Mekkora a Perem hadihajó-állománya? Hány Légiós az ereje? Ezeket tudnom kell.

Diomédészt láthatóan mulattatja, hogy Atalantia úgy gondolja, kiszedheti belőle ezeket az információkat.

– Egy esetleges szövetség megkötésével a Perem készen áll a haditerv szerint rá eső feladatok teljesítésére. Ezt garantálhatom. Többet nem mondhatok.

– Ó, a csodás ifjúság, amikor az ember még abban a hitben él, hogy tudja, hogyan működik a világ – fordul a családfők felé Atalantia. – Ezek nem sértő faggatózások, Diomédész. Hiszen amíg nem tudom biztosan, elég erős vagy-e, miért is hagynám, hogy táncba vigyél?

– Mert már mindenki más foglalt, és a zene mindent betölt.

– Csak várj, míg Atlas ideér – mosolyog rá szélesen Atalantia, majd sóhajt: – Hát így állunk, jóemberek. Ez a mocskos igazság. Ismét összebújunk a rusnya rokonnal – morogja, de azt nem hagyja, hogy a Carthii félbeszakítsa. – Én vagyok a Diktátor, Asmodeus. Háborús időkben a hatalom a kezemben van, a döntés az enyém. Márpedig a jövőbeli fölényünket csakis azzal biztosíthatjuk be, ha engedményeket teszünk jelenlegi elveinkből.

A hologramok csak azután alszanak ki szép sorjában, miután a családok biztosítékot kaptak, hogy teljes beleszólással vehetnek részt a szövetség feltételeinek megfogalmazásában. Ezzel persze még nincs minden sínen, még csak most kezdődnek a tárgyalások. És hetekig is eltart majd az alkudozás. Ahol egyik fél sem enged. De a végén létre fog jönni a társulás, megszületik a szövetség. Ráadásul majdnem biztosra veszem, hogy Atalantia attól a perctől fogva így akarta, hogy megkapta az üzenetemet, és megnyílt előtte a lehetőség. Az örömét nem mutatja, viszont gondolatban már három lépéssel előbbre jár, és látja a háború utáni következő célpontot.

Először a Lázadás. Utána a Perem.

Egyszeriben elnehezül a lelkem. Hogy fogom rávenni, hogy ne támadja hátba a Raákat, amint az érdeke úgy kívánja?

Egyik izmos szolgája tálcán kenyeret hoz, Atalantia darabokra töri, és a Raákkal együtt eszik belőle. Ezzel jelzi, hogy immár a vendégei, tehát személyesen garantálja a biztonságukat. Aki kezet emel rájuk, az a Grimmusok ellensége. Formaság csak, de annak ősi, és a jelentősége még mindig azokból az időkből táplálkozik. Több ellenséggel egyelőre nem tud most megbirkózni a Mag.

– Holnap a Tükhéi Vízkolosszus tetején megkezdjük a tárgyalásokat – jelenti ki Atalantia. A Raák összenéznek, majd kipillantanak az ablakon az alattunk forgó bolygóra. – Ma azonban ki kell fejeznünk a jó szándékunkat.

Ujja csettint, és megjelenik a Merkúr közel tízméteres hologramja a terem közepén. Rajta jelzések mutatják az ellenség ismert erősségeit és Légióit, amelyek felett több ezer szállítóhajóból és csillagÖltöny-kilövőből épült gyűrű fénylik.

Sejtettem én, hogy nagy a készülődés, a Megsemmisítő gyanúsan harcra készen állt, amikor megérkeztünk, de erre nem számítottam.

Tehát Acéleső.

Kockázatos, végleges lépés ez, sokba fájhat még később. Ezek szerint Atalantia vagy nagyon biztos a dolgában, vagy sietős lépnie. Azt hiszem, tudom, hol van Atlas.

Diomédész a homlokát ráncolva, komoran méri fel a haditervet.

– Eszközeink úgy jelezték, hogy a bolygót megerősített földi pajzsgenerátorlánc védi.

– És egyenként is alkalmasak lehetséges célpontnak – bólint rá Atalantia.

– De hogyan…?

– Szerinted Atlas csak nyaralni és napfürdőzni tért vissza a Kuiper-övből? Kilencmilliónál is több marsi rabszolgát ejtettünk csapdába odalenn, a sivatagban. Megtörtem Darrow ármádiáját. Megtörtem a szívét. És most a gerincét is megtöröm. Ha végzünk vele és a Légióival, azzal beverjük a szeget a Mars és a Luna szövetségének koporsójába. Virginia felkelésecskéje össszeroppan.

– Mellesleg ehhez nem árt megszerezned a héliopoliszi hadműveket és a Merkúr nyersanyagkészletét. Csak úgy folytathatod a harcot – biccent Diomédész.

– Régóta háborúzunk már – bólint rá Atalantia. – Azt mondod, az oldalunkon kívánsz harcolni, Raa? – teszi fel a nagy kérdést. Most jön a közmondásos feketeleves: – Bizonyítsd is be, ne csak beszélj. Zuhogj velünk az Acélesőben. Ontsd a véredet az oldalamon, abból tudni fogom, hogy igaz szövetségesünk vagy.

Diomédész fontolóra veszi, szélesre duzzad a csend.

– Sajnos nem tehetem.

– Hát persze hogy nem – kacag nagyot Ajax. – Io Kardjának a hüvely az otthona.

– Pillanatnyilag szájként küldtek ide, nem kardként. Ezért nem lehetséges.

Atalantia felvonja szemöldökét, megmozgatja a csalit:

– Milyen kár. Pedig szép reményeket ébresztett bennem szövetségünk lehetősége. De mégis hogy fogjak össze holnap azzal, aki ma nem harcol mellettem? Kérlek, Ajax, kísérd őket a hajójukhoz, és isten velük. Térjenek csak vissza a homokozójukba.

Seraphina gondolatai mentén próbálom felmérni Kalindorát: ő is pont olyan, mint a többi ragadozó, akikkel összeállt? Élvezi a vadászat minden pillanatát, lesi, mikor csapjon le? Az arca meg sem rezzen, pillantása elvész a parázstálak vetette félhomályban. Seraphina lép előre.

– Majd én megteszem – jelenti be. A bátyja döbbenten fordul felé, nyilvánvalóan ismét túlbecsülte a család nőtagjainak türelmét. – A Perem szája te vagy, Diomédész. Én pedig azért vagyok itt, hogy támogassalak a küldetésben. Nem nagy kár esik a halálommal – mondja, két kezét a családi szokás szerint kulcsolja össze: „árnyak és por”. – Véráldozatot kívánsz, Grimmus? Az enyémet megkaphatod. Ha megelégszel vele.

– Megelégszem – mosolyodik el Atalantia.

Diomédészben most tudatosul, hogy a húga holnap seregnyi férfi között fog alázuhogni az Esőben, akik mind büszkén tűzték volna lándzsára az apjuk fejét. Együttérzek vele, bár ha visszagondolok első találkozásunkra a húgával, ahogy azon a Varég hajón harcolt, nem hinném, hogy bárkinek több esélye lenne túlélni ezt a zuhanást, mint ennek a lánynak.

Diomédész sötét pillantást vet rám, miközben a Hamuőrség kikíséri őket Seraphinával. Atalantia Kalindorának is int, hogy távozzon. Hármasban maradunk vele és Ajaxszal. Az ajtó ránk csukódik. Atalantia a kajütablakhoz megy, lenéz a bolygóra. Bizonyára azon tűnődik, mit forral Darrow odalenn. Nekem is ezen jár az eszem.

– Gyámod volt tehát? – szólal meg ekkor Ajax váratlanul. Feltételeztem, hogy dühös rám, de fel nem készültem rá.

– Én…

Hátborzongató gyorsasággal mozog, a Perem gravitációjában elképzelhetetlen volna ez a sebesség. Az ökle olyan váratlanul csattan az államon, hogy csak a Fűz-módszernek köszönhetem, hogy nem törik ki a nyakam, és roppan össze a csontom. Szerencsére a fejem ösztönösen veszi át az ütés lendületét, és mozdul, amerre mozdulnia kell. Elnyúlok a földön.

– Gyámod? – üvölti.

Atalantia felénk se pillant. A kezemet nyújtom Ajax felé. Édes kisgyerek volt régen, de már akkor is híresen viharos kedélyű. Most még annál is viharosabb.

– Ajax…

– Az a féreg Bellona ölte meg anyámat – morogja, és az ágyékomba tapos. – Neked is anyád helyett anyád volt, te töketlen kis pöcs.

– Igen, az volt – zihálom.

– És mégis tíz évig lihegtél Bellona sarkában. Tíz kibaszott évig.

– Nem volt más… választásom.

– Visszatérhettél volna közénk. Hozzám. Testvérem.

– Sajnálom, Ajax. Ezt kellett volna tennem, de… – a lába egyre mélyebben tipor belém, émelygek, a derekam mindjárt megszakad. – Féltem.

Elborzasztja a vallomásom, annyira megdöbben, hogy szinte leemeli rólam a lábát.

– Mitől? Tőlünk?

– Nem tőled, Ajax. Tőled soha. Hanem az udvartól. Ahol az Aranyak felfalják egymást – próbálnék felállni, de nem ereszt, bár már jóval finomabban présel a padlóhoz. – Azt hiszed, élveztem, hogy a szemem láttára felszabdalják Aját? Azt hiszed, nekem nem fájt, amikor felhasították Octaviát? Azt hiszed, nem láttam, hogy mi magunk szabadítottuk saját magunkra a Lázadást? A Sakált, Fitchnert, Cassiust, a marsiakat, minden ugyanabból a rákfenéből fakadt. És ebben nem akartam részt vállalni.

És igen, ezt már érti.

Gyerekkorunkban sokat nevettünk az udvari kígyókon, ahogy ármánykodtak. Egyedül Atalantiának állt jól, de ő nem is vette komolyan. Moira őszintén csakis az igazságot kereste, a megszállottja volt, Aját pedig csak a nagyanyám iránti kötelességtudat hajtotta. Lorn becsülete makulátlan volt. Még Darrow megmagyarázhatatlan győzelmi szomja is tiszta volt akkoriban.

Csakis ezeket az embereket tartottuk nagyra. A kígyókat mindketten megvetettük.

– Akkor hát miért jöttél vissza mégis? – kérdi Atalantia, akinek csupán némi sejtelme lehet a mozgatóerőmről, míg Ajax pontosan tudja, mire gondolok. Lehet, hogy féltékeny is a közös tudásunkra? Esetleg gyanakvással tölti el? Bármelyik legyen is, figyelmesen fordul vissza felénk.

– Mert meggyőződésem, hogy megváltozhatunk. A Lázadás megmutatta, hogy képtelen fennmaradni. Octavia idején a számtalan igazságtalanságban nem vesztek oda kétmillióan.

– Csak két és fél millióan – mondja Atalantia. – Eltitkoltunk egy éhínséget a Vénuszon.

Ez megráz. Hogy lehet ennyi ember halálát titokban tartani?

– Lehet, hogy nem voltak tökéletesek azok az idők sem, de ez mégis rosszabb – szedem össze magam. – Hiszem, hogy ha sikerül levernünk a Lázadást, és kapunk még egy esélyt, akkor orvosolhatjuk, amit korábban elrontottunk. És jobban csinálhatjuk.

– Istenek – mormolja Ajax. – Mi sem változott hát.

– Én megmondtam – bólint Atalantia.

Ajax a kabátomnál fogva ránt fel a földről.

– Változatlanul Marcus Aurelius szeretnél lenni, mi? – hajol bele az arcomba. Bizalmasan folytatja: – Az az igazság, hogy Cassiusért anyám állt ki. Emlékszel? Amikor Octaviának megingott benne a bizalma, ő kért neki még egy esélyt. Gondolom, úgy érezte, Lorn ott él a szívében. Aztán úgy hálálta meg, hogy a farkasok elé vetette. Nyilván ezt kizártad a tudatodból, nem akarsz az érzelmek rabja lenni a józanságodban, mert szerinted az valami másodlagos, alantas vonás. De nézz rám. Nézd meg, mi lett belőlem – mutat a hegeire, horpadt vértjére, a csípején tekergő dupla beretvára. – Szerinted azért lettem ilyen, mert ehhez volt kedvem?

– Értjük mi, hogy miféle csaták dúlnak benned, Lysander. Megértettük már korábban is – veszi át a szót Atalantia. – Akkor sem így kellett volna visszatérned. Magad miatt sem, miattunk sem. Nem velük kellett volna jönnöd. Bemocskoltad magadat. Istenként is visszatérhettél volna. Felfogod, az milyen nagy hasznunkra lett volna? Felfogod, nagyívű álmod mennyit nyert volna abból?

Sóhajtva emeli a magasba a kezét, mint valami operaénekes.

– A Légiók persze ünnepelnek majd. A megfelelő módszerrel, Silenius örökösének hazatértével még így is lelkesíthetjük a világokat, hallom is előre a dalokat, amelyek az új időket éneklik. Csakhogy így sokat kell még letenned az asztalra. Sokakban merül majd fel, bennem nem, félre ne érts, másokban, de sokakban, hogy vajon nem lettél-e a Perem szolgája – legyint szélesen. – Vagy az áruló idomított majmocskája. Esetleg a Rabszolgakirály bábja. Miért is ne? Felmerül majd a fejekben, hogy vajon Lysander tényleg Acélos Arany-e?

– Egy lehetetlenül elrugaszkodott kis senki, azt még elismerem, de hogy a Rabszolgakirály… – kel a védelmemre Ajax, de Atalantia egyetlen pillantására beléfagy a szó.

– Amíg nincsenek megcáfolhatatlan válaszaink, Lysander, félek, nem tudhatják meg, hogy itt vagy – mondja, és kis híján el is hiszem, hogy a féltés mozgatja. Minden elcsendesül bennem. Egyből megpillantom a Silenius Tűsarkát. Ösvényem nagyon gyorsan beszűkül előttem, végül kétségtelenül lecsusszan róla a lábam.

Viszont akkor is ez az utam.

Nem azért tértem vissza, hogy az ő helyére törjek. És addig nem is lehetnék a riválisa, amíg Sebhelyet nem szereztem. De ha valahogyan sikerül túlélnem, amire kér, akkor Silenius hagyományaihoz illően megszerzem a Sebhelyet és vele a jogos örökségemet. És ez az ő erejét csorbítja majd.

A többi Arany család azonnal választani fog közülünk, ha úgy véli, választania kell. Ezzel Atalantia is tisztában van. Vagyis meg kell bennem bíznia, mert ha mögötte állok, azzal sokat nyerhet.

Persze az is lehet, hogy csak csapdát állított.

Ezt azonban nem vagyok hajlandó elfogadni, nem gondolkodhatok így. Atalantia ott volt, amikor megszülettem, ő ültetett életemben először ló hátára. Azért kéri, amit kér, hogy szövetségünk megerősödjön, könnyebben ragadhassuk vissza a Lázadástól a hatalmat, és tehessünk igazságot. Csakhogy most kénytelen vagyok vakon megbízni benne. Kockáztatni.

Térdet hajtok.

Ostobaság volt Didó előtt Acélos Aranynak mondani magamat. De legalább olyan ostobán érzem magam most is.

– Kérlek, Diktátor, engedd meg nekem, hogy a Lune-Ház képviseletében én is az Acélesőben zuhogjak holnap.

– Juhú, átmegy a szűzkeresztségen! – ujjong Ajax.

– Megkapod az engedélyemet, Luna fia – ragyog rám Atalantia mosolya.

Felsegít a földről, és puhán szájon csókol. Fagyos, bűnös izgalom forralja véremet, ahogy a szája egyre hosszabban időzik puhán és édesen az ajkaimon. Még a laza vénuszi erkölcsök szerint is túlságosan hosszúra nyúlik ez a csók.

Aztán büszkén tol el magától:

– Én kis Lysanderem. Megszerzed végre a Sebhelyedet, ez kétségtelen.

– Kivel zuhog majd? – kérdi végül Ajax. Nagyon elcsendesedett.

– Hát veled, testvérem – biccentek felé kissé még kábán a sokktól. – Ha veled tarthatok.

Megfontolja, hirtelen nagyon magába fordul, de azért végül bólint.

– Vérveretesen ideje volt már. Egy rendes Sebhellyel végre talán nem festesz majd úgy, mint valami Rózsaszín szajha.

Atalantia szomorkás mosollyal fog bennünket kézen, és ballagunk a nagy freskóhoz. Bizarr érzés így hármasban állni a családunk képe előtt. Emlékszem, amikor Glirasztész készítette. Atalantia hat Rózsaszínnel legyeztette magát pávatoll legyezőkkel, apám szörnyen sokat gúnyolta is ezért, rá is fingott egyszer. Még Atlas is kipréselt magából egy mosolyt. Közvetlen a keret alatt magasodik a képmása, sápatag, hatalmas férfi, mellette Aja és a kis duci Ajax. Az apámra mosolyog, gondolom, a szellentést ünnepli ő is. Anyámat nem látom. Az arcára szürke festékfátyol borul.

– Octavia, Aja, Moira, Anastasia, Brutus, apám… rég elmentek mind – suttogja Atalantia. Úgy markolja a kezünket, mint aki soha többé nem akarja elereszteni. – Csak mi maradtunk, és Atlas. Számunk immár négyre szaporodott. Reszkessen minden rabszolga – hallgat el, és tépi ki kezét a miénkből, mintha mi erőltettük volna ezt az egészet. – Jól van! Háborúra fel, fiúk. Tükhében találkozunk – mosolyog Ajaxra. – Vagy esetleg egy melegebb helyen.

7

DARROW

NYUGALOM

A duzzadt nap alacsonyan jár a sivatag felett, amikor leszáguldok a hangár rámpáján. Mögöttem motorok bőgnek, Rhonna és vagy húsz testőrünk követ. Colloway öklömnyi drónjai a homokot pásztázzák előttünk, a sisakom veszi az adásukat: a gravMotor-jelek a buckák közt tekeregnek, mögöttük apró benyomódásokat őriz a homok. A Gorgók ugróbakancsának árulkodó nyomait.

– Le a nyomról – utasítom a többieket. – Ne szakadjatok le.

Elhagyjuk a nyomokat, és a Fejszefok-hegység irányába fordulunk, hogy Alexandar koordinátáit követve a hegy lábánál lerakjuk a mocikat, és gravCsizmánkon vágjunk az ormoknak. Ügyelnünk kell, hogy ne emelkedjünk túlságosan magasra, nehogy a föld-levegő rakéták megérezzenek bennünket, és elkapjanak.

Hamar rábukkanunk Alexandarra egy kis patakocska mentén. Sisakja az ölében, könnyű gyíkBőrben van, ez alkalmasabb vértezet a sivatagi melegben és az itteni mostoha körülmények között, mint a megszokott impulzusVért. De nem is annyira a nanoszövet, hanem a por és a kosz tartja össze. Csak a Lándzsás-jelvénye makulátlanul tiszta, a repülő Pegazus hátán a karddal.

Thraxával négy héten át szimatoltak a Rettegés Lovagjának nyomában, és ez a négy hét szinte darabjaira bontotta. Magasabb és vékonyabb, mint a nagyapja volt, cserzett bőre ráfeszül magas, arisztokrata arcsontjára. A nyakán kis, levedző seb. A hadi taraja a sisak miatt mocskosan tapad a fejére.

Érkezésünkre felpillant. Visszahúzom a sisakvértemet, a hőség elvakít, pislogva próbálom szokni a napfényt, de amilyen gyorsan bírok, csatlakozom hozzá az árnyékban, ahol ötven fokkal is kellemesebb a klíma. Alexandar felpattan. Krómszínű sivatagi lencséi dacára is látom, hogy a tekintete űzött.

– Azt a szarveretest, épp leterítettelek – jelenti Rhonna a multiPuskával a vállán. A szeme a sziklákat pásztázza. – A Rettegés Lovagja uzsonnázgatás közben fog kibelezni, Királylány.

– Vannak őrszemeink – hárítja mosolytalanul Alexandar.

– Szarul nézel ki. Minden frankó? – engedi le a fegyvert Rhonna.

Nem is olyan rég, Alexandar egy ilyen kérdésért leharapta volna a fejét és frappáns riposzttal szegezte volna egy fához. Most csak rámered, mint aki próbálja felidézni, ki is az, aki előtte áll. Mi történhetett velük?

– Thraxa erre van, uram.

Egy sziklaperemhez vezet, ott hasal Thraxa a hosszan elnyúló síkvidék felett, Angélia a távolban dereng. Felkönyököl. Csak az egyik könyöke hús-vér, a másik polírozatlan aszteroidfém, rajta Valdir, a Hajas rúnái. Sefi ágyasának életét a Bengáli-öböl felett vívott összecsapásokban mentette meg egyszer Thraxa.

A hegyoldalon sziklatömbök és csikófark itt is, ott is, csak Vonító nincs sehol. Megpiszkálom a jobb szememben az implantot… Vörösen parázsló pontocskák gyúlnak ki a kvantumazonosító beolvasón, miniatűr koponyájuk pöttyözi a hegyoldalt. Sevro kis szörnyetegei. Nélküle félkarúak. Amennyire a sereg hiányolja személyében a szerencsemalacát, kétszer annyira hiányolják ők a Nagy Testvért. Az utóbbi időben én már csak amolyan hétvégi apukájuk vagyok.

– Arató – üdvözöl a nagyra nőtt Telemanus. Felém se néz. A farkasirhája kaméleonbeállítása sivatagi árnyalatot vett fel. A két Obszidián őrszem felém indul, én pedig kikúszom Thraxáig. A köpenyem kúszás közben barnára vált. Thraxa hunyorogva nyújtja át a messzelátót, amelyen eddig figyelt valamit. Az arca szeplőtenger.

Úgy emelem a szememhez a gukkert, hogy pontosan tudom, mire számítsak. Az ismerős mesterséges erdő emelkedik a városfal előtt. Nem érzek semmit, de persze az orromat még nem érte el a szag.

– Ti aludtatok, amíg ezt művelte? – nézek Thraxára. – Ehhez órák kellettek.

– Beszarás – motyogja. Elveszem a szemétől az eszközt. – A Buonidész-gerincen veszítettük el, akkor lépett ki a pajzs árnyékából, és kelt át egy halálvölgyön – így nevezzük a keskeny sávokat, amelyek egy-egy pajzs csatlakozásánál fedetlenül maradnak. Ide elér Atalantia csillagtüze.

– Megmondtam, hogy ne veszítsétek szem elől.

– Túl védtelen volt az a völgy. Drónokat menesztettünk utána, és egy embert is odaküldtem. Mire a nyomára akadtunk, lefordult az eleusziszi útvonalról, és Angéliába ért.

Nem a megfelelő városba.

Thraxa a nyakára csap, de elvéti a kis szkrillát. A farkasprémben nyilván bőséggel tenyészik ez a rémes, kétfejű vérszívó.

– És az embered, aki elveszítette a nyomát. Ki volt az?

– Alexandar.

– Mégis hogy? – meresztek meglepett szemeket. Nehéz elhinnem.

– Buktába szaladt a mocijával. Bealudt.

– Egy ember nem ember. Két ember egy ember, Thraxa…

– Száznegyven órája nem aludtunk. Az alják még nazoprannal is hallucináltak már, muszáj volt pihentetni őket a szállítódobozokban. Még a Szürkéket is. Az Aranyak is épp csak tartották magukat. Kénytelenek voltunk szólóztatni. És Alexandarnál jobbat még nem láttam, korosztályában verhetetlen, téged is beleszámítva. Egyszerűen… – Thraxa elakad, a porba köp. – Vér és csont vagyunk mind.

Túlhajtom őket. Alexet sérthetetlennek hittem, mind annak hittük. De ez a sivatag még a jó felszerelés dacára is emberevő.

– Most hol van? Atlas.

– Elhúzott. A nyomok északnak tartanak, Angélia irányába – int a fejével a város előtt ködlő látvány felé. A Rettegés Lovagjának kézjegye. – Hívjam a mentőhajókat?

– Ne. Nem kínozni jött épp ide. Valami oka van rá. Készüljetek. Benyomulunk.

Összetrombitálja a Vonítókat, én pedig a sisakomon át rászólok Orionra. Épp csak visszaért Egyes Kék Csapáshoz.

– Gond van?

– Van rá mód, hogy kicsit felébresszük a Viharisteneket anélkül, hogy látnák, mi vagyunk?

– Mármint a lovacskáinkat? Nem ugranak könnyen. A melegítés gyorsabban megy, mint a hűtés. És ha felpörgetjük, akkor egyből az elsődleges horizonton ülünk.

– És a felhősítéssel mi a helyzet?

– Azt mondják, az megvan hamarosan, amint bekapcsol a nyomásrendszer. Egy óra. Elektromosan kettő. Mi az ábra?

– Nem tiszta.

– Parancs?

Elbizonytalanodom. Ha túlságosan hamar élesítünk, Atalantiának szemet szúr, hogy valami nincs rendben a viharral. Akkor lefújja a megszállást. Ha meg túl későn, akkor semmire se megyünk vele. „Figyeld meg, hogy csap le a lándzsavipera”, mondta az apám, amikor egyszer megragadta a karomat, és magával vitt. „Figyeld, ahogy kibomlik és felemeli a fejét, és várd ki, amíg teljesen fel nem ágaskodik. Addig meg se moccanj. Ne csapkodj a parittyaPengéddel. Mert akkor véged. Csak akkor lendülj, amikor már lefelé tart…”

A tekintetem megállapodik a halott városon, amelyet a Rettegés Lovagja intézett el.

– Indítsd be a Tartarosz hadműveletet. Hozd azt a vihart.

8

LYSANDER

A GÉPEZET

– Meg fogsz halni – mondja Pytha.

Nem nehéz hinni neki. A világ legvégső sebességét tapasztalja az meg, akit elnyel a katonai gépezet. Hangzavar és magány, káoszban a rend, minden a helyén és mindenütt a mocsok, egyszerre gyors és lassú.

Minden hatalmas. Egy szem magad kivételével.

Bevetnek az izmos ragadozók szerelőcsarnokába. Az Aranyak nem tréfálkoznak, csak fogadják a merkúri betegségek, tengeribetegség és vegyi fegyverek elleni injekciókat és a turbókoktélokat. Aztán megkapják a kommunikációs és fegyelmezőcsipet, jön a tájékoztatás és a kalóriafeltöltés. A felszerelés, a felszerelés előkészítése.

A nevem nélkül senki vagyok, nem számítok. Még egy újonc ágyútöltelék, gondolják a veteránok. Nem, nem gondolnak semmit, észre sem vesznek. A tekintetüket már a jövőbe vetik, az adott pillanaton túl azt látják, ami két óra múlva lesz. Én senkit sem érdeklek. Én vagyok a leírt veszteség.

Atlas megkezdte a visszaszámlálást.

– Odaveszel. Tűzgolyóként végzed – sápítozik Pytha, míg négy Narancs technikus összehegeszti az impulzusVértet a combomon. Mindenfelé Aranyak, a kilövőkben százan meg százan gyülekeznek az invázióra. Még a Luna védelmekor sem láttam ennyi Páratlan Sebhelyest összeseregleni. Akkor a Lázadást még valami viccnek hitték. Azóta megtanultak nem rálegyinteni Aratóra. De ha az Aranyak ennyire félelmetesek, milyen szörnyeteggé változott közben Darrow?

– Mindig ilyen jóban vagy a feletteseiddel, pilóta? – szól át hozzánk a faltól Kalindora. Atalantia küldte, hogy ügyeljen rám az Esőben.

– Nem, domina.

Ám Kalindorát nem lehet egy udvariasabb mondattal megvezetni.

– Jó lenne, ha a beosztottad tudná a helyét. És te is a tiédet – pillant a technikusokra. – Nem az Övben vagy. És most bocsásd meg nekem, de magadra hagylak. Elintéznivalóm van. Ha nem tudnád az utat a csövekhez, csak menj az emberszag után.

Sajnálom, hogy távozik, de így legalább lesz pár percem Pythával kettesben.

– Durván rémisztő nő – mormolja Pytha.

– Szerintem inkább szomorú. Nem volt mindig… – kezdem, de Pytha nagyon feszeng. – Talán biztonságosabb lenne, ha a kabinomban maradnál – javaslom. A Megsemmisítő láthatóan nem a nem Aranyaknak lett kitalálva, az aljaSzínek tisztára robotok, és a középSzínek se jobbak. Kasztrémület lengi be a levegőt, még régen, a Citadellában sem éreztem ezt a keménykezű rendet.

– Nem bírom felfogni, hogyan akarhatja, hogy ezt tedd – morog tovább Pytha.

– Önként vállaltam.

– Te kis szaros!

– Várjatok – kérem a rajtam szorgoskodó Narancsokat, akiknek ugyan fogalmuk sincsen, hogy ki vagyok, de a Színem, és hogy az előbb még Kalindora is velem társalgott, elegendő. Vigyázzba vágják magukat és félrehúzódnak. A két oldalamon készülődő, komor Aranyakra sandítok. – Halkabban, Pytha.

– Te kis szaros – suttogja. – Ha az Arcsin volnánk, elfenekelnélek. Mit tudsz te az Acélesőről?

– Tanulmányaim során nem kizárólag politikával foglalkoztam.

És milyen finoman fogalmaztam…

– De ez nem szimulátor lesz – mondja kedvesebben.

– Ezt pedig a saját kiterjedt személyes tapasztalataid mondatják veled? Csak kérdezem – nyújtom ki a lábamat, próbálgatom a felszerelést.

– Megjártam egy Esőt.

– Nem az van, hogy kirúgtak az Akadémiáról? – nézek rá meghökkenten.

– A fenét! Mielőtt kalóznak álltam, az equitesben szolgáltam – szegi fel büszkén az állát. – Dignitas Bellona könnyűrombolók Első Decúriója, Tizenkettes Repülőszázad.

– Nekem Cassius azt mondta…

– Cassius nem akarta, hogy harcosok között nőj fel – sóhajt. – Egyáltalán nem ilyen sorsot álmodott neked. Amióta meghalt, valami különös éledt fel benned. Egyfajta gépezet az agyadban. Ami nem te vagy. Vagy talán mindig is arra vágytál, hogy Acélos Arany legyél?

Lassan biccentek.

– Nem fogok hazudni, ez is benne van. Részben. De nem ezért kell megtennem. Az Aranyak mit sem változtak. Ha már, akkor is inkább romlott az állapotuk. Nem a megfelelő erényeket tartják egyre nagyobb becsben – hajolok közelebb hozzá, hogy még halkabbra fogjam: – Ha Seraphina meghal odalenn… Ha Atalantia elárulja a Raákat… ha Darrow győz… akkor darabokra hullik az emberiség.

– És akkor mi van? Nem a te gondod.

– Nézz már körül, Pytha. A feledésbe masírozunk, minden, amit az emberiség létrehozott, oda tart. Az áldozatok, a rend, a háborúk… a semmiért voltak? Ha az Aranyak elbuknak, a Köztársaság királyságokra bomlik, amelyek tovább aprózódnak kiskirályságokra, azok pedig törzsekre. Sötét korok köszöntenek ránk, ezernyi kiskirályság háromszáz éves háborúskodása.

– Háromszáz éves?

– Sőt, még hosszabb is, ha a korábbi tapasztalatokra hagyatkozunk – bólintok. – Rengetegszer lefuttattam már a szimulációkat, és számtalan verzióban – mondom, és látom, hogy nem veszi tréfára a szavam. – Azt gondolod, csak rólam szól? Hát nem. Darrow szerint ez a jó és a gonosz küzdelme. Pedig még csak az sem. A rend és a káosz itt a kérdés. És én választottam, tudom, hova kell állnom. Ehhez azonban előbb Sebhelyet kell szereznem.

– És még Cassiust gondoltad gőgösnek – Pytha nem fejezi be a mondatot, a fejét csóválja, de aztán lehorgasztja. Végül mégis felnéz rám. – Rettegés.

– Parancsolsz?

– Azt hiszed, hogy ha tisztelhetnek, akkor meg tudod őket változtatni? Fenét. Minden a rettegésről szól. Azt állítod, hogy Lorn au Arcos az Acélos Arany mintapéldánya? Csak mert bölcs és becsületes volt? – kérdi, majd a hüvelyujjával harciasan bök a mellcsontjára. – Mi tudjuk, mi az igazság. Járt a hajónkon. Amikor végigment a folyosón, mintha a halál vonult volna át rajta. Be akarsz szállni a nagy játszmába? Ám legyen. De akkor győzelemre menj. Akkor rettegjenek tőled.

– Én nem olyan vagyok.

– Akkor kukacok eledele vagy, dominus, és nekem nem marad több barátom.

Gyilkosok sorában térdepelek, tőlem jobbra Kalindora, balra Seraphina. A gyermekeket leszámítva, akik a Silenius óta generációkon keresztül áthagyományozott Véráldást kántálják, mindenki néma.

Gyermekhangok szállnak a levegőben.

– Fiam, leányom, véred folyik, nem ismered többé a félelmet.

A térdeplő Légiók között tucatnyi tejfehér szemű és hajú szűz leányka jár mezítláb. Kezük acéltőrt markol.

– Nem ismersz vereséget. Csakis győzelmet.

Az egyik lány pengéje végigmetszi a tenyeremet, csöpög a földre a vérem.

– Gyávaságotok elszivárog testetekből.

Ajax lesüti a szemét, ökléből csordogál a vér. Körülötte éhes ifjak és harcedzett nagyöregek, valamint a Tizedik Expedíciós Légió bivalyerős Szürke tisztjei, a terrai születésű Acélleopárdok.

– Haragod tüzesen izzik.

Érzem minden izmom rezdülését, a vértem minden kilogrammját, de a szavak súlyát nem érzem.

– Emelkedjetek fel, Aranyak gyermekei, Föld harcosai, kebletekben szítsátok őseitek hatalmát.

Végigborzong a testem, ahogy egyszerre áll talpra a százezernyi Legionárius az ősi Grimmus-birtokokról, az afrikai és amerikai területekről. Öt éve egyikük sem vethette pillantását hazai földre, és tudják, hogy útjuk a Földre a Szabad Légiókon keresztül vezet.

Kalindora fájdalmasan felnyög, amikor Ajax beindítja a gravCsizmáját, és a fejek fölé emelkedik: – Megint kezdi…

Viharvértjében, a villámló váll-lapokkal úgy fest, mintha maga Jupiter ereszkedett volna közénk, tintaszín bőre kontrasztjában csak még vakítóbban fehérek a fogai. Úgy fürdőzik emberei üdvrivalgásában, mint aki erre született és mellesleg még ki is vívta magának saját jogon.

Fél szemmel látom, ahogy Seraphina arcára irigység kúszik.

Magamban is felfigyelek ennek az emberi gyengeségnek a csíráira, de nem ízlelgetem keserű ízét, inkább átadom magam a barátom sikere felett érzett örömnek.

Ő maga a testet öltött harag.

– Testvéreim! Acélleopárdjaim! A mai ütközet sorsdöntő Társadalmunk történetében. Hagyjuk, hogy átcsapjon felettünk az anarchia hulláma és a megsemmisítő tömeg? – lendül magasba a karja. – Vagy kezünkbe vesszük végre életünket, és a rabszolgahordák tetemein megépítjük a Rend új korszakát! Flottájukat már megtörtük. De ne legyenek hiú ábrándjaink, Rabszolgakirályuk megsegítésére hamarosan elküldik pokoli bugyraikból az újabb hajóhadakat. Mit találnak majd, ha ideérnek?

– Hamut – zúgják a Légiók.

Seraphina nyaka libabőrös.

– Sevro au Barca, Orion xe Aquarii, Cadus Harnasszosz, Thraxa au Telemanus, Felix au Daan, Colloway xe Char, Lykosi Darrow! – hangzik a felsorolás, és Kalindora gépiesen tapogatja meg beretvájának láng marta nyelét. – Őket élve akarjuk! Hozzátok el őket. Hozzátok el nekem! Hozzátok el nekem!

A Légiók üvöltenek, Ajax sötét arca pedig halálfejvigyorba torzul.

Óriás Arany lép a helyébe. Majmot idéző hátát sóhajtva egyenesíti ki, és az Arany lovagok elit alakulata előtt lódarazsat nyelt bulldog grimaszával toppant: – Mi vagyunk a Pardus Légió, mi vagyunk a Tízesek! Mi vagyunk az előőrs! Miénk a megtiszteltetés! Ante mortem! – harsogja.

– Gloria! – harsogják válaszul.

– Ante mortem! – ismétli el a Szürkéknek is.

– Gloria!

– Ante mortem! – fordul most az Obszidián seregekhez.

– GLORIA!

Ajax az óriás oldalán landol, és vele együtt lép vissza a tisztjei körébe. Mogorva kis csoport, Seraphinával kívül rekedünk. Egyelőre Kalindora is. Bennünket nem eresztenek előre, Kalindorával elnézőbbek, ő azonban nem él a lehetőséggel, mellettem marad.

– Mind tudjátok, mi a cél. Hátvédként követjük a Votumokat, keletről nyomulunk be utánuk Tükhébe – közli Ajax, aztán elvigyorodik: – De ez mind baromság, halljátok. Scorpio baszódjon meg egymagában Tükhében! Mi Héliopoliszt vesszük be, jóemberek.

Izgatott mormogás. Persze én kimaradok, nekem csalódás járja át a szívem. Scorpio au Votumnak igaza volt, Atalantia tényleg a bolygójára feni a fogát. Vagy legalábbis bizonyos részeire. Seraphina megvető pillantást vet rám.

– Szóval, így bánik Atalantia a szövetségeseivel.

– Héliopolisz magányos bástya a messzi délen. Elfoglaljuk, és beszorítjuk őket a sivatagba – és Atalantia meg is szerezte az olyan nagyon kívánatos déli bányákat és üzemeket, gondolom hozzá magamban. – A Sárgák az időjárás miatt kárognak, de csak hadd sipítozzanak, hiszen ez a Merkúr, és a menetrendünk kőbe van vésve. Kicsit tehát rázós lehet az út. Van kérdés?

– Atalantia megígérte Scorpiónak… – emeli fel a hangját Kalindora.

– Ha majd Atalantia megszerezte Héliopoliszt, már nem kell semmit ígérnie Scorpiónak – vág a szavába Ajax. – Mivel te Atalantiára esküdtél fel, Szerelem Lovagja, örvendezz a dicső jövendőnek.

Kalindora komoran mered maga elé.

Közben az Ajax mellett álló gigász összeszűkített szemmel méreget engem: – Te meg ki a fasz vagy? – kérdi végül. Három metszőfoga hiányzik, és még ez a legapróbb esztétikai kifogás, amit megemlíthetek a személyével kapcsolatban. – Drága vért ez egy Pixi söpredéknek.

– Ez csak az Olümposziakra tartozik – zárja rövidre a kíváncsiskodást Kalindora.

– És te ki a picsa vagy? – perdül most Seraphinához a nagy ember.

– Ez csak az Olümposziakra tartozik, Seneca – ismétli Kalindora.

Valahogy ezt a nevet soha nem adtam volna neki, nem elég senecás nekem. Inkább emberi vaddisznónak mondanám.

– Juhuj, Szerelem – kacsint válaszul Kalindorára –, mibe, hogy az Arató atomjaira hullik, mire leérünk?

– Inkább, mint hogy veled kelljen találkoznia, Seneca.

A szörny kuncog, mint akit csiklandoznak, Ajax pedig folytatja az eligazítást.

– Seneca au Cern, Ajax Vezére – suttogja kérdésemre valamivel később Kalindora. Vagyis a jobbkeze. Gondolom, a testőreként kezdte, általában így szokott lenni. – Sok szót nem érdemes rá fecsérelni, leszámítva, ha Vérvörösbe borul – mondja. – Eredetileg Vörös öngyilkosmerénylő-hullám rádiókódjele volt – magyarázza a lány, majd Ajaxra pillant. – Szerintem ilyet még nem nagyon láthattál.

– CsillagÖltönybe, jóemberek! – zárja Ajax. – Ideje hangyát irtani.

Ahogy Ajaxszal a csillagÖltönyhöz vivő létrákhoz ballagunk, idegesen pillantgat hátra a mögöttünk igyekvő Kalindorára. Aztán széles gesztussal átkarolja a vállamat: – Hát ez hiányzott, öcsikém. Ilyen bulit még nem láttál, azt garantálom. Szóval, nem kell ez az álmos pofa. Nem vagy ideges? – hajol közelebb. – Vagy már visszabújtál a híres Agygödrödbe?

– A Szellem Szemének hívják – korrigálom. Persze pontosan tudja, hogy nevezik. – De egyelőre nem.

– Odalenn tapadj rám – mondja nevetve. – Ha elszakadnánk, igyekezz becsatlakozni. Ha farkasvonítást hallanál, keress meg. Nem vicc. Csak a Rabszolgakirály személyes Légiója vonít, ha azt hallod, ő maga érkezik. Saját szememmel láttam, ahogy az a pasas úgy vágja magát keresztül egy egész gárda Hamuőrön, mint cápa a tonhalrajon. Akkor jobb lesz neked mellettem.

– Ő is Héliopoliszban lesz?

– Nem – mondja csalódottan. – A sorsnak viszont jó a humora. Akkor kerül elő, amikor a leghangosabb a csatazaj. Márpedig ma jó nagy zajt csapunk – lép egészen közel. – Együtt állunk bosszút a családunkért, és utána minden rendeződik. Érted?

– Köszönöm – bólintok. – Hogy engeded, hogy…

– Egyelőre nincs megbocsájtva, Pixi – csap a fejemre. – De ma olyat tehetsz, amitől mindenki elfelejt neked mindent. Hát ügyelj, hogy olyan legyen az a visszatérés.

A homlokomhoz nyomja a homlokát, mint gyerekkorunkban, mielőtt valami nagy számra készültünk.

– Óriások vére csörgedezik ereinkben, tetteiddel tisztelegj a dicső holtak emléke előtt.

– Erőddel tisztelegj az élőknek – fejezem be az idézetet.

Magamra hagy.

Seraphina a saját létrája tövében ácsorog, a Grimmus-címeres csillagÖltöny árnyékot vet rá. Technikusok nyüzsögnek a lábánál, az utolsó beállításokat végzik. A lány kiköp a halálfejre, és alaposan megvizsgálja a csillagÖltöny fogókarmait.

– Jószerencsét odalenn! – köszönök el tőle.

Ellenőrzi a térde hidraulikáját.

– Magadnak tartogasd a szerencsét, minden sebhelyem, amit csak szereztem, ide vezérelt. Ez a háború a végzetem – fordul végre felém. – Fel a fejjel, gahdzsa. A harcos tudása duzzasztja a bátorságát – mér végig most engem tetőtől talpig. – Tedd a kötelességedet.

Régóta érlelődött már bennem a sejtés, de izgatott arca most megerősíti gyanúmat.

Nem az anyja szeretetéért árulta el az apját. Más, sokkal titkosabb oka volt rá, az vetett bűntudatot az arcára, amikor a halálba gyalogló Romulust nézte. Ebből sarjadzik az irántam és a férfi iránt fortyogó dühe is. Pedig önmagára kellene haragudnia, hiszen a lelke mélyén tudja, hogy nem a Peremmel szembeni árulást orvoslandó, de nem is az anyja kedvéért akarta olyan hevesen leszállítani a Darrow bűneit alátámasztó bizonyítékot a Perem Birodalom Tanácsának.

Valójában a háború utáni mohó vágyát szolgálta vele.

És a sokhetes vágyakozásra végre most kielégülést talál.

9

DARROW

ANGÉLIA

A Rettegés Lovagja kész szadista.

A Mag hiú Aranyaival szemben ő a gerilla-hadviselést élvezi, azt, ahogyan szétzilálhatja az ellenséget. Amikor Nero szolgálatában álltam, egyszer találkozhattam vele, de az az egy alkalom is elég volt, hogy lássam, tesz a dicsőségre. Miközben mindent beleadva megszorítottam a kezét, hogy mély benyomást tegyek egy akkoriban égi magasságokban felettem állónak gondolt lényre, döglött halként csusszant a tenyerembe. Zavarba ejtett. Nem sejthettem, hogy az a sápadt, egyszerű öltözetű férfi egy napon majd ezrével nyúzza meg, emészti el, heréli ki, erőszakolja, vakítja és csonkítja meg a Legionáriusaimat.

A Napháború kitörése előtt Atlas híre soványka volt, aki ismerte, általában három dolgot tudott róla: a delphoi Nagykönyvtár egyik legfőbb támogatója; az Uralkodó gyámfiaként nem sok megbecsülésben van része; és váratlanul eltűnt. Ez utóbbi később tisztázódott, amikor a Föld eleste után előkerült, és kiderült, hogy a rendszer legtávolabbi csücskébe száműzték a betörő fenyegetések elleni harcokba.

A Holdurak Első kudarcba fulladt Lázadása után született, az Ión nevelkedett testvérével, Romulusszal, majd amikor betöltötte a tízet, a szülei a Lunára küldték a Perem engedelmességének biztosítékául szolgáló nemes származású túszok egyikeként.

A Mag Aranyai között kiváltságokra tett szert, a legjobb nevelést kapta, ugyanakkor megvetették, mivel egy áruló sarja. Megismerte Atalantiát, és Octavia bevette őt a végakaratába, a családjába, ezzel saját, áruló családja ellen fordította, ő ültette el benne a magját annak a Sápatag Maszkának, amivé vált. Ellenségeim közül őt gyűlölöm a legjobban.

Legfrissebben plántált hullaerdeje előtt állunk.

Függőleges karókra húzott testek, több mint kétszáz. Mindegyiknek a mellére sütve a Rettegés billoga: kígyóhaj övezte gyermekarcot formál.

Elhajigált köztársasági lobogók szegélyezik a karóba húzott testek erdején át Angéliába vezető utat, a fehér szöveten bakancs-és vérnyomok. Az út feltehetően alá van aknázva.

A tetemeket, az arcokat nézem. Ezért hagytam ott a Lunát. A Szenátus pöffeszkedő pávái elolvassák a jelentéseinket, csakhogy minél nagyobb a távolság a jelentés olvasója és a háború között, annál inkább tűnik a leírás matematikai összegzésnek, azonfelül is valami mesének, azontúl pedig legfeljebb a híráramban futó, kellemetlen felvételeknek. Hogy is tudnák elképzelni a holtak arcára rótt rettegést? Honnan is tudhatná az utcákon újra meg újra osztogatást követelő tömeg, hogy a rothadó hullának nemcsak a bőre bűzlik, hanem a belei, a gyomra, a mája is?

Honnan sejthetnék, hogy micsoda különös remegés járja át a lelket, amikor ráébred, hogy körülötte megszűnt minden kulturáltság? Hogy csak egyetlen zár van a dobozon, amelyben ez a borzalom lapul. Virginia arra kért, hogy próbáljam meggyőzni a Szenátorokat. Ugyan miféle közös nyelvet találhatnánk úgy, hogy soha nem néztek még bele a dobozba, amelynek a zárja én vagyok?

A falnak tudnék menni dühömben, hogy az istennek sem fogják fel, ellenségeink milyen megszállottan és betegesen kívánják a pusztulásunkat. A barátaim holtteste felett magasodó légvárakban élnek.

A levegőt megüli a dögevő madarak lármája és a haldoklók sikoltozása. A karóba húzott katonák közül még sokan élnek, horogra tűzött férgekként vonaglanak. Négy Obszidián társunk meredten nézi a szerencsétleneket, isteneik jelét szórják.

Lemélyebben Alexandar szívébe hasít a látvány, már indulna is előre.

– Megállj, Arcos – vakkantok rá.

Megtorpan ugyan, de úgy néz rám, mint aki kísértetet lát:

– Még élnek…

– És alá vannak aknázva – mondom, jóllehet ő is tudja. Rhonna nagyot nyel, látva Alexandar baklövése miatti zavart pislogását. Az ember kicsit megszunnyad a Ladonon, és máris erre kel fel.

– Mindannyian cipeljük a terhet – lépek hozzá. – Neked ez a terhed. Elbírod? Mert cipelned kell tovább.

A segítségért rimánkodó félholtak között a nagyapja néz vissza rám a szeméből:

– Igen, uram.

– Jó ember.

Visszatérek a Vonítóimhoz, soraik viharvertek. Colloway hozza a Halottkeltőt, szükségünk lesz a tűzerejére.

– Ez színház, így vonja el a figyelmünket valós céljairól – mondom hangosan a katonáknak. – Rajtuk már nem segíthetünk. Mindenki fel az égbe, hármasával. Kutassátok a nyomokat, használjatok hőkeresőket, radart, és Jupiterre, tartsátok benn a lencsét, mert szükségem van a szemetekre. Halkan, de gyorsan járjatok.

Kijelölöm a lehetséges célpontok után kutató csapatokat. Vagy kétszáz Vonító veti magát egyszerre a levegőbe porfelhőt vonva vergődő társaikra, és szétszélednek a városban.

Thraxával és Felixszel hátramaradok.

– Hányan láttatok a lábatok tövében Gorgókat? – kiáltom hangosan, hogy a karókon is halljanak. – Emelje fel a jobb kezét az, aki igen – kezek tengere lendül, még ha akadnak is olyanok, akik vonakodva lent tartják. Persze az is lehetséges, hogy fals pozitív az eredmény, és Atlas igazából nem helyezett el aknákat. Egyikük alá sem. Vagy épp mindenkinek jutott. – Meglehet, hogy alá vagytok aknázva. De jönnek a mentőhajók. Tartsatok ki, utána hat hétre garantált fátyoltánc és jégkása. Visszajövünk.

Komor pillantást vetek Thraxára és Felixre, indulunk a város távközpontjába. ImpulzusÖklömmel lyukat lövök az épület bronzkupolájába, bekukkantunk, majd beereszkedünk a márványpadlóra.

Napfény ömlik be a nyitott ajtókon, nem nehéz észrevenni őket. Holttestek mindenütt a padlón. Szétmarcangolt, megrágott tetemek. Mindenféle szedett-vedett fegyverekkel bevert koponyák, az embereket mintha állatok tépték volna meg. Ez nem Atlas műve. Egymást mészárolták le. Valami kórokozó torzította el az arcukat.

Mi a fenét főztek már ki megint Atalantia varázslói, édes istenek?

Csupa együttműködő civil, akiket azért telepítettünk át Angéliába, hogy messze kerüljenek a katonai hadműveletektől és biztonságban legyenek. Hogy biztonságban tudjuk őket, és ezt én mondtam… Ha Sevro is ott lett volna, csak a képembe röhög. „Mit tesz az ember azzal a szarházival, akit ki akar nyírni?”, kérdezte tőlem egyszer. „Hát biztonságba helyezi.”

Paxot is biztonságba helyeztem.

– Te láttál már ilyet? – nézek Thraxára.

– Talán valami új biofegyvert tesztelt – ingatja lassan a fejét.

– Annak volna egyszerűbb módja is – intézem el ennyivel, és beugrasztom a szanitécemet, hogy mintát vegyen, aztán vigye a Halottkeltőre, hogy onnan továbbítsák. A Főparancsnokságot is érdekelheti. Aztán elkap a röhögés, mert hirtelen megvilágosodom: már tudom, mire szolgált ez az egész. – Csak időt akar. Rejtélyeket és kínt hint elénk – nézek körbe. Nem látom a rendszert. Mire kell neki az idő? A levegőben bármikor utolérhetjük, vagyis nem magának dolgozik. Eleuszisz pont beérett. Ez a kis kitérő mit változtat? Északról égzengés hallatszik. Alakul a viharom.

– Vonító Egy – szól a fülembe Alexandar. – Találtunk valamit az ércfinomítóban.

Alexandar, Rhonna és még pár Vonító gyűlt már össze a város ércfinomítójának irányítótermében, amikor Thraxával befutunk. Az asztalon hatástalanított pókaknák és elektromágneses bombák.

Bohóc legjobb cimborája, a Zöld Üveggolyó, a hekkerünk a jobb halántékába ágyazott bemenetből kígyózó viseltes, fekete kábellel már rácsatlakozott a központi számítógépre. Szeme kifordult, a virtuális tájakat járja. Ujjai a fehér plasztikszék karfáján dobolnak. Aztán egyszer csak nagyot sóhajt, cserepes ajkait összeszorítja és ismét köztünk van.

– Valami gennygóc csirke – énekli szaggatottan, a szavak felét elharapva, hogy mi, szénvázas halandók csak töredékeket kaphatunk el a beszédéből, mintha a nyelve közben üveggolyókat kergetne a szájában. – Ledurrant utak, átpanamázott sűrű urániumcsomag, úti cél laza 01100001 01100010 01100011 – varrja le kopogva a számokat, mint egy ipari varrógép.

– Fordítsd már, Alexandar.

Alexandarnak van ehhez érzéke, az alja-és középNyelveket pillanatok alatt bedarálja. Üveggolyó felé indul.

– Ne – tartja a magasba csontos ujját a Zöld. Szeme alatt a sötét karikák soha el nem dőlő csatában állnak a sivatagi nap erejével. – Majd én. Szóval, főnököm, az ábra. Angélia posvány iparfalu. Rendszerek egy hálón, redundanciaprotokoll mindent markol. Esőben hálót átvágtuk. Árnyékhálót nem.

– Vannak még alvó rendszerek? – érti meg Alexandar elsőként. – Régi vezetékesek?

– Vezetékesek? – húzza el a száját Thraxa gúnyosan. – Az a barom nem gondolt…

– Csend – intem le. – Azt mondod, Üveggolyó, hogy a bányavárosok változatlanul össze vannak kapcsolva?

– Csak egyik-másik. Régi rendszer. Valaki rendesen lekaszálta, csak árnyékrendszert felejtette ki valahogy. Buta analóg háló. Vezeték föld alatt.

– Akkor erről az egységről küldött utasítást a többi bányavárosba? – próbálom kihámozni a lényeget.

– Ahha.

– És mi volt az? – csap le Thraxa.

– Nix. Passz. Rohadt titkos. Gorgó hekkerpöcsök – teszi hozzá, aztán megkopogtatja a fejét: – Adj egy hetet plusz háromkattintásnyi alvást ennek a szilikonkupacnak, és megvan a válasz.

Csak egyfajta üzenettel érdemes vesződni. A többi reaktornak szólóval. És az nem kérdés, hogy mi volt az. A gyomrom is összerándul. Rhonna is megérti.

– Nem lehet, hogy a többi reaktornak küldtek jelet?

– Elemezd a bányareaktort – utasítja a Zöldet Thraxa. Üveggolyó már dől is vissza a gépre, és még épp időben tépem ki az agyából a vezetéket. Amint csekkolja a reaktort, már ki is sütné az agyát a neuroBomba. Csapda csapda hátán.

– Túlterheli a reaktort meg az összes többit a rendszeren – magyarázom már az ajtó felé menet. – Lesz egy kis hősugárzás.

Angélia önmagában még nem is számítana, csak a többi bányaváros, amelyek ugyanúgy megkapják az utasítást. Azok a reaktorok tartják egyben a pajzsrendszerünket a bolygó légterében. Általános frekvenciára kapcsolok:

– Minden Vonítónak. Várost kiüríteni. Mindenki visz valakit, akinek nincs gravja. Hozd a Keltőt légimentéshez, Colloway.

Mire kint vagyok a finomítóból, a Vonítók fele már a levegőben. A gravCsizmások a mágneses haverövet aktiválják a derekukon, hogy biztonságosan szállíthassák a csizmátlan társaikat. Indulnak is. Rhonna és Thraxa az utolsó páros, már csak Alexandar vár rám. Megfordulok, hogy a fémcsatlakozót a farokcsontom felett rögzíthesse. A mágnesek összecsattannak, átnyalábolja a vállamat, és megveregeti a mellkasomat.

Elrúgom magam a földtől, míg biztonságos magasban nem vagyunk, a beleim szoros csomóba gyűrődnek. A csizmám ezerrel tol felfelé bennünket. A magasban Colloway szedi be a Vonítóinkat a gép hasába, végül Alexandarral mi is beérünk, így leválik rólam. Még egy pillantás a városkára, aztán üvöltök Collowaynek, hogy húzzunk innen.

Milyen pokoli logika.

A karóba húzott tömegek erdeje meg a vegyi fegyver mind csakis arra szolgált, hogy a mentő-és kutatóegységeinket ideküldjük. Hogy késleltessenek bennünket, mert el kell látni a sebesültjeinket, meg persze vakargatni a fejünket, hogy mi a gyík lehet ez az új nyavalya, amit ránk fognak szabadítani. És addig is apróságokra koncentrálunk ahelyett, hogy a nagy játszmával törődnénk.

Angélia atomerőműve nem úgy robban fel, mint egy nukleáris löveg. A túlterhelt reaktor először sugárzó gőzt lövell ki az épület hatalmas kupolája alól, a tető a magasba emelkedik, a forró gőz hullámokban ömlik a városra. A karóba húzott katonákat elnyeli a felhő, a forróság leolvasztja a csontról a húsukat, és ami megmarad belőlük, a lassan hömpölygő tűzvész martalékává lesz.

A Völgyben találkozunk, testvéreim.

Felveszem a kapcsolatot a tükhéi Főparancsnoksággal. A hivatásos tiszteken eluralkodik a fejvesztett kapkodás, egyre-másra kapják a hírt a berobbanó reaktorokról. A Ladon-puszta mentén egészen a Petaszosz-félszigetig, a másik irányban pedig a Kaduceusz-síkságig hat város repül a levegőbe, a generátoruk oda. És persze nemsokára jön a maradék is, végigfut a láncreakció. A generátorok nélkül pedig a teljes északi pajzs beomlik. Én csak egy ablakot akartam adni nekik, de Atlas berúgta az egész égboltot.

Jönnek.

– Elárultak bennünket – morogja Thraxa.

Vagy Atalantia okosabb, mint az apja.

– Hány generátor esik ki? – nézek kérdőn Thraxára, ő meg Üveggolyó írásos tájékoztatójába, pörög az agya, keresi a számokat. Túl lassú, átpasszolom Alexnek a papírt. Neki fél pillanat is elég.

– Erebosztól északra Vörös Vég és Tükhé kivételével mindennek annyi. Ott helyileg oldották meg az áramellátást. Ott fennmarad a pajzs.

Héliopolisz biztonságban, a város Erebosztól délre van, odáig nem érnek el. Vagyis, ha Tükhé is kitart, akkor a menekülőutunk garantált. Már csak az a kérdés, hogy az érintett területeken ragadt hatmillió emberünket hogyan hozzuk ki. Mert ott hullani fog az áldás.

– A Völgyre… – suttogja valaki.

A Vonítók elkeseredetten figyelik a hátsó ablakon át, ahogy az eddig bennünket az Arany Ármádiától óvó, áttetszően ragyogó pajzs egy pillanatra megremeg, majd egységenként semmivé enyészik, és az északi égbolt pucér védtelenséggel várja az égi átok zuhogását.

A kommunikációs csatornáim bejövő hívások tömegét jelzik. Rhonna becsatol egyet:

– Harnasszosz kér parancsot visszavonulásra.

– Hagyd kicsit gondolkodni – lép be elém Thraxa, hogy elállja a hívásokat fogadó személyzet útját.

Az eget figyelem. A légtérben már villanásokat látni. A kék horizonton csóvák tépnek sebeket. Máris záporoznak a bombák.

Hamarosan megérkeznek az előőrs Légiói. Szarveretes Sebhelyesek egységei hullanak alá csillagÖltönyben, villámgyors csizmákban és a Szürke veteránokat szállító hajók kíséretében. Agyatlanná drogozott Obszidián rabszolgalovagok vérszomjas tébollyal döngenek gazdáik nyomában, tankok, titánok és mágikus hadigépezetek, a birodalmuk totális, bosszúszomjas hadigépezete hullik mindjárt a nyakunkba.

Kiszorítottak bennünket. A bombázás lebénít, mozdulni sem tudunk, Légióink és helyhez kötött védelmi rendszerünk atomot kap. Ami és aki nem pusztul el, szétszóródik, reménytelenül összezilálódik. És mielőtt még megkísérelhetnénk az áttörést, Atalantia erői bekerítik az egyébként is kivéreztetett maradványainkat.

Csak egyetlen lehetőségünk maradt. És az nem a visszavonulás.

– Thraxa – szólítom, és már mellettem is terem. – Be kell kapnunk az ütést.

– De kibírjuk?

– Igen. Atalantiának szüksége van a Merkúrra, nem fog atomot hajítani a Gyermekek városaira. Vörös Végnek és Tükhének van saját pajzsa, az kitart. És hamarosan megvan a viharunk…

– Órákba telik a…

– Két órája elindítottam a gépezeteket.

– És az Első Hadsereg? – pislog meglepetten. – Így nem érnek be Vörös Vég fedezékébe.

– Akkor őket mi visszük fedezékbe – kezdem hideg fejjel darálni a tervet. – Atalantia valószínűleg Pántól délre kezdi, a seregének legkevesebb a harmadát oda összpontosítja. Kezdi a Gyermekekkel, egyenként fogja bevenni a városokat és bekeríteni a helyőrségeinket. Ha most rögtön kiürítjük a városokat, és a Gyermekek katonai erőit Küdónba vonjuk, akkor oldalról átvághatunk Pánhoz. Megnyithatunk egy frontot, amit persze nem fogunk tudni sokáig tartani, de ha hátulról ütünk rajtuk Vörös Végből a Második Hadsereggel, és a tenger felé kezdjük tolni őket, akkor komoly károkat tudunk nekik okozni, ráadásul távol tarthatjuk őket, míg az Első Hadsereg északi irányból megtisztítja az utat Tükhéig – darálom, és megmarkolom a vállát. – Vidd mind a hat csillagÖltönyt. Menj Küdónba, és vezesd a Tanklégiókat.

– A csillagÖltönyök neked kellenek.

– Mostantól neked nagyobb szükséged lesz rájuk. Én majd megoldom másképp – pillantok fel a sötétedő égre. – Nemsokára lesz fedezékünk. A lényeg, hogy tarts ki, amíg én délnyugatról kibelezem őket, és végül Tükhébe vonszoljuk a seggünket. Kettős atomcsapás jelzi majd az érkezésemet. Indulj.

A derék Thraxa, a gyalogság gerince, az apja legkedvesebbje. Pontosan megérti, hogy az ellenség kitátott pofájába küldöm, és mégis rám mosolyog:

– Üdv, Arató!

– Üdv, Telemanus!

Már száguld is a csillagÖltöny köpőCsövéhez, útközben magához rendel még öt Aranyat.

– Sevro. Hívd Harnasszoszt… – fordulok meg, de a hozzám nőtt, mindig biztos árnyékom helyén Rhonnát találom. Úgy néz rám, mintha épp pofon csaptam volna. – Mondd meg neki, Rhonna, hogy a hurkon át küldjön erősítést Tükhébe. Minden egyes tartalékos hajót a levegőbe, és induljanak a síkságra. Tiltóprotokoll. Ha a lövedékek egy részét nem sikerül kivédeniük, nekünk annyi. Menj.

Héliopolisz így védtelen marad, de az most nem is lesz célpont.

– Alex – szólok, de nem kapok választ. A szeme az égre tapad, a légtérben máris zuhogó bombákat figyeli. Én tehetek róla, ez jár most a fejében. Le is keverek neki egy pofont.

A szemében dühödt láng lobban.

– Érd el Feranist. Értesítsd, hogy északnyugatról nehéztámadást kap, földet érésre számíthat a Taláriai-félszigeten. A Hajnalcsillag nélkül kell tartania Tükhét, mert a Csillag nekem fog kelleni a Sárkányvadász egységekkel a… – merülök el a térképben.

– A Tizenhetes szektorban – mondja, mert máris vágja, hogy mit tervezek. Bólintok.

– És hívd az unokatestvéredet, a Tizenegyes Légibázison találkozunk. Ma az Arcos-egységgel harcolok.

Már megy is a dolgára, én pedig hívom Oriont. A pillantása üveges, már a vihar szinaptikus rendszerében jár.

– Hogy bírják a viharpilótáid?

– Kezelik a… az áramlást. Volt néhány kiugrás, de még tartományon belül tartottuk.

– Mennyi kell még az elektromos interferenciához?

– Tíz perc.

– Vissza tudod fogni húszra?

– Rajta leszünk. Most összpontosítanom kell.

Kiszállok. A Vonítók körülöttem egyelőre csak állnak, meredten bámulják a becsapódási csóvákat, a nyakunkba szakadó végítéletet.

– A Fúria hivatalos meghívójára vártok? Csomagoljátok vértbe a seggeteket, acélt fel – utasítom őket, és végre mozgásba lendülnek. Kikiabálok a folyosón: – Vigyél a hadsereghez, Colloway.

A hajó gyorsít, kis híján hanyatt borulok, de végül sikerül megkapaszkodnom, és a következő mozdulattal megint a mikroporthoz nyúlok. Rákapcsolom a kimenőmet a tükhéi átjátszókra, hogy a seregemhez is szóljak végezetül.

– Itt Arató. Az ég betört. Ismétlem, az ég betört. Az ellenség átszakította az északi pajzsokat. Lövedékek érkeznek. Héliosztól északra nehézbombázásra készülj, kommunikációs csendet rendelek el. A Porköpeny hadművelet lefújva. Tisztek zsákot megnyit, jelszó: csetepatét kockáztat.

Alacsonyabb rendfokozatú tisztek ezrei nyitják most fel a gyalogságnál, repülő zászlóaljaknál a Hélioszon mindenütt a fémtokot, amelyben azt az utasítást találják, hogy életbe lép a Tartarosz hadművelet, és vele az eligazítást, hogy milyen körülményeket és következményeket von ez maga után.

– Tartarosz hadművelet ezennel elindult. Második Hadsereg elhagyja helyzetét és Vörös Vég felé indul. Első Hadsereg és a többi Porköpeny-egység a Tizenhetes Szektorba vonul. A fedezet folyamatban. Harmadik Hadsereg tartja a Gyermekeket, amíg az Eső megindul, akkor pedig Küdónba vonul vissza. Telemanus Legátus úton.

Már épp kurtán elköszönnék, amikor felnézek, és meglátom, hogy a Vonítóim még mindig földbe gyökerezett lábbal állnak. Generációm legkeményebb nagyöregjei csak bámulnak rám, mert már megértették, hogy minden elveszett. A sivatagban, a hegyekben és a parti dzsungelekben másik nyolcmillió katonám áll ugyanilyen döbbenten, fejük felett a pucér égbolt, a pajzsuk oda. Itt a parancs kevés lesz.

Megköszörülöm a torkom.

– Testvéreim. Atalantia az életünkre tör. Azt hiszi, szívünkben eluralkodott a rémület, hogy csak az eget bámuljuk és onnan várjuk a megmentőt. Azt hiszi, már azt sem tudjuk, kik vagyunk. De én nem felejtek, én tudom, kik vagyunk. Hogy hogyan harcoltunk a Luna romhalmazában. A Föld síkságain és tengerein. A Mars alagútjaiban és hegyein. Ahová betettük a lábunkat, az a bolygó előbb-utóbb felszabadult. Mi szabadítottuk fel. Nem szétzilált menekültek vagyunk, akik már csakis arra várnak, hogy valaki értük jöjjön és megmentse őket. Nem rabok vagyunk, akik azt várják, mikor láncolják le őket. Mi a Szabad Légiók vagyunk. És ma szikla leszünk, amely összezúzza a láncokat. Minden Légiónak: készüljetek az Esőre.

Ekkor a horizont beleremeg a fehér villanásba, és a gombák kalapja pöffeszkedve emelkedni, növekedni kezd.

10

LYSANDER

A HAMUESŐ

– Hulljon hát az Eső!

A bejövő csatornán Atalantia testetlen hangja árad a fejembe. És a karmester pálcájához hasonlóan életre kelti a zenét.

Vvummmvvummmvvummmvvummm, kezdenek rá a köpőCsövek.

Fordul velem a világ, a csillagÖltönyömet elnyeli a fal kaptárszája. A burkom arclemezén túl vörös fénnyel lüktet a köpőCsövem szája.

Vvummmvvummmvvummmvvummm. Újabb száz ember.

Ha az Eső hull, legyen bátor a szíved, mondta a nagyapám.

Nem érzem magam bátornak, nem én vagyok ennek a szimfóniának a központi motívuma, senki sem törődik velem.

Hol a halhatatlan nagyság, amelyről a költők beszélnek? Hol az erős akarat, amelyről az ősök prédikáltak a fiaiknak?

A könyvtáruk falai közül soha vagy csak végszükség esetén kilépő ostobák szőtte illúzió csupán.

Ez a Nemes Hazugság.

Minden borzolt idegszálam, minden remegő sejtem rémülten ordít, hogy másszak ki ebből a csőből, és meneküljek a tébolyból. Gyáva az, aki ráébred, hogy a bátorság nem több legendánál, amellyel az öregek igyekeznek rávenni az ifjakat, hogy önként menjenek a vágóhídra?

Első játékom egy fakard volt.

A felnőttek szerint bűbájos holmi.

– Inkább a halál, mint a gyávaság – mondogatta Aja, amikor valaki ismerős a Palatinusról harcban elesett valami távoli szférában. Inkább rohadjunk el kukacok közt, mint hogy a tréfálkozás céltáblájává váljunk, vagy kínos hátrahagyottá a szeretett halott mellett. Röhej, mit meg nem teszünk azokért, akik még csak nem is fogják megtudni, hogy megtettük értük.

A Peremen gyakoroltam utoljára a Szellem Szemét. Kicsit úgy érzem közben magam, mintha a nagyanyám marionettje lennék, de amikor félek, nem tudok másba kapaszkodni.

– A félelem áradat – suttogom. – A félelem áradat. A félelem áradat.

Nem vagyok itt, nincs testi valóm.

Szén és elektromosság. Mintázat vagyok.

A világ is az.

Belenyugvással fújom ki a levegőt, lassan, és molekuláról molekulára adom át magamat a Szellem Szemének. Belesüppedek.

Octaviát látom magam előtt, mintha itt állna.

A LencseGömbjében ül. A szoba üvegfala nyitva áll, alatta terül el a város. A pillantása a csuklómra tapadó Orákulumon, ahogy a magasba emeli tüskéjét.

– Ne hagyd, hogy a félelem a közeledbe férkőzzön – súgja. Arcán a ráncok bonyolult hálója, mint a sarokban a póké. – A félelem áradat. Tomboló folyó. Ha küzdesz ellene, megtör, és belefúlsz. Ám ha megveted a lábadat benne, és belelátsz, átérzed, akkor a magad javára fordíthatod. Te irányíthatod. És most, Lysander, hazudj nekem, ha bírsz…

Az emlék megtörik, egy másik foglalja el a helyét.

Csapkodó függöny, szélben remegő gyertyaláng. Egy folyosón gyalogolok egy fekete ajtó felé, amelybe feliratot véstek. Az ajtó mögül zene hallatszik. Nevetés. De amint kis kezemmel a kilincsért nyúlok, hogy belépjek, árny zuhan rá.

Az árnyékból pókháló bukkan elő, légy próbál kivergődni belőle, de csak egyre jobban belegabalyodik a ragacsos szálakba.

– A félelem áradat – ismétlem együtt Octaviával. – A félelem áradat.

Az arca zöldben fürdik.

Előrelendülök.

A katéteren át vizelet lövell, a gyomrom a sarkamba zuhan. A látásom elhomályosul, nyelőcsövemben felfelé hányás tör felfelé, elsötétül minden. Amikor megint eszembe jut, hogy lélegezzek, a Megsemmisítő már húsz kilométernyire van mögöttem. A gyomrom megint rándul és fordul egyet, epét köhögök fel. A szám elé erősített plasztikzacskó megtelik trutyival.

Körülöttem a burkomon őrült kavargásban villódznak a Kék pilóták és Arany repülésirányítók kódolt parancsai. A kommunikációs rendszeren kurta utasítások röpködnek. Szellememet az információáradatra szűkítem háttérüzemmódban, a testem pedig beleidomul a repülésbe, ahogy azt az Éjfél Intézet pilótái sulykolták belém.

Az elmém az utasítások láncát göngyöli, a szemem begyűjti az adatokat, míg végül meggyőződöm arról, hogy a rendszerem én vagyok és csatlakozom a Megsemmisítő Figyelőihez, a mindent kézben tartó támogatószemélyzethez.

Csak ekkor engedem meg magamnak, hogy felnézzek, és ámuljak a látványon.

Az invázió hangtalan dallama mindent átjár.

Előttem Ajax csillagÖltönye sötétlik az alattunk robogó bolygó éjbe borult oldala felett. Ahogy a Megsemmisítő részecskeágyúi és a kiegészítő tüzérhajók a betörési pont irányában átlósan biztosítják a terepet, fehéren foszforeszkál.

Az energianyalábok meg-megvillannak a mindenfelé száguldó csillagÖltönyökön. Több száz ember fémburokban. Ám mégiscsak töredéke annak az áradatnak, amelyet majd a nyomunkban a kisebb házak és az olyan óriások, mint a Grimmus, a Falthe, a Carthii és a Votum a fősereggel küld hamarosan utánunk. De mi vagyunk az elsők, mindenki más előtt.

A hajók eltörpülnek a magunk mögött hagyott sötétségben, már alig tűhegynyi pontok.

A bolygó egyre duzzad. Éjjeli oldala fekete, orcáján a kontinensek meggyűrődött halotti leplek a partok mentén arany fénnyel pislákoló városok körül. Az Északi-sark felett elektrozöld fénykorona táncol.

Ahogy belépünk a mezoszférába, áthaladunk a holnapvonalon, és elhagyjuk az éjszakát. Napfény aranyos íja övezi a bolygót, talán Apolló sajátja, mi pedig Hüperión kicsinyei vagyunk, és kocsinkon versengve hajtunk haza. Egy pillanatra megfacsarja szívemet a fájó hiány, amit a név üt benne, és szülővárosomra gondolok, amelyet már egy évtizede nem láttam.

A világ nappali arca mindent megmutat.

Darrow imbolygó troposzférapajzsai alatt aprócska jégsapkák és hosszú hegyláncok húzódnak. Északon mérsékelt övi, magashegyi körülmények uralkodnak, délen dzsungelek burjánzanak. A kettőt hegyektől szabdalt egyenlítői sivatagi öv választja el.

A hírhedt Ladon. A Hadseregfaló.

Az eligazításon kapott előrejelzésben jósolt kisded forgószél nem tűnik túlzottan fenyegetőnek. A Szükorax-tenger felett pörgő vékonyka fellegcsiga.

Bőven van időm szemlélni a tájat és eszembe idézni, hogy ez itt nem a természet óvatlan keze munkája. Az én halandó fajtám fogta jármába a közjóért mindazt a kiválóságot, amelyre ember képes, és mi faragtuk radioaktív sziklák és vad gázok tömegéből ezt a paradicsomot.

Eltölt a büszkeség, mely eddig ismeretlenül lapult meg lelkemben. Ugyanaz a vér folyik az ereimben, mint annak a férfinak, aki az utolsó Lovelock Viharistent itt munkába fogta. Sajnos gyorsan elillan minden lelkesedésem, hiszen én már nem az óriásoknak ebben a nemes korában élek, hanem egy jóval alantasabb és kisszerűbb világban, ahol az ember a háborút tartja minden vállalkozás csúcsának.

Nem tudok nem kacagni ezen a kozmikus tréfán. Csakis az emberiség lehetett képes megregulázni a csillagokat, hogy aztán a szívét dúló kicsinyességtől hajtva hagyja őket kicsúszni a markából.

A remény mégis átjár. A kicsinyesség nagyanyám korának bélyege. Talán a miénket már nem szennyezi.

– Szép kilövés, jóemberek. Remélem, mindenki lent tartotta a reggelijét a vacsorája alatt – jelentkezik be kedélyesen Ajax. A válasz ugyanolyan jóízű kacagás és aranyveretes jópofaságok. Tényleg bírják ezt a programot? Miféle emberek érzik magukat ennyire otthonosan és magabiztosan ilyen körülmények között? Lehet, hogy nem is egy fajból valók vagyunk?

– Héliopolisz felett a pajzs áll, kénytelenek vagyunk a szabad részen behatolni és utána alacsonyabban délnek repülni. Küldöm a koordinátákat – már futnak is a repülési adatok a kijelzőmön. Ajax ünnepélyesen harsogja a fülünkbe a Grimmus hitvallást: – Ha elragadna a Semmi, ujjongj, testvér. Mert a halált a dicsőség előzi meg. Behatolás az atmoszférába, készülj.

Várom, hátha rám köszön a privát sávon. De nem ő, hanem Kalindora jelentkezik be.

– Amíg nem fordulunk át horizontális pályára, ne gyújtsd be a főhajtóműveidet. A gravitáció dolgozzon, ne a generátorod. A szimulátorokban nem súlyozzák eléggé a húzóerőt. És a belépésig ne aktiváld az impulzusVértedet. Nem tudhatjuk, mikor tudunk újratölteni, és nem kéne, hogy a tűzharc kellős közepén süljön be a ruhád.

Előttem súrlódási hőcsóvák csapnak fel, ahogy az első csillagÖltönyök ereszkedni kezdenek. Tőlünk balra Atalantia Hamu Légiója zuhog.

A bolygó nem szívesen fogad. A csillagÖltönyöm ellenállásba ütközik, túlságosan is nagy mozgási energiával érkezem, összenyomom magam előtt a levegőt, ami ettől felforrósodik, mint egy kemence. A héjon a hőcsemperéteg elnyeli a hőt. Körülöttem mindenfelé egymás után pattannak le a feleslegessé vált külső rétegek, és a súrlódástól őrjítő sivítással hasítunk lefelé a kék égből, mint egy megvadult sáskaraj.

A motorok és a szél zúgásában csatlakozom hozzájuk.

Nincs ellenséges tűz. A köztársasági pajzs, amely az űrből érkező támadás ellen védi őket, megakadályozza, hogy felfelé tüzet nyissanak. De az a pajzs még ötven kilométernyire a mélyben villódzik, alig nyolc kilométerre a felszíntől. Atalantia személyes egységei itt leválnak rólunk, ők a betörési szakasz legészakibb, mi a legdélibb felét célozzuk be.

– Húsz másodperc a betörésig – kántálja Ajax, ahogy elsuhanunk a hegyek felett a Ladon irányába.

Tüzérségi armageddonba tartunk. A Hamu Ármádiájának teljes koncentrált tűzereje tartja nyomás alatt az ezer kilométer széles betörési sávot.

Részecskeágyúk aprózzák fel a valóságot, a felszínen gombák bomlanak ki egymás után.

Soha még háborúban ennyi atomot nem vetettek be. Rémület és borzalom. Még ha lakatlan területekre dobáljuk is, mielőtt a mentőegységek megtisztíthatnák a vidéket, ezrek fognak meghalni a hatóterületen. Vagy még annál is többen.

Képtelenség, de a Köztársaság viszonttüzet nyit. A betörési zónából részecskeágyútűz veszi célba a pályáról tüzelő lángHajókat és a magas légtérben portyázó géppuskás korvetteket. Irányított lövedékek kergetik a bombázóinkat, és lehulló kőként sodorják őket a déli pajzsba. A troposzférát is fehér atomrobbanások pettyezik. Sugár kap el egy Bellona korvettet, a pajzsa fényorgonaként villódzva terhelődik túl, egy második sugárnyaláb lehasítja a törzsről a hajó orrát.

Harmincmillió életfonál gabalyodik össze, némelyik gombolyodik tovább, mások elszakadnak.

Végtelen borzalom.

– Óriás legyél – mondta Ajax.

Hogyan? Ebben az egészben, hogyan?

A stratégákat megértem. De a harcosokat… eddig azt hittem, őket is. A mindenek mögött meghúzódó számtan most fénylőn átviláglik, és felfedi, hogy a Darrow-hoz, a Minótauroszhoz és Atlashoz hasonló, látnok harcosok hogyan képesek egy már megkezdődött csata arculatát megváltoztatni.

– Betörésig ETA tíz.

Már a sivatag felett járunk, a pajzs kupolája mentén suhanunk.

Nyílás tátong a tüzérségi gáton, ahová az űrből bombapoklot zúdító hajók vájják a védelmi tűzfolyosót. Egy másodperc, és a Carthii romboló első csillagÖltöny-százada belép a bombapokolba, és eltűnik a hasadékban. A nyomukban sárkánySzárnyak. Az őket követő század semmivé lesz a hegyekből csattanó részecskeágyú-nyalábban.

– Betörés – közli Ajax.

Századunkat elnyeli a nyílás.

Az érzékszerveim túlpörögnek.

Lövedékesőben zuhogunk tovább, mindenfelé lángok csapkodnak, fém pattog és válik füstté. De gyorsabbak vagyunk a robbanások hangjánál, belerohanunk a korábbi robbanások elülő hanghullámaiba. A tébolydában szem elől tévesztem Ajaxot. Légrobbanásokból repeszek csapkodnak, szilánkszegek zúgnak, ezek EMP-vel vagy robbanótöltettel felszerelt öklömnyi drónok. A bal vállamra erősített ágyúval elkaszálok egy kisebb rajnyit, tucatnyi viszont egy sárkánySzárnyba csapódik, aminek a motorja egyből leáll, és már hullik is bele a baráti tűzbe.

Végül átérek.

– Szóródjunk szét – jön Ajax utasítása. A Légiónk századai több száz tizedre oszlanak. Nagy küzdelmek árán tudok csak lépést tartani, kis híján elsodrom Ajax lábát, annyira kapaszkodom. Kalindora és Seraphina jó ritmusban áll be a csoportba, és már süvítünk is a szabdalt vonalú Heszperida-hegylánc felé.

– Maradj alacsonyan. A levegő a sárkányoké – utasít, majd az egységünk csatornájára vált. – Egyes Egység, magunk vagyunk. Irány észak a…!

– E-tüske. Becsapódás – szakítja félbe Seraphina.

A műszereim elektromos ágyútüzet jeleznek. A látómezőm peremén, a hegygerincen tűhegynyi lila pontocskát látok.

A bal vállhajtóművemet teljes gőzre tolom, és kicsapok oldalra, pont, amikor sűrű acélfolt nyalint végig azon a helyen, ahol három másodperccel korábban még repültem. Négyszáz másik lövedék követi. Egy csillagÖltöny törmelékesővé porlad. Fogalmam sincs, ki volt az. Akkor Seraphina lövedéke beledurran a tűz torkolatába, viszont csak a pajzsa fénylik fel egy pillanatra, és már soroznak is bennünket tovább.

Aktiválom a célzólézeremet, de mielőtt még lángba boríthatnám az ágyúfészket, Kalindora beelőz. Kivilágítja, majd a bolygó körüli pályáról jön a végső csapás. Fehér fénycsóva, belevakul a szem, hasítja ketté a hegycsúcsot, mintha puha sajtdarab lenne.

– Jó lövés volt, Holdnép. Köszönjük a villámot, Megsemmisítő – mondja Ajax. – Egyes Egység, utánam! Kerüljük meg a hegyláncot – fejezi be, aztán átkapcsol hozzám privátba. – Hogy tetszik a háború, öcskös?

– Gyors – préselem ki nagy nehezen.

– Csavard lejjebb a nyomatékot, úgy majd jobban érzed az irányítást. Úgy repülsz azon a remekművön, mintha űrrakodó lenne, kétszer is kis híján lecsaptad a sarkamat.

– Bocs. Sokkal érzékenyebb, mint a szimulátor.

– Érzékenyebb, mint a szimulátor, haha! Mindjárt Páratlant faragunk belőled. De most húzd le magad, jóember. Légihangyák fogadóbizottsága érkezik.

11

DARROW

VÖRÖS VÉG

A hadseregem a végét járja. A világ gombatenyészetté változott. A felsebzett látóhatáron sarjadnak, kétszáz kilométer magasságba pöffednek, a hegyek is eltörpülnek mellettük. A távolból érkező lökéshullámok dobálják a Halottkeltőt úton északnak, hogy Vörös Végnél csatlakozzam az északi seregekhez.

A pajzsok nélkül be fognak bennünket keríteni. Fel kell készülnünk, hogy kicsusszanjunk a karolásból a bombázás és az invázió közötti röpke, lélegzetvételnyi szünetben. Ha túléljük a bombázást.

Hajónk alatt sivatagi homok. Megerősített bányavárosok válnak vele egyenlővé egyetlen fehér lobbanásban. Hatalmas sivatagi ágyúfészkek, amelyek akár egy lángHajót is képesek leszedni az égről, okádják a tüzet, aztán a Napnál is forróbb üvegoszlop fehérségébe olvadnak.

Colloway némán kuporog a szinaptikus kötésében. A magzatforma pilótaülés kék fénybe vonja a sötét férfit; inkább mondanám aprócska manófiúnak, mint világokszerte ünnepelt, profi pilótának. A testéről leválva most ő maga a hajó, és a hajó lett ő maga.

– Gyerünk, Éjfél! – suttogom.

– Adj nekem teret, mindenható – szólal meg álmosan a hajó. – Ilium ehhez képest vacak kis vitorlásverseny volt. A mindenit. Bejövő… számolok. Az kizárt. Megzavarodtak a műszerek – csend. – Mindegy. Hatszáz.

– Kilométer?

– SárkánySzárny.

Azt a rohadt…!

Az első atomcsapás végeztével már ereszkednek is ránk az ellenséges sárkánySzárnyak. Ötven egység ömlik lefelé az egyik gomba mentén, akár egy rajnyi pirája. Gyomrukból ontják a rakétákat, verik szét a lövegállásainkat, tankalakzatainkat. Három egység bontakozik le a testről, és ered a nyomunkba.

– Remélem, mindenki élvezte a reggelijét. Ugyanis hamarosan viszontlátjuk.

A bakancsom a fedélzethez kapcsol. A gyomrom rángatózva igyekszik követni az irányokat a véget nem érő dugóhúzóban, ahová Colloway rántja a hajót. Semmit sem tehetek, hiába a vérvörös impulzusVértem és az arzenálom. Egyedül a viharunk szabhat gátat annak, ami a nyakunkba ömlik, de az még kisdedkorban van.

A Halottkeltő páratlan hadihajó, szinte bármekkora erejű EMP-t kibír, még a lángHajókat is maga mögé utasítja. De a légtérben csak egy gigantikus bárka, és a sárkánySzárnyaknak nem ellenfél.

Harnassszust hívom, távLöveg-támogatást kérek, de a sercegésben alig hallom a válaszát. A Heszperida-hegyláncba telepített, ötvenméteres lövegek, mélyen bent a déli pajzs fedezékében tőlünk több száz kilométerre, lassan irányunkba fordítják csövüket. Colloway hüvelykje a magasba lendül, hallotta a kérést.

A testem oldalra billen, ahogy meredek emelkedésbe fordulunk, bele egyenesen az ellenséges egységekbe. A sárkánySzárnyak tüzet nyitnak ránk, Colloway kirántja a hajót a pályáról, és csukafejessel zuhanni kezd. A rakéták csak pislognak mögöttünk, a legtöbbjük áttapad a drónjainkra. De azért marad néhány a nyomunkban is. A sivatag felszíne rohanva közeledik. Ezer méter. Ötszáz. Száz. Ötvenen Colloway aktiválja a kilövő irányrakétát, és a hajónk a földdel párhuzamosan pattog tovább, mint egy gellert kapott kő. A fejem előrecsapódik, az állam a mellvértem acélján koppan. Csillagokat látok, és hallom a sorozatos robbanásokat, ahogy a követőrakéták a földbe csapódnak. Az a kevés, amelyik ügyesebb volt, és még mindig ránk tapad, Colloway farsortüzébe fut bele.

Senki sem ujjong a raktérben.

Colloway visszafordul Harnasszosz védműve irányába. Kapjuk a visszaszámlálást, háromnál siklunk ki a halálzónából. Az ellenséges egységek sikoltva száguldanak a sarkunkban, köpik ránk a tüzet. A pajzsunk remeg, és vége. Colloway elé vetem magam, öklömnyi szilánkszegek százával vájják be magukat a hajóba. Az egyik a vállamat kapja el a szék karfája helyett, túlterheli a pajzsomat, meghajlítja a fémet, amikor megperdülök, és a plafonba küldöm. A testem félig lebénul. Automata tűk adrenalint fecskendeznek a vérembe a páncélból. Lüktet a világ.

– És… bummm.

A szilánkszegek lyuggatta hajótest végéből egy pillanatra látom az eget, aztán a távLöveg lekaszál mindent és robban, kisebb lövedékek ezreit lövellve ki becsapódáskor. A sárkánySzárnyak semmivé lesznek.

Hogy megszabadultunk tőlük, Colloway egyenesen előrenyomul. Kiértünk a Ladon légteréből, északon már feketéllik az égbolt. Halvány villámcsóvák villódznak, a Kaduceusz-síkság zöld füve terül alánk. Tiszta téboly.

A gombafelhők árnyékában kilőtt tankok és páncélozott személyszállítók hevernek mindenfelé. Emberek százezrei futva menekülnek, négyen-öten kapaszkodnak egy-egy gravMotorra, hogy elérjék valahogyan a távoli Vörös Vég bázisát.

– Még megvan a pajzs – morogja Colloway a gépből. Már látjuk a főhadiszállást. Nehezen hiszem, amit mond. A kupolapajzs vérvörösen izzik a részecskeágyúk gigajoule-jai alatt. És a Vörös Vég még valóban tartja magát. A Völgynek hála, hogy nem volt Angéliával egy hálón. A védburka alatt többtucatnyi Légiónk tömörül, tankok és harci gépek, puskák és barakkok, védművek tengere hullámzik.

A Második Hadseregnek nem esett baja.

A kupola felett ezrek vívnak csatát. SárkánySzárnyak szaggatják az észak, vagyis a tenger felől gomolygó, egyre testesebb fellegeket. Egészen a sztratoszféra magasságáig elnyúlik az ütközet, az egységeimnek legalább van idejük észlelni az atomcsapás fenyegetését. A szárazföldi és légierőink közötti hagyományos ellentét semmivé ködlött, ahogy a harc hevében az már lenni szokott. A légiek áldozatos kék pajzsa védi a földi terepen lévőket, tucatjával áldozzák fel magukat, nem törődnek az ellenséges hajókkal, csakis a ránk hulló rakétákat, lövedékeket és bombákat kergetik. Bizonyos szempontból csodálatos látvány. De minden más szempontból elviselhetetlenül förtelmes.

Nem hagyhatom, hogy a semmiért haljanak meg. Egyelőre nehéz elképzelni, hogyan nehezíthetnénk meg az ellenség dolgát, sőt, hogyan lehetetleníthetnénk el őket. Az űrből részecskeágyúk vakító fénynyalábjai hasítják át a felhőket, porlasztják az embereket és a fémet, tépik fel gyomorig a földet. Alulmaradtunk. Atalantia űrcsapására nincs hagyományos orvosság. De ha Vörös Vég még egy kicsit kitartana…

A bázistól délre, az északi sík fölé magasodó hegyekből több bolygó körüli tűzfészek ontja felfelé az áldást. Colloway egy völgybe fordul, a Hélioszon szétszórt égibázisaink egyikét veszi célba. Már csak egy van fenn, egy hegy sziklapárkányának a tövében, alatta Sárkányvadász hangár. Az égibázis felszállópályáján több száz csillagÖltöny-kilövő várja a harcosokat.

– Tizenegyes Égibázis, Halottkeltő érkezik teljes gázzal. Tizenhárom manó, öt óriás, tíz törpe és az Arató bújik acélba. Vészfelszerelésre legénység készül.

– Vettem. Kettes hangár tiszta. Legénység készenlétben.

A lebegő platformon vészleszállást hajtunk végre. A felszínen máris ott nyüzsög a személyzet, hordják fel a felszerelést és a lőszert a földi depóból. Légigyalogság vándoregységeit töltik csillagÖltönyökbe, és máris irány a csata! Az Arcos Légió Lila és Ezüst Lovagjai gravCsizmák segítségével pattannak át a légibázisra. Igazából nem sok köztük a született Arcos, de mindannyian a Lorn fiainak özvegyeihez hű Házakból jöttek. Mert most a legjobb embereimet akarom magam mellett tudni.

Míg Colloway a Halottkeltőn esett károkat veszi számba, én lódulok tovább a Vonítókkal. Egy fedélzetirányító a hangár felfelé nyíló ajtaja mögött bestokizott csillagÖltönyökhöz vezet bennünket. A hangárban a Tizenötödik Légió Pokolfúrói teljes vértezetben készülődnek a Sárkányvadászaikba szinkeléshez. A negyvenméteres monstrumokat a harctér királyának tervezték: hatalmas, szögletes, emberszabású gigászokhoz hasonlítanak, tüskés hátizsákkal a hátukon, csak épp a nyakuk és a fejük maradt le, és a csapott pilótafülkét a nyaktő helyére, a két váll közé süllyesztették. Hat ízületes karjuk van, a könyöküknél összetett lövegekkel és hatalmas ionvágókkal.

Megbizonyosodom róla, hogy a vészkapcsoló ott van a vértem jobb combjának második rekeszében, és befekszem a csillagÖltönybe. Ez tulajdonképpen egy négyméteres, repülő, mechanikus öltöny, amelyben a harcos emberi tankká változik. A Sárkányvadászokkal összehangolt támadásban a gyalogságot szinte elavult őskori jelenséggé fokozzák, csakhogy nehézkesen szállíthatók, méregdrágák és zabálják az üzemanyagot.

Tizenkét Narancs és Vörös kezd azonnal sürgölődni körülöttem, az öltöny adatKapcsolóit rögzítik az impulzusVértemhez, dupla tölténytárat kapok, mindent beállítanak, beélesítik a fúziós kardot és rám forrasztják az extra aksit. Kerek tíz másodperc alatt meg is vannak. Amint végeztek, mennek a következőhöz. A csillagÖltönyt hátulról emeli fel a hidraulikus emelő, és már talpon is vagyok. Közel harminc Vonító vesz körül, két Vörös lóg be az öltönyöm elé, és rögzítik a burkomat. Mellettük elnézve a távolban látom, ahogy egy ellenséges gép tömegcsapást hajt végre Vörös Végen túl. Atomvirágnak hívjuk.

– Atomcsapás, kapaszkodj! – kiáltom, és a tekintetem Rhonnát keresi. Épp egy sebesült Vonítóval siet befelé az orvosi részlegbe, a Halottkeltőtől már, a raktárrészleg becsukódó bunkerajtajától pedig még túl messze.

Szirénák vijjognak. Több száz fedélzeti munkás igyekszik eltűnni a védtelen légibázisról, legalábbis a hegybe vájt hangárok ajtaja mögé.

– Alexandar!

Már mozgásban van, óriásléptekkel vág át csillagÖltönyében a térségen, kapja fel az unokahúgomat, és ugrik vele vissza közénk. Colloway már a levegőbe emelkedett a Halottkeltővel, ő a hegyek mögött keres menedéket.

Az egyik rajtam dolgozó Vörös forrasztja a sisakom arclapját, de közben a társa karja beszorul a zárszerkezetbe. Hiába próbálná kiszabadítani, csak rángatja, de a burok nem enged, a karja az arcom közelében kalimpál belül. A társa rég leugrott, és sorsára hagyta. Vér csurog le a karon, húsznál nem lehet több szegény kölyök. A nyakában acél hemantuszvirág függ láncon. A szemében vad rémület. Az arclapom beszorult, belülről sem lehet kinyitni. Próbálom a szerelőt a karommal fedezni, amennyire lehet. Alexandar mint egy tojáshéj borul rá Rhonnára a csillagÖltönyben. Bezárulnak mögöttünk a nagy bunkerajtók, halljuk, ahogy a későn érkezett szerencsétlenek püfölik.

– Kapaszkodj! – kiáltom.

Felix és egy Obszidián nyomolvasó mellém térdel, hogy a lekuporodó gépezettestünkkel amennyire lehet, óvjuk Alexandart és alatta Rhonnát. A többiek is élő bástyaként vetik meg a lábukat, többen is menedéket találnak a gyűrűnkben, de a burkomba ragadt Vöröst már nem lehet megmenteni. Rhonnán legalább impulzusVért van, rajta semmi.

A válla felett, a nagyítólencsén át már látom az eseményeket: magányos, tőr formájú pötty zuhan Vörös Vég bázisra a magasból, füstfarka tekereg. Két sárkánySzárny is üldözőbe vette, lövik a pajzsát, az fel is izzik, átszakad a burkolat, de akkor az űrbéli tüzérség leszedi két vadászunkat. A bomba immár szabad utat kap.

Bejelentkezem a Vörös Vég Főparancsnokságához.

Feldereng előttem a haditanácsterem, háromtucatnyi marsi tiszt a nyolc Szín hiánytalan képviseletében kísértetiesen sápadtan magasodik a csata térképe fölé, és figyelik, hogy zuhan rájuk az atom.

– Omega becsapódás várható harminc másodpercen belül – mondom nekik csendesen. A pilótafülkémbe ékelődött Vörös is hallja a beszélgetést, arcát az üveghez préseli, alig kéttenyérnyire van az enyémtől. – A harc számotokra már a múlté. Most a szeretteitekre gondoljatok, a feleségetekre, férjetekre, apátokra, anyátokra, gyermekeitekre – nézek mélyen a Vörös szemébe. Mintha anyáméba néznék bele. – Gondoljatok a tengerre és az erdős hegyekre, a hajnalra Égeában, arra, ahogy Olümpiában leszáll az este, Attikában kitavaszodik, vagy az aratásra Thesszaloniké vidékén – mindenki lehunyja a szemét, kinyitják a kis dobozukat, melyben a marsi talajt hordják maguknál. Aranyak és Vörösek, Kékek, Narancsok és Szürkék, Obszidiánok. A szívem beleroppan. – Az otthonra gondoljatok. A Marsra. Most hazatértek oda, hogy megpihenjetek a…

Vége az adásnak, csak a fehér zaj marad.

Akkora némaságba borul minden, mintha az ég elnyelte volna a hangot és az időt. Lehunyom a szemem, és szorítom magamhoz a Vöröst, amennyire csak merem.

Ősi fény. Mindent átjár, vad és aprócska, mint az isten szembogara, aztán egy második villanás, nyilallóan vakító, hogy a szemhéjam áttetszővé válik, a Vörös fedélzeti munkás minden csontja, ízülete és véredénye átizzik a bőrén, vagy tucatnyi másiknak is látom a húsán át a csontváza röntgenképét. Egy összekucorodott mérnök alakja pont olyan, mint a méhben alvó magzat.

A robbanás középpontjában a villanás összerándul, és sugárzó tűzlabdává válik. A levegő, a fű, a sziklák, a fém és az emberek mind gőzzé porladnak, amikor az anyag felforrósodik, mintha a Nap szívében lennénk.

A hőenergia magasba emelkedő hulláma indul el a térben, tűzszellem száguld keresztül rajtam. A Vörös szeme, az anyám szeme bugyogva forrni kezd, és a húsához hasonlóan szétolvad. A hőhullám mögött hangsebességgel érkezik a légnyomás is. A légibázis a sziklaperemnek lódul. A Vörös csontjait elsodorja a szél. Lemetszett karja bezuhan mellém a burokba. A csizmám szikrát hány a sima felületen, ahogy a légnyomás álltomban hátrafelé tol. Megingok, a Vonítók tartanak meg. A fedélzeti munkások, akik a platformon a gépek között próbáltak meghúzódni, őszi levelekként kavarognak tova a légben a hegyek felé. Mások a levegőbe emelkednek, és a csillagÖltönyökhöz vágódnak, lekvárrá kenve. A ruházat elég, a gyengébb csontozatú Kékek és Narancsok csontjai hamarabb elporladnak, mint hogy leolvadna róluk a fortyogó hús.

Aztán érkezik a törmelék. Elszenesedett madarak potyognak az égből, sárkánySzárny-darabkák csapódnak be közénk. Kilapított tank bucskázik el a magasban mellettünk, félszáz kilométerről sodorta idáig a szél a síkról. A bázisunkon túl csapódik bele a sziklafalba. A csupasz gránitfalakon fülsiketítő robajjal gördül alá tucatnyi lavina. Esküszöm, azt is látom, hogy a bolygó felszíne hullámot vet. Felnézek, fel, még feljebb a csillagÖltönyöm burkán át. A tűzlabda az égnek tart, törmelék és porfelhő gyűrűje ködlik körülötte, a Második Hadseregem olvadt tűzszívként örvénylik az ég felé.

Egymillió ember, tank és fegyverek. Hamuvá lett.

A reményvesztettség mély kútja ránt magába. Ugyanazt a hangot hallom kiáltani, ami a Sakál börtönsírjában gyötört. Arató, Arató, lám, mit tettél. Nézd, mivé lettél. Nincs, ami megmaradna a te árnyékodban.

Valahol odafenn Atalantia mosolyog.

Alexandar szerkezete kilép oldalra, Rhonnát keresi rémülten a tekintetem. Feltápászkodik, az impulzusVértjének annyi, de ő maga életben van. Végtelen megkönnyebbülés árad szét bennem.

– Parancs, uram? – kérdi Alexandar.

A gomba ott tükröződik a burkolatán.

Parancs? Miféle parancsot lehetne ebben a tébolyban adni? A kommunikációs rendszerünk halott, a távolban senkit sem érünk el. Nem tudom aktualizálni a tervet, Thraxa magára maradt. Neki is hamarosan vége. Ha tudnám, hogy akár egy aprócska isten is meghallgat, most imádkoznék. Mondd, hogy az Első Hadsereg túlélte a robbanást. Mondd, hogy a Hajnalcsillag időben megérkezett, és sokan menedékre leltek a fedélzetén. Mondd, hogy van még élet a hamu alatt. De egyetlen isten sem figyel rám. Csak az ember van. És amit az egyik megtehet, azt megteszi a másik is. Ez az én vallásom: a kéz és az erő.

– Éjfél, megvagy?

– Épphogy csak. Az EMP majdnem kisütött. A hajó darabokra esik – nem lehet messze, és mégis alig hallom.

– Egyre közelebb van már a vihar. Küdónig el tudsz jutni?

– Ha magamnak kell csapkodnom a szárnyakat, akkor is.

– Ha odaérsz, mondd meg Thraxának, hogy törjön ki, és irány Tükhé! A Másodiktól ne várjon erősítést. Majd az Első megy, és fedezi a visszavonulását.

– Ti hova mentek?

– Gondoskodunk róla, hogy Tükhé akkor is a miénk legyen, amikor Thraxáék odaérnek.

Hosszú hallgatás.

– Szép utat, uram! Éjfél vége.

Felbőgnek a motorjai, és indul. Már csak a csillagÖltönyök maradnak. Kiadom az utasítást, hogy a meggyengült légibázisról mindenki húzódjon be a lenti hangárba, a bunkerajtó mögé.

– Rhonna – mondom, és már felém is fordul. – A Pokolfúrók odabent vannak. Nézz utána, hogy kaphatunk-e egy szabad járgányt. Kellene egy acél isten.

– Igen, uram!

Öt percre rá a levegőből szemlézem a csillagÖltönyeinket és a mögöttük felsorakozott gigászi Sárkányvadászokat. A hegy gyomráig állnak, tömött fémsorokban. A Pokolfúró Légió, a Páncélos Tizenötödik. Marsiak egytől egyig, az egyetlen és legjobb Sárkányvadász Légióm. Már akkor velük harcoltam, amikor Olümpia ostromakor Cassius korábbi otthonát szabadítottuk fel a Minótaurosz megszállása alól, később Égeában is, ahol Atlas és a Hamu Lovagja verekedett meg velünk.

– Pokolfúró Légió! Ellenséges Acél tör ránk. A kommunikáció megszűnt, de a vihar nemsokára az övékét is elvágja. Az Első Hadsereg a Gyermekeknél ütközik meg velük, azután Tükhébe vonul vissza. De a várost is ostrom alá veszi legalább egy hadtest. Telemanus Legátus még abban a hitben harcol, hogy a Második Hadsereg Tükhébe tart, hogy megtisztítsa neki az utat. A Másodikból viszont egyedül mi maradtunk. Ha Tükhé elesik, testvéreinknek vége. Hagyjuk, hogy Tükhé elessen?

Ötezer Pokolfúró bakancsa csattan a barlanghangár padozatán földrengető bummal.

– Atalantia azt hiszi, a Második Hadsereg hamuvá lett. Hamu vagyunk? – Bumm és bumm. – Félünk? – Bumm, bumm. – MIK vagyunk?

– POKOLFÚRÓK!

– Alakzatot felvesz!

A levegő kavarog és fortyog, ahogy az ötezer vadászmasina morogva feléled. Látom, hogy Rhonna egy feketének az ülésébe mászik hátul. A hat karja kinyúlik, begörbül, amikor az unokahúgom testébe ágyazott végződések rácsatlakoznak a gépi jószágra. A Vonítóim a magasba emelkednek, alakzatba rendeződnek körülöttem Arcos csillagÖltönyös Lovagjai. És az előőrs élén én magam nézek szembe az elsötétülő világmindenséggel.

A nyugati és keleti látómezőn ellenséges acél zuhog. Az atomrobbanás árnyékában alig többek nyamvadt kis rovaroknál. A Kaduceusz-síkságon radioaktív füst és törmelék kavarog oszlopokban, magasan felettük a gomba kerek fejét elnyeli a szépen testesedő vihar. Fekete fellegek érkeznek. Villámlás szabdalja az égboltot. Az első ütést Atalantia vitte be az állunkra, de most mi következünk.

A magasba emelem a parittyaPengém.

– A Köztársaságért! A Marsért!

– Fel a pokol hátára!

12

LYSANDER

FEHÉR GÓLEMEK

Fehér krétasivatagra borítja árnyát tizenkét hullámzó folyam. Tizenkét acéloszlopban repülő, hatezer csillagÖltönyös árny.

Két órája törtünk be, de az elmém megbomlott.

Az életem végzetes rettegés és valószínűtlen erőszak töredékes pillanataivá esett szét, új érzetek határozzák meg. A jég ropogása a karmos titántalpak alatt. A hó síkossága. A szikla karcolása. A szél fütyülése, a sorozatlövőm csípős ózonszaga. Az örök feszültség, hogy az a barátinak vélt hegyvonulat hirtelen életre kel, és ellenséges tüzet ont ránk.

Már nem bízom a csendben és a némaságban.

A némaság az, amikor az ellenség céloz.

Miután hegyi lövegállások sorát tettük a hangával egyenlővé, csatlakozunk a kilövéskor kijelölt társainkhoz, a terrai XX. Fulminatához, vagyis a Villámcsapás Légióhoz. Számban megszaporodva északnak indulunk, hogy biztosítsuk az első hullámban érkező százötvenezer, majd a másodikban és harmadikban további kétmillió katona földet érését, akikkel majd Héliopoliszt vesszük be.

A Fulminaták megtisztította terepen ázalékosan barna foltokban füstölögnek a néhai köztársasági ágyúállások. Nem bánom, hogy kiérünk végre a hegyekből. A jeges csúcsok között Ajax fejjel vitt neki minden célpontnak tűnő objektumnak, mint valami elborult homéroszi hős. Alig bírtam tartani vele a lépést, viszont alaposan összevéreztem a kardomat a bunkervadászatban. Kalindora végig árnyékként kísért, folyamatosan hallottam a duruzsolását, hogy a zsenge kölköket így meg úgy hajtja a dicsvágy. Seraphina is hajt a dicsőségre, de annyira nem, hogy a fegyelmet felrúgja.

Katonának ezerszer jobb, mint útitársnak. Kétszer is fedezett, kétszer is hálás lehetek neki. Első ízben egy hegyi bunkernél, ahol a romok közül fejszével rám rontott egy Obszidián. Másodízben a levegőben, amikor egy légelhárító egység kerülte el a figyelmemet.

Dél körül érzékeljük először civilizáció jeleit a feldúlt tájon: a magaslati fennsík tava mentén gazdagoknak épült wellnessszálloda húzódik. Utána megszaporodnak a kisebb vízifarmok, ércfinomítók, bányászvároskák, a háztetőkre mázolt arany piramissal, hogy megússzák a bombázást. Az egyikről kézifegyverrel próbálkoznak tüzet nyitni ránk.

– Leopárd Tizenegy, leszedem a lövészeket – jelentem a közös vonalon. Három rakétám maradt. – Hőkamera szerint alagsorban több civil, Barna és Vörös. Kézifegyverre váltok – fejezem be az adást. Kalindora mellettem marad, míg célzóállást veszek fel a lövésekhez.

Vakító fényoszlop hasítja ketté a teret.

Oldalra startolok el, nehogy elkapjon a légnyomás.

Miután leül a rakétabecsapódást követő por és törmelékzuhatag, csak egy kráter tátong a kisváros helyén.

– Túl sokat babrálsz a ravasszal – figyelmeztet Ajax, amint követem őket. – Macskánál is fürgébb legyen az, aki le akarja nyúlni előlem a célpontot.

– Civilek voltak…

– Szimpatizánsok. Nyugi, ennek a skalpnak a fele a tiéd. Elvégre te adtad meg a célkoordinátákat, nem igaz?

– De akkor is csak egynek számít – toldja meg Seneca. – Egy kaptár, egy skalp.

Nevetés mindenfelől.

Kalindora bejelentkezik priváton, de nem fogadom a hívását.

Hamarosan elérjük a szabad égbolt határát, innentől a Lázadás déli pajzsa érintetlen. Mélyen bent járunk a Ladonban, életnek semmi nyoma. Héliopolisz még több száz kilométernyire délre fekszik.

Egy aprócska oázistól nyugatra landolunk fújni egyet. Tele vagyok undorral. Felnyitom a csillagÖltöny burkát, hogy friss levegőt szívjak, de a sivatagi forróság úgy vág nyakon, mintha egy üllőt ejtenének a fejemre. A tüdőm is sajog a hőségtől, és a csillaghajókon töltött hónapok alatt tejfehérre fakult bőrömet egyből elkapja a nap. Éget. Iszom egy kis vizet a ruhám tartályából. Félrehúzódom az emberáradatból, ez a Légióink találkozási pontja. Ajax utánam rikkant, de teszek rá.

Visszagondolok a hőkamera képére, emlékezetből számolom össze a jeleket. Háromszáztizenegy. Némelyik viszont olyan apró, hogy csakis gyerek lehetett.

Tudatában voltam annak, hogy a háborúban senkinek sem marad tiszta a keze. De gyerekeket semmisített meg az én koordinátáim segítségével.

Kezd enyészni az a meggyőződés és céltudatosság, amellyel ideérkeztem. Naiv kisfiúnak érzem magamat, aki azt hitte, elég belépnie a ketrecbe az oroszlánok közé, és meg tudja őket zabolázni.

Seraphina bezzeg virgonc a ketrecben. Egyelőre Ajax vezet, ő gyilkolt a legtöbbet, de Seraphina sem marad el sokkal mögötte. A sisakkamerák mindent rögzítenek, és később, ha visszatértünk a Megsemmisítőre, az adminisztratív személyzet mindent ki fog értékelni.

– Minden az elvárásaid szerint zajlik? – kérdem tőle.

– A háború csodás – bólogat lelkesen két korty között. – Csodálatos.

Távolabb ballag, én meg a tájat szemlélem: az Aigle-hegység és a Heszperidák között hosszan és laposan húzódik a lágyan hullámzó krétasivatag, csak néhány gomba formájú mészkőkúp és háznyi nagy fehér kaktusz töri meg a semmit. Hegyek fűrészelik kettőbe a szemhatárt, felettük rosszindulatúan kuporog a Nap. Fehér gólemek járják a kietlen kopárságot, Dante pokolfelügyelőinek gépesített testvérei. A sivatagi krétaportól sápatag Aranyak jelzőfényeket szúrnak a pihenőhelyünk mentén a földbe, mások drónokat menesztenek a magasba, mintha solymásznának. Itt rajtam kívül mindenki élvezi a vadászatot.

Ajax testőre, Seneca rám kacsint, ahogy a drónja északnak indul.

A jobbomon erőteles becsapódással Kalindora landol porfelhőt kavarva.

– Ne fecséreld az időt, Lysander. Ez a mészkő zabálja a ruhát, jobban, mint a gépsorozat.

Lassan behajlítja a csillagÖltöny térdét és a kezével tompítva a huppanást, a földre ül. Melléereszkedem, és egymást segítve kikapaszkodunk a burokból, hogy megtisztogassuk, levakarjuk a ránk rakódott krétaport, mocskot. Néha Ajaxra sandítok, aki a Fulminaták Legátusával tárgyal. Tudom, hogy okosabban tenném, ha a sarkában ügetnék, és próbálnám eltanulni tőle a háborúskodás fortélyait, akkor mindenki nagyobb hasznomat venné. De úgy érzem, egyre inkább a terhére vagyok ebben a környezetben.

Az a sanda gyanú vert gyökeret bennem, hogy az a megsemmisítő csapás, amellyel azt a maroknyi civilt olyan könnyedén a halálba küldte, nem is annyira szükségesnek ítélt katonai művelet volt a részéről, leginkább nekem szánta. Leckét adott, azt hiszem. Tényleg ilyen könnyűszerrel, ledéren veszi el mások életét?

– Hány százalékon vagy? – kérdi Kalindora.

– Hatvanhaton.

– Azért figyelj – int a fejével undorodva az Acélleopárdok felé. – A legtöbbjük már rég ötven százalék alatt pörög, mert képtelenek ügyelni a motorra. Aztán meg majd sírnak, hogy mikor tölthetnek után.

– Háborús bűn volt – szakad ki belőlem. – Csak kézifegyverrel próbálkoztak.

– Akkor bűn, ha van tárgyalás. Egyél – nyom a kezembe egy fehérjeszeletet. – Ügyesen mozogsz – fűzi hozzá, és más körülmények között fürdőznék a dicséretben, ahogyan kiskoromban is mindig kerestem az elismerését. – Jók az ösztöneid. Csak felszálláskor ügyetlenkedsz. És nem ártana tágítani a látószöget. Úgy viselkedsz, mintha a beretváddal szeretnél harcolni. De ez a puskáról szól. Nem valami aszteroidaszorosban verekszünk, vagy tudom is én, miféle csetepatékba vitt az a Bellona. Viszont a légigyalogsággal szemben profi voltál. Négyet szedtél le, igaz? Ahogy elnéztelek, nem most gyilkoltál először. Nem vagy zöldfülű.

– Nem.

Figyeli, hogy lehorgasztom a fejemet. Érzem, kezd dühbe gurulni.

– Mégis, mire számítottál?

– Nem tudom.

– Minek jöttél vissza?

Hogy nem felelek, hátat fordít, és visszamászik a felszerelésébe.

– A kamerád embereket érzékelt – áll talpra a nehéz szerkezettel, miközben én is bekúszom a pilótafülkémbe. – De azt látta a kamerád, hogy fegyveresek voltak-e? Nem. Azt megmutatta, hogy nem szabotőrök vagy nem orvlövészek-e? Hát nem. Akár Vonítók is lehettek, a hőkamerád azt se mutatta volna meg. Akkor meg milyen alapon kegyelmezhetnénk meg nekik? Hiszen akár atomrakéta is lehetett náluk, és te arról sem tudtál. Ez a gond ezzel a háborúval. Hogy kényszer a kegyetlenség. És egyben önvédelem.

Mire visszazárom magamra a burkomat, földet érnek az első szállítójárművek körülöttünk. Megindult és érkezik a főerő: a hajtóművek felverik a köveket és a port, a gravitációs motorok krétafellegeket kavarnak. GravMotorok bőgnek fel a gépek hasában, majd gurulnak ki, rajtuk védősisakos Szürke Legionáriusok sivatagi vértben. Humanoid titánok rakodnak ki tucatjával, légpárnaTankok és pókTankok csatlakoznak le a szállítóegységeikről olyan koppanással a talajon, mint a fatörzsön csattanó fejszeél.

Aztán megérkeznek a mérnökök.

Sietve készítik elő a terepet a földet érő százötvenezer katona számára. Mindjárt itt az első hullám.

Északot kémlelem, túl a saját erőinken.

Kiáltozás. Hordozható gépfegyverek forgolódnak a forgópántjukon.

– Beérkező jelek – kiáltja Seraphina, amint visszavágtat a peremről.

– Baráti erők – erősíti meg valaki.

CsillagÖltönyösök hada landol a fő földet érési pontra merőlegesen, Kalindora előtt veszik fel a piramisalakzatot. Közel ezren lehetnek, tucatnyi különféle Házból. Egy Arany sincs közöttük.

Csakis a Szürkék legkiválóbbjai kaphatnak engedélyt csillagÖltöny-használatra. A vezérük előlép, a vértsisakja hátracsusszan, és a néhai ifjú lövészből lett, viharvert Centúrió úgy mered rám, mintha a Semmiből visszatért szellemet látna. Ezer csillagÖltönyös Pretoriánus térdel le előttem a porba.

– Rhone ti Flavinius AlLegátus és a Pretoriánus Gárda Első Csapategysége szolgálatra jelentkezik, hűbéruram.

Az arcán annál is sokkal több arany és fekete könnycsepp, mint amikor még lövészetre tanított odahaza a Citadellában. Pedig már akkor is azt gondoltam, hogy több nem férhetne oda.

Az Arany Lovagok körülöttünk csak kapkodják a fejüket, hogy a valaha volt leghíresebb Szürke és ezernyi néhai Pretoriánus mit térdepel a porban egy sebhelytelen kis Pixi előtt, aki még csak nem is a saját vértjében ügyetlenkedik a Szerelem Lovagja mellett.

De maguktól is hamar megértik, mi az ábra.

– Rhone ti Flavinius? Hádész nem ragadott még magához?

– Hogy elveszítse legjobb szállítóját? Nem annyira ostoba ő, hűbéruram.

A kiejtése lunaibb nem is lehetne. Pretorianus ősök leszármazottjaként a születésétől fogva a családunk taníttatásában állt, amíg érdemeit a harcban meg nem mutatta, a ludusban kapta kiképzését. Majd tucatnyi szféra harcterét bejárta, Aja és Lorn parancsnoklata alatt harcolt. Olyan kitűnőnek bizonyult, hogy a XIII. Drákóiaknál Aja után a második ember lett. Nála híresebb Pretoriánus nincs is, az árulóvá vált Nakamurákat nem számítva.

Nagyanyám halála napján a Luna körüli pályán készült Virginiával összecsapni.

Nem vitás, hogy azt gondolta, aznap családunk vérvonala megszakadt.

Intek, hogy emelkedjen fel.

– Nem tehetem, hűbéruram. A Tizenharmadik, az Első Csapategység és a feloszlatott gárda nevében az én tisztem kifejezni legmélyebb és legőszintébb megbánásunkat, amiért feladtuk a kutatást utánad és holtnak nyilvánítottunk. Eskünk úgy szólt, hogy a Vérvonal kihaltáig szolgáljuk Családodat. Ha büntetés illet minket, kérlek, hadd viseljem egyedül én, embereim helyett, tizedelés helyett is illessen engem a megtiszteltetés, hogy utolsó parancsomat Silenius örökösétől kapjam.

A Drákóiak parancsnoka Pretoriánus tőrt ránt elő, és a nyakán körbefutó sárkánytetováláshoz nyomja.

– Nem ti hibáztatok, hanem patrónusotok. Én vesztem el. És most emelkedj fel végre. Talpra, Pretoriánus.

Feláll. Már nem az a gőgös kopó, akire emlékeztem, aki a nyári hadijátékokon megnyerte a Légió Piramisát. Negyvenes éveinek elején járhat, de a háború megszedte vámját külsején, csak a fakószürke orvlövész szemeiben maradt meg a kisfiús csillogás.

– Exter? Fausta? – kutatom mögötte a sorokat.

– Meghaltak. Extert a Kobold vágta le a Lunán. Faustával űrcsapás végzett a Marson – mondja. Milyen kár. Mindig nagyon kedvesek voltak velem, különösen Fausta. – Kruger viszont még mindig ellövi a légy szárnyát is. Ő a Decúrióm.

– Honnan értesültél visszatértemről? – kérdem, mire Kalindorára pillant. Meglepetten nézek Arany társamra.

– Atalantiának egyedül Atalantia fontos – mondja ő. – De vagyunk még páran, akik nem szenvedhetnénk, ha az örökös a hazatérte napján találkozna végzetével. Ezek az emberek rád esküdtek fel, ahogy én magam is, hűbéruram. És a régi eskü felülírja az újat.

– Értsem ezt úgy, hogy Atalantia ártani akar nekem?

– Semmiképpen. Könnyezett, amikor kézhez kapta üzenetedet. De akkor is Lune vagy, és Sebhely ide vagy oda, nincs jogod megakadályozni, hogy ezek az emberek teljesítsék, amire felesküdtek.

Nem ezt terveztem, amikor utam elején nekiveselkedtem, hogy bizonyságot adjak Atalantiának hűségemről. Tiszta katasztrófa. A Pretoriánusok nem egyszerűen a Házamnak esküdtek hűséget. Ők legalább annyira az Uralkodó és a Hajnaltrón szimbólumai is. Ajaxot keresi a pillantásom, de ő eltűnt a Légiói soraiban. Seraphina azonban felismerte Rhone-t, közelebb oldalgott hozzánk.

– Bocsánatodat kérem, hogy csak ennyi emberrel érkeztem. És ilyen fegyverzetben – méri végig AlLegátusom a kék-ezüst címert a vértjén. – Halottnak hittünk. Leggyalázatosabbjaink zsoldosnak szegődtek, mások szétszéledtek, és új Házakhoz álltak, a legtöbben Atalantiát szolgálják. Ezek itt Julia au Bellonához kerültek. Az ő Háza sem az már, mint régen volt, de az emberek nála is ugyanolyan gyorsan fogyatkoznak, mint a többieknél. És most az irántad érzett hűsége jeléül felbontotta velünk a szerződést.

Bűntudat jár át. A saját családom gyanakodva fogad, Cassius anyja viszont olajágat küld. Még annál is többet. Támogatja az igényemet. Ismerem annyira azt az asszonyt, hogy tudjam, csakis a saját játszmáját játssza, és ezzel az enyémet töri most derékba.

– Vagyis Bellona úrnő már értesült visszatértemről – biccentek Rhone-nak.

– Kevés dolog kerüli el Julia au Bellona figyelmét – mosolyog a Szürke. – Üzeneted messziről érkezett, de általam szól a szája, amikor azt mondom, hogy hamarosan csatlakozik hozzád. És hamarosan a gárda több tagja is tovább duzzasztja sorainkat, amint más házaknál értesülnek jöttödről – mondja, majd hirtelen igen komolyan megköszörüli a torkát: – És minden úgy lesz, mint régen, Uralkodóm.

Ahogy elnézek a válla felett, Ajaxot pillantom meg. Bennünket figyel.

Olyan düh villódzik a tekintetében, mintha legalábbis arra adtam volna utasítást, hogy a hátukon cipeljék ide nekem a Hajnaltrónt.

– Ennyit az esküdről, amelyet bátyámnak tettél – jegyzi meg Seraphina. A Peremhez szokott szemét krómlencse óvja az itteni sivatagi naptól, ezért nem látszik a tekintete, de szavaiból süt a megvetés.

– Ne oly hangosan, ember – figyelmeztetem Rhone-t. – Nem vagyok az Uralkodód. És nem is szándékozom azzá válni. Felejtsd el a gondolatot is, hacsak nem akarsz holtan látni – intem, majd Kalindorára förmedek: – Hogy mered azt feltételezni…

– Egy gyermek dorgál meg, mint valami gyermeket? – kérdi. – Micsoda világ!

– Ne gúnyolj. Te is tudod, hogy ez milyen látszatot kelt.

– Igen. Igen, tudom.

Hádészbe az egésszel! Dühödten viharzok el a Pretoriánusok közeléből, reménykedem, hátha válthatnék pár szót Ajaxszal, de visszavonult a tisztjei körébe. A pilótafülkéik peremén ücsörögnek, Seneca elővesz egy fémkulacsot a tárolórekeszéből, egy másik Arany apró bádogbögréket kerít valahonnan. Ajax mindenkinek tölt.

– Az életre és a földet érésre! – emeli a magasba a bögrét, és ledöntik a whiskyt. – A többit tartogassuk Héliopoliszra. Bocs, öcsikém, elvesztettelek a Pretoriánusok tengerében. Talán csapd a fejedbe a koronádat, hogy lássunk a tömegben.

Nekem senki sem tölt. Az egyik nő túlságosan is buzgón nyomná a kezembe a sajátját, de a csillagÖltönyömben nem tudom elvenni tőle a bögrét.

Elég gyengécske próbálkozás.

Ajaxnak is feltűnik.

– Válthatnák néhány szót, Ajax?

Tudomást sem vesz rólam, az embereihez intézi szavait:

– A radar és a jelentés nem tévedett. Ötszáz kilométernyire van a legközelebbi csapattestük. Lassan betáncolhatunk Héliopoliszba, magukra maradtak. Nem is álmodták volna, hogy hátulról nyúlunk be a szoknyájuk alá.

Atalantia tizenkilencre húzott lapot. Míg a fősereg északon csatározik a Köztársaságiakkal, ő már a jövőt kombinálja. Tükhé, a főváros érzelmileg fontos győzelem a Votumoknak. Az igazi trófea azonban Héliopolisz, aki ráteszi a kezét, az uralja a bolygó déli fertályát és a vasbányákat. Grimmus erők fogják megszállni a Napvárost, és évtizedekig vagy még tovább is itt maradnak. A szerencsétlen Votumok még nem is sejtik, micsoda hatalmas árat fizetnek azért, hogy visszaszerezzék a bolygójukat.

Gyalázat. De senkit sem zavar. A Grimmus-Ház és Atalantia hűbéreseiként vagy épp ügyfeleiként joggal igényelhetik szövetségesük védelmét és támogatását. Gazdagon meg fogja őket jutalmazni a hűségükért és szolgálataikért.

– Rajtuk ütünk – folytatja Ajax. – Amint földet ér a gyalogság és a fegyverzet, már nyomulunk is nyugatnak. Seneca, te viszel egy századot, és a járőrhajóikat meg drónjaikat támadjátok. Ami lélegzik vagy csipog, pusztuljon. Vakítsátok meg őket, mire mi…

Az eligazítást a főparancsnoksági csatornán érkező jel szakítja félbe. Az Aranyak mintegy vezényszóra csusszannak vissza a csillagÖltönyükbe, és az üzenet recsegése közben zárják a felszerelést.

„Minden tisztnek… a Fúria parancsa. …készen. Újabb …Jelentkezést.

„ITT… ARCHIMMUNES UMBERTO FANT… ÖT HIPERKÁN… A SZÜKORAX FELETT… NYOMÁSKÖZPONT-ANOMÁLIÁK… KIALAKULÁSA… NYOLCVAN KILOPASCAL. A LEGNAGYOBB… NYOLCSZÁZ KILOMÉTER PER… DÉLNEK TART.” Egy pillanatra csend, megszakad az adás, aztán folytatódik. „FÖLDET ÉRÉS… HELION PARTSZAKASZON… HÚSZ… FELHŐTAKARÓ HARMINC KILOMÉTERRE VÁRHATÓ. SÚLYOS… LÉGÖRVÉNY ÉS ELEKTROMOS… HULLÁMTALÁLKOZÁS ÉS A VIHAR… MÁSODLAGOS VIHAR KIALAKULÁSA… LADON-PUSZTÁN…

Zavart tekintetek mindenfelé.

– Hiperkán? – ráncolja Seneca értetlenül a homlokát a nyitott fülkéjében.

– Olyan csak a Peremen lehetséges – bukkan fel a háttérből Seraphina Kalindorával.

Én azonban tudom, hogy itt sem képtelenség. Én egyedül. Mindenfelé aknákat hagytál, nagymama.

– Talán el kellene halasztani a földet érést – vetem fel közömbös hangon, de a tisztek úgy merednek rám, mintha szemen köptem volna őket.

– Elhalasztani a földet érést? – néz rám Ajax hitetlenkedve. – Hogy egy kis eső elmossa a dicsőségünket? Szerintem túl sokat éltél a Holdbabák között, jóember. Babonás lettél.

– Ha öt szuperhurrikán pörög a Szükorax felett…

– Innen ezer kilométernyire.

– Egyetlen nyolcvan kilopascalos vihar is képes beborítani az egész Héliosz kontinenst, nem hogy öt – számolok. – A nyolcszáz kilométeres szélben a sárkánySzárnyak is lezuhannak. A töltés minden átjátszót elintéz a bolygó körül. És másodlagos vihart is említettek. És ha a sivatagban légnyomás-anomáliák alakulnak ki, akkor nagyon is el kell halasztani a…

– Elég volt, Lysander – fojtja belém a szót Ajax.

Először mondta ki a nevemet nyilvánosan, bár mostanra már mindenki tudja, ki vagyok. De már nem érdekel. Ebből a helyzetből amúgy sincs kiút, csak úgy lehetek jó nála, ha játszom a hülyét, viszont akkor emberek vesznek oda.

– Köszönöm – folytatja rezzenetlenül. – Seneca, utasítást kaptál, hogy…

– Az északra küldött drónok leestek, Ajax – szakítja most őt félbe valaki. Méghozzá éppen Seneca.

– Hogy érted, hogy leestek? – vicsorog rá Ajax. – Ellenséges tűzben vesztek oda?

– Nem reagálnak. És csak a fehér zaj van. Valamiféle anomáliát érzékeltek a nyomásban.

– Anomáliát? – sandít rám Ajax, mintha én tehetnék róla. – Hívjátok a felderítőket.

– Ők sem válaszolnak. Valami zavarja az adást.

– Csend! – emeli a magasba a karját Seraphina. A szelet vizsgálja. – Ti nem érzitek?

– Mit? – néz rá Kalindora.

– A vihart.

Egy kő csapódik Ajax lábához, a homlokát ráncolva pillant le rá. Az én bakancsomhoz is szikladarabok ütődnek. Aztán a földetértek között hatalmas zavarodás, kiabálás támad, az emberek északnyugat felé mutogatnak. Ajax átnéz a tisztek alkotta félhold felett, a távolba koncentrál, és egyszerre elkerekedik a szeme.

– Jupiterre…!

A krétatenger felett, a hegyláncok közötti síkon olyan vihar közelít felénk, amilyet csak a terraformálási folyamatokról készült holókon láttam. Homokfal söpör végig a sivatagon. A lábaim a földbe gyökereznek, az előőrs és az első hullám soraiban a borzalom mélységes, görcsös sóhaja visszhangzik.

Seraphina Ajaxra ordít:

– Fedezékbe.

– Sisakot fel! Természeti csapásra készülj! – üvölti Ajax a parancsot. – Földre a hajókkal! Ki a tankokat a földre! Most!

A sereg tébolyult cselekvésbe lendül.

Ahogy a Pretoriánusoknak kiadom a parancsot, hogy mindannyian keressenek fedezéket, már látom a felderítőket, akikkel megszűnt a kapcsolatunk. A vihar előtt vágtatnak, gravCsizmáik végteljesítményen füstölnek, az életükért futnak. Aprócska pontok a gigászi barna cunami fala előtt. Az egyiket már el is nyeli a sötétség. Ajax a szállítmányozó pilótákat utasítja, de őket még köti a landolási protokoll, néhányan próbálják ugyan letenni a gépet, mielőtt a vihar elérne bennünket, de ettől kibogozhatatlan torlódás alakul ki. Mások kiválnak a sorból, a szél azonban megragadja a gépeket, egymáshoz csapja őket a magasban az őrjöngve közelítő fal előterében.

Eljött a világvége.

A homok mozgásba lendülő seprűként csap el bennünket. Még látom, ahogy három mérnököt – akik eltávolodtak a hajójuktól, hogy helyrehozzák az adást – futtában kap el: a több száz kilométeres sebességgel süvítő, finomszemcsés sivatagi homok olyan hatékonysággal dörzsöli le róluk a ruhát, a csontjukról a húst, mintha gyorsított felvételen nézném a bomlás folyamatát. Aztán hiába kapaszkodunk össze Kalindorával, a becsapódó barna fal oldalra sodor, felkap, és egyre csak pörget a levegőben, míg neki nem vág egy ajtószárnynak, amelyben sikerül megkapaszkodnom, és fedezékbe húzódnom mögé. Innen nézem végig, hogy ragadja el a szállítógépek sorát.

És tizedeli meg őket.

Több száz megerősített burkolatú, a legmodernebb ionmeghajtású motorokkal felszerelt, számos összecsapásban bizonyított űrhajó találja most szemközt magát a Merkúr sivatagának elemi erejével. Gargantuai gyermek nemtörődöm bunkójaként zúzza őket porrá. Egy egységnyi sárkánySzárnyat egyetlen lendülettel csap a hegyoldalnak. Egy százméteres tankhordozót halálcsigába csavar, a földhöz vágja, ezzel mellesleg elpusztítva egy földi szállítóban menedéket talált féllégiónyi Szürkét. És egyetlen pillanat alatt hullik darabokra a hónapokig tervezett és fél év alatt előkészített invázió, amelyet a háborúra szerződött férfiak és nők százezrei vihettek volna sikerre, ha az Arató nem tartózkodik velük egy bolygón, és a családom nem üldözési mániás zsarnokok hadából áll.

Sötét alak imbolyog elő a viharból, és kuporodik be mellém a tank tövébe.

Ajax csillagÖltönyét látom magam mellett.

Lehuppan, mozdulatlanul, némán ül.

Villám borítja fénybe egy pillanatra a viharfekete eget, és felvillan a rémült arca. Remegnek az ajkai. A szeme kitágult, fehér, akár egy kisfiúé. Egyetlenegyszer láttam ilyennek, kissrácként a Nyugati Vezetéken, ahol gyakran kihívtuk egymást a bátorságpróbának szánt kötéltáncra. Egy kilométer magasan volt a szakasz, és amikor legelőször nekirugaszkodtunk, körülbelül a táv negyedénél fagyott le így. Magabiztosan indult, de a merészsége hamar elpárolgott, és csak állt ott elfehéredő ujjpercekkel kapaszkodva a vezetékbe, és dermedten bámulta az alatta tátongó ezerméteres mélységet. Kisétáltam hozzá, a vállára tettem a kezem, és elmondtam neki, hogy csakis ő maga gondoskodhat a saját biztonságáról. A hátralévő távolságot – akár előre-, akár visszafelé – neki kell megtennie. Csak azt kell eldöntenie, merre indul.

Visszajött.

Gyerekkorunk egyik meghatározó pillanata volt ez, amikor mindkettőnk számára világossá vált bátorságának jellege.

Most is a vállára teszem a kezem. Találkozik a tekintetünk, és tudom, hogy ő is a Nyugati Vezetéken mereng, a múlt messzeségében jár. Lassacskán lerázza magáról a rettegést; némán is vigaszt találunk egymásban, biztonságban vagyunk. Senkit sem érdekelnek már a Pretoriánusok, a hosszú távollétem, semmi. Csak az, hogy most itt vagyok, mögötte. Számíthat rám. Bátran mehet tovább.

Ajaxnak nagy nehezen sikerül összeterelnie a tisztek nagy részét egy földet ért gyalogsági szállító hangárjába. Már félórája dühöng a vihar, és nem áll szándékában elülni. Nyöszörög felettünk a hajóburok, míg mi a félhomályban gubbasztunk.

Seneca morogva ad jelentést:

– Az első percben hatvan szállítóhajó semmisült meg. A többiről nincs hír. A flottával képtelenség felvenni a kapcsolatot, a parancsnokságot és a szállítóegységeket sem érjük el. Még soha egyetlen viharban sem tapasztaltam ekkora elektromos interferenciát.

– Az ő műve – dörmögi Ajax. A hajónk mennyezetét nézi meredten.

– Parancsolsz, uram? – néz rá Seneca.

– Darrow – bólogat Kalindora is. – Dühös.

– Ez csak egy vihar – szól ki egy sarokból Seraphina ingerülten. – Hacsak nem képes a Rabszolgakirály egyetlen csettintéssel hiperkánokat kavarni, véletlen egybeesés. És hamarosan vége.

– Ez nem a Perem, hanem a Merkúr. Itt nincsenek hiperkánok. Soha.

– Képes vihart kavarni – jelentem ki.

– Ő is csak ember, nem valami lidérc – horkan fel Ajax.

– A Viharistenek keltik neki életre.

– Viharistenek már csak a Tritonon meg a Plútón vannak.

– Nézd meg a mintázatát – intek a térképre. – Darrow úgy akarta, hogy itt landoljunk, ez volt a kiválasztott halálzóna. És a viharok körbevesznek. Nem lehet véletlen. Az óceán hőmérséklet-ingadozásait nyilvánvalóan ember idézte elő. Azok pedig ezt a homokvihart.

Elképedt tekintetek vesznek körül.

– Az volt a terve, hogy elvág bennünket az égtől, szétveri a második hullámot, megakadályozza, hogy földet érjen a harmadik, és beszorítva akar végezni velünk. De ennyire délen nem számított senkire. Mibe, hogy északnyugatra is van egy Viharisten? És nagy valószínűséggel nem kapott túlságosan komoly védelmet.

– Hol a francban találhatott Viharistent, Lysander? – kérdi Ajax csendesen.

– Gondolom, egyszerűen kiásta.

– De mit keresett a föld alatt?

– Arra az esetre maradtak a bolygón és ásták el őket, ha a Votumok fellázadnának – idegesítően lassan esik le nekik, mintha meglepő volna, hogy egy Uralkodó, aki a legkisebb aggály nélkül képes volt megsemmisíteni a Rheát, egy olyan kulcsfontosságú bolygón, mint a Merkúr, élesítve akarhatta hagyni a biztonsági zárat. – Az óceáni viharoknak megvan a saját ritmusuk, ha semlegesítjük a Viharisteneket, az életciklusukat akkor is kifutják. A sivatagi vihar azonban gyorsabban elül. Ha kiiktatjuk azt a szerkezetet, itt hamar elcsendesedik minden.

– Mennyire hamar? – kérdi Seraphina. – Egy-két óra alatt?

– Inkább néhány nap alatt. Talán kicsit több.

Mindenki elkomorul. Ezzel oda minden. Ajax úgy néz rám, mintha nem ismerne. Hogy a Grimmus-Ház sem tudhatott erről a titokról, megmutatja azt a mélyen húzódó gyanakvást, amellyel az Uralkodó, a Lune-Ház, a családom viseltetett mindenki iránt. Még irántuk is. Látom, ahogy a barátom birkózik azzal a férfival, akit most bennem lát, a hirtelen támadt tekintélyemmel. És Atalantia rá hárított hatalmas elvárásainak súlyával. Az Arany Társadalom elvárásaival és azokkal az álmokkal, amelyeket gyerekkorától fogva dédelgetett, és amelyekből férfikorára kinőttek és gyökeret vertek ezek az önmaga iránti elvárások. Ezzel fekszik és kel. Mintha nem is elvárások lennének, hanem a sors kijelölt útja.

Ez itt most elvileg az ő nagy megdicsőülése kellett volna hogy legyen.

És most a teljes megsemmisüléssel néz farkasszemet.

– Azzal bíztak meg bennünket, hogy vegyük be Héliopoliszt – szólal meg. – Nem fogok csalódást okozni a nagynénémnek. Ha valóban Darrow alakította így a helyzetet, ha tényleg Viharistent használ, akkor azt akarja, hogy moccanni se tudjunk. Tehát minden erőnkkel azon kell dolgoznunk, hogy meghiúsítsuk a szándékát.

– Bizonyára nem akarod most megtámadni Héliopoliszt – lép közelebb a csoportunkhoz Seraphina. – Ez a vihar egy szörnyeteg. A csillagÖltönyt a földre szorítja, elsodorja a gyalogságot. Már láttam ilyet. Ha elindulsz, meghalsz. És meghal minden embered.

– A csaj egy Holdas, nem igaz? – morogja Seneca. – Láttam én, hogy gyanúsan nagyok a szemei.

– Seraphina au Raa vagyok – vágja a tiszt képébe. Kivételesen nem is nagyon bánom. – Io viharaira képeztek ki. Ezért tudom, hogy ha ebben a szélben támadjátok Héliopoliszt, mind halottak vagytok. Meg kell várnotok, hogy elüljön. Vagy magatoknak kell valahogy lecsendesítenetek.

– Egyetértek a Peremmel – csatlakozik hozzá Kalindora. – Ebben a viharban még csillagÖltönyben sem lehet repülni. Kitörne a káosz. Ráadásul Héliopolisz viharfala nem egyszerű díszlet.

– Valami ostoba hencegőnek nézel? – csattan fel Ajax. – Pontosan tudják, hol értünk földet. Az Aratót még a homok sem állíthatja meg, ha ide akar jönni. Talán hőrekeszeket hagyott a sivatagban, azok segítik a navigációját. És úgy kalkulál, hogy bennünket a földhöz ragaszt a vihar. Átvette a kezdeményezést, tehát az a feladat, hogy visszavegyük tőle. Vagyis mire leomlik a homokfal, már nem lehetünk itt. És nem is leszünk itt. Héliopolisz falánál leszünk. Tömegesen lehozzuk a még fent lévő összes szállítmányt, és a vihar elültével megtámadjuk a várost – néz körbe. – Kell egy parancsnok, aki az egységével elmegy elpusztítani a Viharistent, a többiek pedig délnek nyomulnak.

Rajtam állapodik meg a pillantása, érzem, mennyire akarja, hogy támogassam. Az ellenségességet nekikeseredett hit váltotta fel. Végre itt az alkalom, hogy tényleg bizonyítsak neki és Atalantiának.

– Lysander, elviszed a Pretoriánusaidat, és elvégzed ezt a feladatot a kedvemért? És a családunk kedvéért?

Kalindora a fejét rázza.

– Megtisztelsz – felelem.

– Vele megyek – motyogja Seraphina. – Nem először járnám a vihart. Ez a gahdzsa még a végén elveszne benne.

– Két gyermek a Pretoriánusok élén? – kacag fel Kalindora. – Micsoda két felkapaszkodott kis ki, ha én nem! Majd én vezetem a vállalkozást.

– Nem, rád nekem van szükségem, Kalindora.

– A Viharistennél egy egész helyőrség lesz – rázza a fejét Kalindora. – Felesküdtem Octaviára, és az esküm még él. Életem árán is megvédem az örökösét. És mellesleg kivégzek egy vihargerjesztőt, Ajax. Talán gond?

13

DARROW

A KADUCEUSZ-SÍKSÁG

A csapda ajtaja rájuk csapódik.

Itt a vihar.

Éjszakába fordult a nap. A tengerről villámok vakítják el sisteregve az ármádiájukat. Az elektromágnesesség szétszaggatja a kommunikációs hálójukat, a földre szálló erők elveszítik a fenti támogatást, a drónok eltűnnek a semmiben. Több viharfészekből is támad a szélvész. Úgy hajigálja a sárkánySzárnyaikat és a szállítóhajóikat, mint homokozóban a játékokat. Az első hullám a viharban vergődik, a másodikat a levegőben zúzza szét, a harmadik pedig nem mer nekiindulni.

Orion erőt adott a kezembe.

És én nem fékezem.

Ötezer Sárkányvadász csörtet nehéz léptekkel Tükhé felé, a nyakukba feleannyi csillagÖltönyös kapaszkodik, mert útközben a túlélők csatlakoztak hozzánk. Átvágunk a híres merkúri virágmezőkön, titánlábunk napvirágokon tipor, az acélt aranyra festi a virágpor. Rhonna szerkezetének magasából látom, hogy az égen ide-oda csapódnak a hajók a nagy szélben.

Alakzatom egyetlen ugrással szökell át a széles útpálya felett, és ékekbe rendeződik. Nem először kapunk légnyomást.

Előttünk az ellenség. Egy egész divízió, vagyis négy Légió ért földet Tükhé és a Kaduceusz-síkság között. A végeláthatatlan levendulamezőkre több száz Votum aranykalapács-címeres szállítóhajó rakodja ki éppen az embereket és hadigépeket. Azt gondolták, hogy a seregeim maradékát kell majd eltakarítaniuk. Csakhogy a vihar felforgatta a földet érést, a szokásos megerősített Arany állások még nem állnak készen. A tankékek csak félig-meddig rendeződtek össze, a legtöbb harci eszköz a hajók gyomrában maradt. A gyalogság az összetorlódott szállítóhajók között kuporog jobbára szélvédett helyeken. Nem is számítanak ránk. Még csak nem is látják, hogy közeledünk.

Kegyetlenül rontunk rájuk.

Egy domb védelmében, a kommunikációs központnál gyülekeznek a tisztek egy csillagÖltönyös Arany körül. Az egyik harcosa felénk mutat. Pont akkor fordulnak meg, amikor egy villám pokoli villanásba borítja acélsorainkat. Rhonna lendül, és a negyvenméteres hadigép a tiszteken landol. Csak lesem, ahogy összeroppantja a csillagÖltönyöket.

Négy alpha-omega bombát dob rájuk a Sárkányvadászaink első oszlopa. Az atom a gyülekezet kellős közepén és a túlsó peremén robban, közvetlenül a titánjaik fölött szakítja le a hegyoldalt. Egy hosszú pillanatra ismét nappali fényesség borul fölénk. Legnagyobb veszedelmet jelentő, kétegységnyi fegyverzetük, amellyel talán csapást mérhettek volna ránk, köddé mállik. Végiggördül rajtuk a pusztítás áradata. Az egyik vadászunk a részecskeágyúikat lövi szét. A nehéztüzérségük most legalább öt percig néma. De az már mindegy nekik.

Négy kilométeres sávban nyomulnak be ékeink az ellenség közé, elszabadul a pokol. Mintha lándzsák szaggatnának papírlapokat. Megsorozzuk a teljességgel összezavarodott ellenséget, a gyalogságuk máris semmivé lett. GravMotorokat szabdalunk fel. A hajók hiába kapnának a magasba, a vihar egymáshoz csapja őket.

A Sárkányvadászok előrántják ionKardjukat. Ötezer kékesfehér bárd lát munkához. Amikor a mészárlás visszaveszi a lendületünket, a csillagÖltönyösök is elrugaszkodnak, és belevetjük magunkat a törmelékbe. Alexandarral vállt vállnak vetve ott termünk a csatában.

Feltépem egy szállító ajtaját, száz állig felfegyverzett Szürke mered rám a zöld fényben. Alexandar tüzet nyit. A fejünk felett zeng az ég. Felix urániumPisztolyos Szürkék közé pottyant. Utat nyitunk közöttük, talpra rántjuk Felixet. Még egy pillanat, és neki annyi. Az Aranyak a Légióikat igyekeznek egybeparancsolni.

A lobogójuk gigantikus kék titán gerincéből emelkedik a magasba. Hatvan méter magas, négy lába van, három főágyúja, pilótafülkéjének kialakítása furcsa, korongra hasonlít. A lobogó ötméteres, három részből áll: Héliosz istent, a Társadalom Piramisát és az aranykalapácsokat ábrázolja. Vagyis egy hús-vér Votumot üdvözölhetünk körünkben. Add, hogy maga Scorpio legyen! Két vadászunk is elrugaszkodik a lobogóért. Amint a titán a gravLöveggel lebénítja őket, az Aranyak úgy rontanak rá, mint Velociraptorok a magányos Tyrannosaurusra.

Felugrálnak a jobb oldalira, átmetszik a hátpajzsát, hogy elvághassák a hasban rejlő generátor és a pilótafülke közti vezetéket. A titán harmadik karja letépi a pilótafülke felső harmadát. Egy csillagÖltönyös Arany nyúl be a fülkébe, és egyetlen rántással kettészakítja a Narancs pilótát. A nő testének két darabját viszi a szél.

Istenek, hogy tudnak ezek gyilkolni!

Mellesleg hálát adok a Völgynek, hogy az Arcos Lovagokkal jöttem. Egyetlen Vörös sem élné ezt túl, ha nincs a közelében legalább egy Sárkányvadász. Rhonnát keresem, de a káoszban nem látom sehol.

Alexandart és még vagy száz jó Arcos Lovagot veszek magam mellé, és oldalról támadunk az Aranyakra. Rhonna balról tűnik fel az ékével, magára vonja az ellenség figyelmét. Mire észbe kapnak, hogy közben jobbról mi fenyegetjük őket, már kaszaboljuk is a soraikat.

Alexandarral felkapaszkodunk a hatvanméteres titánra, végzünk a két Arannyal, akik odafenn védték a pilótát, akit Alexandar már ki is tép a fülkéjéből, és a magasba emeli. Az Arany döbbenetes vértet visel, szinte átlátszó. A beretvájával legyint Alexandar felé, de ő félrecsapja, és a kezével elkapja a pengét tartó kezet. A másikkal feltépi a vért sisakját, erőből nyírja ki az impulzusZárat. Nem semmi.

– A családfő maga! – rikoltja Alexandar a szélbe. – És egy titánban bujkál. Ezt a Pixit!

A vén zsarnok halántékán lüktet az ér, ahogy dühödten mered a nála négyszer fiatalabb ifjúra.

– Véráruló! – sziszegi Alexandar arcába. És akkor látja meg a görbe pengémet.

– Scorpio au Votum – bömbölöm a sisakom hangszóróján. A vér-és esőmocskos burkolatomon át is látom a szemében lobogó rettegést. Az arcán vér csorog. – A százegy éven át űzött erőszakért, népirtásért és embertársaid rabszolgasorba taszításáért ítéleted a sár.

És a saját titánja tetején hasítom ketté, majd Alexandar a mélybe taszítja.

– Felhígult a Hódítók vére – énekli Alexandar a sisakból. Lecsapja a titán hátáról a lobogót, és átnyújtja nekem. – Egy újabb a gyűjteményedbe, jóember.

– Legyen neked is sajátod – adom vissza neki.

Vigyorogva emeli a háborgó ég felé, majd lehuppan az értünk befutó Rhonna szerkezetének a hátára. A lobogót Rhonna Sárkányvadászának vállvértjébe tűzi, az övé is a zsákmány.

– Tükhébe! – üvöltöm.

Az embereim hallgatnak a hívásra, és a sereg maradékát a sárban hátrahagyva folytatjuk utunkat. Vár még ránk néhány földet érés. Még több ellenség, akikkel végezni kell. Még több és még több.

Derűs hevület járja át a lelkemet.

Mire két órával később kiérünk a virágültetvényekről, alig ötszáz vadászt vesztettünk, de tizenhárom Légió lobogója díszlik a megállíthatatlanul előretörő oszlopomban. Alexandar négyet szerzett meg, hármat második unokatestvére, Elandar kettővel a sorban a következő a Sárkányvadászok kapitányával és Rhonnával holtversenyben. A holtakról levágjuk a generátorokat és a meghajtókat, hogy az energiánkról gondoskodjunk, és amikor a szél kissé alábbhagy, újratöltünk, majd a parti fennsík felé indulunk, ahol Tükhé és Atalantia vár ránk.

Jövök már, Atalantia. Jövök a fejedért.

14

LYSANDER

BELE A VIHAR KÖZEPÉBE

Ezer Pretoriánussal, Kalindorával és Romulus lányával nekivágunk megkeresni a sivatagi vihar szemét. Vérverejtékes menetelés. Seraphinával és Kalindorával az oldalamon haladok előre, de mindenki, valamennyi férfi és nő egymaga áll szemben a szélvésszel a csillagÖltönye és a homok sötétjében.

Bal láb. Jobb láb. Bal láb.

Seraphina vihartapasztalatának köszönhetően a perembeliek bevált trükkjét alkalmazzuk, hogy legalább egymást ne veszítsük el: szőlőszemekként egy drótszálba kapaszkodva araszolunk előre. Alkalomadtán Seraphina vagy egy-egy viharban jártas Pretoriánus leválik a mindenkit összekötő zsinegről, és előreóvakodik felmérni a terepet.

Lassabban haladunk, mint reméltük. A közel nyolcszáz kilométeres sebességgel őrjöngő széllökéseket szembe kapjuk, a látási viszonyok annyira pocsékak, hogy jó, ha két méterre ellátunk. Az eget sem érzékeljük, a műszereink halottak. A viharral való hadakozás apránként lemeríti a csillagÖltönyt.

Nyolcórányi szüntelen küzdelmet követően a majdnem sötétből teljes sötétség lesz, innen tudhatjuk, hogy beesteledett. Ha nagy néha csendesedik a szél, kocogni kezdünk, a löketekben működtetett meghajtónk megháromszorozza a tempónkat, de ezzel többször is elszaggatjuk a kötelünket, és olyankor a szél el-elragad egy Pretoriánust.

Képtelenség bárkiért visszamenni. Önmagunkat sem találnánk meg.

Hol van már a rémület, ami a Megsemmisítőn a köpőCsőben elkapott! A sziklaperemen állni rosszabb volt, mint maga a zuhanás.

Az élet egy egyszerű feladatra és a túlélésre koncentrálódott. Milyen megnyugtató egyszerűség! Éveken át bénultságban vergődtem, a bizonytalanság gyávaságot lopott a szívembe. Itt azonban megvan a vágyott bizonyosságom. Meg kell állnom a helyem. Ajax szemében. És Atalantia előtt. A családjukhoz tartozom, nem a riválisuk vagyok.

Csak előre. Bal láb. Jobb láb. Bal láb. Jobb láb.

– Van ott valami – szólal meg Seraphina. De hiába kémlelem a sötétséget, semmit sem látok. Kalindora ennek ellenére kiadja a parancsot, hogy mindenki bukjon le. Fegyverért nyúlunk.

– Szentséges pokol, kapcsolatfelvétel.

A felderítők kórusban rikoltják, hogy ne lőjünk.

A homályban rémes alakok mozognak, és csak amikor ötméternyi közelségbe érnek, akkor látjuk meg a csillagÖltönyeiket. Tízen vannak. Reflektoraink fényében kivehető az egyikük mellvértjére mázolt arany Votum-kalapács. De lehetnek mögötte több százan is akár, amennyit a kavargó porban látunk belőlük. Egy lépéssel a társai előtt jár.

Megreccsen a rendszerem, és napbarnított, jóképű fiatal arc úszik be a képbe.

– Apad az éjsötét, jóemberek. És mi még azt gondoltuk, hogy ezer kilométerre magunk maradtunk. És lám, személyesen Kalindorát láthatom magam előtt?

– Te gazember, Cicero. A Kaduceusz-síkságon volna a helyed.

– Cincogja az egér a patkánynak – jön a csípős válasz. – Csak nem, hogy a Szerelem elkeveredett a viharban? Hát nem is sejtettétek, hogy Héliopolisz alig egy ugrás innen délre?

Sóhajnyi csend.

– Megyek, ahová a parancs rendel.

– Amint az jó Lovaghoz illik. Az eskük átka, nem igaz? De nyugalom, vakmerő atyámnak feltűnt a Leopárdok csekély száma a Kaduceusz kies tájain, ezért bennünket menesztett, hogy gondoskodjunk róla, Héliopolisz falainál ne essék semmiféle gazemberség – közli, majd lehalkítja hangját. – Az a város atyámé, Scorpióé, a Votum-Házé. Tudjuk, hogy a sötétben Grimmus-pribékek ólálkodnak.

– Tűzharcra készülj – szól a privátba Kalindora.

– Körbejártam őket – kántálja Seraphina. – Négyszázat számoltam, de lehetnek többen is.

– Elég legyen – dörrenek rájuk. – Pretoriánusok nem nyitnak tüzet a szövetségeseikre. Ahogyan te sem, Seraphina.

– Igenis, dominus – jön Rhone megerősítése, és hallom, ahogy fegyverét leengedve utasítja az embereit. Kalindorától jeges némaság érkezik.

– Privátban csevegünk, Kalindora drága? Fel sem kell törnöm a kódot, hogy sejtsem, miről esett szó – szól Cicero. – Nem elég, hogy a Luna-szülött szajha el akarja rabolni a bolygónkat? Oly fürgén ontja a tiszta, ősi vért, mintha végtelen forrása soha ki nem apadhatna.

– Üdv, Cicero – veszem át a szót.

– És benned kit köszönthetek? – kérdi. Átdobom a képet is a hologramon. Gyerekként ismertem Cicerót, még ha nem is túl jól. Amikor a családjával a Lunán jártak, a nagyanyám ragaszkodott hozzá, hogy én is részt vállaljak a bőbeszédű Votum örökös szórakoztatásában. Őszintén szólva, fárasztott a dolog, csekélyke mulattatót találtam benne. Tíz évvel idősebb nálam, végtelenül leereszkedően tárgyalt velem ebből kifolyólag, amit mindig viccesnek éreztem. De ő egyből megismer, nem úgy, mint Ajax.

– Szentséges Hádész! – közli fikarcnyit sem meglepetten. – Csak nem a rózsásan hús-vér Lysander au Lune?

Tehát az apja beavatta.

– Nem felejtesz el egyetlen arcot sem, igaz, Cicero?

– A csinosakat semmiképp. Apám nem hazudott, mégsem haltál meg. Nohát, nohát. Atalantia téged is belegabalyintott álnok terveibe? A dög vezeti gazdáját pórázon?

– A Viharistent megyünk elpusztítani.

– Bolygónkon nem maradt egyetlen Viharisten sem.

– De igen. Majd később megkapod a magyarázatot, most azonban nem tartóztatlak, hiszen a városodat sietsz visszafoglalni. Csakhogy addig nem fogsz odaérni, míg a szerkezetek dolgoznak. És feltételezem, hogy a ti energiáitok is kifogytak mostanra – teszem még hozzá, de választ nem kapok. – Értünk jönni fog az erősítés – na, erre már felkapja a fejét. – Ahhoz mit szólnál, hogy ha most besegítesz nekünk, akkor velünk tarthatsz holnap reggel Héliopoliszba?

Olyan kedélyesen kacag fel, mintha medenceparton üldögélne.

– Ilyen gáláns ajánlatért kész vagyok buzgólkodni, feltéve, hogy támogatod a Héliopolisz iránt támasztott igényemet a piszkos kis patkány, Ajax előtt is, amikor majd találkozunk.

Kalindora emlékeztet, hogy ezzel magamra haragítom Atalantiát, de ezt a haragot már rég felkorbácsolta azzal, hogy a szolgálatomba rendelte a Pretoriánusokat.

– Héliopoliszt a Votum-Ház emelte, tehát a Votumokat illeti – jelentem ki.

– Remek. Akkor a Skorpió Légió a rendelkezésedre áll, jóember. Vagy nevezzelek hűbéruramnak? Gondolom, ezt majd atyám eldönti. Ha életben marad fenn, északon. Balsors, jóember – komorodik el. – A balsors mindenütt.

Képtelen vagyok átlátni a Skorpió Légió méretét, de csatlakoznak hozzánk. Hamarosan visszatalálok a megszokott ritmushoz, hiába hablatyol a fülembe Cicero megállíthatatlanul.

Bal. Jobb. Bal.

Egy kar ragadja meg a vértet a vállamon, ezzel kiránt kábultságomból. Ahogy pislogva magamhoz térek, észlelem, hogy már hajnal három van, földet érés plusz tizenhét. A hátam mögött ötven méter hosszan a Pretoriánusok sorakoznak. A Skorpiók balra bukkannak ki a porból, több ezren is lehetnek.

Alaposan lemerítettük a generátorainkat, de elértük a vihar szemét.

Viszont csak most veszem észre.

Pedig egészen megváltozott a világ. A vihar szeme ötven kilométer átmérőjű lehet, a levegő nyugodt, egyetlen homokszem sem úszik benne, mintha a derengés tartaná mozdulatlanul. Sivatagi őzsuta figyel bennünket gyanakodva, egy bucka mögött alaktalan árny ólálkodik, a szeme érmeként villog. A gépezetek gravitációs árnyékában több különböző állat is lebeg. Mert még arra sem vették a fáradságot, hogy a gravitációs árnyékot eloszlassák.

Eköré von tomboló homokszövetet egy szürke fémtömb felett kavargó áramlat.

A Viharisten kilométerekkel a sivatag felett lebeg.

A vállait az egek felé nyúló sötét fellegköpeny szegélyezi, amelyet márványosra erez a villámok szövevénye. A köpenynek csupán keskeny szegélye a homokprém. A sok állat, ami itt keresett menedéket, beszorult a gravitációs motorok hatósugarába.

Valami megroppan bennem, hogy a teremtésre konstruált gépezetet nem átallják fegyverként használni. Ha voltak is eddig gyengécske kételyeim, ezzel köddé válnak. Darrow már nem jó ember. Még Atalantia is elutasította, hogy városokra atomot dobjunk. Darrow azonban hajlandó vízbe fojtani Héliosz egész északi partvidékét, csak hogy velünk végezzen. A cunamik egymás után fogják elsöpörni Tükhét, Kaikoszt, Priaposzt és Araboszt.

Milliók vesznek oda.

Nem tudom, lehetséges-e még, de meg kell állítanunk Darrow-t.

– Mint egy álom – suttogja Seraphina. Igen, az övét valóra váltja ez a háború. Cicero érdeklődve nézegeti, valamit kiált neki.

Nem igazán hallom a széltől. A műszereink teljesen összezavarodtak, hamis adatokat kapunk. Félő, hogy nem fogjuk tudni felvenni a kapcsolatot Ajaxszal később sem, hiába jön el a reggel. Ezért is fixáltuk 06.00-ra az értünk küldött hajók érkezését, már ha addigra kiiktatjuk a gépezetet.

Kalindora felzárkózott hozzám. Seraphinával ellentétben őt nem bűvölte meg a Viharisten. Ahogy felnéz a magasba, végtelen bánat ragyog a szemében. Nála a borzalom gyakori vendég, ez csak a végletekig felfokozott változata.

– Nesze neked önvédelmi kegyetlenség! – pillantok rá.

Komoran fordul hátra, és vonja magához Rhone-t.

– Készüljetek. Felfejlődés hat oszlopba. Kettős védelem elöl. Három ékkel oldalsó csapásra készülj – adja ki az utasításokat, majd magához inti Cicerót. Mivel elveszítettük a fenti támogatásunkat, kénytelenek leszünk régimódi, jól bevált taktikához folyamodni.

Miközben ellenőrzöm a lőszereimet, a Viharisten felől villanás lobban. Ciceróval lebukunk. Nagy a távolság, nem látom tisztán, mi lehet az. Mielőtt még előkapnám a messzelátólencsét, Seraphina oldalra billenti a fejét:

– Jaj, gahdzsa, ne legyél már ilyen…

Ember nagyságú lövedék szakítja félbe. Szó szerint. A csillagÖltönyének felső fele megsemmisült. A torkomon ragad a parancs, ahogy a deréktól lefelé megmaradt alsórész imbolyogva az oldalára dől, és kiomlanak a földre a lány belei.

– Ellenséges tűz – ordítja Kalindora teli tüdőből.

15

DARROW

TÜKHÉ

Nincs még egy Tükhéhez hasonló hely a világon.

A Votum-Ház ősi otthona a Talári-félszigetet a szárazfölddel összekapcsoló földnyelv derekán, a tenger és a hegyek közé szoruló lapályon épült. Bár maga a város legfőképpen a fehér homokos partjairól és korallzátonyairól híres, nem véletlenül kerültek kalapácsok a Votumok címerébe. Mert ők építők. Csakhogy nem a mohóság hajtotta őket, amikor ezt a helyet létrehozták, hanem a szépség és szimmetria utáni vágy. A régi kerületeket helyi sziklából és üvegből faragták ki. A város hátterében, a hegylánc tövében különös, emberfejet mintázó, csillagHajó nagyságú könyvtárak sorakoznak. Magasra felfutó, daliásan ívelt hidak szigetecskék rendszerét kapcsolják a parthoz. Némelyik közülük a nyár derekán északra vándorol, be a tengerbe. A tetőkön ligetek és kertek burjánzanak, a tizenkét domb valamelyikére kacskaringósan felfutó keskeny, macskaköves utcácskákra virágzó dzsungelek kúsznak.

Emlékszem, a Szabadulás Napján, idestova fél éve már, kora reggel ébredtem, és a parádé előtt lesétáltam a partra hallgatni a sirályokat. Egymagam voltam, és csak a feleségem meg a fiam hiányzott azon a napfelkeltén a tökéletes boldogsághoz. Ritka alkalom volt: miközben a tengert bámultam, nem az járt az eszemben, hogy hány emberemet ragadta el. Nem szorult el a szívem, hogy mennyi rabszolga munkálkodott a sok szépségért. Kivételesen csakis a szépségsokaságot láttam. Ha jól emlékszem, Sevro ezt a kifejezést használta rá. Azon a napon Tükhé nekem a második leggyönyörűbb város volt, ahol valaha jártam. És mindennél jobban vágytam arra, hogy Virginia és Pax is lássa velem.

Most épp időben érkezem, hogy lássam a pusztulását.

Míg a frissen földet ért Légiókat vertük szét, a vihar a szövetségesünk volt, mostanra azonban elvadult mellőlünk, megveszekedett tombolása fenyegetővé vált. A tenger gigantikus hullámokkal ostromolja Héliosz partjait, és ahogy közeledünk, majdnem fél kilométer magas hullámfal tart a város felé. Kénytelenek vagyunk eltávolodni a parttól, felhúzódunk a hegyoldalba, nehogy ugyanarra a sorsra jussunk, mint a tenger mentén landoló Arany egységek.

A mezőkön csónakok hevernek szerteszét, az egyik fa tetején cápa tátog. A csillagÖltönyeinkben sem emelkedhetünk a magasba, mert hatalmas fatörzsek és teljes fakoronák, sziklák és útjelző táblák repkednek több száz kilométeres sebességgel mindenfelé. A felszerelésünk komoly veszélyben van, két értékes Obszidián nyomkövetőm odavész.

Nem ilyen viharról volt szó.

Orion vagy magasról tesz a parancsra, vagy kicsúsztak a kezéből az események.

Gyomromat rettegés markolja, ahogy Arcos Lovagjaimmal egy hegygerincre hágunk, és lepillantunk a mélyben fuldokló városra.

A déli mólóktól fel az északi üzleti negyedig Tükhé háromnegyede máris víz alá került. A szuperhurrikán kelet felé kavarog lankadatlanul, félő, hogy a hegyek sem tudják megállítani. Nem kell hozzá néhány óra sem, és minden víz alatt lesz, csak a legmagasabb tornyok meredeznek majd elő utolsó mementójaként annak, hogy egyszer itt Tükhé állt. A nyugati városrész, ahol a földnyelv eléri a Talári-félszigetet, lángokban, tombol az ostrom. Tankok és Sárkányvadászok roncsai hevernek mindenütt, a védmű, ahol a Feranis Légió megvetette a lábát, több ponton is átszakadt, és a legalább harmincszoros túlerővel érkezett ellenség nagy része a városon túl, a félsziget felföldjeire összpontosítja erőit. Óriási árnyalakok ereszkednek alá a viharban, vérfagyasztó körvonalaikat a villámlás vakufénye karcolja az égbe. Nem a vénuszi Carthiik díszes erői ezek, őket útközben szétvertük már, hanem a Hamu Lovagjának lunai és földi Légiói. Atalantia leghűségesebb seregei.

Az előőrsként korábban beérkezett Légióknak, akik a falainkat áttörték, a vesztét hozta a dicsőség. Túlságosan is mélyen benyomultak már a városba, az áradat elvágta őket a félszigettől, viszont a szárazföld hegyvidékeire még nem jutottak ki. Fuldokolnak. Több ezren ragadtak a lapályos partokon, a védművet szétzúzó pókTankok és titánok belesüppedtek a mocsokba és ingoványba. Az emberek a légpárnásokra és a néhány légszállítóra kapaszkodnak fel, amelyek még a levegőbe merészkednek.

Semmi esélyük.

A hömpölygő tenger, mint valami eddig ismeretlen, félelmetes fenevad, a szemem láttára emelkedik meg, és a vihar feketeségéből akkora hullámfal bukkan elő, amely még egy európéi holdlakót is meghökkentene. Kilométer magasra tör, a város tengerparti utcáit egyetlen csapásával takarítja el, és csak a Harper Plaza magaslata állítja meg jóval beljebb. A hullám java a földnyelvre szorult Hamu Légió felé folytatja útját. Fekete vértes Arany Lovagok sora nézi végig a magaslati sziklákról, ahogy a Légiókat elnyeli a tenger.

Százezer ember egyetlen röpke pillanat alatt. Örvendeznem kellene.

Csakhogy Tükhé lakossága lesz a következő. Hány milliónyian lehetnek odalenn? És a partvidéken? Ez nem valami kis helyi téboly, a Héliosz kontinens teljes északi felén tombol a vihar, a cunamiláncolat elpusztítja a teljes partvidéket. Megszegtem a Glirasztésznek tett ígéretemet, de ez nem az én parancsomra, nem az én akaratomból történt.

Előveszem a rekeszből a főkapcsolót, amelyet vészhelyzetre készíttettem. Mintha a lelkem egy részét pusztítanám el azzal, hogy aktiválom. Nem is álmodtam volna, hogy valaha bekövetkezhet ilyesmi. Hogy épp Orion hagy cserben.

Nem szándékozik engedni a viharból. Elvileg ez az én korbácsom akart lenni, de ő kicsavarta a kezemből, és pörölynek használja. Nem az Aranyak ellen, akiknek szántuk, hanem az egész gyűlölt bolygó ellen. A teljes partvidéket meg fogja semmisíteni a végtelen vihar, amelyet a vihargenerátoraink kergetnek a tengerrel a partra.

Csapkod körülöttünk a szél.

– Ez népirtás – üvölti mellettem Alexandar. Félrelököm.

Mit tettél, Orion? Mit adtam a kezedbe?

Lézer kommunikációs csatornát nyitok a parttól húsz kilométernyire lebegő Csapás Egyhez. Orion megjelenik a kijelzőmön, zihálva kapkodja a levegőt, a teste izzadságban fürdik. A kör alakú szinkronFészekben térdepel, onnan vezérli a kaptár irányítását. A hat Kék hologramból öt halott. Csak egy van még életben, remegve térdel, orrából, szájából vér szivárog. Agyvérzése van. A robbanásbiztos ajtók zárva, Orion kizárta a biztonsági csapatomat.

– Orion! Hallasz engem, Orion? Ha igen, emeld fel a jobb hüvelykedet – mondom. Lassan felemelkedik az ujja. – Beszélnem kell veled, Orion. Kiszállnál a szinkronból? – várok, de semmi. Majd váratlanul kinyílik mindkét szeme. A hangja alig hallható suttogás.

– Túl nagy… az adatáramlás…

– Már a második horizontszinten járunk, Orion, hamarosan eléritek a harmadikat. A szavadat adtad, hogy nem léped át az első határát. Mi történt?

– Negyedik szint a… kívánatos cél – csukódnak le majdnem a szemei. – Abból majd megtanulják.

A negyedik szint a terraformálás szintje. Amikor a vihar tökéletesen megsemmisíti a bolygófelszínt. A szemei vonalak, már nem sokáig tud figyelni rám.

– Itt Darrow, Orion. Figyelj rám. Le kell állítanod a gépezeteket. Vissza kell fognod a vihart. Megtennéd a kedvemért?

– Ha csak a Vénusz az övék, nem győzhetnek. Elveszem tőlük a Merkúrt.

– Gondolj a seregünkre, Orion. Az emberekre. Közel egymilliárdan élnek itt.

– Patkányok… megfizetnek… elfogadható ár.

– Meg tudlak állítani – mondom, rebben a szeme. – Megmondtam előre. Ne akard, hogy megtegyem.

Már nem válaszol. Visszatért a szinkronba. Orion közreműködése nélkül a Viharistenek visszavesznek a tempóból, és elkerülhetjük a bolygó megsemmisítését. De ha megszakítom a szinkronját, akkor az elméje bent ragad a hirtelen támadt hasadásban. A városra pillantok, majd sisakom kivetítőjén a barátom arcára. A vihar nem hal el azonnal, de minél tovább késlekedem, annál tovább rombolhat.

Indítom a felülírási parancsot.

Egy pillanatig semmi.

Aztán Orion teste görcsbe rándul, majd elernyed.

Egyetlen szemvillanás műve.

Eltátott szájjal hever. Fényes, kék szeme a semmibe mered, rángatózik. Fémujjai a padlót kaparják, aztán annak is vége. Lenyelem a torkomból a gombócot. Tíz hosszú éven át nem akadt élő Arany, aki meg tudta volna állítani. Sem a tudományos csapataik, sem a csillagakadémiájuk krémje, sem gyilkosok, senki sem tudott végezni vele. Legenda lett. És én egyetlen gombnyomással kiiktattam. Nem állt erre készen. Éreztem és sejtettem is, de képtelen voltam elhinni. És ennek a Merkúr fizeti meg az árát.

Bénultan az agyam néma csendjében zárom a csatornát, és a főkapcsolóval nullára állítom az összes Viharistent. Aztán visszafordítom figyelmem a viharra.

Fülsüketítő a szélvihar és a robaj. Egyre több Lovag gyűlik körénk, figyeljük, hogy a város a tengerbe süllyed. Alexandar magához kiáltja unokatestvérét, Elandart. Látom, ahogy lefelé mutogatnak, a vízben emberek próbálnak eljutni a gravHurokhoz, de a Hamu Légiója lökdösi és vízbe fojtja őket, hogy ők használhassák a menekülőutat.

Próbálok rendszert találni a káoszban, keresem a lehetőséget, hogy a városban ragadtakon segítsünk, de nem látom a módját sehogy sem. Ebben a szélviharban egy szállítóhajó se jutna messzire. A karjainkban képtelenség ennyi embert kimenteni. Hiszen mi magunk is épp csak talpon tudunk maradni.

– Egyeztettem Elandarral – érkezik Alexandar kocogva. Mögötte alig több, mint kétszáz lila griffvértes Arany várakozik leeresztett sisakkal. – Engedélyt kérünk, hogy alászálljunk a városba menteni.

– Engedély megtagadva.

– Uram…

– Nem tehettek odalenn semmit. Tükhé elveszett.

– De az emberek még nem – csattan fel. Dühödten fordulok felé, nem tűröm az ellentmondást. – A Hurok felé igyekeznek, azon át kijuthatnának a hegyekbe. Viszont ezt a Hamu Légiók is tudják, és ha elérik a szerkezetet, levágják a civileket, és a saját embereiket fogják Héliopoliszba kivonni. Az Arcos-Ház ismételten kéri az engedélyedet, hogy ezt megakadályozhassa.

– Nem engedélyezem.

– Uram!

Ekkor Rhonna rohan fel a Sárkányvadászában a hegyoldalon. Letérdel, hogy beszélhessünk. Hunyorogva tartja arcát a szélbe, ahogy felpattan a pilótafülkéje teteje. Az arca izzadságban fürdik.

– Mi van már? – kérdem fáradtan. Egyből kiszúrja a kezemben a főkapcsolót. Megérti, hogy Orion halott, de meg sem rezzen. Eddig ketten tudjuk, hogy a Kéknek vége. A sereg nem tudhatja meg, egyelőre semmiképp. Különben végünk.

– A srácok ellenséges felderítőt fogtak. A külseje alapján a Fulminatáktól való.

Octavia személyes seregéből?

– Hozzátok ide.

Elnézek az áradatban kavargó földnyelv felett, a távolban Atalantia seregtestét látom, a sziklameredélyen két alak áll az előtérben. Rájuk közelítek, az egyikük maga Atalantia. Ő is engem les a maga optikájával, most mélyen belenéz a szemembe, a kezével zsebhokis mozdulatokat tesz, majd a szélbe csapja a képzeletbeli anyagot. A fejét ingatja. Behúzódom egy meredély mögé, nehogy a mesterlövészei leszedjenek. Ha valaki, hát a Szürke Drákói harcosai még ebben az orkánban is képesek rá.

Az Arcosok egy férfit hajítanak a lábamhoz. Tényleg Fulminata vértet visel. Van hát remény…

A hajánál fogva rántom talpra: harmincas, jóképű, karcsú Arany néz rám. Ezek a szemek a legtisztább Arany vérvonalból valók lehetnének, abban hiba nincs, azaz nem volt… egészen addig, míg Fanyarpofa meg nem szerezte őket és át nem passzolta Mickey-nek. Ez a szempár néz most mélyen a szemembe.

Magamhoz ölelem a gazdáját, vigyázok, nehogy az Öltönyömmel összeroppantsam. Az Arcosok csak pislognak, mert Sevrón, a feleségemen, Theodorán és Mickey-n kívül tényleg senki sem tudott róla, hogy emberünk csaknem három éve új arcot kapott, és vakondként befúrta magát az ellenséghez. Bár arra kíváncsi leszek, hogy miért nem figyelmeztette Orion flottáját annak idején Atalantia rajtaütésére, azért boldog vagyok, hogy látom. Hirtelen sokkal nagyobb biztonságban érzem magam.

– Fanyarpofa, te elmebeteg vénség – lapogatom. Alexandar megmerevedik, hogy hirtelenjében egy Ősvonítóval osztozik egy négyzetméteren, Rhonna viszont szélesen elvigyorodik. Majdnem annyira imádja Fanyarpofát, mint Sefi személyes bérgyilkosát, Freihildet.

– Horatius au Savag, már megbocsáss – szegi fel az orrát Fanyarpofa. – És ami a vénséget illeti, alig töltöttem be a harmincötöt. Vágod, jóember? – húzza epés vigyorba a képét. – Le mertem fogadni, hogy Tükhében leszel.

Valami nagy gebasz lehet, ha elhagyta a posztját és feladta az álcáját.

– Mi történt?

– Rossz hír, főnököm. Héliopoliszt megtámadták.

– Hogy? – omlik rám az újabb félbolygó. Lassan összeroppanok.

– A második hullámban érkezett húsz Légió földet ért. Húsz másik lezuhant vagy neki sem indult, és a vihar befékezte a leérkezetteket is, de valószínűleg menesztettek egy egységet, hogy rajtaüssenek a vihargépen.

Több mint egymillió ember és tankok.

– Kinek a Légiói?

– Leopárdok.

– Ajaxéi.

– Ezt mondom.

Mivel Apollónioszt elfogtuk a Lunán, hatalmi űr támadt az Aranyak földi hadvezetésében. Kíváncsi voltam, ki lesz képes a Minótaurosz helyébe lépni. Falthe elég esélyesnek látszott Legátusnak, de az ifjú Ajax is nyomult. Pont olyan durva, mint az anyja volt, és ő még ráadásul törtető is. Ha ő megy neki a városnak délen, akkor nem néz se istent, se embert, míg be nem vette. Nem fogja kímélni a saját haderejét sem. Őrjöngő szörnyeteg, és pechünkre még agya is van.

– Mi a baj, Darrow? – néz mélyen a szemembe Fanyarpofa.

– Orion halott.

Ez váratlanul éri. Az olyanoknak, mint ő meg én, akik a kezdetektől fogva gyűrik ezt a háborút, akik a legeslegelejétől az első sorban állnak, kevesek jelentenek bármit is. Bennünket már nem sok ember tud meghatni. Inspirálni. Orion ezek közé a kevesek közé tartozott. Hogy ő nincs, mi is kevesebben lettünk.

De a pillanat nem alkalmas a gyászra.

Ha Tükhé víz alá kerül, Héliopolisz pedig elesik, a seregeimnek nem lesz hova visszavonulniuk, és akkor bekerítenek, szétbombáznak és elpusztítanak bennünket.

Eljött hát a pillanat, ahogy Harnasszosz jósolta. Választanom kell, hogy a saját seregemet mentem vagy az ellenségét pusztítom. A fuldokló városon túl ott a Hamu Légió, a Talári-félsziget biztonságában. A vihar egyelőre lebénítja őket, de biztosan megtalálnám az átvezető utat. El tudnám kapni őket.

Ha Thraxa megmarad, ha a Hajnalcsillag valamiképpen elérte őket, és ha az Első Hadsereg még egészben van, akkor a támogatásukkal megsemmisíthetnénk Atalantiát és a teljes Hamu Légióját, vagyis a hadserege lunai kemény magját.

A háború legnagyobb győzelmét arathatnánk.

De Heliopolisszal fizetnénk érte, ami végső soron a seregem pusztulását hozná.

A Köztársaság kibírná, lassan összeszedné magát a romokból. Az Aranyak azonban nem.

Racionális alku volna magunkat adni értük cserébe. A győzelemért és a hazáért.

Orion ezt elfogadható árnak ítélte.

Nem tudok szabadulni a gondolattól, hogy a barátom ajkáról hallottam viszont a Hamu Lovagjának szavait. Elfogadható ár. Lepillantok Tükhé fuldokló városára. Itt még akkor is tárt karokkal fogadtak bennünket, amikor Héliopolisz köpött ránk. És most mégis ők esnek egyetlen ember erkölcsi méricskélésének áldozatául. Spirituális sötétség örvénylik körülöttem. Nem egyedül engem szorongat és fenyeget, nemcsak a barátaimat, akiknek én magam bátorítottam a kegyetlenségét, hanem Eo egyre komorabb álmát is. Azzal kezdődött vajon, hogy a Peremen elárultam Arész Fiait? Hogy megsemmisítettem a Ganümédész kikötőit? Vagy a Merkúrra zúdított Acélesőmmel? Mennyi szükséges rossz döntés. Mennyi borzalom a szabadság nevében. Hová lett az a szépség, amelyet akkor tapasztaltam meg, amikor Ragnar haldokolva nem a fejszéjéért, hanem Sefi kezéért nyúlt? Hová lett emberségünk? Ezért hagyott el Sevro? Megérezte a settenkedő végítéletet, és próbált a fénybe kapaszkodni?

Hagytam, hogy a félelem kioltsa bennem a reményt. Hogy a háború megkaparintsa a lelkemet, és az embereim követték a példámat.

Atalantia serege nem ér annyit, hogy az enyéim életét adjam érte.

Ha meg kell halnom, ne úgy haljak meg, hogy azt a nőt akarom megölni. Hanem úgy, hogy az enyéimet mentem.

– Szükségem van rád, Rhonna – mondom, és az unokahúgom tíz métert nő ettől a négy szótól. – Te jól mozogsz ebben a szarveretes szélben. A két leggyorsabb Sárkányvadásszal eredjetek. A Hajnalcsillagot, Thraxát keressétek. Mondjátok meg neki, hogy Tükhé elveszett. Héliopoliszt megtámadták. Át kell kelniük a Ladonon, hogy Héliopoliszt mentsék.

– Azt mondtad… – nyílik el döbbenten Rhonna szája.

– Tudom, mit mondtam.

A Ladon falta fel a világok eddigi három leghatalmasabb seregét. Vajon a negyedik a sajátom lesz?

– Hogy tudnának átvágni a Ladonon ebben a viharban? – teszi fel a nagy kérdést Fanyarpofa.

– A Hajnalcsillag a legjobb vihartörő. Pelusz kapitány meg tudja csinálni. Ha nem, hát ott van velük Char is. Thraxának üzenem, hogy haladjanak szorosan a Csillag nyomában. Én a hegyeken át, a Kylor-hágón viszem át a saját erőinket, Héliopolisznál találkozunk. Menj.

Rhonna gyors pillantást vet Alexandarra, valami történik közöttük. Aztán kihúzza magát a gépezetében, negyven méterre emelkedik fölénk.

– Örülök, hogy láttalak, kölyök! – kiált utána még Fanyarpofa, ahogy elviharzik.

Lássuk a folytatást.

Nagy levegőt veszek, majd kénytelen-kelletlen Alexandarhoz fordulok. Még mindig Tükhét lesi.

– Áll még a kérésetek?

– Igen, uram – húzza ki magát meglepetten.

– Nem lesz felmentő sereg. A tenger pedig nem viccel.

– Én sem. És hetek óta nem fürödtem egy jót.

– Miért csinálod? – fürkészem erős csontozatú arcát. – Azok ott lenn egyszerű, sült parasztok.

– Még a sült parasztokat sem tartja fenn a vízfelszín, uram.

Hiába minden természetes hetykesége, a szeméből ömlik a fájdalom. Angélia miatt magát okolja, ráadásul mélyen bántja a város sorsa. A kétségbeesés és szenvedés, ami odalenn dúl. Attól tartottam, hogy csak a kedvemet akarja ezzel keresni. Igazából mindig is élt bennem valami enyhe megvetés a nagy igyekvése iránt, hogy csakis az elismerésemet keresi. De tévedtem. Hisz a Lázadásban. Végre megértettem, ahogyan a kezdetektől fogva tudtam, hogy egyszer eljön ez a pillanat. Amikor kénytelen vagyok beáldozni őt. Meglep, hogy ő maga hozta meg a döntést, és áldozza fel magát. Büszkébb nem is lehetnék rá.

Végül belőle bújt ki az a lény, aki Lorn bábjában érett. Megrogyok attól, hogy egyetlen óra leforgása alatt Oriont és őt is el kell veszítenem, de bólintok.

– Legyen. Vidd a Lovagjaidat.

– Köszönöm, uram. Ha megtennél nekem egy szívességet… – pillant Rhonna után a távolba. Már elnyelte őt a szárazföld. – Mondd meg neki, hogy szokjon le végre a körömrágásról. Csúf szokás – mondja, majd némi szünet után hozzáteszi. – És hogy tévedett velem kapcsolatban.

Hirtelen felindulásomban előrántom a beretvámat, hogy megadjam neki a Páratlan Sebhelyet, de elkapja a karomat:

– Tudom, mi vagyok.

– Valóban? – nyúlok a bal vállamhoz, és kapcsolom le a farkasprémemet. A szél kis híján kikapja a kezemből, de végül sikerül Alexandar vértjére csatolnom. Térdre rogy, és úgy mered rá, mintha gyémántok ragyognának benne. Felemelem a földről. – Egy Vonító soha nem hajt térdet.

Kivételesen nincs visszavágás. Pláne, hogy Fanyarpofa beugrik elé, és arcul köpi, hogy teljes legyen a beavatás. A szél visszacsapja a csulát a feladó állára.

– A vödröt és a dobozt majd legközelebb, öcsi – ráz vele kezet Fanyarpofa, majd félrehúzódik.

– Tartóztassátok fel Atalantiát, amíg csak tudjátok, aztán az utolsó szerelvénnyel lépjetek le, az alagutat pedig robbantsátok be magatok mögött. Ha ez nem jönne össze, az alagutat akkor is robbantsd fel, és vegyétek be magatokat a hegyekbe – veszem le a tartalék aksimat, de nem kéri.

– Neked el kell érned Héliopoliszt, uram.

Igaza van. Megtartom hát.

– Így hajnalig sem bírja majd a vérted, de ha eléritek a Kylor-hágót, és végig dél felé mentek, két hét alatt Héliopoliszban vagytok. Megtiltom, hogy meghalj, Vonító. Vissza kell adnod a prémemet. Sevro soha nem bocsátaná meg, ha elhagynám.

– Igenis, uram – húzódik keskeny vonallá az ajka eltökéltségében. – Üdv, Arató.

– Üdv, Arcos – tisztelgek neki és a Lovagjainak.

A magaslatról nézzük Fanyarpofával, ahogy Alexandar és marsi rokonsága lerobog a lejtőn. Lila és ezüst vértjükben szegülnek viharnak és szélnek a híres Elízium nagyjai, le a fuldokló városba. Akár elátkozott korok utolsó urai és hölgyei, kétszázhárman egy sereg és egy tenger ellen.

Nehéz szívvel és lelkiismerettel fordulok meg, hogy megmaradt embereimmel délnek induljak a sivatagi ütközetbe, ahol eldől mindannyiunk sorsa.

16

LYSANDER

VIHARLOVAS

A csillagÖltönyöm alacsony oxigénszintet jelző vészcsipogására térek magamhoz a sötétben. Seraphina halott. A csatában merészsége messze felülmúlta az enyémet, és én mégis élek, ő pedig halott.

Milyen igazságtalan. Történetének nem így kellett volna végződnie.

Ahogy Cassiusénak sem.

Ha messziről nézzük, mindenképpen a halál a történet vége, csakhogy ha közelebb húzódsz, már érzed az égett bőr szagát, látod a kibuggyanó beleket, belenézhetsz a halál valódi arcába. Ahogy egy életfonal drámaian elpattan. Céltalanul, oktalanul. Egyszerűen csak vége lesz.

Tisztában voltam vele, hogy a háború rettenetes, a félelemre azonban nem számítottam.

De hogy is ne félne mindenki ott, ahol a halál vak óriásként csapkod a pörölyével?

Nem lesz ennek jó vége. Dido valami gaz árulást fog sejdíteni, hiszen ő nem látta a lánya beleit a puszta két szemével. Romulus azonban tudta. Éppen ettől tartott. Az életét áldozta azért, hogy megakadályozza, és még ez sem volt elég.

Nem várom, hogy elmondhassam Diomédésznek. Már ha valaha esélyem nyílik rá egyáltalán.

Utolsó emlékem az, ahogy a létezés kettéhasadt. Legalábbis az ég olyan hangot adott, amikor a Viharisten a sivatag homokjába zuhant.

Nem Kalindora vagy Rhone vagy Cicero lövése intézte el a szerkezetet. Bár mindenki hevesen küzdött a lehetőségért, a Pretoriánusaim három rakétát küldtek a szörnyre. De csak az utolsót sikerült a gravitációs motorba irányítanom. Nem terveztem el előre. Ellenséges tűzben elveszítettem a rádiókapcsolatomat, ezért nem értesültem róla, hogy a kíséretem halott. Még most sem tudom a nevüket, pedig már órák teltek el.

Ez erkölcstelen.

Rendszerelemzést futtatok. A sorozatlövőm kifogyott. Az impulzusÖklömet, a meghajtóimat és az egyéb funkciókat működtető energiamagban igen alacsony töltöttség maradt. Hamarosan ki kell másznom.

Közel öt percembe telik. Végre leengedem a rostélyomat, hátratolom a sisakot, és beszívom a friss levegőt. Reggeli nedves kő és ózonszag. Már most hetven fok van. Celsius persze.

A nap sugárzó fellegek mögé bújt. Északon a feketeségben villámok cikáznak. Bár mi a béke kis tasakjában ülünk, a homokvihar odakinn változatlanul dúlja a sivatagot. Mindenfelé porfellegek pörögnek, mintha rongyos függönycafatokat csapkodna a szél. Ahogy a Pretoriánusaim és a Skorpiók kikászálódnak a homok alól, mintha hullámozna körülöttem a felszín.

06:30.

Ajaxnak mostanra ide kellett volna érnie.

Végzett vele a vihar?

És északon milyen sorsra jutott vajon az invázió? Minden a tengerbe veszett?

Az embereim segítségére indulnék, de csillagÖltönyöm csikorogva tiltakozik, az ágyékrészből olaj csordogál. Kioldom a belső zárat, és kikászálódom belőle. Szinte felismerhetetlenné gyötörtem a harci masinát, amely lehozott a bolygóra, csak az impulzusVértemen nincsenek horpadások. Ellenőrzöm, hogy a Bellona-beretva a helyén van-e a lábam szárán, aztán bejelentkeznék Seraphina sávjára, de néma.

A Ladon elragadta Romulus lányát.

Hüvelykujjnyi vérlégy kering az arcom előtt. Meg sem moccanok, hagyom, hogy leszálljon a nyakamra, belém döfje fullánkját és szívni kezdje a véremet. Akkor nyomom össze, a nyakamhoz préselem, míg szét nem pattan.

De többen is zümmögnek körülöttünk. Több százan.

Követem a rajukat, a távolban sűrű fellegben ereszkednek le valamire. Egy haldokló lóra. Vad napvérű kanca, a Merkúr faragott csodáinak egyik legféltettebbike. A lábai szétroncsolódtak, a bőre semmivé vált, csak a narancsszín sörénye maradt meg épségben, az nem érdekli a lakomázó legyeket. Rhone térdel mellette, már ő is félredobta a homokba a csillagÖltönyét.

Cicero szédeleg felénk az állát dörzsölgetve.

– Jaj, milyen kár. Egy napvér.

A Pretoriánusok mindenekelőtt lovasok. Még lőni sem tanulnak meg, de az istállóban már otthon érzik magukat, naponta ganézzák ki. A ludusban mind saját csikót kap, saját magának kell betanítania. És a kiképzésük végén puskát nyomnak a kezükbe, hogy lőjék le a lovat. A lelketlen gyilkosok, akik képesek rá, mehetnek is a kommandós légiókba. Csak azok léphetnek a gárdába, és őrizhetik a Vért, akik hűségesek a társukhoz, legyen az akár ember, akár állat.

Rhone valószínűleg sok éve nem látott már lovat.

– Tudtad, hogy a Marson valaha régen ötvenezer griff élt? – kérdi a kanca homlokát simogatva. – Tollaikat és karmaikat vadorzók vesztegetik jó pénzért a Lunán. Így alig ötszáz példány maradt belőlük – a ló összerándul, ahogy Rhone impulzusTőre az agyába mélyed. – A tömeg elpusztít mindent, ami szép.

Rhone feláll. A legyek zavartalanul lakmároznak tovább.

Mostanra már Seraphinát is biztos megtalálták.

Ki lesz a következő?

Rhone kovaszürke szemének villanásából ítélve nem egyedül én érzem a borzalom szorítását.

– Csak egy vadló. Akad még itt több ezer belőle – vonja meg a vállát Cicero. – A Birodalmak Vére nevű csődörömhöz képest vacak kis póni.

Dermedten méregetem, míg végül sarkon fordul, és a lunaiakról motyogva valamit otthagy bennünket. Ahogy visszafordulok a ló felé, Seraphinát látom benne. Nem tudom, miért.

– Jól ismerted a lányt, uram? A Raát – kérdi Rhone.

– Érdemeihez képest kevéssé, azt hiszem. Az igazat megvallva, nem sokra tartott engem.

Kalindora érkezik, az eget kémleli.

– Ajax késik. Pretoriánus, jelentést kérek.

Rhone összegzése szerint kilencvennégy embert vesztettünk – harmincan elestek, a többiek vagy eltűntek, vagy megsebesültek. A kilencszáz harcképes Pretoriánusnak mindössze harminc működő csillagÖltönye maradt. Cicero ereje valamivel számosabb, ám ők nagyobb veszteségeket szenvedtek.

– A felszerelés elemésztette az impulzusVért energiáit is – folytatja a beszámolót Rhone. – Tizenhét órányi menetelés és a szél – csóválja a fejét – nem hagyott sok erőt. Alig harmincháromban van annyi szufla, hogy felemelkedjen. Gyalog megyünk – pislog a Szürke dél felé. A kietlen síkon a végtelenbe vész a tekintet. – De nem probléma.

Cicero egy szomszédos buckán kacarászik. Elénk csusszan, és ülve marad előttünk, mint egy kisgyerek a homokozóban.

– Nem szívesen mondok ellent egy magadfajta nemes és kipróbált katonának, de ez itt az én sivatagom. Akinek a csizmája kimúlt, maga is követi pár órán belül a másvilágra, hacsak nem érkezik meg értünk a híres légi szállítótok. Hűtés nélkül pillanatok alatt felforr az impulzusVért. És a víztartalékból mennyi maradt? A harmada? Minket északi harcokra szereltek fel, nem a kibaszott Ladonra – sóhajt. – És mégis, mit zabáljon az, amit Hadseregfalónak neveznek, ha nem kibaszott hadseregeket? – áll fel dühödt képpel. – Egyébként meg hol a pokolban van az a mihaszna Ajax? – kérdi türelmetlenül, amikor dél felől hatalmas moraj hallatszik. – Á, nekilátott nélkülünk. Az az izomagyú, két lábon járó hímtag.

Rhone-tól megkérdem, hogy még mindig nincs-e kapcsolatunk a külvilággal.

– A bolygó körülről semmi – ingatja a fejét, aztán a Viharisten hátán szorgoskodó emberei felé int. – De épp próbáljuk felturbózni a hatósugarunkat. Pár percen belül elvileg elérhetővé tehetjük az Acélleopárdok parancsnokságát.

– Ő meg mi a halált művel ott? – pislog Cicero Kalindora irányába, aki nyugat felé fordulva fürkészi a sivatag porfüggönyeit. – Verset ír?

A drága energiát pazarolva odarepülök hozzá, és a nevét kiáltom, ahogy közeledem. Int, hogy csendesebben, és a szélbe tartja a fejét. Cicero nagy homokfelleget felverve csatlakozik hozzánk.

– Halljátok? – kérdi Kalindora.

– Nem – vágja rá Cicero. – A bolygó sírdogál, hogy vajon a Lune-Ház miért rejtette el a Viharisteneket nagyra tartott szövetségesei elől?

– Fogd már be, Cicero.

– De csak mert szomjas vagyok.

Kalindora mellett fél térdre ereszkedem, és hallgatózom. Homokszemcsék csapódnak a vértemnek. Egy gyík apró karmocskája koppan, ahogy egyik árnyfoltból a másikba siklik. Északon mennydörgés rázza az eget. Körülöttem sóhajt a szél, fütyül a buckák között, keresztül a vértemen. Gépzajt hoz a távolból a szárnyán.

Talpra ugrom.

Valaki a sivatagot járja a viharban.

– Sárkányvadászléptek – mondja Kalindora.

– A mindenségit! – kezd hátrálni Cicero. – Ideje lépni.

A pusztaságot kémlelem, fogalmam sincs, merre indulhatnánk. Északon és keleten buckák és dűnék meg vihar. Délen a lapos sivatag. A legközelebbi menedéket a keleti hegyek jelenthetnék, de a gépek abban az irányban mozognak. A lezuhant Viharistenen kívül máshol nem húzódhatnak meg a gyalogosaink. És a vértjeinket sem bírjuk el döglötten. Ahhoz meg legalább tíz perc kellene, hogy mindenki lehányja magáról a teherré várt felszerelést. Ami a soknál is több.

Visszapályázunk a Pretoriánusokhoz, a Viharisten hátán landolunk Rhone kommunikációs állása mellett.

Bugyborékolva erősödik fel a jel. Ajax hangját elnyomja a fehér zaj, a holója ugrál.

– Lysander? Látom, megragadtad a lehetőséget. Nem is volt kétségem. Octavia büszke lenne rád – gúnyol.

– Hol késik a szállítóhajónk? – csattanok fel. – Ellenséges erők közelednek felénk. A felszerelésünk lemerült. Mozgásképtelenek…

– Mintha tegnap lett volna, hogy együtt Új-Spártában voltunk, nem?

– Ki kell jutnunk innen, Ajax, vetted?

– Mindennél jobban vártam azokat a teleket a nagyapa birtokán. Elhiheted, komolyan mondom. Ott, a vén szatyortól távol te sem voltál olyan elképesztően karót nyelt. Végre nem kellett versengeni. Míg egy nap a nagyapa el nem vitt minket vadászni. És ott nem hagyott bennünket a bozótosban. És azt nem mondta, hogy lássuk, ki ér előbb haza – hunyorít. – Emlékszel, igaz? Hát persze. Hiszen mindenre emlékszel.

Kalindora most érti csak meg, egy merő döbbenet az arca. Cicero ellenben a megvetés élő szobra. Én még kitartóan reménykedem, hogy a látszat csal.

– Emlékszel, hogy kérleltelek, ne hagyj ott? Kibicsaklott a bokám. Legalábbis azt mondtam, de igazából féltem, hogy egyedül hagysz, miközben te mindig olyan magabiztos voltál mindenben. Ha csak kettőnkről lett volna szó, tudom, hogy segítettél volna. De persze neked kellett nyerned, igaz? Meg kellett mutatnod mindenkinek, hogy Silenius méltó örököse vagy – vicsorog. – Otthagytál. Három napba telt, mire hazataláltam, és amikor végre megérkeztem, nagyapa nem engedett a vacsoraasztalhoz ülni, mert… piszkos voltam. Az istállók mögött találtál rám. Ott zokogtam. Elhoztad nekem a saját ételedet, és leültél mellém, és emlékszel, mit mondtál?

– Ajax…

– Tényleg meg kell végre tanulnod tájékozódni, Ajax.

– Értem – mondom. Hideg, végleges és kölcsönösen értett csend telepszik ránk. – Te döntöttél így vagy Atalantia?

– Én. Meg foglak siratni, kisöcsém, de nem állok félre. Eljött az én időm. Kalindorának add át bocsánatkérésemet, sajnos rosszul választott – mondja, és már nem gúnyos a hangja. Hallgat egy sort. – Ha elragadna a Semmi, ujjongj, testvér. Mert a halált a dicsőség előzi meg.

Az adás megszakad. Vége.

Földbe gyökerezett lábbal állok. Azt hittem, ha valaki elárul, az Atalantia lesz. Nem Ajax. Pedig láttam a jeleket, mégis úgy döntöttem, hogy nem kételkedem egy barátban. Milyen kár. Mindkettőnk szempontjából. Hogy a sok szép emlék után ide jutottunk.

Cassius is ezt érezte vajon?

– Szóval, testvéri viszály okozza végemet? – köp a homokba Cicero. – Mennyire végtelenül… vénuszi.

– Légi úton elvihetünk innen, hűbéruram – suttogja fegyelmezetten Rhone.

– Hány emberrel? – kérdem.

– Legföljebb a harmadunkkal.

Lepillantok a körülöttünk a levetett csillagÖltönyök maradékenergiáit és készleteit összekapirgáló Pretoriánusaimra. Miattam jöttek ide. És az életemet mentve sorsukra hagyjam hatszázukat?

Hiába kotorászom az agyamban más lehetőségek után, csakis egyetlen út maradt.

– Szeretném tudni azoknak a nevét, akik a harmadik csapáskor mellettem voltak.

– Flavius ti Vessia és Charon ti Occipiter.

A közelgő ellenséges harci gépek egyre növekvő robajában elismétlem a két nevet.

– Octavia mit tenne? – teszem fel a kérdést.

Rhone hallgat.

– Menekülne – mondja ki végül Kalindora kifejezéstelen arccal.

– Milyen szép gondolat – jelenti ki Cicero. – Csináljuk.

A porba bámulok.

– Ha hűségünk csak eddig tart ki saját embereink iránt, akkor talán tényleg halált érdemlünk.

Kalindora oldalra biccenti a fejét.

– Megbolondultál? – kerekedik el Cicero metszett, keskeny szeme.

– Hűbéruram, te vagy az… – lép előre Rhone.

– Nem vagyok Uralkodó. Igazából nem vagyok senki – fintorgok. – De a rám esküt tettek halála árán nem kell az élet. Tudom, mekkora kockázatot vállaltatok azzal, hogy idejöttetek – mondom, és Kalindora meglepett egyetértéssel biccent. – Készítsd fel a Pretoriánusunkat a harcra, ahogy jónak látod, Rhone. Az ellenség hamarosan ideér.

Rhone bizonyára nem így képzelte el, de hosszan kitartja a tisztelgést, mielőtt leugrana a szerkezetről a harcosaihoz a földre.

– Én ugyan nem fogok itt veszni – közli Cicero. – A csizmátokban van még bőven erő, ostobák. Héliopoliszig is eljuthattok.

– Ha menned kell, menj, Cicero. Én egyszer már cserben hagytam a Pretoriánusaimat. Még egyszer nem fogom.

Az arcomba hajol:

– Azt mondják, a Lune-vérben a téboly öröksége csobog. Milyen igazuk van. Ég veletek, ti, kiket megfertőzött a marsi kórság.

Cicero nem vesződik az embereivel, még csak elnézést sem kér azoktól, akik nem tudnak vele tartani. Kéttucatnyi harcosa követi. Több mint kétszázan néznek távozó vezérük után. Nekik lemerült a felszerelésük.

Ahogy az ellenséges hadi gépek a portól hörögnek és csattognak, Kalindorával ketten maradunk a Viharisten hátán. Lehunyom a szemem, anyám arca után kutatok az emlékezetemben. Még itt, a sötétség mélyén sem találom.

Egyedül vagyok. És akkor meghallom, hogy Kalindora előrántja beretváját.

– Lysander.

Kinyitom a szemem: magányos alak bukkan elő a porból, kevesebb mint egy kilométernyire tőlünk. A vállán száraz rongy csapkod. Észrevesz bennünket a Viharisten hátán, és istenkáromló keresztet vet kezével az égnek.

Elsodorja szavait a szél, csak néhány jut el a fülünkig:

– …dobként dübög a szív…

A felderítőt már el is nyelte újra a por, és egy pillanatra rá itt, a sivatagi pusztaságban meghallom a hangot, amely a Palatinustól a Peremig minden álmomat megmérgezte. A hangot, amely csakis az Aratót kísérő Légióktól származhat.

Farkasvonítást.

Háúúúúúúúúú.

Kalindora megdermed.

Északon kellene lennie. Atalantia Légiói elvileg sarokba szorították. És ő itt van ezer kilométernyire délen. Itt. Honnan vannak még mindig ekkora erőik? Hogy tehetnek meg ekkora távolságot, amikor az alig száz kilométernyi masírozás a hiperkán szélviharában nekünk csontig lemerítette az öltönyeinket?

– Meglovagolta a vihart – adja meg Kalindora elragadtatott hangja a választ.

Nem kell sokáig várnunk Darrow-ra, de az a kurta idő annál rettenetesebben telik. A szememet marja a hőség, a szörnyeteg fémháta, amin állunk, sugárban ontja ránk a forróságot. Az orromat fojtogatja a gépek bűze, a füst, a sivatag levegőtlensége.

Az ellenség gépesített tatárhordaként emelkedik ki a porból. A vihar szele szárnyán lovagló mocskos acél Sárkányvadász Légió masírozik felénk. Jóval kevesebben vannak, mint a zaj alapján hittük. Rhone-ra sandítok, vigyorog. A számbeli fölényünkkel és kedvezőbb helyzetünk miatt még akár felül is kerekedhetünk.

Kalindora más véleményen van.

A nyelvem feltapad kiszáradt szájpadlásomra, a hegye végigfut fogaim sorompóján. Megmarkolom a beretvát. Az impulzusVért kesztyűjében aprócskának érzem. Zárom a sisakomat.

Haúúúúúúúúúú.

– Maradjatok az örökös mellett – utasítja Rhone-t Kalindora. Harminchárom Pretoriánus, akinek még maradt szufla a fegyverzetében, szoros gyűrűt von körém a Viharisten magas hátán. Alattunk, a szerkezet földön fekvő pereme mögötti fedezékben több mint kétezer Pretoriánus és Skorpió veszi fel a pozíciót, élesíti fegyverét.

Némán kezdődik, de aztán felmorajlik a négy ékben előrenyomuló Sárkányvadászok zaja. A csillagÖltönynél kétszerte magasabb acéllábaik zabálják a távolságot, távirányított rakéták sziszegnek felénk. Pilóta nélküli védelmi rakétáink fogadják őket. Lemerült urániumTöltetek lyuggatják az acélt körülöttünk, mintha gézfátyol lenne. A Viharisten mögött hasaló Pretoriánusok viszonozzák a tüzet. Nincs a Légiónak jobb lövészgárdája. Egy titán az oldalára dől, felrobban. Egy másik hegyesszögben kiválik oldalra, miután a pilótáját kilőtték a fülkében, és tovaszáguld.

Rhone páncéltörővel nyit tüzet.

A Sárkányvadászokat figyelem. Darrow nem azokban lesz, ő annál többre tartja a mozgékonyságát. Hol lehet? Körbefordulok, talán oldalról kell számítanunk rá. Kisfiúként a szemem láttára vált vezetővé. Senkinek nem szenteltem akkor annyi figyelmet. Ismerem a módszereit, csakhogy ebben a felfordulásban nem sokra megyek a tudásommal. Hiába, hogy csak négy irányból számíthatok rá, Darrow az évek alatt annyiszor variálta a taktikáját, hogy lefagyok a lehetőségektől. Olyan, mintha bárhonnan lecsaphatna ránk.

A Sárkányvadászok lövedékei verte porban árnyékok mozdulnak.

– A gépek mögött marad, hogy ne lássuk a mozgását – szólok oda Kalindorának. – Mint a Gibraltári ütközetben. Ha elölről csapunk le rá, amikor oldalra lendül, elkaphatjuk.

– Egyetértek. Csapásra készülj – harsogja Kalindora a Pretoriánusoknak. A csillagÖltönyök impulzusÖkle sivítva kel életre, ahogy mindenki aktiválja a megmaradt energiákat. A sivatagi forróság bezúdul a felszerelésembe.

Kalindora jelére elrugaszkodunk, az égnek lendülünk, hogy a Sárkányvadászokat átugorva lecsapjunk a porban lopakodó árnyakra. És akkor valami végighullámzik az égen.

Mellettem egy Pretoriánus kettészelt testtel zuhan le. A derekánál vágták el. Épp időben emelem a beretvámat, valami csengve nekicsattan, és én hátrahanyatlom. A levegő a fejem felett remeg és elferdül, szellemKöpenyes ellenség hasít utat magának a Pretoriánusaim során át. Vakon belelövök a tovasuhanó semmibe, látom, ahogy meghajlik a fény, amint a sorozatom keresztüllyukasztja egy férfi mellkasát. Pörögve zuhan lefelé, a farkasprém csattog a szélben.

Túl későn ismerem fel a játszmát, már nem állíthatom meg. Darrow beetetett bennünket az árnyakkal, oldalról kisebb csoportokkal körbezárta a légi csapásunkat, és most ékeket hasítanak belénk.

Ahogy a levegőben megpördülök, mészárlást látok.

Meglátom az embereim tömegében, lelassul a világ. Az álcaköpeny félrecsapódik, és kivillan alóla a viharvert vérvörös impulzusVért és a sistergő, fehér beretva, amint átmetszi egy Pretoriánus csillagÖltönyét, és félig behasítja a nyakát.

Arató felé vetődöm, de oldalról belém rohan valaki. Egy sorozatlövésbe ugrik bele Kalindora, hogy a saját testével védjen. Rhone már le is szedi a támadót. Próbálok a bal szárnyra jutni az enyéimhez, de itt a leghevesebb az öldöklés. A halál istene kavarog a tömeg sűrűjében. A sisakja ragyog. És a teste körül tekereg hírhedt, gyilkos Arany pengéje.

Darrow az erőszakkal szemben meg sem rezzen, folyamként árad vele szemközt. Magába szippantja az erőszakot, beissza, felfekszik áramlatára, látszólag gondtalan szeszéllyel csapong vele ide-oda a harctéren. Csak ha alaposabban megvizsgáljuk, akkor értjük meg ebben a szeszélyben a rendszert és zsenialitást. Egybeterel bennünket, szorosan, hogy megfosszon bennünket a lehetőségeinktől, korlátozza mozgásunkat, és hogy az emberei uraljanak mindent.

Ezt csak akkor fogod fel, amikor már beledermedsz a rémületbe, mert felfedezted a csapda nyitott száját, amelybe rég belesodródtál, és tudod, hogy mindjárt rád csapódik. És jön a meglepetés, hogy milyen könnyen bohócot csináltak belőled. Ilyen egyszerű volt. Nahát. Pedig mennyi hosszú évet töltöttél csaták tanulmányozásával, a hibák elemzésével, felkészüléssel. És most mégsem olyan érzés, mintha csapdába estünk volna. Inkább véletlenszerűnek, ugyanakkor elkerülhetetlennek hat. Kicsinek és ostobának érzem magam.

– Öld meg az Aratót! – kiáltom, és már lendülök is felé, a jobbomon Kalindora, a balomon Rhone és még másik három. Átvágjuk magunkat a Lázadás két lovagján, és akkor, mintha megérezné gyilkos szándékunkat, Darrow oda se nézve hátrarúgja magát valami egészen furcsa szögben.

Az egyik Pretoriánus feje kettéhasad. Rhone a földre zuhan. Kalindora karja kitekeredik. Az én beretvám nagy ívben csattan a levegőben, ahol egy pillanattal korábban még Darrow felém fordított feje volt, de különös légivarázzsal közben elgörbült testtel felfelé lebbent, és lefelé csap rám.

Miközben elzúg mellettem, felém sújt. Hárítom az ütést, de micsoda hihetetlen ereje van! A karomba vakító fájdalom hasít. Ahogy visszakézből, kisgyerek módjára pofon vág, szúrok felé. A beretvája átvágja a gravCsizmámat, és lezuhanok.

A kemény talajba csapódom, nem vesztem el az eszméletemet. Felnézek törött vértemből: a recsegő fellegek között acélemberek járják a táncot. Testek koppannak és hullanak le haldokló acélmadarakként, vér és gépzsír csepeg belőlük. Arató már tovább is állt, a maradékot meghagyja az embereinek.

CsillagÖltöny landol rajtam, a földhöz szegez. Mellettem is becsapódik egy másik. Jobb arcomon melegség árad szét, és amint oldalra pillantok, azt látom, hogy a lezuhant felszerelés csizmameghajtója köpi a lángot a sisakomra. Megrémülök, hadonászni kezdek, de hiába. Egyre erősebb a forróság, ahogy a vért kezd átolvadni. Üvöltve próbálnék kivergődni, de nem jutok sehova, csak a meleg egyre izzóbb. A sisakom kilyukad. Már a bőröm is fáj. Eluralkodik rajtam a rémület, egyre csak kapálózom. Elviselhetetlen a fájdalom. A jobb szemöldököm lángra lobban, felpöndörödik. A bőröm felszíne hólyagos, már válik lefelé. A tűz a mélyebb rétegekhez ér, falja, feltépi, a zsírréteg kiszabadul alóla és sisteregve tovább táplálja a lángokat.

A farkasvonítás a távolba vész. A lángok a szememet falják.

Csak ekkor kezdek ordítozni.

17

DARROW

HÉLIOPOLISZ

Az ártalmatlanított Viharisten mellett ellenséges erőkkel ütközünk meg, de nincsenek sokan, keresztülgázolunk rajtuk, és már folytatjuk is az utunkat Héliopolisznak. Magunk mögött hagyjuk a holtakat és haldoklókat, nem vesződünk velük. A hátunk mögött radioaktív por verődik fel, elhomályosítja a napot. Hamarosan újabb homokvihar nyeli el a napfényt.

A láthatár beszűkül, de iramunkat nem lassíthatja ez sem. Nem hagy nyugodni a jövő: vajon Ajaxnak sikerül elfoglalnia a várost, mire odaérünk? A saját védművünket fordítja majd ellenünk? És magányosan állunk majd szemben több tucat Légióval, vagy talán a Hajnalcsillag addigra a többieket is áttereli a Ladon-pusztán, és egyesíthetjük végre erőinket az ellencsapáshoz?

Csak reménykedni lehet, nincs bizonyosság. Ahogy abban is csak reménykedhetem, hogy Alexandar nem a tengerben lebeg a sok ezer hulla közt.

Előre. Előre. Egyik láb a másik után.

A Sárkányvadászainkban jó, ha egyórányi töltés maradt. A csillagÖltönyöm már lemerült, páran, akik a viharban Sárkányvadászháton utaztak, még tudnak némi energiát tartalékolni, de már mindenki önerőből caplat. Ép elménk egyetlen szálon függ. A vízből az éjjel kifogytunk. Lőszerrel is rosszul állunk. Vérünkben stimm kering, csak a drogok tartanak bennünket valamennyire ébren és lendületben, a sugárzás vagy épp a sugárzás ellen szedett gyógyszerek mellékhatásai gyötörnek mindannyiunkat, de nem adhatjuk fel. Huszonnégy órája harcban állunk. Az hány ébren töltött nap lesz? Hat? Hét?

Jóllehet éjjel én is egy vadász tetején kapaszkodtam, aludni egy szemhunyásnyit sem bírtam.

Az éjszaka maga volt a pokol, a süvöltő szél és a töméntelen lavina, ami miatt végül is kénytelenek voltunk letérni a hegyi átjáróról, és inkább megkockáztattuk a sivatagot. Terelő juhászunk a sötétség, a fehér zaj és homok meg a sugárzásmérők hörgése kész rémálom. Orion vihara fokozódni nem fokozódik tovább, de az irányítása nélkül teljességgel elszabadult.

Két homokvihar elnyelte az embereim harmadát. És a maradék sincs jó bőrben, a sejtbomlás előrehaladott mindannyiunknál. Megint behányok a pilótafülkémbe, már rég megtelt a zsák. Vérrel teli a hányásom. A repedéseken lecsorog a lábamra, a fegyveremre. Lüktet az agyam. Szemgolyóim a tövüknél sajognak. De a Szürkékhez, Kékekhez és Obszidiánokhoz képest még jól vagyok. Az ő tüneteik sokkal hevesebbek, néhányan már delíriumba estek, ahogy letekeredik a DNS-ük. Csak a Vörösek és az Aranyak tartják magukat.

Csak pihenni akarok. Csak vizet. Csak aludni.

Előre. Előre. Előre.

A bronzszínben ragyogó reggellel érkezünk a Zsarnokok Temetőjéhez. Harnasszosz a sivatagba hordatta a hétszáz éve az Uralkodók dicsőítésére megalkotott Arany szoboróriásokat. A hátukon hevernek szanaszét a felvert homokban. Itt is lehetett egy kisebb ütközet. A füstölgő hadigépezeteket félig elnyelte a homok.

Egyre több a törmelék. Szellemek mozognak körülöttünk. Ruhátlan, véres gyalogosok tűnnek fel itt is, ott is, magányosan tartanak a semmibe. Nem tudni, kinek az oldalán harcoltak. Megfeketedett emberi roncsok ülnek a porban. Sivatagi hiénagyík rágcsál egy holttestet, közeledtünkre felnéz, fenyegetőn felcsapja nyakán a rémgallért, de csak akkor menekül el, amikor a közvetlen közelében gránát robban. A távolból fegyverek üvöltése és döngése hallatszik. A homályon is áttör a villódzásuk, árnyuk, minden lépéssel egyre határozottabbá válik a körvonaluk.

Mintha egyik álomból buknánk át a másikba.

Erőink maradékát egy domb magasán vonom össze, ahol oldalról meredek fal véd bennünket. Látjuk Héliopolisz viharfalát és még mást is. Ahogy Fanyarpofával szemügyre vesszük a hadi helyzetet, elnehezül a szívem: a város elesett.

A sivatagi Viharisten kiiktatásával a homokvihar elveszítette irányát és fókuszát, keletnek indult. Ajax napsütésben vívja a harcot.

A viharfalon tátongó óriás lyukakból maró füst gomolyog. Az Acélleopárdok és a Fulminata Légiók rohamosztagai a földfelszín felett háromszáz méteres magasságban törnek be a réseken. A részecskeágyúk ütötte lyukakon tankok gurulnak keresztül. A duroAcél védfal magasán elkeseredett tűzharc dúl, itt már a fal és a pajzs közötti keskeny rést védik. De a fal tetejére telepített hatalmas ágyúk némák.

Lehet, hogy Harnasszosz is halott.

Ha beveszik a várost, itt is kinyírják a pajzsgenerátorokat, és akkor jöhet az erősítés a fenti ármádiától, lángHajók szállnak alá, sőt maga a Megsemmisítő is beléphet a légtérbe. Akkor a déli félteke felett is átveszik az uralmat, és akkor a seregem, ha átvágja is magát a sivatagon, itt teljesen megsemmisül.

Fanyarpofa is átlátja a helyzetet.

– Előremegyek felderíteni, hogy lássam, hol érdemes lecsapnunk – már át is veti magát a sziklaperemen, és nagy szökellésekkel távolodik a sziklatömbök közt.

Visszatérek az embereinkhez.

Látni ugyan nem látják a csatát, de hallják. Annak a csapatnak, amellyel Tükhéből eredetileg indultunk, kevesebb mint a harmada maradt velem. Sokan a Kaduceuszon hevernek holtan, másokat a szél sodort el, miközben Tükhé felé törtünk. Alexandar ottmaradt, Rhonnát és Collowayt én menesztettem a vihar szívébe. Thraxát közel huszonnégy órája nem láttam. Arany Vonítóim közül Felix az egyetlen, aki mellettem maradt.

Minden reménytelen.

– Hol a Hajnalcsillag? – kérdi egy Zöld pilóta. A haja már majdnem kihullott. Ruháját úgy ledörzsölte a homok, mint a folyó a kavicsot. Működik még egyáltalán a fegyvere?

– Úton ide – nyugtatom meg. – Húznunk kell az időt. Harnasszoszon nagy a nyomás. Csak még egy nagy acélcsapás…

A Zöld feje semmivé porlik. Felülről tűpontos precizitással sortűz zuhog ránk. Lemerült urániumLöveg szakítja át a vértemet és a jobb combomat. A földre kerülök, megsebesültem.

Port köpködve látom, hogy több száz méterrel a fejünk fölül alakok ugrálnak, közelednek felénk lobogó sivatagi köpenyben. SiklóCsizmájuk sűrített levegőt pöfög, puhán landolnak a Sárkányvadászok tetején, hogy a felnyitott pilótafülkében egyetlen beretvacsapással végezzenek az embereimmel, lecsapják a fejüket, kimetszik a szívüket. Azt sem tudom, hogy Felixet elkapták-e.

Tíz másodpercen belül egyedül én vagyok már csak életben, egy pilóta kivételével, akit kirángatnak a fülkéjéből, és a vállánál kezdenek el feldarabolni.

Durva kezek vágnak ki a csillagÖltönyömből és cibálnak ki a szabadba. Gyerekarcmaszkot viselő férfiak tépik le a gravCsizmát a lábamról. A pilóta mellettem üvölt. Egy bakancs tapos a légcsövemre, ahogy a Sápadt Maszkos férfi elém guggol. Hígítófolyadékkal mossák le az arcomról a vért. Egy görnyedt Obszidián fatörzs nagyságú karjával fáklyát tart fölém.

– Ő az – mondja egy mély Obszidiánhang.

– Hála neked, Falthgar – veszi le a Rettegés Lovagja a kesztyűit és vágja őket zsebre. A ruhája könnyű holmi, a sugárzástól véd, csak víztartályokkal van ellátva. Vértre nincs szüksége a hírhedt karóba húzónak. Semmi dísz nem jelzi címét, rangját, házát. Öltözéke rongyos, sivatag ette. A karjain a bőr repedezett, barna. Csupasz kézfeje hókadt és csontos, mint valami pókláb. A maszkját nem veszi le. Gyermeki arc – fiú-e, vagy lány, nem tudni –, kígyófürtök szegélyezik. Bármerre fordul is, a maszk gyermekszeme mindig rajtam pihen. A Sápadt Maszka.

– Egyszer régen kérdeztél tőlem valamit – recsegi a maszk. – A Marson, mielőtt még meghalt volna. Azt kérdezted, mitől félek. Az olyan embertől félek, aki hisz a jóban. Mert azért bármilyen gazságot megbocsáthatónak tart – tartja bele a szélbe a kezét. – Mit tettél?

Szeretném leköpni, de nincs nyálam.

– Mutasd az arcodat!

– A rettegésnek nincs arca – billenti oldalra a fejét. – Még mindig nem érted, mi? Mindegy. Falthgar, Ravan, Kestril, Thorhand, Kaffa. Készen állnak a kamerák a felvételhez a feleségének? – erre öt szörnyetege lép elő. – Remek. Heréljétek ki. Basszátok véresre a hasadékban – mondja, majd hallgat egy sort. – De mielőtt még átvágjátok a torkát, etessétek meg vele a saját farkát.

– Igen, dominus.

Állati félelem. Hiába vergődöm az óriási Obszidiánok markában, nem menekülhetek. Úgy kapnak fel, mintha a régi kis Vörös lennék megint, visznek a hasadékba, be a lemészárolt embereim mögé. A Rettegés Lovagja pedig a homokban üldögélve fogja végignézni, hogy megerőszakolnak, miközben Héliopolisz elesik.

Csak ne így. Csak ne így.

A rabszolgalovagok a földre hajítanak, az arcomat a többiek szeme láttára a homokba nyomják. A fejemre bakancs nehezedik. Alig kapok levegőt, miközben felettem azt tárgyalják meg, hogy hogy vágják le rólam a vértet és ki legyen az első a sorban. SzkoroÖltöny csatja peng, ahogy valaki kikapcsolja. Egyre nő bennem a rémület és vele az émelygés… és a jelentéktelenség érzése. Könnyű vagyok. A kéz vagy láb, amely a fejemet szorítja, elernyed. Hátranézek. Homok kavarog. Az Obszidián fehér haja a feje körül lebeg. A homokban árny kúszik. Próbálnak visszanyomni, de ettől csak még magasabbra emelkednek a levegőben. Szörnyű kacaj bugyog a számból, ahogy az élő kommunikációs csatornámon sistergő dalocskát énekel egy hang.

– Ha dobként dübög a szív, és lábad köze nedves, jó, ha tudod, Éjfél tartozásért közeleg.

– Kis pöcsfejek – sziszegem a homokba –, Colloway xe Charról megfeledkeztetek.

Összeszedem minden erőmet, és felpattanok a földről. Ezek együtt a felszerelésükkel közel egy tonnát nyomnak, de a holdTörő gravitációs árnyékában minden súlytalan. Felfelé lendülünk. A hirtelen jött fordulattól felborul az egyensúlyuk. A bakancsukat még rajtam tartják, és a nyomást is érzem, de már nem tudnak lefogni. Próbálnak átfordulni, hogy megragadjanak, de ettől csak pörögni kezdenek. Ellebegek a közelükből, kivárom, hogy egy bakancs a fejem mellé kerüljön. Megragadom, és nagyot rántok rajta, a koponyámmal telibe trafálom a belém száguldó állkapcsot. Törik. A nagydarab férfit magamhoz szorítom, addig ütöm a fejemmel az arcát, míg végre érzem, hogy behorpad a csont. Szédelegve veszem el hosszú kését, a testét meglovagolva a felszín közelébe süllyedek, és elrúgom magamat, hogy elkapjam a következőt. A szemem telefolyt vérrel, alig látok valamit. Az ellenfelem igyekszik irányba fordulni, de nekem sokkal nagyobb a rutinom nullgravitációban. Hozzá sem érek, miközben elhaladok mellette, csak a hosszú kést rántom bele a testébe, és nyitom fel ágyéktól torokig. A másik kettő tüzet nyit rám, de nem számolnak a visszarúgással. Sok bajom már nincs velük. Az utolsó vagy öt méterre van tőlem, pisztolyt ránt, de a kis mozdulattól is bepörög hátrafelé a teste. Hajítom a kést, gerincen kapom.

Fejjel lefelé zuhanok bele egy sziklafalba. A vértem begörbül, visszalököm magam, keresem az irányt. A Rettegés Lovagja tizenöt méterről nézte végig, ahogy végzek az embereivel, de csak mostanra sikerült kiszabadulnia a körülötte lebegő harcosai gyűrűjéből. A csizmájával löki magát felém, oldalazva csusszan a levegőben, hosszú puskájával a fejemre céloz a mindenfelé úszó felszerelések és fegyverek között. Lő. És akkor tér vissza a gravitáció. Lepottyanó szerelék kerül a lövedék útjába. Az emberei mind a földre toccsannak, pont, amikor a Hajnalcsillag előbukkan a sivatag elé húzott porfüggöny mögül. Az égbe száguld, és Héliopoliszra tör. Ahogy az ütött-kopott holdTörő vakító csapással egy egész egységnyi ellenséges tankot eltakarít, kis híján elereszti a kezem a sziklafalat, és a mélybe zuhanok.

Északkeletről acélfal tolja maga előtt a homokot, egy pillanattal később bukkan elő a Hajnalcsillag árnyékából és a maga felverte homok porából.

Az Első Hadsereg elérte Héliopoliszt.

Éjjel szelte át a Ladon-pusztát, a Hajnalcsillag vágott előtte utat a viharban. Az ágyúi nagy részét tönkrevágta a szélvész, de a sárkánySzárnyak tettre készen zúgnak ki a hangárokból, a nyomukban csillagÖltönyök, szállítóhajók és tüzérbárkák. A levegőt vonítás szaggatja. Harci pöröllyel a kezében fenséges és poros alak zuhan le a magas égből lobogó farkasprémmel a vállán.

A Rettegés Lovagja felpillant a tetőtől talpig harci fegyverzetbe burkolva rohamozó Thraxa au Telemanusra, aztán visszanéz rám, és céloz. Azután eltűnik a becsapódásban.

Thraxa az utolsó pillanatban kap el, az ujjaim épp lecsusszannak a sziklaperemről. Puhán landol velem, rókás sisakja arcon csókol.

– Te szépséges gazember. Rhonna ránk talált. A Csillag kövezte előttünk az utat a porban. Te gyönyörűséges zseni. Te beteg, torz isten.

Remegő félelem szorítja össze a gyomromat, abból bújik elő visítva a harag, hogy szétlőtték az embereimet, átvágták a torkukat, arcomat a porba nyomták. Megetetik velem a farkamat, igen?

– Csizma kell – tolom el magamtól Thraxát. – CsillagÖltöny. És lőszer.

– És ez, uram – szólal meg egy hang. Rhonna rohan felénk a parittyaPengémmel. A felszerelése sehol. – A homokban találtam rá.

Hajítja is felém, fél kézzel elkapom. Thraxa mosolyogva paskolja meg a pörölyét.

– Indulhatunk?

A Hajnalcsillag megfordítja a hadi szerencsét, de olyan kevés ágyúja maradt használható, hogy el nem dönti. A csata fölé teríti gravitációs árnyékát, ezzel kiváló utánpótlási bázist nyit nekünk. A délután közepéig tart az öldöklés. A levegő közel kilencvenfokos, az acél fél másodperc alatt hólyagosra égeti a csupasz tenyeret. Ezen a végső, nyomorúságos órán zajlanak a legvéresebb harcok, ádázul gyilkol mindenki. És ezen az órán törik meg az Acélleopárdok vértezett támadósora. Hatalmas központi erejüknek nincs hová futnia, nekiszorítjuk őket a védfal acéljának, és nincs kímélet.

Öt méter magasan tornyosulnak a hullahegyek, tankok gázolnak keresztül rajtuk visszavonultukban, füst és vér és kétségbeesés mindenütt. A falakon nyitott hatalmas lyukakban halmokban hevernek a gyalogosok holttestei. Sokan a vérbe meg a vizelettől és motorfolyadékoktól iszamós sárba fulladnak bele.

Akik az Első Hadsereg elől kereket tudnak oldani, a városba törnek be, itt viszont Harnasszosz mindenre elszánt védői és a Hajnalcsillagból deszantáló gyalogosok vadásszák le őket.

Képtelenség lenne leállítani a vérontást. Magamnak sem szabok határt.

Embereimet kivetkőztette emberiességük erkölcseiből a vihar, az atomtámadások és a sivatag átszelése, lehántott róluk minden nemes célt, amelyben valaha harcosan hittek. Nem többek démonoknál. Képtelen léptéket ölt a mészárlás. Akit az ellenség soraiból szerencsétlenségére bekerítenek, bármit tesz is, végül a hullahalmokat növeli tovább.

És mégsem adják meg magukat.

Ilyen hősiességgel még soha nem volt dolgom. Vagy ha nem az, akkor az őrület maga.

A terrai Légiók semmi áron sem hajlanak. Visszavonulnak, kitámadnak, visszavonulnak, kitámadnak. Ajax lázas tébolyba hajszolja őket. A sorok között száguldozik, mindig épp csak elkerüli a pengémet. Mindig továbbrohan. Időről időre áttörnek vonalainkon, olyan érzés, mintha a csupasz kezemmel próbálnám a gáton bedugaszolni a hézagokat az áradó víz előtt.

A harminc kilométeres hadszínteret járom, ott vagyok mindenütt és sehol. A nyugati oldalon egy tankegység kitörését akadályozom meg, a mellvértembe kapott sorozatot követően a Heszperidák lábánál csillagÖltönyt váltok. Kelet felé Szürke lövészeket üldözök a Sas-hegység sziklás buckái között. Levágok két Obszidián fanatikust, akik még lábatlanul is, a törzsükön kúszva lengetik felém a fejszéjüket. Szürke nehézgyalogság ellentámadását fojtom el, majd egy lezuhant lángHajó árnyékában pár percre megpihenek. Vizet veszek magamhoz, és felöltöm a nap negyedik csillagÖltönyét. Már nem sok működik. És az a kevés se bírja már napnyugtáig – pontosabban a csata kezdetétől számítva teljes harmincnyolc órán át.

Egy kitörési kísérletet követően Ajax a testőrei körében végül elszigetelődik. Amint meglátja, hogy felé tartok, menekülőre fogja, és a jó ötven magbéli Páratlannal a levegőn át távoznak. A Légióm kikacagja, gúnyolja. Üldözésükre indulnék, de a csizmámban már nem maradt elég erő. Thraxa is hasonlóképpen jár, öt kilométer után kénytelen visszafordulni, én ekkor új gravCsizmát kerítek magamnak. Leül mellém a tank árnyékába, átnézi az aksijait, tölti velük az impulzusVértjét.

– Kibaszott kígyópiszok – morogja csalódottan. – Olyan nagyon akartam annak a Grimmusnak a fejét.

Lövedék csapódik felettünk a tank felső részébe, gellert kap rajta, és az ég felé pattanva robban. Oda se pillantunk.

– Ezek után majd Atalantia szedi le a nyakáról.

Megvárom, amíg az utolsó aksit is rátölti a vértre. Felkapja véres pörölyét.

– Kész vagy?

– Rád várok.

De még ő sem tud velem végig lépést tartani a csatában. Fanyarpofa sem. Óránként váltogatom a testőreimet, a nyakamba szúrt, összezúzott, töltényhüvelyekből felszippantott vagy a csorba fogaimmal szétrágott stimmeken pörgök. A világ kétdimenzióssá fakult, a színek eltompultak, mint a régi, romos gyerekszoba falán a kifakult festményen. A testem ólomnehéz. A sejtjeim lemerültek. A stimmek már csak arra jók, hogy a türelmemet koptassák. Porcelánnál törékenyebb az önuralmam, bármikor hisztérikusan kacagni vagy zokogni kezdhetek.

Ahogy leszáll a nap, egy leszakított farú szállítón felvitetem magamat a viharfal tetejére.

Onnan nézem a sivatagi vihar rángásait. Az elesettekre homok szemfedő borul. Szemmel nem látható már a portemető vége, annyian estek ma el. Hisztérikus elmém elmélázik a látványon, egy csalóka pillanatra az a rögeszmém támad, hogy a bolygó felfogta, milyen messziről érkeztek ezek a férfiak és nők, és azt gondolja, alszanak csupán, ezért homoktakaróba bugyolálja őket.

Összeszorul a gyomrom a fájdalomtól. Még a lélegzetem is eláll, annyira. Kimerült testőreim gyűrűjében egy kilőtt ágyú bronzhátára kuporodom. Harnasszosz tucatnyi tisztje körében érkezik a falra. Úgy mered rám, mintha kifordítottam volna a testemet.

– Hát itt van! Azt a szarveretes mindenét! Bejártam az egész kurva frontot – harákolja. – Valami pszichogén gázt ereszthettek ránk, mert minden szerencsétlen emberünk az anyjára esküdözött nekem, hogy magát látta a harcban. Merre járt?

– Mindenütt – morogja Fanyarpofa.

Harnasszosz értetlenül bámul. Eléggé szakadt. A homlokán egy ronda sebből vér szivárog.

– Jelentést kérek – recsegem. Összeszűkül a tekintete.

– A keze, Darrow.

Lepillantok a bal kezemre, úgy fest, kiszakadt a kesztyűm. A bőröm az áthevült fémen füstölög. Felemelem, a hólyagok összeugranak. Aha, innen a fájdalom.

Harnasszosz a Hippodromnál támadó ellenséges erőkről hablatyol, meg a viharban eltévedt páncélos erősítésről, amely közeleg, hogy kisegítse az ellenséget. Válaszolnék, de kimerült hangszálaim most mondják fel a szolgálatot.

Harnasszosz pislog, valami megrémiszti. Mintha egy pók ülne az arcomon. Végigmérem a karjaimat, lábaimat. Sár, vér, por és sugárfertőző hamu keveréke feszül rám második bőrként. A vértem több helyen is kilyukadt, és beleolvadt a megégett sebekbe. Lemerült aksim már nem mozgatja az ízületes tagjait. És a mellkasomban nem enyhül a szorítás.

– Jupiterre, ember, pont most kap infarktust? – int hozzánk egy mentőst Harnasszosz. A Vonítóim közrefognak, így épp nem bukom orra. Annyi erőm sincs, hogy eltoljam őket magamtól. Rhonna siet a segítségemre, ő legalább felfogja, mi a gond.

– Ne a Légiók szeme láttára – int a többieknek. – Mire van szükséged, bácsikám?

– Stimmre – motyogom.

– Hány adagot nyomott már be?

– A combján kiürült a tár. Vagyis alsó hangon hatot.

– A nyakán meg négy szúrásnyom van.

– Tízet? Az egy istenverte lovat is kinyírna.

– Stimmre – motyogom megint szédelegve.

– Bele is pusztulna, bárgyú barom – mondja Harnasszosz, miközben ő maga is az ájulás határán áll.

– Az emberek… a sivatagba szorultak – nézek le a mélybe. Még van tennivaló. Ahogy felemelem a fejemet, azt látom, hogy Harnasszosz próbál visszanyomni ültömbe.

– Elég lesz, Darrow – fogja két kezébe az arcomat. – Már így is eleget tett. Ami még hátravan, majd befejezzük mi.

A haján keresztül a háttérben a széles mellvéd acéljába olvadt tetemeket látom. Kamaszarcú vízköpők. A szél lenyaldossa róluk a port. Kamaszok. És a mélyben a por is mennyit elnyelt belőlük.

Mázsás kimerültség telepszik rám.

– Kinek van még csizmaaksija? – kérdi hirtelen Rhonna. – Gyerünk. Hé, te, faszfej. Ide vele – Harnasszosz egyik testőrétől veszi el az aksit, és csapja rá a csizmámra. – El kell most repülnöd, bácsikám. Hallod, amit mondok? Az embereidért.

– Állni se bír – inti le Harnasszosz. – Orvos kell neki, és hordágy.

– Vissza! – morogja meg Fanyarpofa.

– Maga meg ki?

– Fanyarpofa.

– Nagy szart.

– Ő az – igazolja Rhonna. – Mickey.

– Nos, hát most én vagyok a parancsnok, Arany. Darrow-nak…

– Hacsak nincs magának is farkasprémje, hát semmi köze a falkánkhoz. Nekem tizenhat éves korom óta a falkatársam. Be kell fejeznie a csatát, uram.

Harnasszosz odalép hozzá, és az ujjával az arcába bök.

– Vigye be valami fedett helyre ezt az embert, nehogy meghaljon itt nekem.

– Ember? – kacag a szeme közé Fanyarpofa. – Hic est Lupus, seggfej.

Harnasszosz sarkon fordul, távozik.

– Támaszkodj rám, bácsikám – karol a hónom alá az unokahúgom, érzem, ahogy ránehezedik a súlyom. Persze nem tud megtartani, Fanyarpofa azonban már ott is van a másik oldalamon.

– Foglak, főnököm. Csak szépen, prímán. Még egy kis dirr-durr, és végeztünk is, igaz?

A Vonítóim a magasba emelnek. A városba áramló szakadt seregem dübörögve üdvözöl, amikor farkasprémünk ellobog felettük a Votum Halom felé. A homokos lépcsők tetején tesznek le a földre. Alattunk, a téren fegyveresek nyüzsögnek, a sebesülteket hordják a mentőegységekhez, hogy sorban ellássák őket. Az űrkilövő közelében titánágyúk durrognak.

Ha rajtam múlna, képtelen lennék talpon maradni, de a Vonítóim olyan ügyesen vesznek közre, hogy úgy tűnik, mintha a hajam szála se görbült volna. Haldoklók kiáltozzák a nevem. Ha bírok, megállok, de Rhonna és Fanyarpofa sietve betessékel a Votum család fogadótermébe. Csak itt maradhatunk magunkban, az arcuktól megfosztott Arany szobrok tövében. Végre itt lerogyhatok a lépcsőre. Eluralkodik rajtam a kimerültség, a sebesüléseim sajognak, Rhonnáék a vértemet sem merik már lehántani rólam. Egy orvos érkezik. Nem ismerős. Megfenyegetem, hogy végzek vele, ha el mer altatni. Fanyarpofa megfenyegeti, hogy letépi a tökét, ha meghalok. Rhonna megveregeti a vállát. Az orvos ad valamit, ami enyhíti a mellkasomban a nyomást. Lebénít a fáradtság, de a mennyezet háromszögű hasadékán át nyitott szemmel figyelem, ahogy leszáll az éj. A sötétségből sikolyok, lövések hangja és gépek hörgése hallatszik.

Hajnaltájt odakinn az előtérben jövés-menés támad. Fanyarpofa kimegy, hogy mi van. Rhonna egy lépcsőfokkal alattam ül, nem szól semmit, ölében pisztoly, pedig a Vonítók az egész épületet körbevették. Őrködnek felettem. Rhonna fejének jobb oldalára vér száradt. Kitárul a széles dupla ajtó, Harnasszosz és Colloway érkezik. Mögöttük Thraxa au Telemanus biceg, a vértje akár a szita, por és vér rakódott rá. Egy kötegnyi Arany lobogót hajít a földre. Utánuk még vagy tucatnyi Legionárius jön, mindegyikük nyalábnyi lobogót cipel, némelyiknek a nyelét még markolja egy vértől csöpögő Arany kesztyű. Addig rakják halomba a zsákmányt, míg Thraxa feje fölé magasodik. Akkor a szárnysegédem összecsapja sarkait, vigyázzba vágja magát, és megégett öklét a levegőbe lendítve harsogja:

– Győzelem!

MÁSODIK RÉSZ

MESTERSÉG

Könnyebb olyan férfit találni,

aki önként vállalja a halált,

Mint olyat, aki kész türelemmel

viselni a fájdalmat.

Julius Caesar

18

VIRGINIA

URALKODÓ

Vaksin bámulok bele a légyszemű kamerák kereszttüzébe. Mögöttem a hajóablakban a Luna legfelső légkörének határán úszó harcállások és hadihajók.

Nyolcmilliárd szem figyel most.

– Napköztársaság polgárai, az Uralkodótok szól hozzátok. Fájdalmas hírt kell közölnöm veletek az Arész Visszhangja köztársasági rombolónkról. Az elmúlt péntek estén, Mensis Martius harmadik estéjén a Köztársasági Felderítő Osztag bátor harcosai rövid üzenetben – amelynek valóságtartalmát az emberi és gépi irányítású radar-és teleszkóprendszerünk, felderítőhajóink és kémeink egyöntetűen megerősítették – értesítettek, hogy a Merkúr pályáján a Társadalom átfogó katonai intézkedéseket foganatosított. Az öt hosszú évvel ezelőtti Marsi Csata óta nem láttunk ilyen hatalmas erőket hadba vonulni. A közjó érdekében úgy döntöttem, hogy a végső megoldás kibontakozásáig titokban tartjuk ezt az információt.

Lelkem sötétebb hangjai azt suttogták, hogy az a reményvesztett kötelesség hárul majd rám, hogy én adjak nektek hírt rövid, de annál mozgalmasabb történelmünk legnagyobb katonai katasztrófájáról. Attól tartottam – sok más tanult, civil és katonaelmével együtt –, hogy az ellenség űrből való bombázása szétzilálja a Köztársasági Expedíciós Hadtestet, elvágja egymástól egységeiket, és a tűz, a betegségek, az éhezés és a szomj apránként végez velük. Hogy az emberiség e hatalmas vállalkozásának lüktető szívét, a Szabad Légiókat, amelyek a Lunán, a Földön és a Marson letörték a láncokat, és amelyek az eljövendő korok szabadságért harcoló Légióinak magva lehetnek, az Acéleső kíméletlenül megsemmisíti a Merkúr hegyei között és sivatagában.

Ám most a mindennél drágább szóval ajkamon állhatok elétek. Győzelem. A Szabad Légiók, amelyeknek erőit a gőgös ellenséges had tízszeres túlerővel bombázta az egekből, támadta a felszínen, de ők nem támaszkodhattak műholdas támogatásra, sem hadihajókra, Héliopolisz falainál mégis bekerítették és összezúzták a támadó előőrsöket és csapattesteket, hogy a lehengerlő túlerő ellenében is talpon maradjanak. Ez vaskos győzelem, még ha nem örökre szól is.

Ugyanakkor nem minket illet ezért az elismerés, nem hirdethetjük, hogy mi tettünk csodát. Mi éppenséggel a felelősök vagyunk, akik válságot hoztak a saját fejükre. A nagy hatalmú ellenség hamis ígéreteinek hallatán bebeszéltük magunknak, hogy ellenségünk is megjavulhat, hogy benne is felülkerekedhet a jó, és hogy zsarnokokkal is lehetséges békét kötni.

Bármily csábítónak is tűnt az ígéret, cselvetés és hazugság volt csupán, amelyet a megmaradt Társadalom újonnan megválasztott Diktátora, Atalantia au Grimmus eszelt ki. Az ő hatására törtünk meg, és dőltünk be a zsarnokság ügynökeinek. Miatta fordultunk legnagyszerűbb tábornokunk ellen, a kard ellen, amely levágta szolgaságunk láncait, és vártuk tőle, hogy fogadja el a békét, amiről ő már akkor tudta, hogy csalfaság.

És hogy erre nem szánhatta rá magát, árulónak bélyegeztük! Zsarnoknak! Örök acsarkodónak! Tőle való félelmünkben rendeltük vissza a Merkúrról a Fehér Flotta egy részét, a Honőrző Gárdát. Miután az Arész Visszhangja és hadihajói a phoboszi hajóműhelyekbe kerültek, hogy megjavítsák őket, Aquarii Imperátor mindössze a flotta felével volt kénytelen szembeszegülni az ármányos Diktátorral. És most a flotta, amely hazánkat felszabadította, szétlőtt roncsként lebeg az űrben. A ti kétszáz hadihajótok semmisült meg, pusztult el. Több ezer tengerészetek, katonátok lelte halálát. Több millió testvéretek vált ellenséges erők martalékává, amelyek felbecsülhetetlen mennyiségű és értékű közös vagyonotokra tették rá a kezüket. És nem azért, mert erősebbek voltak nálunk, hanem azért, mert a mi Szenátusunk volt képtelen dönteni.

Az Arész hadtest negyvenöt Kék kapitánya és a férjem Hetedik Légiójának huszonnyolc dühödt Centúriója felé intek. Míg testvéreik a Ladonon pusztulnak, ők itthon vesztegelnek a Lunán, hiszen a Merkúr fél évvel ezelőtti dicsőséges felszabadítása utáni Diadalra hazarendelték őket, és itt szorultak. A Szenátus elrendelte Diadal miatt vergődnek most távol testvéreiktől. A sors fájó fintora ez mindenki számára. Ahogyan az én szívemet szúrja az a tüske, hogy Sevro inkább akart bosszúálló apát játszani, mint hogy a férjemmel tartson, és a harc végéig mellette álljon. Mellettük. Integetek a derék, nemes katonáknak.

Arész Visszhangja és a Hetedik négy nap múlva indul a Merkúrra. A Szenátus úgy határozott, hogy nem ad melléjük nagyobb erőt, pedig a Hamu Ármádiával szemben bukásra vannak ítélve. Ám őket ez sem tarthatja vissza, mert soha nem hagynák cserben az övéiket.

Ha hatalmamban állna, bolygóközi véderőnk minden egyes flottáját elküldeném velük. De nem az én hatalmamban áll. Hanem a Szenátusotokéban. A válság kezdete óta kérem őket, hogy tegyék meg ezt a lépést, hozzák meg ezt a döntést. Adják a felmentő flottához a Föld és a Luna Honvédő Gárdájának, a Mars Ekliptikus Gárdájának hajóit. De a simabeszédű Vox Populi minden alkalommal elutasította a kérésemet. Nem hajlandóak cselekedni. És ebben ti is támogatjátok őket.

Az utóbbi hónapokban sokszor hallhattam az Új Fórum csarnokaiban, Hüperión utcáin, Köztársaságunk újdonatúj csatornáin, hogy magukra kellene hagynunk a szabadságnak ezen fiait és lányait, ezeket a Szabad Légiókat. Sokszor hallottam, ahogy mindenki füle hallatára, nyíltan, szégyenkezés nélkül egyre többen nevezik őket Elveszett Légióknak. Leírtátok őket, pedig mindenkinél bátrabbak és kitartóbbak voltak, elmondhatatlan borzalmakon mentek keresztül értetek. Leírtátok őket, mert féltek egy esetleges újabb megszállástól, féltek, hogy a néhai Társadalom ismét vassal törhet be egünkre. Féltek, féltünk kockára tenni azt a kényelmet és szabadságot, amelyet éppen ezek a Szabad Légiók nyertek meg nekünk a saját vérükkel…

Megmondom, én mitől félek. Attól, hogy az idő felhígította álmainkat! Félek, hogy nagy kényelmünkben már-már elhisszük, a szabadság alanyi jogon jár! – hajolok előre, a kamerák szemébe. – Félek, hogy eltökéltségünk lágyulása, a viszály és furkálódás, amelybe romlottságunkban belesüppedtünk, eltávolít minket az egységtől, amely korábban ebbe az igazságosabb világba segített bennünket, ahol az egyenlőség és a szabadság sok ezer év óta végre ismét megvethette a lábát.

Hagytuk, hogy a törzsi acsarkodás szétszaggassa egységünket. A vagyont halmozzuk, az erőszak eltántorít bennünket a szavazatunk érvényesítésétől. Cirkuszt csapunk ahelyett, hogy fogcsikorgatva ugyan, de kiállnánk a közös célért – hallgatok egy sort, azt akarom, hogy az üzenet elváljon a beszéd többi részétől, mert tudom, hogy a Szindikátus Királynője, legyen bárhol is, érteni fogja hadüzenetemet. – Ellenségeinket mi magunk támogatjuk. A lunai Szindikátushoz hasonló terrorista szervezetek és leányvállalataik termeszként rágják szét életünk és szabadságunk alapjait, ők üzletelnek a Társadalommal és a Varég kalózokkal, ők adnak el nekik jó pénzért hélium-3-at, hogy hadigépezeteiket működésben tarthassák.

A drónkamerák hátterében, az árnyékban zsongani, sustorogni kezdenek.

– Félek, hogy ez a szakadárság visszalök bennünket abba a rémisztő időszakba, amelyből épp csak kiverekedtük magunkat, csakhogy a sötétségnek ez az ismét eljövendő kora még kegyetlenebb és mocskosabb lesz, minden ízében átjárja majd a gonoszság, amelyet győzelmünk gerjesztett ellenségünkben.

Mindenekfelett hiszek abban, hogy az igazság testet ölt: a Szabad Légiók nem vesztek el – csapok öklömmel az emelvényre. – Még ha mi cserben hagytuk is őket, ők nem tesznek ilyet. Nem adták át magukat a kétségbeesésnek. Hátat fordítottunk nekik, atomfellegek borultak rájuk, de ők győzedelmeskedtek. Csakhogy győzelmük dacára is kifutnak az időből. Atalantia pengéjét kicsorbították ugyan, akarata azonban nem tompult. Ezek a szabad emberek most Héliopoliszba és a környező kietlen vidékre ásták be magukat, az ellenséges gépezet pedig már ismét feléjük robog. Készleteik fogyóban. Körbevették őket. Erejük eltörpül a rájuk támadókéval szemben. Értetek vitték vásárra a bőrüket. Most rajtatok a sor, hogy kockáztassatok, hátha ti is tehetnétek értük valamit.

Hozzátok szólok most, Köztársaságunk népei, kérlek benneteket, fogjunk össze. Támogassátok Szenátoraitokat, hogy mondjanak nemet a rettegésre, rázzák le végre magukról az önérdek bénultságát. Hogy ne remegjen a kezük a megszállás gondolatára, hogy ne akarják csakis maguknak azt, ami a közé, ami a tiétek, hogy ne rejtőzzenek a ti hadihajóitok mögé, hanem trombitálják össze szellemiségünk felbőszült angyalait, és induljanak meg a Merkúr egéről felénk tartó elnyomás és zsarnokság ellen, mentsék meg Szabad Légióinkat.

Hagyom, hogy gyökeret verjen a csend a szabadok szívében, és az enyémben. A végítélet ideje előtt volt egy pillanat, amelyet mindig a szívemben dajkálok, mint sötét napon a gyertyaláng emlékét. A béke pillanata, amikor Darrow még nem volt a férjem, és ott ültünk együtt a Földön a tengerpart homokján, néztük, ahogy Sevro és Victra kiúszik a sasfészkekhez. Darrow Paxot ringatta a karjában. Akkor találkoztak először. De már akkor szerette, mert az én fiam volt, és lassacskán kezdte felfogni, hogy az ő kisfia is, a mi kisfiunk, akit együtt alkottunk meg.

Pax mellkasához szorította a fülét, hallgatta a szívdobogását. Akkor mesélte el, mit érzett, amikor a Phobosz Kaptárainál kimondta a hadüzenetet. Hogy már túlságosan eltávolodott, hogy hallja az apja vagy Eo szívverését. És akkor és ott a sötétben hirtelen meghallotta helyette a saját népe szívverését. És a fiunk szívének dobbanásaiban ugyanazt a ritmust, ugyanazt a szívet hallotta megint.

Szellemem soha nem ért fel a férjem szelleméig. Sok éven át vezetett a bűntudat, a kötelesség, és csak nagyon ritkán a szeretet ebben a harcban. Mindennél erősebb volt bennem a rettegés, hogy ősi vérem hűvös természete örökre megfoszt a szenvedélytől, hogy én is meghalljam a nép szívdobbanásait.

De most már hallom. Hallom, ahogy lüktetnek mögöttem a szabad szívek. Hallom őket a szabad űrben járőröző lángHajók priccsein, az aszteroidabányák sötét tárnáiban, a hátországi kereskedelmi állomások füstös kunyhóiban, az ércszállító hajókon, a mélyűri átjátszóállomásokon, a Phobosz zajos szerelőcsarnokaiban, ahol a szabadságunkat védő hajókat gyártják, a Mars megapoliszaiban, az elbukott Olümpia zavaros utcáin, Thesszaloniké viharos borbazárjaiban, az Égei Citadella néma árnyai között, ahonnan valamikor régen az apám fogta két marokra a bolygó nyakát, és amelynek tornyai most egy felakasztott, mégis halhatatlanná vált lázadó lány emlékének adóznak. Hallom az echovárosi dzsungelekben, Régi-Tokió csillogó tornyaiban, Új-Spárta katonai kiképzőmezején.

Ez a kitartó szívverés azonban kezd halkulni, érzem. Az átmeneti táborokban, a túlzsúfolt börtönökben, a lepusztult városokban, a motivációjukat vesztett munkásokkal telezsúfolt bérházakban, a Luna utcáit dúló Vox hordák kántálásában és a hatalom csarnokaiban, ahol a Szenátus már csak arról sugdos, hogy miért mekkora árat kérnek.

Ezek a gyengülve dobogó szívek hamarosan Új-Théba hamvainak némaságába vesznek. A Patkányháborúban halott városokká tett bányavárosokéba. Nyugat-Hüperión romkerületeibe, amelyet a Tömbháború pusztított el. És a Héliosz sugárfertőző viharvidékeibe. Félek, hogy honfitársaim a beszéd végeztével már térnek is vissza saját kis problémáikhoz. Mert így megy ez mindig. A pillantás elkalandozik, és a talmi csillogás csapdájába esik.

Testvéreim – csuklik el a hangom. Soha ennyire nem hiányzott még a férjem súlyos keze a vállamról. És a fiam sem vár rám a hajón, hogy alaposan szétcincálja a beszédemet. – Testvéreim… felvirrad majd a hajnal, amikor ezek az ellenséges, sötét órák, a gyűlölet és erőszak napjai ködös emléknek tetszenek majd, ám a pokolból kivezető út hosszú, meredek és komor. Ne csüggedjetek, ne lankadjatok, ne hagyjátok el testvéreiteket, és soha egy pillanatra se felejtsétek, hogy ebben a sötétségben csakis mi visszük a szabadság lángját. Testünk minden sejtjével óvnunk kell. Ha nem most, akkor mikor? Ha nem mi, akkor ki? – lendítem a magasba összeszorított öklömet. – Üdv, szabadság!

A terem végében a porond reflektorfényén túl egy öreg Vörös takarító megfeledkezik magáról, és aprócska tüdeje minden erejéből elbődül:

– Üdv, Arató!

– Üdv, Arató! – csatlakoznak hozzá többen is, és lassan a fél terem harsogva köszönti a férjemet. Ám a másik fele hallgat, mint a sír.

Ebben a pillanatban szívemtől háromszáznyolcvannégyezer kilométernyire, a távoli Dél-Pacifika kontinense felett ezer kilométeres magasságban pályára áll a Föld kedvenc fiáról és lányáról Dél-Pacifika ikreire keresztelt iker lövegegység, egy új prototípus, amely messze tekintő szenzorait a Merkúr körüli pályától elválasztó tíznapnyi, kihalt űrre szegezi. Majd óránként 320 000 kilométeres sebességgel lövi ki a lopakodó-polimerből készült rakétahadait, amelyek nem halált visznek, hanem élelmet, sugárzás elleni orvosságot, harci eszközöket, és ha a férjem még életben van, akkor a remény üzenetét.

Nem hagytalak el. Eljövök érted.

Addig viszont tarts ki, szerelmem. Tarts ki.

19

VIRGINIA

TŰSAROK

A Luna egy álom, robaj, fényvillanás, katyvasz, parádé, szülő, vérszívó, drog, koldus, siralom, Hüperión külvárosa és a jövő emlékezete, amelyet akarni véltünk. Négy bolygó és harminc hold gyermekeinek bakancsos lába csattog sáros, pocsolyás utcáin – tucatnyi flotta ereje. Nyüzsögve másszák meg élő és halott fémlétráinak labirintusát. Csupa zseni, építész, ostoba bunkó, csaló, harcos, az elveszettek és megtaláltak, a közönyösök. És a Luna ugyanolyan közönyösen várja, veri, fojtogatja, kavarja és fosztja meg őket az ígéretektől, melyeket korábban tett nekik.

Mindenki a Fények Városának nevezi, de az otthonának senki.

– Mit jelent neked a Luna, Centúrió? – teszem fel a kérdést a Büszkeség Egy fedélzetén kialakított magánirodámban leszállás közben. Nakamura a Dél-Pacifika napos partján nevelkedett, ahol a legmagasabb épület a száz kilométernyire álló gabonasiló volt. Én neveztem ki őt az Oroszlánőrségem Vezérének, a saját Házam Légióiból válogatott elit Gárdám parancsnokának. Az ezer marsi között ő az egyetlen terrai. A hírnevére nem kell jobb bizonyíték annál, hogy az ezer közül egy sem kérdőjelezte meg a választásomat. Hatosnak nevezik, mert mindig ott van mögöttem, hogy fedezzen.

– Futóhomok – vágja rá a holdra utalva.

Válasza tökéletesen tükrözi távolságtartó jellemét. Férjem összes embere közül őt irigyeltem tőle a leginkább. A híre messze ér, egója az árnyékánál is kurtább. Ruganyos, de megtörhetetlen. Durva, de nem kegyetlen. Az elmúlt hetekben rendkívüli ügyességgel és eleganciával vezette a nyomozást a fiam elrablása ügyében. Amikor Ephraim ti Horn megkísérelt szöktetése kudarcba fulladt, és a hajójuk lezuhant, Paxot és Electrát mintha elnyelte volna a Hold. Minden erőmmel harcoltam az ösztönös késztetés ellen, hogy azon nyomban darabokra szedjem a várost, a világot. Hiszen tudhattam, hogy ha köztársasági kémek árasztják el minden zegét-zugát, azzal megsemmisítem a nyomokat. Szike kellett, amilyen Holiday.

– Hát maga, asszonyom? – hajtja be tokjába a kargép kijelzőjét.

Hogy nekem mit jelent a Luna? Mit is felelhetnék erre? Ezernyi mindent egyszerre.

– A megújulást – mondom végül, de az ablak tükrén látom, ahogy fintorog. Daxóhoz hasonlóan ő sem állhatja a sekélyességet. – És egy nap talán tényleg megtörténik. Anyám egyébként imádta. Mielőtt úgy döntött, hogy inkább leveti magát a szakadékba és elhagy bennünket is, csak ne kelljen még egy napot az apámmal töltenie, egyszer azt mondta nekem, hogy a Luna varázslat. Mert ez az egyetlen hely, ahol még Nero au Augustus is kénytelen fejet hajtani. Persze úgy értette, hogy Octavia előtt. Gondolom.

Holiday várja a magyarázatot. Sokkal nagyobb kincs ő nekem, mint hinné. Főleg az utóbbi napokban. Majdnem mindenkiből végeérhetetlen és fárasztó páváskodást vált ki a hatalom elvesztésének soha be nem vallott lehetősége. Csakhogy Holiday majdnem mindenkivel ellentétben nem keresi az alkalmat tarka tollak villogtatására. Hallgat, mert elég zaj érte már a fülét, és tudja, hogy az igazság aprócska, könnyű, súlytalan léptekkel érkezik, már ha érkezik egyáltalán.

Az ablakhoz lépek.

– Van itt valami – mondom. – Valami… más, ami Octaviát gyötörte. Te is ismered az érzést, Centúrió – pillantok hátra. Épp Quicksilver Zenit-tornya mellett haladunk, a felhőkarcolók gyémántfoga tükröződik a szemében. – A hold éhezik.

Ahogy egy felhőbe hatolunk, egyetértőn felmordul.

Alattunk a létezés tébolyában sistereg Hüperión. Tiltakozók szállták meg az utcákat, rettegnek az Arany hódítók felbukkanásától. Az Optimata és a Vox utcára csődült tömegei között kitört az erőszak. Az Őrök szirénái ezüstre, zöldre festik az eget. A tömegközlekedés villamosait a sztrájk lebénította, így csak a levegőben lehet eljutni bárhová.

– Hallottál Silenius Tűsarkáról?

– A Föld Meghódítását követően a leghatalmasabb Házak a földeken kezdtek marakodni – feleli Holiday. – Silenius választásra kényszerült. Ha balra nézett, anarchia, ha jobbra, zsarnokság. De ő rátalált a középen húzódó keskeny ösvényre. Olyan keskenyre, hogy csak a tűsarok hegye fért el rajta.

– Nocsak, nocsak, valaki ráérő idejében az Elmélkedéseket olvasgatja?!

– Ha Virginia au Augustus olvasnivalót ajánl valakinek, és az nem olvassa el, akkor az a valaki nem érdemli meg az olvasás képességét.

– A férjeddel is ezen a Rezes nyelven társalogsz? – vonom fel a szemöldökömet.

– Akkor az a valaki egy kibaszott hülye – vigyorodik el.

Elmosolyodom, nincs jobb a nyers bóknál.

– Nem számít, mit gondolsz Silenius politikájáról, bölcs ember volt. Tisztában volt vele, hogy a ravaszság kulcsa a türelem. Theodora kiderítette, hogy Basilus Szenátor kenőpénzt fogad el a Sugár Művektől. A jövő hónapban felmentem tisztségéből, és hagyom, hogy visszavonuljon Echovárosba, az otthonába. De még idén kelleni fog a helyére valaki.

Csak pislog, ahogy leesik neki, mire célzok.

– Nem hinném, hogy jól állna nekem a tóga, asszonyom.

– Hány olyan Pretoriánus Szenátor volt, aki Silenius Elmélkedéseiből idézgetett? Egy sem, ha engem kérdezel. Rhone ti Flavius kivételével te vagy a leghíresebb élő Szürke. És a Föld imád – teszem a vállára a kezemet. Jóval alacsonyabb nálam, de a válla széles, alakja tömbszerű. Mint egy pitbull, semmi nyak. – Kellenek a szimbólumok, Nakamura. A régiek túlságosan is megkoptak már. Legalább gondolkodj el rajta.

Kötelességszerűen biccent, de az ő tudatában a jövő rövid, egy lépés a halálig. Mint minden született katona, soha nem látja, hogyan gondolkodhatna hosszú távú döntéseken, amikor a holnap sem biztos. Bármennyire is ragaszkodom a személyéhez, most jobban örülnék, ha a Merkúron lenne a férjemmel. Egyébként Sevróval is így vagyok. A férjemnek szüksége van lelkiismeretre. Thraxa és Orion nem kifejezetten békítő hatást gyakorol rá. Harnasszoszról nem is beszélve. Olyanok, mint a kutya meg a macska.

A kargépemen bejövő hívás villan. Nakamura már távozna is, hogy magamban intézhessem a beszélgetést, de megállítom.

– Ne menj ki – intek az asztalomnál álló egyik ranádiumszék felé. – Kíváncsi leszek a véleményedre.

Leül, én pedig megnyitom a vonalat, kiteszem az asztal kivetítőjére. Táncos jelenik meg előttünk deréktól felfelé. Az utált tóga helyett állógalléros, sötétvörös zakót visel. Öregszik. És mintha hetek óta szemhunyásnyit sem aludt volna. Hogyan is alhatott volna, amikor én is, illetve a lunai védelmi flotta Kék parancsnoka, Zan FőImperátor és a körülötte kikristályosodó radikális baloldali szerveződés is a szavazást sürgetjük? Apám mondása volt, hogy „Sose bízz abban a férfiban, aki ostrom idején aludni tud. Vagy lusta, vagy áruló.”

– Nohát, kit látok. A hű ellenzéket – mosolygok rá.

– Uralkodóm – szólal meg olyan könnyed egyszerűséggel, mintha azt mondaná, hogy kávé vagy épp mogyoró. – Átkozottul csinos szónoklat volt, el kell ismernem. Egy kiló aranyozott palatinusi kígyószarra mondom, csak nem Churchill?

– Az ember nem változik. Akkor miért kéne a beszédeken változtatni?

Mély ráncai és májfoltjai dacára is kevés jóképűbb Vöröset láttam nála. Elhúzza a száját.

– Bevallom, furcsa érzés. Korábban neveztek már mások is árulónak, Daxo, Quicksilver és Orion is, de azt nem hittem volna, hogy valaha a te szádból is hallanom kell.

– Nem kifejezetten…

– Virginia.

– Jó, talán igen – seprek le mély sóhajjal valami láthatatlan szöszt a zakóm ujjáról. – Viszont megnyugtatlak, csakis szónoki fogás volt – folytatom. Táncos nem áruló. Egyszerűen csak fél, de ha az ember egy Vöröset ezzel vádol, akkor arra ráharap, szájzárat kap, el nem ereszti. – Nem kellene így lennie, ugye tudod? Ha mi ketten összefogunk, csodákat teszünk.

– Volt pár szép pillanatunk, tény.

– De…

– És kezdi.

– De a rendszer nem úgy működik, ahogy kellene. A katonai irányítás megosztottsága olyan hiba, amelyet jó előre láttunk, de elfogadtuk, mert azt hittük, mind egy irányba tartunk. Felelőtlenség volt, ugyanakkor nagyon is érthető. Tény azonban, hogy az ellenség nálunk gyorsabban és nagyobb titokban tud cselekedni, ráadásul némely Szenátor többre tartja a tógáját, mint a háború folytatását. Pedig az ellencsapásban hatékonynak kell lennünk.

Mivel tisztában van azzal, hogy a tiszteletteli társalgást értékelem, semleges, kiegyensúlyozott hangon felel:

– A Szenátusnak az a feladata, hogy kellemetlenkedjen, Virginia. Ez a zsarnokság ellensúlya. Te is éppolyan jól tudod, mint én, hogy ha a végrehajtó hatalom egyszer valamire ráteszi a kezét, azt többé nem ereszti. Megtartja. Örökre. Te ismered a mértéket. És megfontolt vagy. Ha átmenetileg átadnánk neked a védelmi flották felett az irányítást, egy ideig talán minden rendben folyna. Talán. A te vétked azonban éppen az, hogy hiszel abban, hogy a bölcsesség ragályos. Pedig szarveretesen nem az. Nem lehetsz örökké te az Uralkodó. És ha például Daxo követ a poszton?

– Vagy esetleg Zan? – vetem fel.

– Vagy Zan – dörzsölgeti az állát. – Egyetlen ember akad még rajtad és rajtam kívül, akivel nem futna zátonyra a világunk. Publius. Pedig önelégült kis pöcs.

A Vörösek nem állhatják a Rezeket.

– Publius? Haha, ő mást se csinálna, mint álló nap a polgári kötelességekről szónokolna.

– És levest mérne a szegényeknek.

– Míg a kamerák veszik.

– Természetesen – bólint, és összemosolygunk. Aztán mindketten visszahúzódunk a saját küzdősarkunkba, onnan folytatjuk. – Térjünk a lényegre. Tudod, hogy a Szabad Légiók a szívem közepe. Hiszen ők a Mars legjava. És Darrow-t fiamként szeretem. De neki vége, Virginia. Amikor értesültem, hogy Tükhében ért földet, én eltemettem. Add fel ezt a keresztes háborút. Mindannyiunknak jobb lenne.

Végighallgattam a beszédét, amelyben leleplezte a próbálkozásomat, hogy elküldjem a flottát. Úgy festett, mintha a saját fia koporsójához gyűjtené a szegeket. Nyilván gyötri a bűntudat.

– Ha még életben van, akkor is bekerítették – folytatja. – Atalantia csaliként lógatja be az orrunk elé. Újabb csapda. Van még hajónk, küldhetnénk, de akkor egy másik bolygónk maradna védtelen. Kicsalogatnak, el a bolygóink védelmi tűzerejének a közeléből, és végeznek velünk. Vagy elosonnak mellettünk, és a bolygót végzik ki. Támadáskor sérülékenyek vagyunk, de a védelemben erősek. Ki maradt, aki az űrharcban felvehetné a versenyt Atalantiával és Arany Prétoraival? Zan? – ingatja a fejét. – Őt Atalantia lenyelné keresztben.

– Majd Kavax, Niobé és az Arcos mátriárkák vezetik a flottát.

– Aranyak Aranyak ellen – gyűlöli, hogy a végén mindig ide jutunk. Mert ő is pontosan tudja az okát. – A mieink mind hatvan felett járnak. Atalantia most van a csúcson. Ajax felfelé tart, a testet öltött borzalom. Atlas pedig… tény, hogy alsó hangon is legalább ötszáz olyan emberük van, aki elől még maga Nakamura is a lába közé kapná a farkát, úgy iszkolna a hússzálazóban.

A vén katona szereti az efféle fordulatokat. A hússzálazó az a fajta zárt harc, amikor egy hajón az ellenséges erők ugyanarra a folyosóra küldik embereiket, és azok addig vágják egymást, míg valamelyik fél el nem fogy. Gyalogsági kifejezés, és mint ilyen, meglehetősen nyers.

– Vagy inkább ötezer – mormolja Nakamura. Nem a látványosságok embere, most is inkább a nem létező puskát emeli célzásra. A fajtám csúcsragadozóival szemben ez az egyetlen életbiztosítása. Egyszer láttam, ahogy közelharcban leszedett egy Páratlant. Azt is tudom, milyen árat fizetett érte. Mindkét lába combtól lefelé bionikus pótlás. De legalább passzolnak a robotikus szemeihez.

– És akkor Aja ivadékával nem is számoltunk – motyogja Táncos. – Mert mi lesz, ha Ajax elkapja a Reynardot? Kavax még a kertben sem tud körbesétálni.

Ő is tudja, amit én. Darrow volt az a földindulás, természeti csapás, aki győzelemről győzelemre vitt bennünket. És amikor az Arany Legátusok és Prétorok más vezéreinkkel akadtak össze a csatamezőn, kivétel nélkül fasírtot csináltak belőlük. Hiába szeretnénk, ha az aljaSzínek is felérnének a harcban a Páratlanokhoz, a nyomukba sem érnek.

Darrow nélkül nem bízik az erőinkben. Mégis kockáztatnunk kell.

– A férjem és a Szabad Légiók a két legerősebb szimbólumunk, Táncos. Ha a Köztársaság lemond a Szabad Légiókról, a Mars cserben hagyja a Lunát. Akkor Atalantia megszerzi magának. És ha a Lunát elfoglalta, megszállja a Földet is. És a Mars egyedül marad. Csak idő kérdése, mikor bukik el. Szükség van alternatívára. Kompromisszumot kell kötnünk. Én odaküldöm a saját hajóimat, Kavax és Arcos is velük megy, de kell még vagy száz hadihajó a védelmi flottákból, hogy esélyünk legyen Atalantia ellenében. Vagyis alig a lunai flotta egyharmadát kérem.

– És ha veszítetek?

– Nem fogunk.

Egy ideig némán ül, csak az aránytalanul nagy kezeit dörzsölgeti. Ahogy lassan döntésre jut, szépen lassul a kézmozgása is. Fel sem kell néznie, már hallom, hogy becsukódik az ajtó. Elbaltáztam a lehetőséget, ha volt egyáltalán olyan.

– Nem kockáztathatom, hogy idehozzák a bombázóikat. Az atomot – mondja. – Talán nem állhatom ezt az emberi ingoványt, de akkor is ez az élet.

– Akkor jó egészséget és rossz szerencsét kívánok neked.

– Várj, Virginia – szól hirtelen, amikor a kezem már a megszakítógomb felett lebeg. Előrehajol, suttog: – Tisztában vagy vele, hogy el fog fajulni, igaz? Ha esetleg lezuhannék egy erkélyről, vagy félrenyelnék egy szálkát…

Ez elevenembe talál.

– Szomorú. Én soha nem kevernélek össze Harmonyval. És te még most is, ennyi idő után is azt gondolod, hogy olyan vagyok, mint az apám. Vagy inkább a testvérem?

– Nem rólad van szó. Hanem a népedről.

– Mármint Daxóról.

– És Theodoráról. A Hetedikről, az Arcosokról.

– Kézben tartom őket.

Ha tudná, hogy Sevro is itt van, ráadásul senki sem néz a körmére, összeszarná magát.

– Vagy hazudsz, vagy részeg vagy. Mindketten tudjuk, hogy Darrow és az Arató nem ugyanaz. Márpedig az Arató nem azért volt képes belevájni a fogát a Társadalomba, mert jobb katonai stratéga lett volna, mint a Hamu Lovagja volt. Körülötte bárki fanatikussá válik. Ez az ő nagy adottsága. Te is tapasztaltad.

Igen. A saját szememmel láttam, hogy a pilótái „Polüphémosz!” kiáltással élő bombaként repültek bele a lángHajók parancsnoki hídjába, míg végül az Aranyak kénytelenek voltak áthelyezni azt a hajóik szívébe. Ahogy a fegyvertelen aljaSzínek a csupasz, rongyos testükkel csapatostul rohantak le állig felfegyverzett Arany lovagokat, hogy a puszta testsúlyukkal a földre szegezzék őket, és társaik a fegyvereikkel bevégezhessék a harcot. Hogy leteperjék őket, mint a kutyafalka a párducot. Ajkukon a férjem nevével rohantak a halálba.

– Nem azért tettem le a fegyvert, mert nehéz lett a kezemnek, vagy mert öreg vagyok – mondja. – Hanem hogy ellensúlyozhassam az Aratót, ha már a Légióinkban ezt nem tehettem meg. Akadnak, akik szó szerint istennek tartják. Ha azt gondolnák, ő azt kívánja… egész városokat kiirtanának. És engem is meggyilkolnának.

Van benne valami törékeny, de nem a teste elhasználtsága miatt. Még soha nem mutatta nekem ezt az oldalát. Csakhogy a törékenység nem gyengeség. Sokkal inkább a bekerített szellem kimerültsége, amely már csak ölni képes.

– Ha meggyilkolnának… a Vox bosszút fog állni.

– Ügyelek az enyéimre – ígérem. – Bárcsak hihetném, hogy te is hozzám hasonlóan az irányításod alatt tartod a tieidet. Három nap múlva találkozunk, Szenátor. És inkább ne egyél halat.

Akkorát csapok a kargépemre, hogy sistereg. Beviszek neki még egy ütést. Mi értelme mindenkinél okosabbnak lenni, ha senki nem hallgat az emberre? Az apám is ezt érezte? Meg a testvérem? Lehet, hogy az idegesítő meg nem értettség a gonosz táptalaja?

Holiday figyeli, ahogy a vér csepeg az öklömből. Szinte cseppentében megalvad. Ezzel a genetikai áldással még Mickey sem vehetné fel a versenyt.

– Ha azt mondanám, hogy öld meg O’Faran Szenátort, megtennéd, Centúrió?

– Nem, asszonyom.

– Miért nem?

– Mert ha Darrow és Orion meghal, maguk ketten maradnak a Köztársaság.

Nem tudjuk, hogy élnek-e még. Az egész bolygóval megszűnt minden kommunikáció. De elvetem a kishitűséget. Darrow és Pax nem hal meg. Ez az én életem kettős alapszabálya, amit egészen addig igaznak és megingathatatlannak tekintek, amíg az ellenkezőjére nincs kézzelfogható, cáfolhatatlan bizonyítékom.

Lenyalom a megalvadt vért.

– Jó válasz.

Az apámnak még Kavax se mert volna ilyen feleletet adni. Ha Holiday csak sejtené, milyen erősen kell kapaszkodnom a jelenlétébe, hogy visszafoghassam énem sötét oldalát, valószínűleg biztosabbnak érezné pár sorozatot beleereszteni a koponyámba.

– Gondoskodj róla, hogy még egyszer tudatosuljon mindenkiben, hogy aki csak egy ujjal is hozzáér Táncoshoz, az életében utoljára az én arcomat fogja látni a Mélysír magánya előtt.

– Igenis, asszonyom. De nem miattuk kell aggódnia – mondja, majd halkabbra fogja. – A Hetedik a falat kaparja. Szerintük a Szenátus tele van árulókkal. Ha Sevro beállít hozzájuk…

– Harmincezres elit rohamosztag várja az utasításait a Citadellától húszpercnyire. Tisztában vagyok vele, Nakamura. Nagyon is – nyújtóztatom ki a derekamat, ahogy a hajóm a Holdcsarnok landolóterére ereszkedik. – Silenius végigsétált az ösvényen. Mi is végigjutunk a miénken, ebben nem kételkedem.

– Mitől olyan biztos benne?

– Nos, kezdjük azzal, hogy a mi lábunk sokkal kisebb.

20

VIRGINIA

POLITIKAI KALANDOROK

Személyes bizalmasom, Daxo au Telemanus saját égibázisa, ahol nem mellesleg az elmúlt tíz évben a Vox politikai nemezise, az Optimata párt is székelt, a köreikben hírhedt Diktaion Antron a Citadella felett lebeg. Pont úgy néz ki, mint egy agy. Maga Daxo tervezte. Fentről nézve mondjuk ezerszer inkább emlékeztet egy pár duzzadt herére. De ezt a Köztársaságban négy ember merné a szemébe mondani. Éveken át elvártam tőle, hogy a Békesség tengere felett állomásoztassa, hogy fenntartsuk hivatalom pártatlanságának látszatát. És a táj esztétikáját.

Már egyik szempont sem lényeges.

Dupla kupolája alatt hadsereg gyülekezik. Vért helyett magasan gombolt öltönyben, a vitézség rendjelei helyett oroszlánkitűzővel és puskák helyett kargéppel felfegyverkezve. Az Optimata párt politikai kalandorai készen állnak a csatára. Ahogy Daxo lebegő hivatala is.

Felfújható ágyak sorakoznak a folyosókon és az irodákban, a szavazást megelőző hetvenkét órás villámháború alapja stabilan áll. Kávéskocsik zötyögnek mindenfelé, orvosok készítik a stimmállomásokat. Az élelmiszerkészleteket ellenőrzik. Több tucat Szenátor jelentkezett be holografikus kapcsolattal hüperióni otthonából vagy a Citadellában lévő irodájából.

A Daxo irodáját ölelő gravitációs akna mentén, a kupola alatt kialakított többsornyi adatÁllomásnál politikai kalandorok ülnek.

Ahogy belépek, taps, üdvrivalgás fogadja a beszédemet. A Szabad Légióban harcoló honfitársaik tiszteletére a Marsot éltetik.

Tudják mind, hogy ez a szavazás sorsdöntő lesz. Nem egyszerűen csak a tényleges, anyagi következményei miatt, hanem mert a fennálló politikai környezetben is földrengető változásokat hozhat. Évekkel ezelőtt megmondtam, hogy a Színek törzsi erőstruktúrája bolygóközi nacionalizmusba fog átváltani. És most, hogy ez bekövetkezett, mindenki úgy pislog, mintha az érdekcsoportok a semmiből öltöttek volna testet.

Mi azt kockáztatjuk, hogy elveszítjük a lunai mérsékelteket, akik rettegnek a háborútól. Táncos azt, hogy a marsiak nagy része fordul el tőle, és a Vörösek mind, akik ugyan ellenem szoktak szavazni, de a férjem győzelmét követően nyilvánvalóan ismét visszataláltak a régi lelkesedésükhöz a személyével kapcsolatban. Ami a Földet illeti, az szabad prédává válik. A sok helyezkedést és alkudozást követően azonban a Rezek és az Obszidiánok fogják eldönteni a szavazást, márpedig ők bejelentették, hogy egymással szolidárisan szavaznak. Ha az egyiket visszük el, akkor késhegyre menő harc lesz. Ha mindkettőt, fényes győzelem. Ha az alapjaink futnak ki alólunk – a Szürkék, Ezüstök és Fehérek –, akkor kitör az őrület. A legnagyobb baj az, hogy tudom, Sefi nincs sem a földi, sem a lunai birtokain. Hetekkel ezelőtt elosont a Marsra, hogy az olümpiai egységeikhez csatlakozzék. Egyre több Obszidiánt von ki titokban a Légiókból, egész egységek szívódnak fel. Titkos terveket szövöget. Azt hiszi, nekem nem tűnik fel. Csak az a kérdés, hogy a tervei hogyan illeszkednek az enyémekhez, vagyis a Szenátorai kire voksolnak majd. Mert erről tényleg halvány fogalmam sincs.

Daxo első számú Rózsaszín gyakornokától, Flagilustól kérdezem, merre bujkál a gazdája.

– Caraval Szenátorral van megbeszélése.

– Megbeszélése? Az irodájában?

Flagilus írnokhada összenéz, kuncogás.

– Mi is el vagyunk képedve. Úgy fest, a Szenátornak több vér van a pucájában, mint azt az állásfoglalása alapján sejthettük. Telemanus Szenátor arra kéri, Uralkodóm, hogy tisztelje meg őt a társaságával.

Kis csalódás. Nincs más, aki rajta kívül olyan élvezetét lelné ebben a bizarr sportban, mint én. Gyerekkorunkban nem álltunk közel egymáshoz. Igazából kicsit viszolyogtam a gondolkodásától, attól, hogy az agya egy folyton zsákmányra leső cápáé. Csakhogy amikor a tengerben beütöttem a fejemet egy korallzátonyba, és elveszítettem az eszméletemet, nem Pax vagy a nővérei, és nem is Kavax pumpálta a mellkasomat.

Akkor megmentette az életemet, és mint később kiderült, ez szokásává vált. Amikor leestem apám kincset érő napvér lováról, és eltörött a lábam, számolatlan délutánt töltöttünk együtt gyerekes és nevetséges játékelméleteket gyártva és mindenféle vélt problémáról vitázva.

Daxo nélkül magányos vállalkozás volna az enyém.

– Várhatnak – nyugtat meg Holiday, aki ezek szerint figyeli minden rezdülésemet.

– Ennyire nyilvánvaló vagyok?

– Trigg nélkül soha nem innék tequilát – mondja. – Az aggyal már hetek óta ezen dolgoznak. Öt percet várhat még a munka.

Ennyi elég is kifogásnak. Rámosolygok.

– Vigyázz a politikai kalandorokkal. Ragadozók.

– Azzal Atlas is próbálkozott. Akkor kiderült, hogy ehetetlen vagyok.

– Ezt nem kétlem.

Beugrom a gravitációs aknába, kétszáz méteres zuhanás után lassít be a gravKút. Egy akváriumban érek földet. Száz méter magas a víz, az iroda központi tengelyétől elektrosztatikus mező választja el. Másodlagos mezők kordájában tartott kisebb vízfolyások hozzák-viszik ragadozó utasaikat a nagyobb víztömb és az iroda között.

Ez is egy játék. Daxo azt eszelte ki, hogy a tizenhét kamasz gigavokja – sápatag, porcos mélytengeri ragadozók – soha ne kerülhessen egymással közös víztérbe vagy falba. A faj agyalapi mirigye mesterségesen módosítva lett, így egyméteresnél nagyobbra képtelenek megnőni, kivéve, ha sikerül a mirigyet kannibalizmussal stimulálniuk. Hat év alatt nem történt végzetes baleset Daxo irodájában, leszámítva azt az esetet, amikor egy Páratlan vénuszi bérgyilkos azt gondolta, hogy Daxo szundít. Hét gigavok osztozott rajta vacsorára. Életemben olyan rémeset még nem láttam. Még Victra is véresre püfölte Sevrót, amikor azon kapta, hogy a Silene-tónál egyik éjjel megnézette Electrával a felvételt.

A sógornőm, mert talán ez a legmegfelelőbb elnevezés Victra esetében, szóval az ő elmélete szerint ez az egész nem tébolyodott zagyvaság.

– Ha Diktaion Antron elvileg egy agy, akkor mire szolgálnak benne az úszó albínó óriások? Megmondjam? Hát ők a spermák, Virginia. Óriási ragadozó-kannibál spermák, de jó, ha öt ember létezik, aki ezt ki meri mondani. Daxo tréfát űz a nagyvilággal, mert így akarja kideríteni, hogy ki az, aki nem tart tőle. Imádom azt a dilinyóst.

Nekem meg a csaj hiányzik, hiába, hogy olyan lehetetlenül és a végletekig lobbanékony. Talán ő az egyetlen élőlény, aki egy kósza sóhajával képes kihozni a sodromból, mondván, hogy mennyivel ízesebb volt a kávé, amikor még rabszolgák szüretelték hozzá a babot.

Megyek a formátlan vízfolyosók között, követem Daxo hangját. A fejem felett egy buborékba zárt gigavok tapad rám. Próbálok nem a metaforára gondolni.

Daxo egy perzsaszőnyegen trónoló hentergőn hever egy lazító mágnásivadék lezser eleganciájával, bár ez az ivadék kolosszális termetű és kopasz, és ugyanolyan könnyedséggel képes politikai riválisából engedményeket kihízelegni, mint a gyűjteményébe tartozó egzotikus fegyverek valamelyikével vénuszi koponyákat zúzni.

Vele szemközt egyszerű konfekcióöltönyben, keresztbe vetett lábakkal, választékolt hajjal és kifejezéstelen, jellegtelen arccal Publius cu Caraval, a Megvesztegethetetlen, a Réz Frakció Tribunusa, ahogy a csatornák nevezik: a Józanság Hangja, és egyben a Köztársaság jelenleg legfontosabb szavazója ül.

Micsoda fogás! Jupiter szent nevére, hogy sikerülhetett Daxónak kicsábítania a leveskonyhájáról?

– Ugyan, ugyan, Publius – duruzsolja Daxo, miközben kurta intéssel vesz tudomást a jelenlétemről. – Ismered a dörgést. A politikában a megalkuvás éppolyan utálatos, természetes és szükséges jelenség, mint az embereknél a puffadás.

– Kérlek, Daxo. Mindketten tudjuk, hogy ha szónokolni kezdesz, én fegyvertelenül állok előtted. Egyszer már megmondtam, most elmondom még egyszer: nem járulhatok hozzá az Uralkodó hatalmának növeléséhez, amikor ő ernyedten nézi, hogy Quicksilver átgázol a kormányon és a népen – mondja meglepően fülbemászó hangon. Remek szónok. Ha nem volna olyan reménytelen hipokrita, és hajlandó lenne némi fellengzőséggel ellensúlyozni személyisége színtelenségét, ugyanolyan jó lehetne, mint én.

Daxo enyhe undorral horkan fel.

– Valóban felérne a Szabad Légiók életben maradásának kérdésével ez az erkölcsi aggályoskodás?

– Valószínűleg igen. Az áraival gúzsba köt bennünket, a Társadalom szövetét hasogatja a szakszervezetek és az egyszerű emberek elleni támadásaival. Csak a múlt héten egymillió ember került az utcára Endümiónban az automatizálásai miatt. Nem volt neki elég, hogy a Vörös bányákra rátette a kezét, természetesen a törvények szabta módon, most már a Luna is kell neki.

– Oktalanság azt várni tőle, hogy ne akarjon semmit az Ezüstöknek, Publius.

– Erkölcstelenség hagyni, hogy állampolgárok kedvük szerint túszul ejthessék a kormányt – vágja rá Publius. – Sajnálom, Daxo, de erről hallani sem akarok. Taktikátok katonai oldala meggyőző, bár nem tudnám megmondani, mi a különbség a decúrió és a centúrió között. Ám a törvényt akkor sem szavazhatom meg, ha engedtek az igényeinek. Ez elvi kérdés.

Megköszörülöm a torkomat, és kilépek a vízoszlop mögül. Publius meghökkenve pattan fel, mély meghajlása tökéletes összhangot képez a hivatalom iránti tiszteletével.

– Caraval Szenátor – csókolom arcon. – Elismerem, nagy meglepetés veled éppen itt találkozni.

– Nos hát, igen. Kétségbeesett időkben mindannyian kétségbeesett lépésekre szánjuk el magunkat – feleli. Ingerülten pillant körbe, a gigavokok és az iroda pofátlan dimenziói nyilvánvalóan forralják az agyát. Még a Citadellában számára kijelölt irodahelyiségek is túlságosan pompásak az ízlésének, a sajátját megtartotta ugyanabban a jellegtelen hüperióni irodaházban, nem is a legfelsőbb szintek egyikén, ahonnan a Lázadás előtti időkben az aljaSzínek peres ügyeinek képviseletét ellátta. A Lázadás előtt elképzelhetetlen lett volna, hogy ő és Daxo egyáltalán ugyanabban a teremben tartózkodjanak, pláne nem beszélhettek volna egyenrangúak módjára. Ez kissé megmosolyogtat, nem kis részben Daxo fészkelődését látva.

– Az volt a benyomásom, hogy te is elveszettként tartod már számon a Légiókat – telepedem le egy török párnára.

– Sajnálatos feltételezés volt ez a részemről, attól tartok – ül vissza ő is a székére. – De hát a számok, ugye. Míg csakis a rendelkezésemre álló számadatokra hagyatkozhattam, valóban kissé… megkopott bennem a bizakodás – csüggeszti le a fejét. – Ez utóbbi miatt szégyenkezem, de azért nem, hogy arra az álláspontra helyezkedtem, amire. Erről beszéltem Daxónak is az imént: minden ügyet a bizonyítékok tükrében ítélek meg. Mindenki tudja, mennyire gyűlölöm a képmutatást, az idecsapok-odacsapokot, vagy hogyan is nevezik ezt manapság, de a helyzet most megváltozott. Amit a férjed elért, Uralkodóm, az elképesztő. Elképesztő.

– És mik lesznek az erkölcsi következmények?

Nagy gesztussal legyint:

– A fasizmus istencsapás, néha kénytelenek vagyunk áldozatokat hozni, hogy felszámolhassuk.

– Ezek szerint már nem tekinted őket elvesztettnek.

– Nem. A beszéded, Daxo kitartó győzködése, a Ladoni Csata együttesen felébresztette a lelkemben szunnyadó hazafit. Ha vissza tudnánk őket hozni, azzal korokon át mesélt tettet hajtanánk végre – fonja össze az ujjait, és dől előre ültében. – Ám mégis meg van kötve a kezem. Ezen hold szülötte vagyok. Ennélfogva azt várják tőlem, hogy a Voxra szavazzak.

– Még akkor is, ha Kasszandra-szindrómás tüneteket mutató, szánalmasan siránkozó hisztérikák tömegévé alacsonyodtak? – kérdi Daxo.

– Egyet ugyan nem értek velük – állja a tekintetét Publius –, de a nemtelen sárdobálók sorába nem állok be. Korábbi foglalkozásom megtanított arra, hogy egy ügy felmérésében legyek alapos, megítélésében tömör. A Vox tart a hosszú távú haszonért fizetendő, pillanatnyi fájdalomtól. A Légiókat meg kell mentenünk. Viszont az Ezüstök tudják, milyen reménytelenül fontos neked ez a szavazás. Ki fognak véreztetni, Uralkodóm. És én nem engedem, hogy Köztársaságunkból újabb zsarnokság váljék. Azt soha.

– Tehát őket vádolva, hogy megkérik a szavazatuk árát, jöttél el hozzám, hogy te is megkérd a magadét. Gyorsan tanulsz.

– Nem vagyok rá büszke. A politika mocskos szakma. De, mint már említettem, áldozatokat kell hoznunk. Az én választókörzetemben nincsenek milliomos, pláne milliárdos jótevők. Közszolgák vagyunk. Bár a számunk a tízszerese az Ezüstökének, nekünk is ugyanúgy tíz Szenátorunk van. Kénytelenek vagyunk kihasználni, ami kevés befolyásunk van.

Erre számítottam. Türelmes ember, az ízléstelenségig őszinte, de mindig felismeri, mikor van helyzetben. Tudja, hogy én trükkösebb vagyok nála. Ezért azt várja, hogy bevessem a trükkjeimet az Ezüstökkel szemben. Neki úgy sikerül tisztán tartani a saját kezeit, hogy a piszkos munkát másra bízza.

Nagy szerencsémre nekem meg van kesztyűm, és messzire látok.

– Tegyük fel – kezdem, mint aki nem indította már hetekkel ezelőtt be a folyamatot –, hogy egyetlen engedmény nélkül rá tudom venni az Ezüstöket, ha nem is mindannyiukat, de kellő számban, hogy rám szavazzanak. És amint a Szenátus átmenetileg kiterjeszti a hatalmamat, az lesz az első dolgom, hogy a korábbi engedmények egy részét érvénytelenítem.

– Akkor tegyük fel, hogy érdekel a dolog – hajol még jobban előre. – De természetesen ilyesmit meg sem hallok.

– Természetesen.

– Ez esetben távozom is – áll fel, ráz kezet Daxóval, majd velem. Egy szolga lép elő, hogy a második kijárathoz vezesse. De mielőtt távozna, még egyszer körbepillant. – Telemanus Szenátor, be kell vallanom, hogy igen határozott irányvonalú ez az építészeti stílus. Figyelemre méltó az a férfi, aki így közszemlére teszi a tökeit.

Daxo szóhoz sem jut. Publius meghajol. Az ajtó bezárul mögötte. Belőlem pedig kitör a röhögés.

Daxo kivárja, hogy elüljenek a görcsök, és végre lecsendesedjek. Ő persze eleresztette a füle mellett Publius megjegyzését. Elgondolkodva dobol állán húsvágó késnyi mutatóujjával. Visszaülök.

– Érdekel, hogyan csábítottam ide?

– Persze. Mesélj.

– Azt mondtam neki, hogy Darrow üzenetet küldött a Merkúrról, amelyben utasított bennünket, hogy keressük meg Publius cu Caravalt. „Ő a Köztársaság lelkiismerete és a mi utolsó reményünk.”

– Micsoda idióta vagy.

– Ugye? Egyetlen támadható vonása van Publiusnak, méghozzá a csillapíthatatlan hiúsága.

– Milyen egyedi.

– A gunyoros megjegyzések csak ritkán elég elmések, hogy fikarcnyival is többet rejtsenek a kicsinyes és bizonytalan elme reménytelen önigazolási vágyánál.

– Jaj, fogd már be, Apa.

– Amit tudunk, java részben tőle tanultuk.

– A szívtelen, gonosz javát.

– És ennek hála még mindig életben vagyunk a ragadozók barlangjában, édesem. De vissza a hadicselemhez. Mikor tetszeleghetett egy Rezes a nagy megmentő szerepében? – göcörészik magában. – Csak annyi a dolgod, hogy az Ezüstöket elvonszold Quicktől, és máris miénk a győzelem.

– Fejezd ezt be. Enélkül a hangvétel nélkül is épp elég aljasnak érzem magunkat ebben a te tenger alatti bunkeredben. Már csak az hiányzik, hogy a bajszodat pödörgesd.

Megsimogatja a fejébe ágyazott arany angyalkákat.

– Az arcszőrzetről jut eszembe…

– Theodora körmére néz Sevrónak.

– Valóban?

– Daxo… – sóhajtok.

– Nem kifejezetten illő az Uralkodót arra emlékeztetni, hogy a legjobb fegyvereit alkalmazza. Theodora megmutatta, hogy sok mindenre képes, de annyira mégsem, mint te vagy én. És azzal a kétszáz Páratlannal sem érhet fel, akik itt a Lunán várják, hogy rájuk kerüljön a sor.

Sóhajtva paskolja meg egy arra úszó gigavok oldalát, kis híján az ujját vesztve rajta. Mosolyog, nem rágott be. Szereti, amikor a dolgok a természetük késztetése szerint működnek.

– Bevallom, Sevrót mindig is elhanyagolható szereplőnek ítéltem hatalmas vállalkozásunkban. Rossz a természete, heves és hetvenkedő. Fogalmam sincs, hogy elolvasott-e már valaha egyetlen könyvet is. Adj nekem engedélyt, és én a pillanat törtrésze alatt ártalmatlanítom azt a műveletlen törpét.

Úgy teszek, mintha megfontolnám.

Ha az ember számba venné egy zsarnok tulajdonságait, Daxo au Telemanus jó kiindulópont lenne. Kegyetlen, alapos, számító, hideg, arrogáns, és bár hírből ismeri az együttérzést, érdemei felől nincs meggyőződve. Ahogy a demokráciától sincs elájulva. Ugyanakkor a kényszerességig túlteng benne a versenyszellem. És réges-rég kiválasztotta a csapatot, amiben játszik.

Egykeként teljes mértékben jól érezte magát. Jupiternek hála, Kavax figyelmeztetett, hogy magoljam be az Elveszett paradicsomot, mielőtt bemutatta nekem.

Ha akkor úgy látja, hogy vannak hiányosságaim, akár a háborút is elveszthettük volna.

– Eszembe jutott valami – mondom. – Nem lehet, hogy neked Milton Lucifere a példaképed?

– Végre – húzódik komótosan széles mosoly az arcára. Olyan elégedett, mint a forró sziklán napozó gyík. – A tettben, szenvedésben legundokabb a gyenge.

– Jupiter az égben – mondom. – Huszonhét évembe telt, hogy rájöjjek.

– Te vagy az egyetlen barátom, aki egyáltalán rájött.

– Neked csak egyetlen barátod van, Daxo.

– Egyszerre egy. Te mindegyiknél tovább bírod. De van még titkom, amely felfedésre vár. Itt a szemed előtt.

– A gigavokok a férfiasságodat szimbolizálják, és a félelmedet, hogy ha gyermekeid születnének, felfalnák egymást.

– Basszus – villan dühödten a szeme.

– Látod? – dőlök hátra. – A kommunikáció a mi megmentőnk. Vagyis… nem, nem játszadozhatsz Sevróval. A négyzetre emelt furcsaság veszedelmes terep.

– Legyen – emeli fel sóhajtva gigantikus testét a heverőjéről, és nyújtja felém a kezét. A vizek szétnyílnak előttünk, ahogy a gravKúthoz kísér. Felnézünk a polkalandor-csarnok fényeire. – Biztos, hogy nem oszlathatnánk fel a Szenátust? – kérdi. – Annyival egyszerűbb lenne a metaforáim elé vetni őket.

– Biztos.

– Egy próbálkozást megérne.

Összedugjuk a fejünket, és elmondjuk a közös mantrát:

Gondolj a mindenség szubsztanciájára, amelyből parányi darab a tiéd;

az idő egészére, amelyből a számodra kiszabott rész egy rövid pillanat;

a végzetre, amelynek mily kicsiny része vagy.

Aztán kéz a kézben felemelkedünk.

Több száz politikai segédmunkás némul el, mint a sír, ahogy meglátnak.

– Jó napot – köszöntöm a politikai kalandor-sereget a hatalmas Daxóval a hátam mögött. Akár valami sötét és gonosz Proktor. Vágni lehet a csendet. Izgatottan fordulnak felém. Istenem, mennyi fiatal, pont, mint amilyen én voltam Octavia szolgálatában. – Remélem, mind kipihentek vagytok. Rövid leszek. A legtöbben már végigcsináltátok ezt a Besorozási Egyezmény és a szennyes békekötés megszavazásakor. Az akkori vereségekből megtanultuk, hogy a Fórumon befolyás kell. Akkor nem volt elég nyomatékunk. Most azonban megvan. Három nap múlva nyolcmillió életről szavazunk. Addig pedig tegyétek félre a családi ügyeket, a társasági életet… – nevetés fogadja a badar ötletet, hogy valaha is lehetett nekik olyan. Daxónak csak és kizárólag kényszeres marsiakhoz és jégszívű politikai gyilkosokhoz van türelme. – Most csak ez számít…

A magasba dobom egy rohamhajó nagyságú piramis holóját, amelyet a hetvenegy szavazattöbbséget jelző üres blokkra osztottak. Erre van szükség, hogy átvehessem az irányítást a védelmi flotta felett.

– Töltsétek. Meg. Ezt a piramist – mondom lassan. – Kétszer próbáltuk már meg voksra vinni, de a Vox mind a kétszer addig ügyeskedett, míg megakadályozta, hogy a nyolc Tribunus összehívhassa a quorumot. O’Lykos Imperátor győzelme megadta nekünk a nyolc Tribunust. Most le kell csapnunk a lehetőségre.

Öklükkel kopogtatják az asztalukat.

– Ti, akik csak most jöttetek a Marsról, készüljetek. A Lunán nem ugyanaz a jó demokrácia, mint odaát Égeában. Itt a jó demokrácia tőrpárbaj. Nincs kőbe vésett szavazat. Nincs örökre szóló ígéret. Ha valamit megszerzünk, foggal-körömmel ragaszkodnunk kell hozzá, ha meg is akarjuk tartani. A Vox minden rendelkezésükre álló eszközt be fog vetni. Daxo már kirótta rátok feladataitokat. Ő az egyetlen, aki mindig az én akaratommal a száján szól – mondom teljesen feleslegesen, mert ezt még a legfrissebb újonc is tudja. – Mostantól a szavazásig egész Hüperión a politikai hisztéria rémálmába süpped. De ki fogunk tartani, mert…

– Hic sunt leones! – dörgik a szokás szerint.

Átérzem a felemelő pillanat hevét, a kezemet nyújtom Daxo felé, aki átadja az óriási homokórát, amelyet Mickey vénuszi üvegkorallból növesztett, és a Színek közötti szaporodás engedélyezésének törvénybe iktatása alkalmából ajándékozott nekem. A magasba emelem, kiélvezem a vihar kitörését megelőző energialöketeket, a harcostársaimból felém áradó félelmet és idegességet, majd földhöz csapom.

– Töltsétek. Meg. A Piramist!

Sorra hunynak ki a Szenátorok holói. A segédek egyre-másra tűnnek el izoDobozaikban. A Fénycitadellában, irodáimban, a Szenátusi Félholdban és egész Hüperión-szerte politikai hadam több ezer katonája kezdi hajtani, forgatni a demokratikus gépezet kerekeit. Lobbisták járják be a vendéglőket és a hivatalokat. Milliárdosok szervezkednek. Szervezők aktivizálják a csapataikat. A média csatornái készítik kameráikat. Megindul a vadászat a Szenátorokra, az udvarlás, csalogatás, szédítés, babonázás, lefizetés és megvásárlás.

Belezsibbad a lábam az izgalomba. Mennyire imádom ezt!

21

EPHRAIM

VEDD EL, MARD EL, HAJTÓ VAGY

Végzetes ütközés következett be, Felség.

Két életforma kritikus állapotban.

Munkaadójának vészjelzés továbbítva.

Munkaadójának vészjelzés továbbítva.

Orrom tele füsttel. Nyomás. Remegés. Mozdulni próbálok. Nem megy. A combom belső oldalán lüktet a vér. Fény sistereg és recseg. Mindenfelé összevissza álló acél. Növekvő rémület.

A bezúzott burkolat a padlóhoz présel. Jobb láb beszorult. Mellkasban golyó ütötte seb, kimeneti sérülés nincs, húsTapasz elszakadt. Valószínűleg végzetes. Füst. Egy fiú kapkod levegő után. Karommal feltolom magam. Nem megy. Miért nem? Bal radius és ulna eltört. Összetett törés. A csont a bőrt átszakítja. Mint a marhaborda a véres hurkában.

Állandó vérveszteség. A test egyre hidegebb. Hangok. Fenyegető? Fegyvert keres. Nem talál. Sötétség beborít.

Homályos négyszögben felnyílik a burkolat. Fémroppanás. Volga? Nem. Rongyos, mocskos alakok. Nagydarabok. Izzó lézerszemek. Légszűrőmaszkok, sugárzás elleni védőfelszerelés. Fosztogatók. Kezemet tapogatják. Szememet kinyitják. Nyakamat nézik. Légiós tetoválást keresnek.

Munkaadójának vészjelzés továbbítva.

Munkaadójának vészjelzés továbbítva.

Rettegés. Piszkálgatás. Gyerektest kirángatása. Sántikálás. Lézervágó durva hangja. Segítség. Kivágnak a burokból. Kiszabadítanak. Égő hús bűze. Nyáladzó száj. Nyomás. Lenéz. A csípőm igen, láb semmi. Hol a lábam?

Volga. Segíts.

A rémületből visszazuhanok a testembe. A jobb combom belsejéből felfoghatatlan kín sugárzik. A testem többi része nem mozdul.

– …kilökődik, a mesterséges szövetet…

Agyam tompa vattájába sugároznak a szavak. A gyűrűm eltűnt. Lepillantok, próbálok lenézni, a testemet akarom látni. A testem meztelen, egy asztalon van leszíjazva, mint egy éppen boncolt béka. A jobb lábam csípőtől lefelé bőrétől lehámozott szintetikus hús. Az áttetsző csonton zöld rostháló lüktet. Mesterséges húskötegek kígyóznak. A lábfejemnél csontsovány emberi lény kuporog, membránt tekerget, a fejéből kétszáz üvegszem mered lefelé. Valaki sikolt. Azt hiszem, én.

– Intenzív szívkoszorú-túlműködés.

– …elvonási tünetek.

– Tartsátok életben – zengi a fénykörön túlról egy hang. – Ez a királynőtök akarata.

– …nyugtatót!

Elnyel a sötétség. Melegebb, mint hittem. Van itt egy fiú egy tutajon, a keze a feje alatt, bőre szeplős a naptól. Ellebeg az árnyékos parttól, a tágas eget szemléli, amit csak csillagok szegélyeznek, nem acélszerkezetek. A végtelenbe nyúlik. Egyéb vágyam sincs, mint vele lebegni. A sószagot magamba szívni. Ringani abban a bölcsőben, míg a tenger álomba hintáz bennünket.

A hold atomrobbanás-lüktetése felettünk. Magához vonz. Ne, ne, neeeeeeee.

Metszd meg, ami túl nagy,

Taposd szét, ha apróvad,

Vedd el, mard el, hajtó vagy…

A kántálás kiér a fényre.

Egy lány áll meg felettem. Pengearca vigyorog. Kezében szike csillan. A nyakamhoz emeli. Visszatérnek az emlékek, a bűntudat, az életem, és a torkomat nekinyomom a fémnek.

– Gyerünk, simán. Csináld, vágd át.

Nagyot nevetek, mert nem tudja megtenni. Soha nem akkor ér a halál, amikor számítasz rá. A Zét keresem, de sehol. Nevetésem zokogásba fullad. A végén már csorog a nyálam, mint első éjszakás zöldfülűnek, aki arra ébred, hogy épp a gyilkolásból megtért vastag nyakú triariusok szaggatják szét a segglyukát.

A Zé-adagolómat tépem.

Volga mostanra halott. Épp, mint azok a Hegvadászok, akiket én képeztem ki. Meg a szabadúszó csapatom többi tagja, az a pénzsóvár, idióta Cyra meg a szerencsétlen Dano, a kis zsebtolvaj, akiből én faragtam rendes gazembert.

Belehaltak, hogy velem álltak össze.

Basszus.

Hol a kibaszott életben van a kibaszott gyűrűm? Időbe telik, mire ráébredek, hogy hangosan üvöltök. Dobálom magam a szíjak alatt.

Amikor felszáradnak a könnyek, és látok is valamit, már nincs sehol a lány. A fiú áll a helyén. Vagyis életben van. Na, ez legalább… jó érzés. Van egy ronda sebe a jobb szemétől az álla bal oldaláig, az nem gyógyul meg két perc alatt. Kipréselek egy mosolyt, felhasad tőle a cserepes szám.

– Hahó, öcsi.

– Bádogember – lógatja be egy láncon az orrom elé a jegygyűrűmet. – Keresed egy ideje.

– Jó fiú. Add ide.

Nem adja. Mögötte a gyógyszerstand. Rajta sok anyag. Üvegek és tégelyek és csomagok. Jesszus!

– Hol vagyunk?

– A Marson.

– Marson. Hohó. Nahát, öcsi. Tegyél meg az öregnek egy szívességet. A bádogember ízületei olajozást kérnek. Kicsit meg van roggyanva, na. Az élet meg a többi. Mondjuk egy kis zoladont. Biztos találsz azon a gyógyszerstandon ott – mondom, de meg se moccan. – Csak egy kis simítás, hogy ne legyen már minden olyan szögletes. A folyékony Zé nem nagy cucc. Az a szöveg a zombisodásról csak duma. Elűzi a démonokat – folytatom, de csak bámul. – Gyerünk, mozdulj már. Most. Csináld már. Én ráérek.

– Nem.

– Te szaros kis úrifiú. Megmentettem a segged. Adj már Zét. Ne csinálj ki. Kitépem a kurva szívedet – erre elhátrál. – Ne csináld már, csak vicc volt – igyekszem mosolyogni. – Nnnaaaa már! – röhögök, mintha ugatnék. – Istenek, de nagyon feszes vagy, mint Zeusz segge. Jó kis csapat voltunk, nem igaz? De most passzold ide a löketemet. Attól lenyugszom. Megoperáltak, vágod? Léci. Léci, kisember.

– December tizenhatodika, 737 PCE.

– He?

– Aja au Grimmus négy turmae necarénak a XIII. Drákói Légióból, Flavinius Pretoriánusai legjobbjainak kiadta a parancsot, hogy összehangolt műveletben gyilkolják meg a kormány reformátor tagjait. Az egységet a Heszperia-kertbe rendelték, az egy illegális szadista intézmény. Az akció előtt megkapták a standard bevetési adagjukat. Csak azt nem tudták, hogy a szokásos stimulánsaikat zoladonra cserélték. Az akció kezdetén a gyilkos csapat új parancsot kapott, amiről maga Aja is tudta, hogy még az ő nagyra becsült sárkányai is… nehezen teljesítenék. Ám a zoladon megszabadította őket minden empátiától, ezért könnyedén teljesítették a parancsot, és mészároltak le hetvenöt férfit, nőt és gyermeket, akiknek nem a lázítás volt a bűne, hanem az, hogy életüket szexuális megaláztatásban és kínzások között élték, és így kompromittáló tudással rendelkeztek az uralkodó rend híveiről. Köztük Atalantia au Grimmusról is. A holtakat hidroxilsavban olvasztották szét ugyanezen sárkányok. Még a gyerekek testét is.

Ezt rég tudom. De rémes, ha az ember felett egy gyermek mond ítéletet. A parancsot viszont nem én adtam ki, hanem az ő fajtája.

– Amikor Trigg ti Nakamurából kiszállt a zoladon, Holiday pisztollyal a szájában talált rá. Ő bátorította, hogy csatlakozzon Arészhoz, úgy lemoshatja magáról a kezéhez tapadó vért. Ezt a vallomása szerint…

Próbálom rávetni magamat. Olyan dolgok ömlenek a pofámból, amire még egy vastag nyakú, hat Esőt megért páncélos is pislogva hajtaná le a fejét. Paxról úgy peregnek le, mintha ő is Zén pörögne.

– Te is zombiként akarod élni az életedet, holott éppen ők tették Trigget zombivá? – emeli a magasba a gyűrűt. – Ez a gyűrű Ephraim ti Horn tulajdona. Ha majd ő kéri, visszaadom neki.

– …adta a gyűrűt? – üvöltöm. – Elkényeztetett kis…

– Előbb kérted a Zét, mint hogy Volga felől kérdeztél volna – csattan fel. – Miközben érte vitted vásárra a bőrödet? Drogos vagy, Bádogember. Ha te nem vagy képes számonkérni magadon, akkor majd megteszem én helyetted. Másod úgysincs, Jupiterre.

Tágra nyílt szemmel üvöltök utána, pedig már rég elhalkultak a léptei. De aztán belefáradok. A csendben Trigg emléke szabadul rám. Aztán Volga is csatlakozik hozzá. A zűrzavar felhoz belőlem minden mélyben lapuló tudást, és az ajkamról a régi talpas veteránok üvöltése, a belénk vasalt nóta száll, amit addig fröcsögtünk, amíg gerincünk titán láncszemekké keményedett. Még akkor is ezt suttogom, amikor lassan elalszom:

Metszd meg, ami túl nagy,

Taposd szét, ha apróvad,

Vedd el, mard el, hajtó vagy…

füstöld a varnyút, üssed, üvöltsön, vedd el, mard el, hajtó vagy,

füstöld a hangyát, dolgozz a zsoldra, Légió!

Aeterna!

Victrix!

Még egyszer, kibaszott kutyák!

Vedd el, mard el, hajtó vagy…

22

EPHRAIM

A HAJAS

Széles, oszlopos ágyban ébredek. Halványkék függönyszárnyak között bekúszik a fény. Meddig nem voltam magamnál? Infúzió csorog a karomba, amikor kihúzom a tűt, kordul egyet a gyomrom. A zoladon utáni vágyam a veszett kutya stádiumból mérges kis pudlivá szelídült. A sarokba pisál és vakkantgat. Egyelőre nem veszek róla tudomást.

Itt járt a srác, he? Nála a gyűrűm. Tudja Trigg sztoriját. Az öntelt kis hólyag. Istenek, hogy hasogat a fejem.

A jobb lábam is sajog, mintha vénuszi savhangyából lenne. Félrerántom a takarót, és megszemlélem. Már frissen nőtt sápadt bőr borítja a mesterséges izmokat és inakat, fehérsége ordítóan elüt a másik lábam sötét bőrétől. Menő szerelék, már most rendesen izmos. A törzsemen, ahol a Kezek Hercegén keresztülhasított lövedék belém fúródott, ráncos, rózsaszín hús. Az alkaromon is van egy ujjhossznyi rózsaszín, ez a karom tört el a becsapódáskor. Bekukkantok a kórházi pizsama alá.

Hellóka, öregfiú. Öröm, hogy még megvagy.

Megmozgatom a lábujjaimat. Már be vannak idegezve. Semmi fantomfájdalom, egyedül a mellkasomban szúr valami. Fura. Csak gazdag házaknál végeznek ennyire jó munkát. Viszont én nem vagyok gazdag. Se keresztes lovag. Akkor qui solvente? Ki állja a cechet? Hol van Volga? És én hol vagyok?

Széthúzom a függönyt. Tágas lakosztály, idilli helyszín morcos, ám szívében titokban érzékeny holoDrámás Lovag számára. Drága szőnyegek. Akkora kandalló, hogy keringőzhetnék benne. Az ágy mellett szőrös, rózsaszín papucs, mellette jegesmedvebunda. Valaki nagyon humorosnak érzi magát.

Mindkettőt felöltöm, és a napsugarakkal tűzdelt faajtóhoz megyek. Kitárom, és megvakulok. Jeges levegő áramlik be. Szorosan összefogom magamon a kabátot, és kilépek a teraszra. Hó-és zöldnövény-foltos, végtelennek tűnő kőpadló húzódik egy alacsony kőkorlátig, amelyet dúsan beborít az ezüstös-zöldes, virágzó szőlőinda.

Azon túl pedig nem semmi látvány.

A Lunai Csata első évében a fiaimmal valami Arany gladiátor-futtatókra vadásztunk, amikor egyszer csak termeszLöveg érte a szomszédos épületet. Ahogy elült a por, Arany nő magasodott birodalma romjai fölé. A karja könyékből leszakadt, a testéről cafatokban lógott a bőr, áttetszett alóla az erek teljes hálózata. Imbolyogva szegte fel az állát. Mintha azt mondaná: „Lássátok nagyszerűségemet, parasztok.”

Nem kért a segítségünkből. Inkább elvérzett.

A marsi Olümpia városának romjai arra a nőre emlékeztetnek. Szépséges, királynői, kemény, mint a legdurvább vezérszurkoló, aki berágott az egész világra, mert eltörték az addig tökéletes orrát. A Lunáról lestem, hogy a Minótaurosz itt összeakaszkodik Sefivel, aki derekasan állta a sarat, míg csak az Arató be nem futott, és utat nem vágott a Bellonák ősi otthonában, hogy a Minótaurosz cincogva húzta be a farkát, és szaladt ki a világból.

Micsoda látvány. Micsoda város. Csakhogy a háborúnak vége már egy ideje, de mintha Olümpia ezt észre sem vette volna.

Hallottam róla, hogy a nyugati részen a felhőkarcolókat házfoglalók szállták meg. Idelátszik a fellegeket súroló tornyok erdeje. Az ősi Bellona-főváros másik fele elkúszik egészen az Olümposz Mons északnyugati szájába, homokórát formázva átcsorog a Loch Esmeraldához. Hat évszázadnyi, tekintélyes Bellona-ízlést dicsérő, háború dúlta kilométerek. És micsoda finom ízlés!

Csakis nácik építsenek nagyvárosokat, a demokratáknak nincs hozzá elég karakteres víziójuk.

Légi forgalom alig. Az épületromokból itt is, ott is füst tekereg. Az északi kapunál torlódik a felszíni forgalom. Piacok, elgazosodott grották, régi szoborkertek most tábortüzeknek és csavargók sátrainak adnak otthont. Élnek itt emberek, csak nem jól.

Megfordulok a szobám felé, és elképedek. Az elbukott Bellonák családi fészke, a sasfészek a naprendszer legmagasabb hegyén meredezik felettem, körülöttem. Könyvtárak, kormányzati irodák, báltermek és villaépületek ereszkednek alá a télbe borult hegy oldalán, amelyet egy kopottas kősas emel a szárnyaira.

Mi a pokol folyik itt? Mit keresek én itt?

Valami csiklandozni kezdi az érzékeimet – nem vagyok egyedül. Nem is próbál elbújni, egyszerűen csak az előbb, mielőtt kijöttem volna a szobámból, nem vettem észre. Pontosabban kanapénak hittem. A kandallóm előtt akkora férfi hever egy állatbőrön, amekkorát még életemben nem láttam, puszta kézzel diót sütöget a tűzben. Már ha nevezhetjük kéznek azokat a kinövéseket. A jobb kifejezetten olyan, mint egy gigantikus, girbegurba gyömbérgyökér.

– Látod végzeted csontjaidban, Grarnir? – kérdi halk, dörmögő hangon. Kopasz, a bőre fekete, mint a Mars Északi-sarkán élő törzsekben sokaknak. És hihetetlenül dagadt. A szeme a tűzön. Visszasandítok a félig nyitva maradt ajtóra.

– Ember elfuthat, de végzete elől senki se menekülhetett el. Eddig.

– Te ki vagy?

– Ő végzete látom – fut körbe a pillantása a szobán. – Ifjú sas fészke volt övé. Meg akarta tépni tollait, útnak eredt, de összetalálkozott férfival, aki ellen mindenki küzd. Most emlékezet kútjában pihen, feje bimbó, szívén Szaturnusz mérlege ítélt, korai őszbe bukott élte hideg kövön – ujjaival megtör egy tűzforró diót, és úgy szippantja ki a belét, mint valami osztrigát. Két lábon járó tetoválás. Arcán élénkkék rúnák cikáznak, csupasz karjain egymásba fonódó indákban futnak tova. Bal kezét hét röhejesen nagy, rubinokkal és gyémántokkal kirakott gyűrű húzza le. A füleiből csak gyűrűsre duzzadt kötőszövetkarima maradt a feje két oldalán. De a bokrosan íves szemöldökei, amelyekben nagycsaládos pincebogarak is kényelmesen elrejtőzhetnének, kárpótol a fülek hiányáért. Fényes hollótoll köpenye alól elővillan vérvörös öve, amelyen zsíros bőriszákok hintáznak.

Sámán.

A Tömbháborúkban néha összefutottam a fajtájával, ahogy istenkenyértől pörögve zuhogtak az ellenségre, dagadt pöcsük lándzsaként meredezett. Folyton hibbant, skugginak nevezett szellemharcosok vették őket körül. Nekik ők jelentik azt, amit Legionáriusnak a légiós sas. Vagy még annál is többet. Mert a Szürkék nem hisznek a mágiában.

De ha ő itt bent van, akkor a skuggi az ajtóm előtt lapul. A zsákmányösztön felvisít bennem. Szerelésben kivetném magamat az ablakon, de papucsban és medvebundában vagyok, ezért inkább leülök mellé, ahova mutat. Kisebbnek látszom mellette, mint mellettem egy kilencéves Szürke.

– Végzeted nincs ezekben csontokban, Grarnir – int a kandallóban izzó parázsra. Most látom benne a csontokat. Ahogy átforrósodnak, repedeznek és szivárog belőlük a velő. Emberi csontok. Az ott egy szemgödör lenne? Nagyot nyelek. Sziszegve füstölög a nedv. – Azoké, akik rád vadásztak – mondja.

– A Szindikátus?

– Fejedre vérdíj magas, és sajátjukat elveszítették tőle – bólint, kuncog. – Freihild meg skuggi kiherélte őket, aztán hogy elmondták igazságukat, égi királynőknek vetették húsukat, hogy erősödjenek. Jól mulattak – egy combcsontnak tűnő darabból kibugyog a velő. Föléhajol, annyira közel, hogy a szemöldöke megperzselődik. – Láttam végzeted csontokban, Grarnir. Néha istenek szólnak, de nem tudhatod, melyik. Van, amelyik ravaszabb, mint másik.

– Nevem Ephraim, öregfiú.

A szeme oldalra csusszan a koponyájában, a feje nem mozdul, úgy néz rám. Megint kuncog.

– Csssss. Jön is. Szereti félelmet. Ne mutasd. Talán dühe nem szabadul el.

– Kicsoda?

Egész bal karját belenyomja a parázsba, mintha egy hátizsákban keresgélne, úgy kotorászik, végül kihúz egy gőzölgő diót. Kettétépi, és megmutatja megbarnult belét.

– A Hajas.

Váratlan rémülettel pattanok fel, kis híján elveszítem az egyensúlyomat, túlságosan is új még a lábam. Nincs bejáratva.

– A Hajas Valdir?

– Légy bölcs, Grarnir. Királynő ágyasának hatalma nagy. Póráza rövid.

Búvóhely után kutat a tekintetem. Bakancsok csattogását hallom. Kurvára nagy bakancsokét. A falakon megremegnek a gyertyák. Az ajtó előtt, a folyosón árnyék moccan. Bukott Aranyak szimbólumáról lemetszett és beolvasztott nyakörvgyűrűk csörögnek bántón. Ezek nem sokat vergődnek a Szürkékkel.

– Buta férfi. Sorsod nem ablakon túl vár – mondja a sámán, de fel sem néz közben. – Ha tetszik, járj utána magad.

Lenézek rá. Kizárt, hogy elég gyors legyen, és meg tudjon állítani.

– Öröm volt, Sámán úr – mondom, és kirohanok a teraszra, az új lábam félrehúz, mögöttem lobog a bunda. Átvetem magam a korláton.

Két marokra fogom a szőlőindákat, érzem, hogy engednek a súlyom alatt. Lábaim alatt kilométer mély, havas meredély himbálózik. Az emberek mindig annyit hisztiznek a magasság miatt. Pedig egy szakadék se lehet rémesebb a Hajasnál.

Lemászom a támfalon. Magaslati szél csapkod, a kezeim máris lefagytak. Az indák egymás után pattannak el. A kastélynak ez a fertálya vaskos kőalapon pihen. Azt is befutja a vadszőlő. Jobbra csusszanok, mindkét lábamat megvetem a kövön, és a híresen akrobatikus ügyességemre hagyatkozom. Nem véletlenül lettem az alvilág legendája, a nevezetes Ephraim, a Falmászó. Ephraim, a Gyík. Ephraim a… a picsába.

Elzúgok az oszlop mellett.

A jobb lábam egy szörnyszülött. Ahogy elrugaszkodtam, ő nem rugaszkodott. Hanem kilőtt, mint valami vérveretes ágyúgolyó. Háromszor olyan erős, mint a régi új korában. Kettő pont nulla széria. Az is lehet, hogy három. Ki fogok repülni a semmibe…

A kőnek csapódom. Egy másik oszlop. Jaj, ez fájt. Az ujjak idegesen keresik a fogást a sima kövön, ahogy pattogok. Egyet zuhantamban sikerül elcsípnem. Az inda kezd lebomlani. Zuhanok lefelé, levegőt sem kapok, aztán egyszer csak hirtelen stop. A tenyeremről lenyúzódott a bőr, de kapaszkodom, markolom a vadszőlőt, mint a barom. A papucsaim alávitorláznak a nagy semmibe.

Ó, Szent Habakuk!

Kizuhantam a tartóoszlopok biztonságos rendszeréből, túlságosan is nyugatra tértem. Alattam már csak hegyes sziklák és a kavargó hó. Csak balra menekülhetek, a Sasfészek talapzatának nyugati peremére. Kár, hogy vagy húszméternyire van. És nem eléggé mélyen. Behintázom magam az irányba. Az indák megnyúlnak. Tarts ki. Még ez is jobb, mint a Hajas. Parabolaívben lendülök, de túl messze vagyok. Az inda szakad. Tarts ki, inda. Visszaingok a semmibe, kissé mélyebbre szakadtam. Visszalendülök a sas szárnya felé, elérem a parabolaív tetejét. És elengedem az indát. Belém akaszkodik a gravitáció. Lábbal előre repülök, a testem tökéletesen vízszintes, akkor hátrarántom a vállaimat, felhúzom a térdeimet, szaltóba pördülök. Kitartás, kitartás, kitartás…

Belenyekken a térdem, ahogy mezítláb landolok a kövön. Haha! Aztán egy jégfolton megcsúszom, és épp csak sikerül oldalra pördülnöm, nehogy belezuhanjak a biztos halálba. Biztosabb talajra vergődöm. Véres vagyok, majd megfagyok és reszketek. Dühödten nézek a mélybe, kiköpök.

Ideje lekászálódnom a sziklafalon, bemenni a városba, keríteni valami cipőt, és elhúzni ebből a pokolból. Ismerek bárkit is Olümpiában? Mélyen remélem, hogy nem, mert a Szindikátus fejpénze még mindig él.

És akkor valami zajt hoz a szél. Felnézek az égre. Semmi. Azt sem tudom, melyik támfalon indultam neki eredetileg, olyan mélyen vagyok. Senki sem üldöz. Most látod a végzetem a csontjaidban, he, sámán? És akkor feljajdul mögöttem a szél. Megfordulok, tenyeremmel árnyékolom a szemem a nap elől, és lenézek a városra. A távoli tóról kacsint vissza a napfény. Biztosan…

Ó.

Szentséges.

Jupiter.

Az égben.

A sasszárny kőpereme alól hat szörnyeteg emelkedik fel. Sápadtkék tollak. Húszméteres fesztáv. Rúnamintás impulzusVértbe bugyolált, hatalmas, oroszlántestű ragadozó madarak.

Griffek.

Futásnak eredek, mert mi mást tehetnék?

Előttem prém-, toll-és izomlövedék csapódik a kőbe. Elterülök. A kavargó hó fellegéből bivalynagy izé emelkedik fel fehér tömbként. Egyszer korábban már láttam a szörnyeteget, amikor Endümión Kupoláján felfalta Euripidész au Votumot. Ő az Istenfaló, az Obszidián Királynő albínó csődöre. Csakhogy az ő nyergében nem lovagol senki.

A griff beretva koptatta csőre akkora, mint én. Kitátja, és belevisít a képembe, miközben hegyoromnál is hatalmasabb férfi száll le az árnyékában. Pulzál a pupillám. Ekkora gravCsizmákat! Magonc fatörzsnyi karokat! Rajtuk aranykarikák. Sisakja három emberfej nagyságú. Afrikai homokhüdra koponyájából készült, a Pacifika-szigetcsoporton élő dzsungelsárkány mérges, méteres, zöld tollai díszítik. ImpulzusVértje ütött-kopott, fehér, a vállai a Páratlanok koponyájával kiverve, a hátára szíjazott gigafejsze végzett mindegyik régi lakójával.

Az Arató leghatalmasabb páncélos parancsnoka csörtet felém. A dicső hajfonat, amelyről a nevét kapta, a farkcsontjáig ér, és trófeákat font bele. Feltápászkodom.

A népének ő a Nagy Testvér.

Az Aranyaknak Égi Fattyú.

Mindenki másnak Valdir, a Hajas. Hadúr és Csendes Sefi királyi ágyasa.

– Nahát, asszem, mégsem ide parkoltam a hajómmal – fogadom. A hüdra koponyájának szemgödreiből fekete szemek villannak a sziklafal és az oszlopsor felé, ahonnan érkeztem. – Nem találkoztál vele? Fényes, hosszú, a farában kéttestes meghajtó. Hogy abban micsoda kakaó dorombol – folytatom, de még mindig semmi válasz. – Figyelj, az Uralkodónak dolgoztam. Vagyis a szövetségesednek. Hívd csak fel. Nem állítom, hogy nem hibáztam kicsinykét, de a Barcának ne adj oda. Ennyit kérek. Arra nem szolgáltam rá.

– Szolgáltál? – zeng torz hangja a hüdra koponyájából. Most végre lenéz rám.

– Jó, úgy értem, tény, hogy telibe vertem a teljes Szindikátust. Kérdezd csak meg a srácokat. Bármelyiket. Rohadtul menő voltam.

– Anyáim földjén, aki gyereket lop, az hamuháborút jelent. Szent háborút törzs szelleme ellen. Ezért mohó juntakjukat lecsapjuk testükről és a tűzbe vetjük, hogy írmagjuk se terjedjen, de pattogva elégjen és szépen melengesse törzset. A gyerekek hollócsontokkal piszkálják ki szemüket gödréből, a nomenjük törzs kegyére marad, azokra, akiktől lopni próbáltak. Ezt szolgáltad meg.

– Hollócsontokkal?

– Hollócsontokkal.

– Ja, hát ez elég álnokul hangzik. Mázli, hogy a Köztársaság területén vagyunk. Szóval, hívd csak fel az Ural…

TakHálót lő a mellemnek. Kiszorítja belőlem a fingot is, kötözött sonkát csinál belőlem. Istenfaló nyergéhez rögzíti a szárát, és valamit vakkant a griffnek. Az lovas nélkül rugaszkodik el a kőszárnyról, bele a téli hidegbe. Valdir a gravCsizmáján repül mellette, vad nótát harsog. Én alattuk lengek, mire visszaszállítanak a Sasfészekbe, elképesztően összehugyozom magamat.

Ha valahol, hát a Marson utálnék a legjobban elpusztulni.

23

EPHRAIM

KIRÁLYNŐ

Valdir csatlósai minden fakszni nélkül a kavicsos talajra pottyantanak. A takHáló lehámlik rólam, a bőrömön rendesen nyomot hagyott. A griffek landolnak körülöttem, Valkűrök szállnak le nyergükből. Vörös rúnás vértezetű, hímnemű vitézek füstölgő gravCsizmákkal fékeznek le melléjük. Az egyik belém rúg, míg végül kénytelen vagyok feltápászkodni. Mezítlábas talpam és bokám sajog a jeges meneküléstől. Lehet, hogy valamim megint eltörött?

– Valakinél egy papucs? – nézek körbe, de nem törődnek velem. – Oké, zoknit is bevállalok. Zoknija valakinek?

– Nincsenek oda Szürkékért, Grarnir, főleg férfiak. Vitézeink ti Légióitokban voltak rabszolgalovag, gladiátor vagy még annál is rosszabb.

A hang felé fordulok. A sámán hollótoll köpenyében üldögél egy hatalmas, fej nélküli szobor ölében, és változatlanul diót eszeget.

– Ja, már megint te.

Lecsusszan a szoborról, és felém hömpölyög. Valdir nagalul vartyog neki valamit, olyasmi lehet, gondolom, hogy „próbáld meg többet nem elveszíteni a hülyédet, te barom”. A sámán összecsapja a köpenyét a hadúr előtt, aztán betakarja velük a fülei helyét.

– Nálad volna esetleg még egy pár papucs? – húzom össze magamon a bundát. – Ami volt, elhagytam.

– Csak bolond ad olyannak ajándék, aki korábbit nem értékel – feleli. – Megmondtam, végzeted nem ablakon át vezet. Most vess magad.

– Ja, hát hüperióni volnék. Mi arrafelé született szkeptikusok vagyunk.

Hátraveti nagy fejét, és kacag.

– Talán ha legközelebb kapsz valamit, majd jobban vigyázol – pöcköli a dióhéjakat a jobb lábamhoz.

– Ezt tőled kaptam?

– Ötletet igen. Pénzt rá nem – biccent, majd a mellkasához érinti tenyerét. – Ozgard – mondja, majd felém bök: – Grarnir. Azt jelenti…

– Állj. Te vagy Ozgard?

– Vad Ozgard – vigyorog szélesen. – Gaz Ozgard. Bogyóba Bújt Ozgard – hajt fejet.

– Kékebbre számítottam.

– Bogyók csak mikor istenek táncolnak – sandít Valdirra.

– Mikor táncolnak?

– Mikor vér folyik – húzódik mosolyra a szája. – Nem izgulsz. Ma csak beszél.

Istenfaló mellett Valdir levette a röhejes sisakját. Arca szokatlanul finom vonású egy Obszidiánhoz: az orra kétszer is eltörött, orcája sovány és szeplős. És a vadsága sem leplezi, mennyire madárcsontú, hogy fekete szembogarában ezüstpettyek látszanak, hogy ajka telt és íves, és hogy Darrow-n kívül ő az egyetlen emberi lény, aki párbajozott a Minótaurosszal, és még itt van. Fenséges nagyság.

El kell ismerni. Nagyon menő.

Megint ugat valamit Ozgardnak, közben int az ujjaival, és elindulunk egy diadalív felé. A nők mennek elöl, rám se hederítenek, de a férfiak a nyomomban ügetnek, noszogatnak, és ha lassulnék, a fejszéik nyelével böködnek. Az ösvény a hegygerincen kígyózik felfelé. Vadiúj jobb lábam még soha nem érintett talajt, most kínszenvedés minden szűzi lépés a kövön.

– Mi ez az egész? – kérdem az emelkedő miatt kissé lihegősen Ozgardtól.

– Meglátod – kezd az ujjain visszaszámolni. Amikor eléri a tizenkettediket, szitkozódni kezdek:

– Júnó csoffadt csöcseire…!

Az út rohadtul lenyűgöző tájra nyílik. A Sasfészek felett, a hegyoldalban vannak a Bellona-ludus kővel kirakott kiképzőterei, a legfelső annyira magasan, hogy eltűnik a felhők között. Ahol valaha génmódosított náci lovagok űzték a megsemmisítés és megalázás művészetét, ott most több ezer ifjú Obszidián gyakorolja a sziklamászást, fegyverkezelést és izomformálást.

Egy alacsonyabban fekvő pályához megyünk, ahol idősebb diákok és harcosok tömege gyülekezik a szétvert szobrok között. A fehér hajzuhatagok erdejében néha felvillan egy magányos, koszlott arany sörény. Két trió küzd egymás ellen. Electra a saját hármasával tökéletes összhangban épp pépesre ver egy nála alsó hangon is fél mázsával súlyosabb Obszidiánt. Amennyire szakállasan fiatalnak tűnhet valaki, ez a srác annyira ifjonc. Bezúzott orrától csurom véres a szőrzete. Hagyományos bivalycombcsonttal űzött botharcot folytatnak. Electra csapatának láthatóan az a feladata, hogy megvédje a gyakorlótér közepén elhelyezett koponyát, míg az ellenfél egysége megpróbálja megközelíteni.

A küzdelmet tiszteletben tartva Valdir megállítja seregletünket a pálya peremén. Az Obszidiánok rögtön sutyorogni kezdenek, ha ezek véres sportot látnak, egyből kényszeresen fogadásokat kötnek.

Korábban is láttam már kölyköket harcolni. Kicsit olyan, mintha részegek bunyóznának víz alatt. Electra se más, kivéve, hogy víz helyett inkább gumiszobát vizionálok, ahol egy ember nagyságú tű pattog. Viszont minden önfejűsége ellenére is benne van a csapatában, együttműködik velük, a harc ritmusának megfelelően váltogatja velük az ellenfeleket, használja ki a védelmüket a vakfoltjain, amikor támadásba lendül. Az oktató akkor fújja le a viadalt, amikor az ellenséges csapat utolsó fiútagja kap egyet a bottal a halántékára, és a fölötte aratott kiütéses győzelemtől hátratántorodik. Electra azon nyomban leáll, nem üldözi.

Másik két társnőjével felsegíti az ellenfelet. Mind a hatan fejet hajtanak az oktatóik, egy törékeny és fiatal, az arcán fekete skuggi rúnákat és a haját a feje tetején csomóban viselő Obszidián nő meg egy másik, a tömegben meghúzódó előtt, majd kiszaladnak a tér peremén ülő többi diák soraiba. A kis rémség cseppet sem lóg ki a sorból, mintha otthon lenne.

– Törzs gyermekei kemények – mormolja a fülembe Ozgard –, mennek vissza jégre, hogy kitanul szokások. Vadásznak sok nap. Hatodik nyártól fejszével harcol halálig. Valdir mégse tud fiú és lány törzsgyerekek közé rak. Szellemük farkasé.

– Fiú rendben van. Lány totál zizzent. Nála örökletes.

Ozgard halkan, helytelenítőn horkant.

– Lecke neve Három Évszak. Ismered? – kérdi, mire megrázom a fejemet. – Háborúnak három évszaka lehet. Szél, Tűz és Hamu. Büszkeség, birtoklás és megsemmisítés. Freihild…

– Aki levágta azt a halom szindikátusi tököt?

– Igen – int a fiatal oktatóra. – Támadónak adta titkos parancs, hogy négyszögből ellenség kiűz, koponya elér vagy ellenség elpusztít. Lány látta őket jönni koponyáért. Lány figyelt. Jég lett, és ellenséges szárny végén elfogadta, hogy ő szárnyának koponyája az. Birtoklást tisztelték. Egyensúly megkerült. Királynő ebben kedvét lel.

Követem a pillantását a hófoltos, füves térségre. Soha nem láttam még Csendes Sefit. Szinte élettelennek tűnik, ahogy a Valkűrjei között ül a dombtetőn. Csupa végtag, kéz és láb. Nem az Aranyakéhoz hasonló fegyelmezett és megtestesült izmos erőszak, ami mintha mindig egy hajszálnyira volna az atomkitöréstől. Csak szelíd, álmos fenségesség. Akár ha a terepet szegélyező szobrok közül lenne egy. A látványos, magas gallérú, kék prémmel szegélyezett fehér köpeny alatt vállai szélesek, bár csontosak. Jobb kezén kesztyű. Fején a korona mintha jégből lenne. Elmélyülten figyeli, hogy újabb hatos lép a gyakorlótérre, közben a tekintete hosszan elidőzik Valdiron, aki vállát felszegve néz vissza párjára.

Pax az új eresztésben fog harcolni. Felmérem a neki jutott szörnyetegeket, akik ellen állnia kell a sarat. Nem egyszerűen a méretbeli különbség aggasztó ennek a másik kis Arany kölyöknek a hátrányára, hanem a soványka izomzat is. Alig lépett be a kamaszkorba, még messze nem érte el azt a formát, amilyen majd felnőtt férfiként lesz. Még ha a csupasz lábikrája formásabb is, mint egy vele azonos korú fiúnál elfogadott, az Obszidiánok nem csak mellette tűnnek valóságos óriásoknak.

A három ellenfél elfoglalja a helyét a háromszögben, és megkapják Freihildtől a parancsukat. Pax és két társa a koponyát veszi körbe, egyelőre nem tudhatják, mi lesz az ellenfél célja. Paxot mintha nem is érdekelné.

– Csillió pénzt érő koponyát fognak azok a bunyevácok bezúzni – jegyzem meg.

Ozgard alaposan megnéz magának.

– Aggódsz fiúért. Kőszívedben van meleg. Ez jó.

– Szó sincs szarveretes párkapcsolatról. Egyszerűen csak ő a retúrjegyem az életbe. De nem ugyanaz a kategória, mint a másik.

– Nem. Lány jobb harcos. Fiú veszedelmesebb ember. Figyelmeztettem Királynő. Leckét nem fogadja el. Düh fortyog benne. Csak figyel.

Az Obszidiánok hadüzenetet üvöltenek, ami Ozgard fordítása alapján a Szél Évszakát jelenti. Szándékuk kisöpörni Pax csapatát a négyszögből, hogy vitézségüket megmutassák. Ahogy Pax segédei középre húzódnak, Pax különválik tőlük, és a négyszög szélén marad. A három ellenfél vele nem törődik. Teljes számban a másik kettő ellen kelnek, és egyesével szorítják ki őket a négyszögből. Utána mindhárman Pax felé fordulnak. V alakzatban támadnak. Amint ütéstávolságba érnek, Pax kilép a négyszögből. A nézőtér veterán harcosai hurrognak. Pax ellenfelei győzelmet kiáltanak, gyávaságát azzal mutatják meg, hogy hátat fordítanak neki. Pax akkor lép vissza a négyszögbe. Egyedül Valdir mosolyodik el.

És ami ezután következik, az elképesztő.

Nem maga az erőszak, hanem az unalmassága és orvosi kegyetlensége. Reccs. Az egész gyakorlótér belevisszhangzik a koponyát találó combcsont csattanásába. Az egyik Obszidián máris félrebukik. A másik két vadállat megperdül, és felveszi a harcot. Pax némán őrli fel őket. Electránál lassabb és álmatag, de mozdulatai mintha tánclépések lennének. Mint aki előre látta, hogy fog történni az egész, de akármennyire is unja már, most kénytelen végigcsinálni, és az Obszidiánokból gúnyt űzve élőben is kivitelezni a mozdulatokat. Teljesen szükségtelenül megreccsenti az idősebb ellenfele térdkalácsát, aztán a bot hatalmas lendítésével bezúzza a koponyáját. Ahogy kiperdül a mozdulatból, észreveszem, hogy mindezt lehunyt szemmel hajtotta végre. Az utolsó ellenfél átlósan lendít a feje felé. Pax hanyatt vágódik a földön. A bot a földbe talál, darabokra törik. Pax megragadja az Obszidián bokáját, berántja magát a két lába közé, felpattan a hátára, és máris átkulcsolta a nyakát. Valahogy felkapott közben egy szilánkot az összetört combcsontbotból, és most két centi mélyen beledöfi az Obszidián nyakába.

– Ne mozdulj – szólal meg akkor Pax. – A csont két milliméterre van a nyaki ütőeredtől.

Az Obszidián szeme elkerekedik, mozdulatlanná dermed. Pax lecsusszan a hátáról. A közönség fel van háborodva, borzad és fújol. Senki meg se moccan, még az oktató sem. Pax Sefire néz.

– Csúfot űzöl belőlünk? – kérdezi az halkan. – A Szél Évszaka volt, nem a Hamué.

– Csúfot? Dehogy, Felség. Felfogtam, hogy a cél az volt, hogy az Obszidiánok régi módszereit tanuljam – mondja, majd Ozgardra mutat. Valamikor kiszúrta, hogy befutottunk mi is. – Sámánod azt tanítja a Jég gyermekeinek, hogy minden nép közös nyelve a háború, de nem minden háború végső háború. Gyerekként le kellene hogy nyűgözzön bölcsességetek. Túszként meg kellene hogy győzzön szívélyességetek, amellyel bevesztek törzsi rítusaitokba, és szövetségesetek vagyok. Később pedig oltalmazóként a saját népemnek is át kellene adnom ezt a leckét. Hogy az Obszidiánok barátai legyünk, hiszen megmutatták nekem szent rituáléjukat és tisztelettel bántak velem. Milyen kár, hogy addigra nem marad már egy szál Obszidián sem.

A vitézek felpattannak a sértés hallatán. Valdir azonban nem emelkedik fel, csak a társai reakcióját fürkészi elmélyülten. Vagyis gondolkodó szörnyeteg. És meglehetősen jóképű is, ha az ember képes megfeledkezni a denevérfülekről.

– Az Istenek megtiltják nekem, hogy büszkeségetekbe tiporjak – károgja Pax. – Vajon maradt még bennetek egyáltalán? Ha változatlanul azt gondolnátok, hogy a háború valamiféle párbeszéd, hadd emlékeztesselek benneteket arra, hogy a magbéli Aranyak emberszámba se vesznek benneteket. Szerintük ti nem vagytok emberi lények. Csak barmok. Ők találták ki a Háború Évszakait, hogy a törzseitek örök küzdelemmel kössék le magukat. Nem a nyáj jótéteményeit kívánták élvezni, trenírozni akarták a nyájat, hogy háborúikban harci bikákként használhassák őket. A Páratlan Sebhelyesek gyermekeit ma már a bölcsőtől kezdve egyetlen igazságra nevelik. Hogy a háború nem a büszkeségről vagy a szerzésről szól. A háborúnak csakis a megsemmisítés a célja. A Hajas Valdir tudja ezt. Ő rabszolgalovagként szolgált a Grimmus Légiókban Ragnar apjával, Sápadt Lóval együtt, utána az apám és Ragnar mellett harcolt, ő adott a kezébe beretvát. Bátor véreitek közül sokan megtapasztalhatták ezt, de eddig még soha sehol nem világlott ki olyan érthetően és világosan, mint most a Merkúron, ahol apám a nukleáris megsemmisítéssel néz farkasszemet.

Vagyis a Vörös pöcs megint odafenn dekkol a Merkúron. Nyilván ellentámadást indítottak az Aranyak. Vajon még mindig szökevénynek minősül?

– De ti, trágár banda, ti a hagyományok mögé bújtok az igazság elől. Bölcsnek hiszitek magatokat, közben csak esküszegők vagytok. Szökevények márpedig soha nem lehetnek bölcsek. Csak szégyenletesek. Magára hagytátok a Hajnalcsillagotokat, hogy közös ellenségetekkel egyedül szálljon szembe. De nyugalom – vigyorog szemét módon, én ki nem néztem volna belőle ilyet… – Nem kell sokáig szégyenkeznetek, hiszen miután apámmal végeztek, végítéletet hozó gépezetüket a Mars ellen fordítják, és még a mostani esküszegőket is kiirtják. Ez ugyan nem a Tűz vagy a Szél háborúja, el ne keveredj, Sefi, Obszidiánok Királynője – mutat körbe a szétvert ifjakra, a nyakában a csontszilánkot markolónak még egy szánakozó pillantást is juttat –, ez a megsemmisítő háború, és fajtám sötétebb vérvonala erősebb és számosabb is nálatok. A Hajnalcsillag fia vagyok. Annak a férfinak a vére, aki leverte a láncokat. És te mégis fogva tartasz Electrával együtt, hogy hajókat és információt zsarolj ki általunk. Apám szemével nézek hát a szemedbe, és teszem fel neked a kérdést: a becsületről és tisztességről mit mondanak a hagyományaitok?

Elhajítja a combcsontot, és elsétál, az Obszidiánok pedig síri csendbe dermednek.

– Az áldóját, fiam – vakargatom a lábam szárát, ahogy felidéződik bennem, hogy az ő korában én micsoda egy faszfej voltam. Electra utánaszalad. Sefi figyeli őket, majd int az őröknek, hogy induljanak utánuk. De a vádak nem oszlanak el. Az Obszidián haditábor sem a megtestesült harmónia. – Ennyit a bűntudatról.

– Igen… kissé koraérett – motyogja nyilvánvaló helytelenítéssel Ozgard.

Különös, de Valdir már nem ennyire elutasító. A tekintetében valami sajnálatféle rebben, ahogy Pax után néz, és aztán olyan gondterhelten lépked a Királynőhöz, hogy szinte beleszakad a válla. Nyugtalansága csak Freihild közelében illan el, aki nagyon ügyel, hogy ne találkozzon össze a pillantásuk. Határozottan szemrevaló ifjonc a lány. Nem annyira izmos, mint karcsú és ruganyos, és a népére annyira jellemző loncsosság és durvaság is hiányzik belőle. Ezt nem árt megjegyezni.

Sefi elé vezetnek. A nő még a hírnevénél is imponálóbb, és még az sem tépázta meg fenségességét, hogy egy kamasz úrifiú két perce iskolázta le. Mert hát ha csak a hírnevet vesszük: Hadvezér, Aranyölő, a Patkányháború hőse, a félisten Ragnar Volarus húga, az Obszidiánok Királynője. Nem olyan barbár módra szemrevaló, mint Valdir, és még csak nem is lüktet belőle az élet, mint Freihildből. Ő a világok hideg kevercse. Orrnyergét vízszintes vasrudacska fúrja át, a fülében csigaimplant pislog. Koponyája tarkopaszra felborotvált két oldalán csillagrúnák díszlenek. Bal alkarjába kargép van ültetve. Két szeme nagy fekete üveggolyó, a jobb oldaliban optikai implant fénye villan. Szemhéjára kék szemeket tetováltak. Ölében összekulcsolt tizennégy vaskos ujjával vitézi hajfonatát simogatja.

És akkor a fegyverét is megpillantom. A beretva, amelynek pengéje tíz évvel ezelőtt átdöfte Trigg mellkasát, élettelenül tekeredik a könyékig érő, fekete kesztyűjére. Ez a penge végzett a saját bátyjával, Ragnarral is. Csak pillogok, mint valami elhülyült drogos. Nem az van, hogy Aja beretvája Barcánál kötött ki?

Valdir letérdel párja elé, megmutatja neki védtelen nyakát, majd bejelenti szerény személyemet. Félreáll. Sefi felvont szemöldökkel méri végig véres talpamat és térdemet.

– Ő a vendégünk, Valdir.

– Maga dekorálta ki önmagát, amikor kizuhant egy ablakon.

– Kecsesen kimászott – helyesbítem. – Nja ga hae, skatti – mutatom fel én is a torkomat Sefinek tiszteletem és alázatom jeléül. Valdir eléggé padlót fog, hogy beszélek nagalul.

Sefi azonban nem lepődik meg. Nyitott tenyérrel viszonozza tiszteletadásomat, így mutatván, hogy nem fog rám fegyvert.

– Nja ga hir, grár. Hir ganga ni hallr – biccent a fejével a Fehérre, aki a Valkűrjei csoportja mögött húzódik meg. – Xenophón mondta, kiismered magad minálunk. Fótr heill?

– Parancsol? A nagalom némileg berozsdált.

– Végtag egészséges?

– Úgy fest – mozgatom meg a toldalékomat. – Meglep, hogy ennyire otthon van, Felség, a hústechben. Nem olcsó kacat. Gondolom, Felségednek illik megköszönnöm.

– Ajándék – vonja meg a vállát. – Udvarom hosszú háborúskodástól duzzadt. Mindenkit befogadok. Hegvadászt is – ízlelgeti, élvezettel a titulusomat, miközben fejét félrebiccenti. – Tested halált kívánt. Szíved nem tiszta. Háromszor némult el. Drogok gyengeség.

Valdir undorodva horkant, és leheveredik a párja mellé a földre, a haját kezdi fésülgetni. Olyan, mint valami szaros francia festmény.

– Valdir szerint ostoba vagy, hogy zoladont használsz.

– Ostoba – közli Valdir.

Sefi a vállára teszi a kezét.

– Szerinte én is ostoba vagyok, hogy rád fecsérlem a szelet – dob egy mosolyt Ozgardnak. – De én tudom, hogy a fajtádban a gyöngeség még nem jelent halált. Mondd hát el, miért ölöd ki szenvedélyed zoladonnal?

– Vele valahogy puhábban csörgedezik az élet – pillantok Aja beretvájára.

– Szegény kisember – csúfolódik Sefi. – Az életet érezni kell. Különben minek élni? Völgyekből lesznek a hegyek.

Ozgardot keresi a tekintetem, visszaoldalgott a gyakorlótérre, ahol a kőre freccsent vért vizsgálgatja.

– Az a fickó is repked, mint egy felhő, mégis rendben van az élettel.

– Ostoba hasonlítás. Az Istenek kenyere az istenek tüzével tölti el harcost. Lélekbogyó felnyitja szellemet. Aesirt felhangosít. Zoladon hideggé tesz harcost, beszűkíti szellemet. Emberből gépet csinál. Gonosz.

– Hát a lázfelleg? A fanatikusai odavannak érte.

Elborul az arca.

– Fanatikusok nincs már. A Láz gonosz, nem fogadhatom el, megvadulnak tőle férfiak. És mi nem vagyunk vadak.

A dombon az Obszidiánokon kívül egyetlen más Szín van jelen, méghozzá egy sovány, éjkék kaftános Fehér. Egy Logosz. Azt hittem, őket a lincselő tömegek mind egy szálig kiirtották. Kopasz, az arca gyermeteg, lehet harminc-vagy nyolcvanéves is akár. Egy Fehérnél az ember ritkán tudhatja. A színük mint a nyers csirkéé. A szemük tejszínű. Közötte gyémánt van a homlokukba ágyazva, a kasztjuk jele. Ha valaki állandóra rácsatlakozott a zoladon-röptére, akkor ezek az emlős számítógépek igen. De nem hívom fel a figyelmet rá, ki mondja kinek, hogy mekkora a feje.

– Szellembogyóval Ozgard látja vállán isten kezét – folytatja Sefi. – Ő felelős minden lélegzetért. Romvidéken zuhantál le, fosztogatók találtak rátok. Közöttük Jégtestvérek. Ozgard ismeri őket, és nekem ajándékoztak.

Na, ez már döfi.

– És az aprócska haduracskák? Nem kevésbe fájhatott túllicitálni az Uralkodót.

– A megbecsülésem elegendő fizetség volt nekik.

– A Szindikátus ezt nyilván zabálta.

– Megkísérelték érvényesíteni igényüket – szólal meg a Fehér. – A Hajas kitaposta belőlük ezt az igényt.

Bármennyire is undok Ozgarddal Valdir, a Hajas, ezt a Fehéret becsben tartja. Úgy biccent a tanácsadónak, mintha régi barát lenne.

– Szóval, ha a srácok a túszaik, és mindannyian itt vagyunk a… – mormolom.

– Védenceink – javít ki Sefi.

– Hogyne. De ezt úgy veszem, hogy már nem vagyok fenn Barca étlapján.

– Miért vesződnénk megjavítással, ha utána megölnénk? Pénzkidobás lenne. ÖsszTörzsnek soha nem ártottál.

– Tökéletesen egyetértek. Viszont… véletlenül nem az Uralkodó és a Barca-Ház szövetségese? – mondom, bár ezzel az ÖsszTörzs kifejezéssel még életemben nem találkoztam… de egyszerre egy akadályt ugorjunk meg. – A pokolba is, míg az a kölyök ki nem nyitotta a száját, abban a meggyőződésben léteztem, hogy ez itt még mindig az Arató légi nehézlovassága.

Ahogy körbenézek, leveszem, hogy régen volt az már, sok adás kimaradt nekem, de az is tiszta, hogy még mindig fájó pont egynémely hímnemű harcosnak. Milyen sebesen fordul a világ. Lehet, hogy Wulfgar halála volt az a bizonyos pont? Vagy valami más? Ha azonban már nem szövetségesek, akkor lehet, hogy az Uralkodó kettős átverésnek vette, amit műveltem. Akkor pedig Volga mégiscsak halott odahaza a Lunán. És akkor kéne a zoladon. Kis híján összecsuklik alattam a térdem, olyan fájdalom hasít belém.

– Vagyis jó oka van annak, hogy még élek – foglalom össze. – Nem a kis zsákmányért hálából. És nem egy régi Hegvadász iránti hűségből. Gondosan felhívták rá a figyelmemet, hogy az Obszidiánok mit tesznek a tolvajokkal – pillantok Valdirra. – Esetleg talán beavathatna, hogy mi ez a kacifánt.

Legnagyobb meglepetésemre Sefi feláll.

– Gyere, Mr. Horn. Szeretnék mutatni valamit.

A kiképző ludusról a valaha Bellona hadihajókat rejtő hangárokon vezet át Sefi. A kőbarlangok gyomrában most egyetlen céllal munkálkodik egy egész nemzetnyi ifjúság: a tudásért. Számtalan, háborúban acélozódott vitéz Obszidián tanul csupa olyasmit, amiért akár tíz évvel ezelőtt is megsemmisítés lett volna osztályrészük. Narancs szerelők, Kék navigátorok, Zöld kódírók, Sárga doktorok és Vörös építők okítják őket. Bizarr látvány.

Sefi közben egyetlen szót sem szól, csak rójuk a csarnokokat némán, míg végül egy következő ligetbe érünk, ebben is egymást érik a megroggyant Bellona szobrok, és már majd leszakad a fájdalomtól a pucér lábam, és már a szememet sem tudom olyan megvetően összehúzni. Sefi egy két főre megterített asztal felé int, hogy üljek le. A bokros árnyak közül fekete rúnákkal rótt arcok lesnek. Skuggik. A hátam is beleborzong, miközben leülök. Szellemgyilkosok. Valdir is alaposan megnézi őket magának, mielőtt letelepszik egy szobor maradványaira.

A szék igazi megváltás a lábnak. Meghökkentő Rózsaszín szolga meleg vízzel és benne fekete virágokkal megtöltött edényt hoz. Nagy sóhajjal merítem bele lábaimat, lassan visszatér beléjük az élet, a virágok furcsán csiklandozzák. Ozgard olyasmit dörmög, hogy éjköszöntő bámul a vízből, majd elnyeli a liget.

Leszáll az est. A nap már a látóhatár peremére ért. A meggyötört Olümpia úgy nyúlik el rongyosan a Sasfészek alatt a Loch Esmeralda felé, mint egy Centúrió nedves, elhajított köpenye. És én a királynővel üldögélek.

– Szakítanak a Köztársasággal – húzom szorosabbra a bundát magamon. – Ez az ÖsszTörzs – gondolkodom tovább hangosan, de egy szót sem felel. – A háborúban egységesítette az Obszidiánokat, és most beváltja ígéretét, hogy hazát szerez nekik, nem igaz? És már meg is találta.

Sokatmondón pillantok Olümpiára a mélyben, de Sefi túlnéz a romvároson, tekintete a semmibe vész. Nem jó jel.

– Ha a jégen egyik végtag megbetegszik, levágjuk, hogy a test megmaradjon. A Köztársaságot a gyengeség régtől rohasztja belülről, ahogy téged is, mielőtt még meggyógyítottunk. A népemnek viszont gyarapodnia kell, ezt a terhet rakta rám a bátyám. Ahhoz, hogy gyarapodjunk, egyetlen törzzsé kell lennünk. Ezért megalapítom a népem királyságát, minden Obszidián közös birodalmát.

– Volkföld – suttogják a Valkűrök, botjukat ütemesen csattogtatják a szent szóra. Elnevetem magamat. Először a Vörösek, most meg már a hidegvérűek is.

A szobor tövében Valdir kirántja fejszéjét.

– Nem engem nevet ki, Valdir – néz rá Sefi. – Hanem az életet. Nem igaz, Mr. Horn?

– Nagyjából. Újabb háborúra fizetnek be ezzel.

– A háborút jól ismerjük – legyint Valdir.

– De Arató ellen is? – kérdem, mire feláll. – Kérdezzétek csak meg az Aranyakat, hogy mennyire vicces a régi spanotok ellen harcolni.

– Valdir harcos. Becsületes és büszke – inti le a párját Sefi. Valdir elégedetlenül fortyog magában, de szerintem nem kifejezetten rám dühös. – Igazat szól, mert igazul él. Ismerjük a háborút. Viszont nem ez az egyetlen, amit ismerünk, vagy ismerni akarunk. Hét évszázada halljuk, hogy ölj. Ezért ölünk. Hét évszázada mondják, küldjétek fiaitokat a csillagokba. Ezért odaküldjük őket. A Köztársaság azt mondja, hogy szabadok vagyunk. Aztán a Szenátus meg azt, hogy engedelmeskedjünk. Küldjük fiainkat és a lányainkat a csillagokba. Öljetek értünk. Haljatok meg értünk. Mi csak saját hazát kérünk, erre sziklás szigeteket kapunk a Földön. Várost kérünk, mert nem vadak vagyunk, akik álló nap halászni akarnak – int a Sasfészekre és Olümpiára. – Romokat adnak, és mondják, legyen ez elég. Mi várna ránk a Merkúron? A nap tömege agyonnyomna, ott nem élhetünk. És gyűlölnek is bennünket a bolygón. Ezért most azzal a szóval felelünk, amit Ragnartól tanultunk: nem. Most tesszük magunkévá, amit Hajnalcsillagtól tanultunk: a sorsunkat nem kapjuk, a sorsunkat elvesszük.

Ennyit Csendes Sefiről.

Ozgardot keresem. Vajon ezt a végzetet is látta a tűzben hamvadó csontokban, ahogy állítása szerint az enyémet is? Épp egy fára kúszik fel egy bagolyfészekhez. Ez való neki.

– Mit lopjak el maguknak? – kérdezem nagy sóhajjal. – Halljam, nem kell tovább puhítania – és mivel nem érzem valami férfiasnak, hogy mindehhez langyos vízben ázik a lábam úszkáló virágok között, nagyot csapok a combjaimra. – Halljam, hogy kell törlesztenem az adósságot?

Sefi csak hallgat, és a karcsú Rózsaszín egy üveg borral érkezik. Mielőtt kinyitja, gondosan megmutatja a Királynőnek az érintetlen pecsétet az üveg száján, hogy lássa, nem babrált vele senki. Aztán három aranykupába tölt.

– Köszönöm, Amel – bólint neki Sefi.

Most a Fehér Logosz lép elő, kortyol bele az italba, öblöget vele a szájában, lenyeli, majd biccent, hogy nincs benne semmi ártalmas. Százszázalékos Logosz baromság, elég hátborzongató. Még az Oslo-féle közvetítőknek is áll a hátán a szőr a Logoszoktól. Deréktól lefelé lenullázott és kisemmizett kis babák, egyébként meg le se szállnak a zoladon magasából. Csak a leggazdagabb Aranyak engedhették meg maguknak, hogy ilyen háziállatokat tartsanak.

Úgy tűnik, Sefi viszont gyűjti a ritka lényeket. És borokat. Beleszimatol a kupájába.

– Mit lopjak el? – ismétlem meg a kérdést, míg ő nagyot kortyol.

Mintha egyszerre enyhén sértené és szórakoztatná is a hang, amit megütök. Mióta nem mer már senki mondani neki semmit, amikor még az ilyen Valdir arcokat is a töküknél fogva szorongatja?

– Tudod, a Közös nyelvben melyik a kedvenc szavam?

Magasságos Jupiter!

– Végzet? Illékony? Lebilincselt közönség?

– A gyakorlatias – hajol előre ültében. – A nagal felette áll a közösnek, mert jobban közvetíti a lelket, szebbek a szavai. Weldschmer. A fájdalom, amikor rádöbbenünk, hogy a világ alulmúlja elvárásainkat. Fenwehr. Máshová vágyakozás. A gyakorlatiasra azonban nincs szavunk. Csak arra, hogy tiszteletre méltó és gyalázatos.

Keresztülnéz rajtam.

– De te épp olyan vagy. És nekem gyakorlatias emberekre van szükségem. Ahogy a szerelőmestereink kitanítják népünk ügyetlenjeit és gyengéit, ahogy a Kékjeink kitanítják a kicsiket és okosakat, úgy fogod te tanítani a skuggijaimat – csettint a nyelvével, mire az árnyékból előlép Freihild, a kiképzést vezető oktatónő több skuggi társaságában.

Fiatalok egytől egyig, de csak Freihild meghökkentően szép. Bár finom, fekete vonásokkal ki van tetoválva az arca, nincsenek hegei. Arccsontja jellegzetes, szeme vágott és benne már-már kéklik a szokásos obszidiánfekete. Az összes skuggi sokkal törékenyebb Valdirnál meg a durva Valkűröknél, szarvasra emlékeztetnek. Freihildnek ráadásul olyan a szempillája, mint egy őzé. Ez Valdirnak is feltűnt már, nem igaz, nagyfiú?

– Pontosan mire kéne tanítanom őket? – kérdem. – Nem gyilkos vagyok. Ráadásul abban már így is ők a legprofibbak.

– Nem vagyunk – mondja Freihild lassan, gúnyosan. – A Vonítók és a Gorgók a legprofibbak. Ez az igazság.

– Azért nem rossz, hogy az egyikük legalább a szövetségesetek maradt, mi?

Freihild ezen jót mulat.

– Skuggijaim a szétmarcangolt törzsekből megmaradt árvák – mondja Sefi. – Szellemüket Királynőjüknek adják. Hűségük a húson túl köti őket, ezért sámánom kitépte méhüket és terméketlenné tette őket. De tudod, miért nem ők a legjobbak? – int közben Freihildnek, hogy lépjen vissza a sorba. – Nem azért, mintha nem tudnának a néma árnyak hátán osonni hangtalan, nem azért, mintha nem osztanák ügyesen a hosszú halált. Hanem azért, mert a Vonítók és a Gorgók gyilkosoknál jóval többek. A skuggik nem. Ők egyetlen megoldást tudnak ajánlani: a halált. A gyakorlatias lények több megoldással szolgálhatnak. A Vörös Ököllel szemben a halál is elég. Az elmúlt hetekben rájuk vadásztak a skuggik, hatezret öltek már meg a kedvemért. A Vörös Ököl menekül. A Köztársaság túlságosan is lágyszívű volt velük. Viszont hamarosan nem jelentenek problémát, mert nem marad belőlük egy sem. De a skuggijaimnak a Gorgókat, és ha a szükség úgy hozná, a Vonítókat is le kell majd győzniük. Meg kell őket tanítanod arra, hogy lehetnek… szabadúszók. Hogyan szívódhatnak fel egy városban. Hogy maradhatnak életben az ellenség sorai közt. Hogyan szerezzenek szövetségeseket. Hogy hintsék el a viszály magvát – sorolja, majd felemeli kesztyűbe bújtatott kezét, és mutatóujjával rám bök: – Te elraboltad az Uralkodó gyermekét. Te átadod nekünk a tudásod.

Tisztában van vele, hogy ha birodalmat akar, akkor ugyanolyan mocskosan kell játszania, mint a többieknek.

Valdir morogva pattan fel, és áll odébb. Sefi furcsa pillantást vet rá, miközben távolodik.

– A csődöröm szerint hiba Aratót elhagynunk. Nem óhajtja a változást, hogy alantas művészeteket gyakoroljunk. De ő csak egy férfi. A férfiak lobbanékonyak és a lábaik között tekergőző kígyó elbutítja őket.

– Ezt nem vitatom – hajtom le a fejemet, de aztán felnézek, tekintetem szigorú. – A skuggik az Obszidiánok szentjei. Ők Halál MindenAnya szolgái, ugye? Nem egyedül Valdirt fogja bosszantani, hogy engem a közelükbe enged. Népe vitézei tudják, hogy bár az Aranyak kezében volt a láncok vége, a láncszemek a Szürkék voltak. Az Obszidiánok bennünket még az Aranyaknál is jobban gyűlölnek.

Csak legyint.

– Saját szememmel láttam, Felség, ahogy a fanatikusai megerőszakolják és megskalpolják a sebesült Legionáriusokat a harcmezőn. Felséged fanatikusai. Nem köt semmi azokhoz a Légiókhoz, ám azok a Szürkék az én népemhez tartoztak. Talán az Aranyak a legfélelmetesebbek. Az Obszidiánok a leghatalmasabbak. A Vörösek a legkeményebbek. A Szürkék viszont… nekünk a memóriánk a legjobb.

Émelygek az ötlettől, hogy még hatékonyabbá formáljam a skuggikat. Ezzel a lelkemet bocsátanám áruba, méghozzá olyasvalakinek, akinek soha nem terveztem.

– Annak a világnak vége. Nem minden klánunk gondolkodik hozzám hasonlóan, tiltakoznak a változás ellen. De az erőt követik. Én vagyok az erő – játszadozik hosszú ujja a kupa peremén. – Te ravasz vagy. Az Oroszlánszívűt és a Rókalovagokat is becsaptad. Nekem is ez a ravaszság kell. Tudom, hogy megy ez a világban. Kész vagyok rendkívül gazdaggá tenni téged.

– Ha nemet mondok?

– Vendégem vagy. Ha biztonságos lesz, elmehetsz. Szabadon – inkább szabadon lelökhet majd az egyik Valkűrje egy szikláról, gondolom. – Csakhogy egyetlen férfi egymagában mit sem ér. A Szindikátus, a Julii, az Oroszlán, a Köztársaság, mind rád fog vadászni. És a Kobold is. Akkor senki leszel. Se szív, se vér, se aeta. Se kéz, ami az egekbe emeli jeges testedet, miután a vadászok megtaláltak.

– A macskákhoz semmi közöm – hajolok felé vad vigyorral. – Nekem ezer életem van. Jut belőle egy mindnek. A Mars egyébként is szívás, meghagyom a lúzereknek. Nekem a Lunán van dolgom.

– Az asszonyodra gondolsz – csillan fel a szeme, én meg összerándulok. – Volga Fjorgan már rég nincs a Lunán. Xenophón.

A fehér előrelép.

– A Horn Banda két ismert tagját hat héttel ezelőtt elrabolták Augustus területről, jelenleg a Phoboszon várják átszállításukat a Marsra.

Felpillantok a város felett a magasban kúszó ikerholdra.

– Francokat. Kizárt, hogy bárki bejusson a Citadellába. Minden centije olyan cuccokkal van megerősítve, amilyenekkel szerintem még én sem játszottam soha. A Minótauroszt Páratlanok egész százada darálta le ott. Rendes Páratlanok… – pislogok. De az is tény, hogy ezek itt nem azok a blöffölős fejek, egyikük sem. – Ki volt?

– Julii – feleli a Fehér.

– Neki nincs meg hozzá a tudása.

– Viszont van valamije, ami még annál is jobb. Pénze – feleli Sefi.

– Mivel nem értesítették az alkuról, amelyet Virginia magával kötött – magyarázza Xenophón –, egy Függelék nevezetű szabadúszó szolgáltatásait vette igénybe, hogy elrabolják a maga két bandatársát. Azt tervezte, velük fogja magát zsarolni, ha elfajul a helyzet, amire az Uralkodó is számított.

– Az az őrült bige? – hűl meg bennem a vér. De van benne rendszer, el kell ismernem. Végül is, madarat tolláról… – Kettőt említett – nézek vissza Sefire. – Ki a másik?

– A Vörös – felel helyette Xenophón. – A beépített asszony.

– Lyria? A szarveretes Lagalosi Lyria? – ezen már nevetni sem tudok. És én még azt hittem, hogy egyszerű nyúlpörkölt a kislány. Hátradőlök, hátamat a széktámlának préselem, az agyam pörög, mint egy Rubicon-kerék. Húzz el innen, öregfiú. Mentsd a drága irhádat, amíg még mentheted.

De Zé nélkül elég erőtlen a hang. Végül is Lagalosi Lyria és Volga Fjordan is életben van. Itt a fejem felett. Nem semmi. Ezzel részemről el is van minden rendezve, még ha eleinte úgy teszek is, mintha nem. Először nyilván kell egy kicsit hisztiznem, de persze ha túl akarom élni ezt a kis megbeszélést, akkor úgyis mindenképpen bele kell mennem. És akkor akár maradhatok is, amíg meg nem kapom, ami kell.

– Honnan tudják, hogy élnek? – kérdezem. – Ha Julii vitte el őket…

Sefi hosszú tenyerén holo jelenik meg. Egy cella. Benne Volga hintázik a sarkain. Szegény kislány. Látom magam előtt, ahogy egy hüperióni versenynapon mosolyog. Egy kocsmában nevet. Koktéllal kínál. Csak egy jó gyerek volt, amikor belerángattam. Csak én voltam neki. De nem voltam az övé, nem kifejezetten. Véresre harapdálom a nyelvemet, nehogy elsírjam magam. A Zé nélkül határozottan placcs vagyok. Durván nehéz. Eltűnik a kép.

A jeges szuka Királynő rám bámul.

– A Julii nem pocsékolja a lehetőségeit. Megmondtam neki, hogy megfizetem őket. Ha hűséget esküszöl nekem, megkapod őket.

Ne csináld, öregfiú. Ronda halála lesz a nőnek. Ahogyan minden álmodozónak. Ezt magadtól is tudod, nem?

Csakhogy az énem nagyobbik, mohóbb fele már rég belekapaszkodott ebbe az újonnan felvillant reménysugárba. Volga. Megmentelek, Hógolyó. És mostantól te leszel az én királynőm. Mert az vagy.

– És a kölykökért mit fizet magának a Julii némber? – próbálom kicsit elterelni a témát. – Nem semmi zsé lehet.

– Az nem tartozik rád – intéz el Sefi. – Mi a válaszod?

Lelassul az idő. Azon kapom magamat, hogy nagyban bólogatok.

– Hűségeskü nincs. Senki kutyája nem vagyok, és Hádészra, biztos, hogy nem itt, a Marson fogok megdögleni. Az Amani Céhhel írassa meg a szerződést…

Xenophón már elő is szed egy holoDoksit a kargépéről, kicsapja az asztalra elénk. Sefi mosolyog. Felkészült, tudja, kivel üzletel. Okos lány. Átfutom a szerződést. Amanik írták, nem valami megveszekedett barbár véreskü. Lehet, hogy tényleg változik a világ.

Sefi a bort iszogatja, míg én elmerülök a részletekben. Három évig naplemente-záradék: ha zoladont használnék, a szerződés azonnal érvényét veszti. Itt mindenkinek ez a dilije? Elfogadása annak, hogy skuggi halálpecsét kerül életemre, ha lelépek. Vicces. És esélyes. Előreszalad a tekintetem a díjazásra, és bizseregni kezdenek a lábujjaim.

A lányok hat héten belül. Negyed kiló A kategóriás gyémánt minden marsi hónap után, egy hajó az ügylet lezárásakor és huszonötmillió készpénz sikerdíjképpen, indokolt esetben. Baszódjak meg. Alsó hangon egy kilométerrel túl vagyok fizetve.

– A lányokat aláíráskor akarom.

– Nem – vágja rá Xenophón, ahogy sejtettem. – Magát most kockázatos reptetni.

– Akkor duplázzák meg a havi fizumat. Fél kiló, plusz a költségek. Lenullázom a híres semlegességemet, ha kommandós szellemgyilkosokkal állok össze. És a lányaimnak is kell a nyugdíj – fejtem ki. A Fehér már megint rávágná a bősz nemet, de közbevágok. – Ide kagylózzon, tejbepapi. Maguk küzdenek a kínálat szűkösségével. Megcsináltatták a lábamat. Nem adtak át a Vonítóknak. Olyasmire kellek maguknak, amit máshogy nem tudnak megszerezni. És ide a rozsdást, hogy nem kizárólag skuggik agytágításáról van szó – szúrom oda, de semmi reakció. Persze a fajtájuknál ez rutin. – Amint elhozzák a sereget a Földről, terítik a kártyát, ezt felfogtam. Viszont ez annyit tesz, hogy valami nagyon közeleg. Majd elárulják, amikor tudnom kell. Nekem ez így oké. De meg kell fizetniük a baleseti kockázatomat, mert fix, hogy gigászi tébolyda fog rám szakadni.

– Igen sokra taksálod a tehetségedet, Mr. Horn – jegyzi meg Sefi. – Vagy igen kevésre az életedet…

– Na, most már egy kiló lesz. Valaki akar felmenni kettőre?

Kitárom a két karom, jöhet a gyilkos döfés.

Sefi emberei ledermednek a sértéstől. Még a fekete fogú drogos alja is ismeri az Obszidiánok kommunikációs szabályait. De Sefi most is meglep. A kezem hétgyűrűs ujjai között tűnik el.

– A gyümölcsöző együttműködésre! – mondja. – Még valami. Arató fia kedvel téged. Nekünk ellenáll. Hozd közel. Talán szükségünk lesz biztosítékra.

– Ja, hogyne, felőlem.

Vigyorgok. Elengedi a kezemet. Kihozlak, Hógolyó. Csak még egy kicsit tarts ki, és kihozlak.

24

EPHRAIM

SKUGGIK

– Figyeljetek, méghozzá nagyon jól figyeljetek – kezdem, pont ahogy fél élettel ezelőtt a tesserariusom.

Kétszáz fekete szemű bérgyilkos méreget gyanakodva az üres hangárban. Miután Sefi csatlakozott a Lázadáshoz és az Aranyak elpusztították a törzseiket, a néhány megmaradt árvából a háború egyik legrettegettebb bérgyilkos-alakulatát nevelték ki. Elsőrangú példányok egytől egyig, és egyikük sem töltötte még be a harmincat sem.

Akadnak köztük, akik alig magasabbak nálam. Mint Freihild mondjuk. Mások mintha fatörzsek lennének, és van köztük még a néhai Ragnar Volarusnál is termetesebb. Előfordulnak nyakigláb okos képűek. Csontfehér haját mind kontyban hordja, halványkék tunikát viselnek, mindkét vállukra az ÖsszTörzs fekete szárnyas címerét tetoválták. Azokat mielőbb el kell tüntetni.

– Ephraim ti Horn vagyok, és valaha Hüperión harmadik legjobb szabadúszójának számítottam, vagyishogy én voltam a világ harmadik legjobb szabadúszója. Két hónappal ezelőtt a legjobbá léptem elő. Hallottátok a pletykákat? Mind igaz. Elcsórtam az Arató és az Uralkodó örökösét és a Kobold meg Victra au Julii sátáni sarját. Méghozzá kétszer raboltam el őket, és az összes segítségem egy Vörös, egy Zöld meg egy Obszidián volt. Ja, és másodszor már szólóban csináltam.

Kétkedve nézegetnek. Helyes. Freihild reakcióit lesik, aki pedig úgy méreget, mint Volga szokott, ha mondjuk el akarom neki magyarázni, hogy kell kávét főzni. A mellettem álló és nagyban bólogató Ozgardra sandítok. Szerinte meg mintha a világ bölcsességét árulnám. Mióta Sefivel egyezségre jutottunk, álmatag szellemként jár a sarkamban, diót zabál és az ajtóm előtt vagy néha a szobámban alszik, miközben a személyes térről, magántulajdonról vagy higiéniáról abszolút nulla a tájékozottsága. Állítása szerint valamikor Paxot meg Electrát is szokta az Obszidián-módira okítani, de komoly kétségeim vannak. Felismerem a drogost, ha látom.

– Na, az megvan, hogy gyilkolászni szoktatok. Azt a részét ismeritek a bulinak. Esőben zuhogtatok, blokádokon törtetek át, Aranyakat meg jó sok olyan fazont öltetek, akik pont úgy néznek ki, mint én. Otthon vagytok az aszimmetrikus hadviselésben, a közvetlen csapás terepén, a klórozott csutkátoknál is jobban ismeritek a hírszerzés trükkjeit. Csakhogy a veletek született tehetségetek már kevéske. A Királynőtök azon az állásponton van, hogy változik a világ, tehát változnotok kell nektek is.

Freihild nagyot ásít. Az ujjammal felé bökök.

– Te. Mi a legjobb módja egy tökig felfegyverzett Arany gyilkosegység likvidálásának?

– Megvárom, hogy megálljanak hugyozni – feleli. Nevetés.

– Helytelen. Nagy erejű neodímiummágnes.

– Attól nem halnak meg.

– Többé nem az ölés az elsődleges küldetésetek. A királynőtök birodalmat akar, tehát olyan irányítók kellenek neki, akik a küldetésre összpontosítanak, nem a gyilkolásra.

– Akkor már jobb az EMP – mondja Freihild.

– Helytelen, agyhalott – látom, kezdem kiakasztani vademberi érzékenységét. – Hacsak nem atommeghajtású, az új vértezetről simán lepattan a cucc. Két év fejlesztési hátrányban vagytok. Ha nem olvasgattok a technikai újításokról, akkor kóklerek vagytok. Mikor olvastál utoljára szakirodalmat, skuggi?

Freihild hallgat.

– Gondoltam. Én kitanítalak benneteket a nem szokványos hátországi harcokra: megismertetlek benneteket a Társas Légiók kémfelszerelésével, a megfigyelés és ellenmegfigyelés módozataival, a lézerháló-tánccal, a rejtett biztonsági rendszerekkel, azzal, hogyan szítsatok felkelést ellenséges területen, hogyan fordítsátok hasznotokra bármely Szín tagjait anélkül, hogy előtte pépesre kellene őket kalapálnotok. Hogyan beszéljetek bármilyen témáról legalább tíz percen át, a neodímiummágnes használatára, hogy hogyan kössetek el bármilyen járgányt, tűvel vagy vágással hogyan befolyásoljatok bárkit, méghozzá mindezt úgy, hogy közben a kutya se vegye észre, hogy egyáltalán arra jártatok. A városi dzsungel szellemkatonái lesztek. Nem egyszerűen beolvadtok az alvilágba, a véretekké válik. És azt is megmutatom, mitől olyan zseniálisak a spanyol szürrealisták művei. Mert náluk jobb művészeket ez a világ még soha nem látott, miközben a modern társadalom magasról tesz rájuk. Van kérdés?

Tompán merednek rám.

– Ephraim – köszörüli meg a torkát Ozgard.

– Igen, Ozgard?

– Felejtettem mondani. Csak felük beszél Közöst.

– De utállak – hunyom le a szememet.

25

VIRGINIA

OLIGARCHÁK

– A szabadpiaci környezetre káros, a szakszervezeti munkát, céheket és egyéb munkaközösségeket védett helyzetbe hozó szövetségi adómentesség azonnali hatályú eltörlése. Ezzel rá is térünk a hatodik javaslat hármas pontjára…

Britannia ag Krieg Szenátornak pontszemei és mélyen a homlokába növő hajtaraja van, elmenne jégcsákánynak is az esti whisky mellé jégkockakészítéshez. Az Ezüstök érdekvédelmi szervezetének, a Zenit-gyűrűnek a tárgyalófőnökeként áll előttünk a Sugár Művek Zenit-tornyában kialakított hatalmas konferenciateremnek a közepén, a gyűrű alakú asztal origójában. A város fényei szabdalta fellegek szőnyegként terülnek el a lábunk alatt. Hetvenkedő tizenöt kilométeres magasságával messze ez Hüperión legmagasabb épülete, a néhai bajnok, a Társalom Katonai Főparancsnoksága eltörpül mellette. Létrehozójának és nem mellesleg korunknak is kitűnő metaforájául szolgál.

Britannián kívül nincs jelen más Szenátor. A háziállatok a mélyebben meghúzódó szinteken várják gazdáik utasítását. Harminchárom trilliárdos iszogatja a teát szívmelengető elégedettséggel az iói porceláncsészékből, nagyon kedvükre való, hogy nem nekik kell az Uralkodó elé járulniuk, hanem ő jön el hozzájuk. Aszteroidák, holdak, bolygók és a távoli űr idesereglett nagyjait négy közös tulajdonságuk választja el a többi halandótól: a Színük, a szabadpiacba vetett vallásos hitük – amellyel sajátos módon tökéletesen összeegyeztethetőnek érzik, hogy az állam az egyik legfőbb megrendelőjük –, az egyéni önrendelkezés iránti szenvedélyük és tévedhetetlen eltökéltségük, hogy mindig és mindenhol százszázalékos seggfejként viselkedjenek.

A háború előtt Quicksilver kivételével egyikük sem volt vagyonos. Most ők működtetik és táplálják a háborús gépezetet: Sárkányvadászt, hajókat, anyagokat, gyógyszereket gyártanak, gumiültetvényeket üzemeltetnek, szállítanak és szilikontermékekkel kereskednek. Cégeik nélkül, melyeket valóban hatalmas konkurencia dacára duzzasztottak hatalmassá és prosperálóvá, botokkal és kövekkel mennénk háborúzni.

A társaság egyetlen kvadrilliárdosa, Quicksilver nem igyekszik díszhelyen pöffeszkedni. Az aszteroidagyémánt asztal távoli jobb szárnyán üldögél egy lőszergyártó és az aszteroidabánya-mágnás között, aki ezt a bútort adományozta, az árát persze gondosan levonva az adóalapjából.

A görnyedt hátú, sonkamancsú iparmágnás-óriás már nyomokban sem emlékeztet arra a férfira, akivel Fitchner megszervezte a Társadalom megbuktatását. Sokkal jobban foglalkoztatja a teájába kerülő cukor mennyisége, mint Krieg Szenátor otromba kívánságai. Tökéletesen biztos benne, hogy küzdenie sem kell azért, amit akar, hiszen nyilván nem szeretnék botokkal és kövekkel harcba szállni, az Ezüstök szavazatára is szükségem van, és mert a hélium, vagyis a hajói üzemanyaga nélkül, amit szintén ő szállít nekünk, senki nem megy sehová, akár van háború, akár nincs.

Még a válla mellől elválaszthatatlan, kísérteties kis ezüst repkedő robot sem hívta fel a figyelmét az ígéretre, amelyet Publiusnak tettem. Ha értesült volna róla, akkor már rég négyszemközt hadakozna velem, menne az adok-kapok, ahol ő ad, és én kapok. Pofonokat. Az utóbbi időben teljes rejtéllyé vált. Az igényei egyre különösebbek és homályosabbak. Ebből arra kell következtetnem, hogy tudhat valamit, amit én nem.

– Az meg mi az ördög? – szakítom félbe Krieg szónoklatát, és intek a háta mögé. A gyűrűasztal hátterében egy sajátos műalkotás magasodik. A tizenöt méteres finomítatlan fémtömb nagyjából egy szárnyas sarura emlékeztet.

Britannia ingerülten pillant hátra rá.

– Hermész hajnala. A merkúri FőKreátor Glirasztész faragta ki fuzionált Oort-felhőporból. A tiszteletre méltó Regulus ag Sun vásárolta meg rekordáron egy Ophion Céhes aukción kilencvennégymilliárdért.

Ami nagyjából két csillagromboló ára, esetleg negyvenhat és fél hónapra elegendő élelmet biztosítana a kimériai átmeneti táborok lakóinak.

Tiszteletük jeleként a mágnások kiskanalukkal csörgetik a csészéiket.

Krieg folytatja a túsztárgyalást. Nem először kívánom magamban, hogy bár elkapna valami kínkeserves szenvedéssel járó parazitafertőzést. Be kellett volna mutatnom a testvéremnek, amikor még volt rá mód. Nakamura ficergéséből ítélve egy véleményen vagyunk.

A Szenátor a Lázadás előtt középszerű könyvelőként szorgoskodott a szilikonpiacon, a vagyonát a változást követően közvetítéssel szerezte: ő vezényelte le, hogy Quicksilver kivásárolja a Vöröseket a Marson a felszabadított hélium-3-bányákból, és rátegye a kezét a piac nagyjából egyharmadára. Amit én a családi tulajdonból átadtam a Vöröseknek, azt ő alig két hónappal később felvásárolta.

A Vöröseket, ahogy kell, Fehér céhek képviselték, nem fogadták el az egyszeri vételárat, hanem a bruttó hozam utáni kifizetéseket választották. A legapróbb részletre is kiterjedő szerződéseket írtak alá. Az egész abszolút törvényesen zajlott. De háború idején a gyilkosság sem ütközik törvénybe. Kinek fordulhatott meg egy pillanatra is a fejében annak a lehetősége, hogy bruttó hozam még csak hírből sem fog itt előfordulni, és a hélium-3-bányák változatlanul nettó veszteséget hoznak új gazdájuknak? Legalábbis a könyvek szerint.

Például nekem. Csakhogy a Vörösek, ahogy civilizációnkban mindenki más is, egyből arra gyanakodtak, hogy csakis önös érdek vezérel, amikor jeleztem kétségeimet. Ezért mindenki elengedte a füle mellett a figyelmeztetéseimet.

– Az automatizációs szint korábbira való visszaállítása és végezetül Caraval Szenátor „hús-vér” kvótájának eltörlése… – Krieg szavai lágy duruzsolássá halkulnak, nagyot ásítok, míg ő elérkezik a konklúzióhoz és a feltételeik összefoglalásához. – …egyelőre megelégszünk a szóbeli megegyezéssel, de az igényeinket még a szavazás előtt törvénybe kell iktatni. Természetesen nem az összeset, nem akarunk mi egyből mindent nyilvánvalóvá tenni, de bizonyos rendelkezésekhez előzetesen is kénytelenek vagyunk ragaszkodni, hogy jóhiszeműen léphessünk be az együttműködésbe. Ezek tehát a mi… ajánlásaink.

A teáscsészék csilingelnek, az iparmágnások a képükön öntelt elégedettséggel dőlnek hátra, várják a szokásos vonakodó beleegyezésemet. Csakhogy most munícióval érkeztem. Bakancsba bújtatott lábaimat felhajítom az asztalra. Quicksilver máris érdeklődve billenti félre a fejét. Hátranyúlok, Nakamura a kezembe nyom egy almát. A bakancsom szárából előhúzom a késemet, lassan meghámozom a gyümölcsöt, és falatozni kezdek. Közben le nem veszem a pillantásomat Quicksilverről.

Ő kuncogva várja, hogy kényelmesen előadjam a műsort. Milyen önelégült fejek. Persze, jogos, ha már eddig olyan engedelmesen gazsuláltam nekik, mert szimplán nem érte meg a fáradságot, hogy szorongassam őket. Ráadásul tényleg jól végzik a dolgukat, hihetetlenül hatékonyak, találékonyak, törtetők és termelékenyek. Viszont az ősi kelták sem azért találták fel a sarkantyút, mert a lovak olyan nagyon szófogadóak lettek volna.

Amikor már csak a csutka marad, a szőnyegre hajítom, megint hátranyúlok. Rá sem kell néznem Nakamurára. Adja a füldugót. Berakom a fülembe, most utoljára nyújtom a kezemet, megkapom a páncéltörő kézifegyverét.

– Ez a válaszom az ajánlásaitokra.

Kiköpök egy almamagot, felpattanok, a vállamhoz emelem a fegyvert, az oligarchákra fogom, majd beleeresztek egy sorozatot a Hermész hajnalába. Rémülten bukik le mindenki a földre. A mágneses meghajtású urániumTöltet kék súrlódási lángocskákat hány a levegőbe, Krieg Szenátor haja meg is gyullad, pilumRakéta erejével csapódik be a szoborba.

Az oligarchák sípoló fülüket fogva bújnak elő az asztal alól. A szoba hátsó falába ütött lyukból füst gomolyog. A szobor megszűnt szobor lenni. Elégedetten veszem szemügyre a fegyvert és adom vissza Nakamurának.

Kiveszem a füldugót. Halálos csend.

– Most három biztosítótársaságot csődöltettél be egy csapásra – szólal meg végül Quicksilver közönyösen, akkurátusan belekeverve a port a teájába, mielőtt belekortyintana.

Az egyik Ezüst rémült visítással fogja marokra a nyakkendőjét.

– Bocs, Bartus – néz rá Quicksilver. – Megmondtam, hogy meg kellene osztanod a felelősségvállalást.

– A negyvenkilenc éves hímnemű emberi lény hallóképessége átmenetileg kilencven százalékkal csökkent – közli a kis őrszemrobot Quicksilverrel.

– Ó. Majd emlékeztess, hogy mondjam meg neki.

– Igen, uram.

A harminchárom mogul közül egyedül Quicksilver nem ugrott fedezékbe. Amint megfogtam a fegyvert, a levegő eltorzult körülötte, a lángokat is eltérítette. Úgy tűnik, a hang sem jutott át a burkon. Különös technológia. Lehet, hogy az őrszemrobot megakadályozta? Egyelőre nem tudom. Úgy lebeg a feje felett, mint valami inga, rejtélyes magas frekvenciájú hangokat bocsát ki. Érdekes. Holiday nem téveszti szem elől, kétségtelenül azt számítgatja, hogyan tudná a leghatékonyabban kiiktatni, és hogy milyen gyilkos lépésekre számíthat a részéről. Ajánlom, hogy használja a magával hozott radarcsomagot. A rejtélyeket még a szájszagnál is jobban rühellem.

Ideje beszélni.

– Jóemberek – ismétlem el négyszer egymás után, mire végre mind rám figyelnek. – A mai nap nem szólhat a zsarolásról. A mai nap a hazafiasság napja. Minden gondolattal azon kellene lennetek, hogy mit tehetnétek bajba került Köztársaságunkért. Ti pedig követelésekkel hozakodtok elő. Ahelyett, hogy beállnátok a szavazáson bajtársaitok mögé, rögtön nyerészkedni igyekeztek – nézek Quicksilverre. Én négyszemközti találkozóra hívtam, ő csalt lépre ezzel a kis kerekasztallal. Ahogy számítottam. Elég régóta szeszélyeskedik meglehetősen kellemetlen modorban, mintha napokon belül trónra lépne, és ez az egész már csak kellemetlen csip-csup apróság volna. Dolgozik valamin, és nem jutok semmire vele, hiába állítottam rá az összes kémemet, nem derítettek ki semmit. Viszont erre nincs most időnk. Elpárolgott a bizonytalanságom, már nem habozok, ideje tiszta lappal indítani. A kedvéért azonban most bűbájosabbra váltok: – Volt idő, amikor csak két ember állt ki a zsarnokság ellen. Te és Fitchner au Barca. Hova tűnt az az éned?

Még csak nem is válaszol.

— Add át nekik a felvételt, hogy biztos lehessek benne, mind hallották, amit mondtam – kérem Nakamurát, majd Quicksilverhez fordulok. – A válaszom a zsarolásra egyértelmű és határozott nem. És a következő az ellenjavaslat. Öt másodperced van, hogy közöld az alsóbb szinteken gyülekező Szenátoraiddal, hogy rám szavaznak. Különben…

– Különben? – kérdi Quicksilver úgy, mintha még mindig az a tizenkét évvel ezelőtti nagyratörő politikai kalandor lennék, aki már rég nem vagyok. Neki jobb lábai voltak, de közel sem tudott ennyire félelmetes lenni.

– A zsarolással egyenértékű büntetést rovok ki rátok – felelem. – Kifürkészhetetlen okokból újabban elég rossz a magaviseleted. Ezért fenekelés jár.

– Ugyan, édesem. Mégis hogy tervezed? Más vagyontárgyaimat is szétlövöd? Sevróval berobbantatod a plafont, és a szemem láttára heréli ki Daidaloszt mondjuk?

A jóképű Ezüst fiatalember pont a legrosszabb pillanatban nyeri vissza a hallását. A szeme elkerekedik, belesápad a hallottakba.

– Én mit követtem el? Hiszen csak dúsított fehérjeport gyártok.

– Nőj fel végre, Virginia. Ezek a te családi értékeid rég kimentek a divatból – dobol ujjával az asztalon. – A világ már nem így működik. Manapság már a quid pro quo, a valamit valamiért a menő.

Biccentek Nakamurának.

– Öt… négy… – kezd visszaszámolni.

– Nevetségesen színpadias – cirógatja Quicksilver az Arany szemgolyós gyűrűjét. – Még Matteo sem ilyen drámakirálynő.

– Három… kettő… egy.

Az ajtóhoz megyek.

– Ne feledd, hogy ezt a Köztársaságot együtt építettük! – kiált utánam Quicksilver. – Mi. Nem te – csap át a hangja haragosba. – Virginia, ne csinálj ostobaságot. Gyere vissza, térj észhez. Szükséged van ránk.

– Na, te ezt nem érted – szólok neki vissza az ajtóból. – Jelen esetben a szükség nem tényező a játszmánkban, jóember. Pont tőled tanulhattam meg nagyon alaposan, hogy ha valahol szükség támad valamire, akkor ott előbb-utóbb, inkább előbb, felbukkan egy Ezüst. Aki lehet egy másik Ezüst is – hajítom be neki a füldugót. Pont a teáscsészéjébe pottyan. – Ennyit a szavazatotokról, jóember. Ha nem a Köztársaságra, akkor önmagatokra.

És távozom.

– Élvezte, asszonyom? – kérdi Holiday mosolyogva, ahogy beszállunk a hajómba.

– Túlságosan is.

– Sefi már a szavazás előtt lecsap?

– Kétlem. Ma ugyan csak az Ezüstök felét szereztük meg, de egy hónap múlva a térdükön csúsznak vissza hozzánk a többiek is – mondom, majd mogorván pillantok a kargépemre: – A Napcsarnokba! Úgy fest, a Kobold megint felforgatott mindent.

26

VIRGINIA

A KOBOLD ZSÁKMÁNYA

A Szindikátus legfőbb bérgyilkosa halott. A Fejek Hercegének koponyája egy neorokokó sellő helyére került, akinek már úgyis tele volt a bugyra egy különösen erkölcstelen achátszatír kéretlen figyelmével. Alatta a medence vize vértől zavaros. A szökőkút peremén skarlátbékák ugrándoznak. Határozottan undorító.

Bravó, Sevro. Kitettél magadért, a haragod már-már legendás.

A Citadellában, a magánirodában ülök, az ajkamat rágva tekerem vissza a holót. Alig tíz perce kaptam Theodora nyomkövető ügynökeitől, egy észak-hüperióni lakosztályban rögzítették. Daxót ráállítottam a szavazásra, így nekem bőven jut időm az olyan bizonyítékok begyűjtésére, amelyek eddig elkerülték a figyelmünket. A vacsorám azonban érintetlen marad.

A Szindikátus főbérgyilkosa nagy bajszú Szürke volt, a két bajszot a két végén platinacsatok fogták össze. Csontjai vastagok, a nyaka erős. Legalábbis volt, mielőtt a beretva át nem metszette. Ahogy ránagyítok a képre, látom, hogy a vágás széle nem egyenletes. Vagyis Sevro beretvája csinálta. A Vonítók közt egyedül neki van fogazott pengéjű szerszáma. Igazából nagy különbség nincs az ilyen határozott vágásoknál, de neki meggyőződése, hogy ez sokkal félelmetesebb. Nem is téved.

A Herceg testéből nem sok egyéb maradt. A medencében éldegélő ragadozó halak pont olyan alaposak voltak, mint amit én az adószedőimtől várnék. Csak a csontváz maradt meg a horgon, amelyen beeresztették a vízbe. Ezt a pazarlást! Ha Sevro a Kezek Hercegénél is beelőz bennünket, akkor sosem tudjuk meg, hogy ki állt valójában a háttérben.

Sevro hazahozta a holdunkra, hogy azokat a borzalmakat, amelyeket a harcvonalban a Rettegés Lovagja zúdít katonáinkra, lemenjen a holoNeten, méghozzá főidőben. Töviről hegyire feldolgoztam már a mészárlás minden apró finomságát, de még mindig meglep egy-egy újabb részlet.

És hogy még rosszabb legyen minden, magányos farkas protokollban nyomja végig az egész küldetést. Vagyis amíg az utolsó célpont, tehát a Királynő nincs meg, senki sem kerülhet vele kapcsolatba. Átkozom Victrát, hogy elszabadította ezt a tébolyt. Amivel nem sokkal kevesebb, mint nyolcszáz szindikátusi bandatagot, hét droggyártó üzemet, tizenhat alacsonyabb rangú nemest, egy herceget és egy hercegnőt iktatott már ki. Csak a Királynő nincs meg. És elég nagy árat is fizetett érte: három Vonítót, három, kincset érő hétnyi kiesést, és a Köztársaság Gondnokainak is magára vonta a figyelmét. A Szindikátus Királynőjének intézett nyílt hadüzenetről nem is beszélve.

Véres részletek pörögnek le előttem: a falhoz szögezett személyzet, egy, a jó ízlést sértő topázasztal köré ültetett, fejetlen hullák tanácsa, az előtérben heverő, fényeszöld vértes holttestek. A jegyeik alapján Smaragd Árvák, a Mars egy szabadúszó társaságának tagjai, ahol kizárólag elit exkommandós Szürkék szolgálnak. Zsoldosok. Megjósolhatósága dacára is idegesítő, hogy mennyire elfajult a helyzet.

Mivel a Királynő egymagában képtelen Victra Vérebét levakarni magáról, már szabadúszókat bérelt fel, hogy megszabadítsák tőle.

A háborúk hosszú történetének során soha még olyan magas vérdíjat nem tűztek ki senki fejére, mint most Sevróéra. Annyira jól látható az összeg, hogy a Köztársaság minden létező szabadúszóját, fejvadászát és bérgyilkosát a Lunára vonzza. Egy évszázada nem tapasztalhattunk ilyen nagyságrendű embervadászatot.

Egész kis iparág bimbózott ki alvilági körökben, amelynek nincs egyéb kérdése, mint hogy ki hozza el a fődíjat, Sevro fejét. És erre nyilván még ő sem tud felkészülni. Egy kilométerekre magasodó felhőkarcoló csúcsáról lövi majd ki rá a DNS-vezette fejvadász-drónt egy jellegtelen, arctalan senki. És akkor a férjem legjobb barátja halott lesz.

Miközben inkább volna helye a Marson a felesége mellett. Vagy a Merkúron Darrow-val. Esetleg mellettem. Tényleg ennyit megér neked a bosszú, Victra?

Istenek, milyen nagyon ki tud hozni a sodromból ez a nő!

Alábecsülték a Királynőt. Ahogy persze én is. Alapos nála a kiképzés. A szervezete katonai felépítésű, blokkokba rendezett, biztos házakkal, nehézfegyverzettel, figyelemre méltó kémhálózattal, sőt néhány katonai státusú támadóhajóval.

Theodora lányai alapos helyszínelést végeztek. Feladom, nem érdekelnek a lehetséges különös nyomok. Leállítom a holót. Magánirodám beugrójának falain kivágások, papírfecnik éktelenkednek. A gyerekkorom emlékei, maradványai, amelyeket Darrow a szíve szerint elégetne. Én megtartottam mind, mert ezek emlékeztetnek arra, micsoda őrület bujkál bennem. Hogy véletlenül se lépjek le a Tűsarok-ösvényről. Hogy lássam, mi vár rám, ha esetleg kísértésbe esnék.

Az irodám kis fülkéjében 311 darab rejtvény van a falon bekeretezve. Ezeket még a bátyám, Adrius készítette nekem gyerekkorunkban. Megállok előttük. Labirintusok, bonyolult titkosírások és ezoterikus kísérletek. Megoldottam őket akkoriban egytől egyig. Csak azt a rejtélyt vagyok képtelen felgombolyítani, hogy ki fenyegeti a Köztársaságunkat. Finoman megsimítom a rejtvények alatt vázában álló éjliliom levelét. Több ilyen növény is van a termeimben. Az irodámat is védrendszer vigyázza, javarészt vad növény. De persze a visszavonulást is szolgálja pár újítás, mint a rejtvények melletti menekülőcső. A magam részéről jobban kedvelem a virágokat. A személyzet és a szolgák ki vannak tanítva, hogy bezárás terhe mellett szigorúan tilos akár hozzáérniük is. Azt nem tudják, hogy miért. A liliom halálos tűi beleborzonganak az érintésembe, de olyan könnyedén cirógattam a leveleket, hogy még nem léptek működésbe. Ha valaki megragadná a virágot, egyből belédöfné a tűit. Állítólag a fájdalom rosszabb, mintha levágnák az ember lábát. És bár a testben lassan terjed szét a méreg, a halál elkerülhetetlen. Elég veszedelmes szobadíszek, de a személyiségemmel annyira nehezen összeegyeztethetőek, hogy utolsó védvonalként jobbat nem is akarhatnék náluk.

Karjaimat összefonva nézegetem tovább a fejtörőket. Mind nagy kihívást jelentett. A testvérem okos fiú volt. De ha az ember egyszer megfejtette őket, végtelenül egyszerűnek tűnnek.

Ugyanez lesz az érzésem akkor is, amikor majd végre megtalálom a Szindikátus Királynőjét?

Amikor rájövök, hogy Quicksilver miért idegenedett el?

Körbenézek. Lehet, hogy most is megvezetnek?

A szoba másik végében ropog a tűz a kandallóban. Talán éppen most bontakozik ki életem nagy tragédiája? Ha Victra kudarcot vall, és nem sikerül nagy vehemenciájában visszahoznia a fiamat, ha több hajó nem indulhat a Marsra, akkor vajon az ő emlékük árnyával a szívemben uralkodom még itt hatvan fájdalmas éven át? Én leszek az öregasszony az üres kastélyban?

Mögöttem bakancsok csattannak a fémpadlón. Leengedem a biztonsági falat a fejtörők kis beugrójának bejáratában.

– A legrégibb szövetségesemet köptem most szemen, Nakamura. A fiam keresztapja pedig hullákat hord a küszöbömre. Pillanatnyilag rám férne egy kurta jó hír – nézek az ajtóban álló Centúriómra. Fekete oroszlános bevetési vértje felett szélesen vigyorog rám. Kezében fehér doboz. – Elkapta?

– Elkapta. Oroszlánőrség felszerelve, indulhat a banzáj.

Két vállánál ragadom meg, szájon csókolom. Elképedten kap levegő után, de ahogy kirohanok a szobából, hallom, hogy röhögni kezd.

– Gyerünk, Centúrió, a vadászat elkezdődött.

Oroszlános elittel, egy Uralkodóval és egy korábbi Vonítóval megrakott négy hajó suhan nyugat felé a hajsza huszonnegyedik órájában. Alattunk forrong Hüperión. Állig vértben, ölemben az értékes fehér dobozt dédelgetve a holoNetet nézem.

Táncosnak igaza volt, tényleg elszabadultak az indulatok.

A Via Appenián a Vox tömegfolyama hömpölyög a Hős Központ felé, a háború visszatérésétől rettegő lunaiak duzzasztják létszámukat. Az Optimaták támogatói és a férjemet fanatikusan istenítők hadai a Via Triumphián haladnak nyugatnak. A békére a bevetési rendőrség, energiagátak és gépesített egységek vigyáznak.

Ám a demagógok még mindig hergelnek.

Zan FőImperátor a félelmet táplálja a Vox radikális szárnyában, akik persze őt erősítik. A pulpitusát püfölve dől a szájából a lunai hazaszeretet tirádája, lelkesedését még egy frigid Kék is megirigyelné, amint azt harsogja, hogy Atalantia következő célpontja a Luna lesz, és jaj, ha addigra elvonunk minden hajót a védelmünktől. A Vox Fekete Láncosai – egy aljaSzín polgári fegyveres testület láncokkal a nyakában – a felsőSzín-környékeken garázdálkodnak, Ezüst üzletembereket kalapálnak el, ablakokat zúznak be és megfélemlítik a körzeti tisztviselőket, hogy kérjék a Szenátoroktól, hogy a Luna mellett tegyék le a voksukat. Az aggodalmas középSzínek Táncos visszafogottabb irányzatát követik. Ő csitítja őket, reményről és áldozatokról beszél. Könnyen adják át magukat a nemes érzéseknek, ha egyszer nem a lunaiak vesznek oda a Merkúron.

Hiába támogatja a megvesztegethetetlen Publius a köz előtt az ügyemet, az Ezüstöket elveszítettük, a szavazás lassan őrületbe torkollik. Odahaza, a Marson Vörösek égetik Táncos képeit, menetelnek parittyaPengével. Ugyanaz a tömeg énekli a Tiltott dalt és emel a magasba oroszlánjegyeket, kántálja, hogy „Oroszlánszív! Arató!”. Rollo FőKormányzó vadul tesz hitet ügyünk mellett – „A Lunán talán lábra kapott az árulás, de a Marson nem. Az a Szenátor, aki a szavazatával elpusztítja a Szabad Légiókat és a Mars Aratóját, jobban teszi, ha ezentúl annak a vérszívó holdnak a kebelén húzza meg magát, mert ha hazatér, saját kezűleg tépem ki a lábait.”

Dörgő tapsvihar.

És hogy a helyzet csak még keservesebb legyen, minden úgy fest, mintha az Obszidiánok is ellenem akarnának szavazni. Sefi túl sok vasat tart a tűzben, félő, hogy ő is rosszul végzi. Lehet, nem tudja, hogy amióta elhagyta a Lunát, minden egyes lépése része volt a tervemnek? Ennél bölcsebbnek hittem.

De felragyogott végre a fénysugár is. Theodora érdemesnek bizonyult a második esélyre, amit azután kapott tőlem, hogy parancsom ellenére meg akarta kínozni Lagalosi Lyriát.

A hajók még földet sem értek, de mi már a tetőn vagyunk. Holiday kuon ebként pattan ki az Oroszlánőrség bevetési egysége élén, kovaszín szeme az árnyakat fürkészi, nem leselkedik-e valahol veszedelem. MultiPuskájában a Sugár Művek lőszereinek és lövedékeinek teljes spektruma betöltve figyel. GravCsizmám súlyos kattanással csattan a kövön, a fehér dobozt a hónom alá kanyarintom, és indulok a sugárzásra figyelmeztető feliratokkal telemázolt ajtó felé.

A helyszín csendes, a fények tompák. Két dupla védelmi ajtó mögött Theodora Szálka-egységének néhány tagja heverész. A legyőzhetetlen Rózsaszín bérgyilkosok az utolsó utáni divat szerint kikenve-kifenve, a hüperióni operaház híres Lila tenorjával füstölögnek kedélyesen. Ahogy belépek, a tenorista egyből felpattan. Reneszánsz udvaronc jelmezében van, oldalán hosszú tőr, vállán szőrmeszegélyes köpeny, nyakában madzagon karneváli maszk. Megtapsolom a mély meghajlását.

– Uralkodóm.

– Bravó, Basillicus. Úgy hallottam, ma este fenomenálisan énekelte az áriát és a negyedik felvonás csábításjelenetét is. Bár saját fülemmel hallhattam volna!

– Csak a ránk osztott szerepet játsszuk mind – cseng tisztán és magasan a hangja. – De micsoda színpadot kaptunk hozzá úrnőnktől. Talán ha a helyzet csendesül kissé, ismét ellátogathat hozzánk felséged is. Esetleg az Orphiára. Lucreto fájlalja, hogy jelenléte ennyire megritkult. Manapság már a FaragóMestert is alig látjuk. Egyetlen nagy patrónusunk sem száll le hozzánk gyakran.

Mickey-t igazából senki sem látta az elmúlt hónapban. Nekem erről megvan az elméletem, de Daxónak is, és az övé sokkal viccesebb.

– Reménykedjünk – felelem, majd a Szálkáknak címezve hozzáteszem: – Egyikünknek sem ártana, ha gyakrabban találkoznánk a széppel. Ma esti szolgálatait örök becsben tartjuk.

– Üdv, Arató – susogja lágyan, és nyaksálja alól aprócska parittyaPenge-medált húz elő. Úgy csókolja meg, mint egy kegytárgyat. – Imádkozunk a Völgyhöz és az Ösvény felett lábait megvető Öregemberhez, hogy ő és a Szabad Légiók hazatérhessenek. És felségedért is imádkozunk.

– Az imákat tartsa meg az isteneknek és a szellemeknek, Basillicus. Ezt a felfordulást emberek okozták, emberek is fogják helyrehozni.

Egy lerobbant propagandagyár behegesztett ablakai mögött, az épület szívében található a hangszigetelt kihallgatóterem fehér kockája. A félhomályban víz csepeg a kuporgó régi gépekre, a műanyag Aja-babák és Előőrs játék hajók halmain gomba tenyész.

A kihallgatóKocka átlátszó adatFala előtt Theodora két Zöld pszichotechnikusa ül, és figyeli a benti fogoly villódzó idegi adatait.

– Theodora – kiáltom, ahogy átvágok a csarnokon –, te gyönyörűséges húsevő növény. Legszívesebben összecsókolnálak, de Nakamura kiakadna. Tíz Légiónál is többet érsz, te ékkő.

Kémfőnököm hosszú, fekete városi köpenyben feszít. Szépívű fején albínó kígyóként fészkel fehér kontykoronája. Szemei hideg és szépséges rhodolit gránátkövek.

– Valójában csak két Légiónál érek, pontosabban értem többet, de az tizenhat éves koromban volt – mosolyodik el kissé. A levegőben még az én kifinomult orrommal is alig észlelhető szag terjeng. A gyomrom kissé felkavarodik. Nyilván nem véletlen.

– Tudják már, hogy eltűnt? – kérdem.

– A függősége miatt szívódott fel. Az információi alapján valószínűleg még jó néhány óránk van cselekedni, mielőtt felfedeznék a hiányát. De tettek óvintézkedéseket.

– És a szivárogtatás?

– Cseperészik, ahogy kell.

– Te mit művelsz, Nakamura? – szólok hátra.

Odaoldalgott a kihallgatóKockához. Theodora elállja az útját, kezét könnyen a mellvértjére teszi.

– Nyugalom, kislány.

Holiday félretaszítja, hogy még közelebb kerüljön a Kezek Hercegéhez, és csak a repülősó szaga állítja meg, amit Theodora tol az orra alá. Holiday erre kiszabadul a bűvöletből, és döbbenten látja, hogy kibiztosítatlan pisztolyát már épp emelni kezdte. Gyors mozdulattal pattintja vissza a pöcköt.

– Bocsánat. Én… mi volt ez?

– Feromonos védelmi mechanizmus.

– Az FVM nem szokott ennyire erős lenni.

– Az övé az – ken egy kis ammóniát Holiday orra alá Theodora. – Ez így elvileg elég, és kitisztít. Viszont mindenképpen szóljon, kedves, amint melegséget érez a lábai közt.

– Kurvára jól vagyok – pirul el mélyen Holiday.

– Igaza volt, Uralkodóm, hogy a sók használatára figyelmeztetett – fordul vissza hozzám Theodora. – Képzett pszichoszonikus is. Még az én Szálkáimnak is füldugó kellett.

– Olyan, mint a rózsa és a mákolaj – szimatolok a levegőbe.

– Maga így szét tudja választani? – ingatja a fejét elismerően Theodora. – A mindenit! De szívesen sétálnék egyet az orrával az erdőben.

– Hát igen, a csatornák közelében is nagyon izgalmas élmény. Ephraim hogy boldogulhatott vele? Ezek a feromonok még Darrow-t is kiütnék.

– Zoladonnal – feleli Holiday. – Egy évtizede nem tud lejönni a szerről.

– Hát persze. A tenyésztési elméletünkkel kapcsolatban mire jutottunk?

– Szokásos hibrid. Az embrió eunómiai, a sperma vagy priaposzi, vagy hellén. Bármelyik legyen is, igen veszedelmes vérvonal a Rózsáknál – pillant a szeme és ajka olyan tökéletes összhatásával kifejezett megvetéssel a cella felé, hogy mellette egyszeriben ficánkoló, karikalábú csikónak érzem magam. – Még az enyémnél is ritkább. Úgy vélem, a Heszperida-kert tenyésztőcsöveiből származik.

– Heszperida-kert – sötétül el Holiday pillantása.

– Ismered?

– A Drákóiakkal rendeltek oda egyszer Trigget meg engem a kivégzőosztaggal. Láttuk a halálKamrákat. Ez vitte Trigget Arészhoz.

– Ha jól emlékszem, metszőkamrának nevezték – mondja Theodora.

– Atalantia gyakran járt oda – veszem szemügyre a férfit. Lehet, hogy az ő szolgálatában áll? De még most is képes volna? Ez az egész nem illik Atlashoz. Ugyanakkor még ha nincs is kézzelfogható bizonyítékunk személy szerint Atalantia ellen, az egésznek a jellege van annyira beteges és földtől elrugaszkodott, hogy olyasvalaki eszelje ki, aki Octavia udvarának bársonnyal bélelt viperafészkében nevelkedett. Alig egy évig ismertem Atalantiát. Mellette még Daxo is szelíd bárány. – Octavia többször is kifejezte aggodalmát, hogy a nő erotofonofíliáját más, rejtett jellemhibák jelének érzi. Nem mintha sok rémesebb jellemhibát tudnék elképzelni, mint hogy valaki mások kivégzésében lel gyönyört. Aja megvetette emiatt.

– És most a teljes Arany hadigépezet annak a pszichopatának a kezében van – mordul fel Holiday. – Kár, hogy a testvére kisinasa lezuhant vele a kertek előtt. Triggnek meg nekem akkor a tulajokkal volt találkánk.

Ez a férfi, a Kezek Hercege a fajtám legalját ismerhette, velük akadt dolga. És ezért nem kicsit szánom. Ugyanakkor ez a két nő mellettem az élő bizonyság arra, hogy mindenki ura lehet a saját sorsának. Kinyitom a fehér dobozomat, és bemegyek a kihallgatóterembe.

– Egyedül folytatom le a kivonást.

– Csak nyugodtan. Ez úgyis egygazdás dög.

*

Egy órával később ismét sziszegve zárul vissza mögöttem a zsilipajtó. Megint bent vagyok a csupa fehér szobában. A mennyezet, a falak, a padló, minden makulátlan fehér, sarkok, kiszögellések nincsenek. Olyan, mintha az asztal mögött egy széken ülő karcsú férfi a semmiben függene.

A Kezek Hercege lelapult, zsíros, rózsaszín haja és a bedagadt bal szeme dacára is a testet öltött Narkisszosz lehetne: a rugalmas húsba öltöztetett, határozottan megrajzolt csontok olyan tökéletes mintapéldánya ül előttem, testének minden ízében annyira szépséges és vonzó, hogy nem lenne csoda, ha életének legboldogabb beteljesülése az volna, ha belefulladhatna saját tükörképébe. A teste máris igazodik hozzám, egyből látja, hogy engem személy szerint mi bolondít meg, hogy mitől ébred fel bennem a szexuális ösztön. Csakhogy apámat nem véletlenül nevezték döglött halnak. A Hódítók ősi Házai az idők során alaposan megtanulták, micsoda veszélyekkel jár, ha ifjaikra hatnak az ilyen csábító Rózsaszínek bájai. És az én Házam még az ősik között is élen járt ebben. A feromontámadásra most is egyből bekapcsol az idegrendszeri védelmi mechanizmus. A nyúltagyam mélyén a kémiai receptorok hánytató ágensként érzékelik a feromonokat, máris továbbadják az ingert a központi hányásközpontnak, és ennyi elég is, hogy forduljon egyet a gyomrom, és erős hányingert kelljen visszanyelnem. Határozottan emlékeztet az érzés a sugárfertőzésre. Megszoktam már.

Köszi, apu.

Émelyegve kukkantok be az asztal alá, és megcsodálom a Herceg rózsaszín tollas papucscipőjét.

– Ridachi?

– Nagyjából – horkan fel kedélyesen.

– Kolibri?

– Griff.

– A Valkűrök ezért megnyúznának – fenyegetem meg az ujjammal.

– Jaj, kedvesem, kár, hogy már egy sincs hét határon se innen, se túl. Az járja, hogy egyszerűen felszívódtak. Mint valami varázstrükk. Ettől nyilván ingerlékenyebb vagy mostanában… Uralkodóm.

Nem pontosan. Viszont teljességgel összhangban van mindazzal, amit az egy órával korábbi beszélgetésünk során mondott.

Hihetetlenül következetes agymunka.

Egy ideje elterveztem már ezt a találkozót, csak azért kellett drukkolnom, hogy Sevro nehogy beelőzzön bennünket, és ezt a nagyhalat is elhalássza előlünk. A fiam eltűnése napján a tolvajok fejedelme rég köddé vált a városban, mire az Oroszlánőrségem kiérkezett endümióni felhőkarcolójába. A vérnyomokat, amelyek csakis tőle származhattak, DNS-megsemmisítő anyaggal fújták le. Onnantól kezdve mintha a füstöt próbáltuk volna a kezünk közé kaparintani.

– Gyerekkoromban… – kezdem.

– Szent Jupiter, egy történet!

Megmosolyogtató déjà vu-érzés. Nagyon sajátos. Nem tűnik fel neki, mennyire sajog a tarkója?

– …apám elvitt látogatóba a Votum-Házhoz. Fontosnak tartotta, hogy megismerkedjem a Votumok diplomáciai szeszélyességével. De én kislány voltam még, könnyen eluntam magamat. A Merkúron nyomát sem láttam acélnak, sem a politikai cselvetéseknek. Csak egy bizarr, lila kis bolygót, ahol a FaragóMester csodákat formázott a sivatagi sziklahegyekből, mély és sötét dzsungeleket, hogy az ember már-már azt gondolta, a nap elveszett az ég távolában, és igazából a Plútóra tévedt. Könyörögtem apámnak, egyre csak azzal gyötörtem, hogy vigyen el a dzsungelbe. Nem hagytam békén. Míg végül megadta magát, és odaküldött. Röhejes kivonulás volt: Votum botanikusok és tudósok, az Oroszlánőrség és apám politikai kalandora, Plinius kísért a dzsungel közepébe. Ott aztán számtalan furcsa látvány fogadott, gondolhatod. De csak egy ragadta meg a képzeletemet, kötötte le minden figyelmemet. Arra emlékeztetsz. Alkonyatkor, a táborunktól nem messze lettem figyelmes a jelenetre. Épp egy zebrakort lestem a folyóparton, ivott. Hirtelen megmozdultak a lombok, és a magasból egy bokorhüdra vetette rá magát, a nyakára tekeredett és megfojtotta. Aztán kiakasztotta az állkapcsát, és szépen módszeresen egyben lenyelte a hatalmas állatot. Soha nem láttam még olyat. Miután végzett az evéssel, csak hevert ott eltelve, mozdulatlanul a hasán. Ott, ahol felfalta zsákmányát, a folyóparton. Nem hittem a szememnek. És még csak most jön a java. Miközben emésztett, egyszer csak előkerült a semmiből egy szarisszahangya. Egyetlenegy. Ismered a fajtát, tudom, a felhőkarcolódban is tartottál otthon. De nem sokáig maradt egymaga, hamarosan megérkezett egy második. Utána újabb tíz. Aztán már milliónyi hangya nyüzsgött a fekvő hüdra körül, mintha felkapta volna a víz. Képtelen volt elmenekülni, annyira tele volt a hasa. És végignéztem, ahogy a hangyák felfalják, és a végén nem maradt más belőle, mint két egymásba gabalyodott csontváz.

Döbbenetes mértékben löki magából a feromont.

– Nem gondolod, hogy kellemesebb lenne a sok figyelő tekintet nélkül? – duruzsolja. Rebegteti hozzá a szempilláit. – Egyszerűen elfonnyadok ebben az éles fényben. Nem szeretnéd inkább kikapcsolni a kamerákat? – javasolja édesen. – Olyan hatalmas a nyomás azon az erős válladon. Nem szeretnéd enyhíteni? – és nyelvével megnedvesíti a felső ajkát. – Én segíthetek. Azt fogod hinni, hogy Jupiter fellegeibe emelkedtél.

Felé hajolok, mintha képtelen lennék leküzdeni már a vonzerejét, aztán megcsavarom az orrát, és fingó hangot adok ki a számmal.

– Hideg szuka – savanyodik el a képe.

– Légypiszok.

Gúnyosan mosolyog, én jobban sértegetek nála. Hátradől.

– Azt beszélik, minden mennyek legfényesebb csillaga vagy, arcodtól még az angyalok is könnyeznek, eszed a napot is elhomályosítja, de te is ugyanaz a romló hús vagy, mint akárki. Nem igaz? – szimatol a levegőbe. – Érzem a romlás bűzét. A csöcseid már megnyúltak, a szüléstől odalett a ruganyosságuk, elméd az őrült bátyád örökségét őrli, kelepcébe esett férjed és gyermeked sorsán borong, és egyre inkább azon kapod magadat, hogy talán nem is a diadalmenet az osztályrészed, hanem a tragédia – kacag fel olyan bájosan, mintha épp a talpamat masszírozná. – Felteszem, ezek a nyavalyák teszik indokolttá, hogy gyermekkorodból tündérmesét rögtönözz – hajol felém csábítón résnyire elnyílt ajkakkal, verdeső pillákkal. – Őszintén szólva…

– A hüdrára emlékeztetlek talán? – fejezem be helyette a mondatot. Összezavarodik, hogy kiloptam a szájából a szavakat. Folytatom, és szavakba öntöm, amit mondani szándékozik, hiszen negyven perccel ezelőtt egyszer már elmondta. Még ha nem emlékszik is rá. – Csontjaim törékenyek, akár a porcelán. Idegeim érzékenyek, pattanásig feszültek. Nohát, kezed puszta legyintésével is összezúzhatod törékeny vázamat. Nem, nem. Én nem hüdra vagyok. Én a hangya vagyok, te pedig a kövér kígyó, aki túlságosan nagy falatot nyelt el, amelyet képtelen megemészteni. És mi körbevettünk, falatonként zabálunk fel.

Nem tér magához. Fel nem foghatja, honnan tudhatom előre a kis szónoklatát.

– Talán – felelek magamnak magam helyett –, talán igazad van. Erre csak az idő tudja a választ. Csakhogy a rovaroknak igen rövid a várható élettartama. Vagyis akkor az idő gyilkol is. Durva egy metafora rád nézve.

Nagyot nyel, próbálja összeszedni magát, átvenni az irányítást. Egész életemben arra treníroztam magamat, hogy ne rémisszek halálra másokat. Néha jó érzés szabadon engednem az oroszlánt.

– Találkoztunk már? – kérdi.

– Arra nem emlékeznél? – hajolok közelebb.

Elgondolkodik, elméje minduntalan lépre megy az emlékezetében vájt szakadékokban. A fejét rázza. Drasztikus javulást hozott az a néhány kis apró fejlesztés, amit a tarkójába ültetett pszichoTüskén elvégeztem. Octavia a Pokolszékével megközelítette a tökéletest. A Félhold Kincstárban találtunk rá a kis kütyüre, amely képes a rajta ülő emlékeit bejárni és átszerkeszteni. Ám a szék durva kínzóeszköz, az én pszichoTüském viszont szikepontossággal dolgozik.

– A holókon olyan vékonynak tűnsz – méregeti a lábaimat a Kezek Hercege. – Persze, ahogy a széket elnézem, legalább ötven kilóval is nehezebb vagy nálam. Elképesztő a csontsűrűséged. Ha nem tudnám, hogy feltehetőleg minden arányosan van megkonstruálva, most azt kérdezném, hogy nem nehéz feladat-e neked úszni. Ugyanakkor… – pihen meg a tekintete az öklömön –, egyetlen ütéssel is össze tudnád zúzni a koponyámat?

– Akár egy lágytojást.

– Mámorító érzés lehet… mintha isten lennél – ámul. Csodálja a felépítésemet, mindennél jobban vágyik rá, még ha tisztában van is vele, hogy neki soha nem lehet ilyen. Úgy van vele, mint a testvérem apám szeretetével. Kellemetlenül érezném magam, ha nem ismerném azt a veszedelmes nyomást, ami egy születésétől fogva kegyetlen szellemre nehezedik. – Persze, neked fel sem tűnik – nyalja meg idegesen a száját, nagyot kockáztat most. Megszokta már, hogy ő irányítja a beszélgetést. – Szerinted mi történne, ha te lennél én, én pedig te? Ha én megkaphatnám a te hadviselt testedet, te pedig átköltöznél az én törékeny szerkezetembe? Szerinted neked lenne bátorságod megtenni, amit én tettem? Tizenöt évesen az ajtó mögött várni, hogy a gazdád épp kinek adta el a testedet?

Ezt is elmondta már egyszer, de hagyom, ezeket a szavakat nem szabad ellopni tőle, az végképp erkölcstelen volna.

– És végignézni, hogy belépnek, végigmérnek, mintha csak valami étel lennél, akinek se lelke, se tudata? Képes volnál egyszer végigcsinálni? Talán kétszer is? Kielégíteni őket. Ezerszer végignézni, hogy felemésztenek, érezni, hogy a testedben lüktetnek, erőszakot tesznek a testeden, az egyetlenen, ami ezen a világon neked adatott, aztán megvonaglanak a gyönyör zenitjén, majd elernyednek, és megvetően mérnek végig. Benned volna ennyi erő?

– Nem – folytatom a gondolatmenetét, és most már szabadon lopom el megint a korábbi beszélgetés alapján a szavait. Sokszor elpróbálhatta magában a beszédeit, hogy ennyire egy fonálon halad mindig. – Hogy is ülhetnél te a helyemben, amikor te soha nem lehettél az erősebb fél egyetlen harcban sem. Elhiheted, összezúzott volna. De engem nem. Ha megkaphatnám a te testedet, az életedet, hát hidd el, a te legdurvább napod nekem legfeljebb gyomorrontásnak tűnne, és én a helyedben – érintem meg a mellkasomat –, a világ királya volnék.

A zavar helyébe rémület lép.

– Talán elvitte a cica a nyelvedet? – kérdezem vicsorgó mosollyal. – És most jön az, amikor jutalmat ajánlok fel neked a Királynőért. Erre te arcon köpsz. Azt mondod, nincs szükséged a kis adományaimra, hogy megszedted már magadat nélkülem is. Hogy nem vagy a szajhám. Amid van, azt magadnak szerezted. És amire még vágysz, azt elveszed magadnak. Mert férfi vagy, nem patkány. És egy férfinak legyen becsülete. Nekem viszont úgy tűnik, tűz körül táncoló majmok vagyunk mi ketten. Piszkáljuk csak meg a tüzet! A kicsi fiacskádról akarsz hallani, igaz?

Az őrületbe kergeti, hogy a számból hallja a saját, kimondatlan szavait. De folytatom, kínzom tovább, összezúzom.

– Megerőszakolták és a kutyák elé hajították – mondom gúnyosan. – Darabokban. A lábaival kezdték, a szemeit hagyták utoljára. Meg se rezzensz? Jobban illene rád a Jégszív, ha ennyire nem érdekel a saját fiad.

Nem találja a szavakat. Rémálom csapdájába esett.

– Nagyon is érdekel, csakhogy rég nincs nálad – felelem magamnak helyettem. – Egy nálad sokkal veszedelmesebb, ugyanakkor jóval kiszámíthatóbb alaknál van – pillantok a kargépemre. Holiday megadta a jelet. Végre. Kezd megkopni az újszerűség érzése. Pontosság visszaigazolva. Megszereztem, ami kellett.

– Szuka… – sziszegi. – Hogy kerültél a fejembe? Mi ez az egész?

– Egyrészt az agyi mintázatod precizitását és viselkedésed kiszámíthatóságát mérem le, hogy az adatok segítségével egy önmegújító technológiát fejleszthessünk ki. Másrészt sokkal konkrétabban, csak múlatom az időt.

– Meddig? – szűkül össze csodás szeme.

– Míg a Mars Koboldja ide nem ér.

És kialusznak a fények.

27

VIRGINIA

FALKA

– Meg kell védened – rángatja a Kezek Hercege a bilincseit. Azt hiszem, soha nem fogom megszokni, milyen hatalmas rémületet vált ki Sevro az emberekből. A lelkük mélyén tudják, hogy Darrow logikusan cselekszik. Azt azonban senki sem hiszi, még én sem, hogy Sevro épelméjű volna.

– Hogy is szól a mondás? – teszem fel a Hercegnek a kérdést. – Ja, igen, megvan. „Arató átgázol rajtad, de a Kobold hétfogásos lakomát csinál belőled.”

– Fogoly vagyok. Vannak jogaim. Nem hagyhatod, hogy lemészároljon. A kis szarjankók már rég nincsenek nálam! Én a Köztársaság foglya vagyok. Vannak jogaim.

– Majd meglátjuk, ő is így gondolja-e. Egy pillanat.

A rémülettől minden ízében reszkető Herceget magára hagyom a szobában.

A raktárépületben majdnem teljes a sötétség, csak a kihallgatóKocka körüli kis csoportosulásnak jut némi fény. Theodora és Holiday egy kis asztalka mellett teázgat, és azon vitáznak halkan, hogy a földi Dél-Pacifika fehér homokos tengerpartja vagy a marsi Thesszaloniké szőlőültetvényes partvidéke a kellemesebb hely.

– Egyértelmű, hogy a Dél-Pacifika. Thesszalonikéből képtelenség eloszlatni a Valii-Rathok bűzét. Töltenél nekem is egy csészével, Centúrió?

– Cukrot?

– Nem kérek, köszönöm.

– Pedig egy kis kényeztetés senkinek sem árt néha – jegyzi meg Theodora. A kockában üvöltő Herceg felé biccentek. – Jó, ő a kivétel.

Az édesítetlen teát iszogatva fürkészem a sötétséget, nem tudom, hogy megérkezett-e már.

– Elég a sötétben lappangásból, Sevro, gyere ide – mondom, de semmi válasz. – Kaphatsz teát.

Árny válik le a gerendák magasából, és landol a csarnok közepén. Fényelnyelő taktikai felszerelésbe burkolta alacsony, telt alakját, a fején vigyorgó pofájú, nőies fülű farkassisak. Több helyen is eltörött már, elég rossz állapotban van. Aztán hátracsusszan a vért nyakába, és már látjuk a pirospozsgás, pufi arcot. Kavics. A mosolya azonban zavart.

– Isten hozott, Mars – döntöm meg felé tisztelgésképp a csészémet.

– Isten hozott, Minerva.

– Hogy ityeg mostanában itt a Lunán?

– A szemétrészlegnél vagyok, ha ez mond valamit. De a döglött lónál még mindig jobb.

– Vajon Sevro is csatlakozik hozzánk, vagy tovább lappang fenn a gerendákon?

– Főnök – szól fel. – Asszem, elég udvariatlan volna már…

– Gyűlölöm a teát – morogja a fejünk felett a magasban egy torzított gépi hang. – Pisás kávé szimpla kávé helyett.

– Azt mondja…

– Ezt bírni fogja. Direkt neki készítettem.

– Azt mondja, ezt bírni fogod, főnök. Direkt neked csinálta.

– Kérdezz rá, milyen tea.

– Azt kérdi, milyen tea.

– Természetesen farkasfű.

– Azt mondja, hogy farkasfűtea.

Csend.

– Ez kibaszottul vicces.

Újabb árny válik le a gerendák sötétjéből, és ér földet a húszméteres zuhanást követően Kavics mellett. A fiam keresztapja tetőtől talpig ütött-kopott skaraBőrbe és fegyverekbe burkolózva áll nem túl magasan előttünk. MultiPuskáját a hátára dobja, ott elkapja a mágneses tok, bár az ujjai az apjától rámaradt beretvája felett készenlétben vannak. Soha nem bízott meg bennem teljesen.

Theodora mellett megtorpan, a sisakja szemét a városi köpenyen legelteti: – A varázspálcádat hol hagytad, Merlin?

– Hát te a feleségedet, vadorzó? – méregeti feleletképpen Theodora a Sevro övére aggatott skalpokat. Nem hatja meg a látvány. – Elég rusnya. Teljesen átmentél Varégba, drágám?

– Ugyan, azok a nyamvadt kalózok másoltak engem. Meg Rollo is a kecskeszakállával.

Maga elé tartja két keresztbe vetett ujját a romlás elűzésére, majd lehuppan a székbe, amelyet az előbb toltam elé. Az avas bűzt árasztó farkasprémét olyan gondossággal simítja ki a segge alól, mint afféle dáma. Holiday egy másik termoszból tölt neki.

– Nevetségesen festesz – mondom neki. – Vedd le a sisakot.

– Kopj le. Ez az előírásos vértezet – mered a fura farkasfej vörös duroÜveg szemekkel a teára. – Kávét iszom.

– Tudtam – intek a vértre. – Ebben az izében nem látod a színeket.

Erre láthatóan meghökken. Aztán a repedezett orr és a hegyes fülek visszahúzódnak, és felfedik a mogorva, kegyetlen pofát a gyerekkor emlékeként megmaradt pattanáshegekkel. Szinte rusnyább, mint a sisak volt. A hajtaréjat leszámítva teljesen kopasz, a keskeny hajsávban pedig cikcakkminta fut végig. Hunyorogva néz bele a csészébe, megszimatolja, végre rájön, hogy tényleg kávét hoztunk neki, nem teát.

– Azt hiszed, bűbájos vagy, he? – mondja, és emeli szájához közönyösen az italt, mintha nem enné a penész az imádott jamaikaijáért. – Ha épp csak megszédülnék is, kapod a nyugiszurit Min-Mintől.

Holiday felhorkan.

– A kis rozsdás még egy Telemanus-hátsót se találna el – mondja, majd kihívón emeli a feje fölé a fülénél fogva a csészéjét. A néma lövedék a porcelán felét megsemmisíti, majd hatalmas kondulással csapódik be a háttérben valami falba. Holiday közönyösen méregeti a maradványokat, és mutatja fel a sötétség felé, ahol számításai szerint Min-Min lapulhat, hogy jelezze, milyen trehány mesterlövész a Vörös. Nyilván az unalmas kiképzési hetekből átvett szokás.

Sevro dörmög valamit a bajsza alatt, odabiccent Holidaynek:

– Holi.

– Uram.

– Elveszettnek tűnsz – folytatja Sevro arra célozva, hogy a testőröm nyakában nem lóg farkasprém.

És Holiday tényleg elszégyelli magát. Amiért nem tartott Darrow-val? Vagy mert mellettem üldögél, nem Sevróval vadászik? Ezen még nem gondolkoztam. Attól, hogy azt teszi, amit helyesnek vél, még nem biztos, hogy ezt szereti. Bármilyen közel is érzem magamhoz, az nyilván semmi ahhoz képest, ami a falkához köti. Tíz éven át négy szférában mindig együtt… ők az övéi, az otthona, Sevro pedig a Háza ura. Érthető, miért találta olyan borzalmas gondolatnak a tógát. Egyszeriben pökhendi behatolónak érzem magamat.

– El voltam veszve, Sevro. Milyen volt a Vénuszon?

– Csak a szokásos kis nyaralás, ja. Bejártuk a szigeteket, beugrottunk pár régi haverhoz, melegedtünk a tűz mellett, aztán üres házba estünk haza. A tűzről jut eszembe. Hogy van a pinaviszketés?

– Inkább az, mint a képed.

– Remek, szóval akkor seperc alatt idepattintod nekem a gyereklopó, patkánybaszó rokonságodat. Mert speckó meglepetésem van a számára – lapogatja meg a skalpjait. – Ja, hát visszatérhetünk rá később is, de kamatot számítok – mondja, és nagyot húz a kávéjából, majd rám mered. – Na szóval, Muszi, megtaláltad a megfelelő csalit a farkascsapdádba. Okos.

– Ha egyszer nem hívtál vissza.

Mintha rándítana egyet a vállán.

– Olyan goromba voltál, hogy még azt sem üzented meg, egyáltalán a Lunán vagy. Nem kifejezetten ezt vártam a fiam keresztapjától.

– Lekötött, hogy végigegyem a táplálékláncot – forgatja meg a fejét, miközben a nyaka nagyokat roppan. Nem bírja az egy helyben ülést. – Beszéltél már főseggfejjel?

– Mielőtt bolygót ért volna – bólintok.

– Felébresztette a Viharisteneket.

– Megmentette a hadseregét – javítom ki.

– Szóval, a merkúriak élete smafu? – kérdi.

– Nekem kevésbé, mint neked, szerintem – felelem.

Csak megrántja a vállát.

– Kavics mindig is szeretett volna szörfözni menni – pillant hátra a válla felett. – Igaz, Kav?

– Az Bogáncs volt, uram.

– Kicsoda?

Bogáncs volt az a Vonító, aki tíz évvel ezelőtt elárulta őket, és a bátyám Csontlovasai közé állt. Sevro ilyen. Egyszer elárulod, és végleg ki vagy húzva a létezők sorából.

– A polgári áldozatok száma nagy valószínűséggel katasztrofálisan magas, de te csak nyugodtan viccelődj rajta – mondom.

– Polgárok – horkant megvetően. – Nem sok merkúrit láthattál mostanság. Szúnyogok, egytől egyig. Ha Darrow meg akar halni, jobb bolygót nem is vihetne magával a halálba. Azok a betegek tényleg imádják a láncokat – ásít nagyot. – Meg vagyok lepve. Azt hittem, ha valaki, hát te rá tudod venni, hogy a fia kedvéért hazahúzzon.

– Ja, csináljunk belőle szörnyeteget, hogy te jobban érezhesd magadat?! – bólintok. – Persze, mondtam neki: Pax veszélyben van, rohanj haza gyorsan és mentsd meg, mert igazából nem én vagyok a Köztársaság leghatalmasabb embere. Szükségem van a férjecskémre. Bruhaha. Nélküled gyenge vagyok és szerencsétlen. Paxnak szüksége van rád – pillantok Kavicsra. – Mire Darrow azt kérdezte: „Miféle Pax?”

Sevro csak ül.

– Nem kértem, hogy jöjjön haza, te kis dáma. Egyetértek a döntésével. Ott van, ahol lennie kell.

– Anya vagy, hogy lehetsz képes… – szűkül össze a szeme.

– Vigyázz, Sevro. Én soha nem vontam kétségbe a gyerekeid iránti szeretetedet. Biztos meg akarod kérdőjelezni az én érzéseimet?

– A fia helyett a háborút választotta. Játssza nekünk az Acélos Aranyat. Azonkívül szar se érdekli.

– És azt állítod, hogy szerinted ez neki könnyű választás volt. Világos. Ettől jobban érzed magad? Jó hosszú volt az utad a Vénusztól haza – mondom. Elkapja a pillantását. – Ne mondd nekem, hogy nem zabált fel a bűntudat. Electra egyetlenegy ember. Egyetlenegy. És te őt választottad a tízmillió helyett, aki bármikor meghalna érted. Tízmilliót töltöttél el hittel. A nevedet kántálták. Elhagyták miattad a családjukat – folytatom, mert bár elég kockázatos, muszáj megkapnia ezt a pofont. – És a felelősség? És a Szabad Légiók családjai? És az esküd, amit ennek a Köz…

– Baszd meg a Köztársaságot!

A háttérben Kavics lesüti a szemét. Sejtettem.

– Önző faszfej – vágja a képébe Holiday.

– Áruló pöcs.

– Áruló? Azért ez erős Wulfgar után.

– Baleset volt – néz rám Sevro. – Ő állta el az utat – fordul vissza Holidayhez: – De komolyan, kussolj. Neked még gyereked sincs. Mi voltunk a családod. Miután Trigg kiszállt, mi raktunk össze. És még a Vénuszra se volt elég tököd velünk jönni. Szóval pofád lapos, és tolod a keményet az új gazdi mellett, de mi mind tudjuk, hogy belül csak ázott bél vagy.

Theodorának ez már végképp nem tetszik.

– Sevro, édes. Neked már tíz éve nincs tököd. Victrának adtad nászajándékba. És abba bele se menjünk, hogy hányszor láttalak sírni. Még hogy ázott bél.

– Tudják, hogy nőket is megütök, ugye? – néz rám higgadtan Sevro.

– Épp Darrow életét próbáljuk megmenteni – felelem. – A jövőt védenénk, míg te…

– Nekem a lányaim a jövő – vágja rá. – Előttük még hosszú élet áll. De csak akkor lehetnek biztonságban, ha olyan leckét adok a Szindikátusnak, hogy soha nem felejtik el. Senki sem felejti el. Ha egy Barcával baszakodsz, megszűnsz létezni.

– Rövidlátó, érzelgős és kötelességszegő vagy, Imperátor – mondom, Kavicsot is megdobom egy dühödt pillantással, aztán a fenti gerendákon gubbasztó többieknek is juttatok a sötétbe. – Ez rátok is érvényes, mindannyiótokra – Kavics kínban toporog. – Azt szeretnéd, hogy cirógassalak? Hogy azt mondjam, megértem? A keblemre öleljelek? Szedd már össze magad.

– Rizsa, rizsa, rizsa – köp Sevro az asztalra, eltalálja a kezemet. A kávé se tudja elleplezni a terepmunka bűzét, a szájszagát. Undorító. – Cseszd meg! A tökömnek már rég szakálla nőtt – azzal előrántja Csiklandozót, a gyerekkarból készült hosszú kést, amelyet a bakancsában hord. Kirakja az asztalra. – Van egy Herceged, aki herélésre vár. Volt egyfajta közös múltunk, ezért témázgathattunk kicsit, de eluntam.

– Nem herélsz te ki senkit – jelentem ki.

– Gondolod, hogy megállíthatsz? – nyihog fel sötéten. – Mikor vérezted össze utoljára a kis patácskáidat a terepen, pacikám? Annál kicsit több kell, mint az a negyven selejtes Pixi a tetőn meg a jó öreg Holi. Vagy esetleg Daxót rejtegeted a szárnyaid alatt, nagy szuka? Egy hordányi Oroszlánőrt, akik csak a szavadat lesik? Hidd el, nem akarsz épp ma baszakodni velem.

– Ne sértsd meg a saját eszedet azzal, hogy az enyémet sértegeted – felelem. – Ha vasba akartalak volna verni, gravitációs gépeket helyeztettem volna el alattunk, aktiváltam volna a tartóztatómezőt, és istentelenül sok G-t eresztettem volna rátok, hogy az összes idiótáddal a földbe préselődj, menő űrvért ide vagy oda. Semmi ilyet nem tettem, mert ez családi ügy, és nem szeretném újabb károsodásnak kitenni a már így is megkérdőjelezhető állagú szürkeállományodat.

Nem bízik bennem.

– Csiga – szól bele a mikrójába. – Az ég? Még mindig tiszta? – elégedetlenül morog valamit a válaszra. – Nehogy bealudjatok. Apu most megy barmot filézni – teszi le a csészéjét, és áll fel.

– Nem csak a te gyerekedet vitték el – erre megmerevedik. – Tudod, hogy nekem is mennyire fáj, mégis nyomod ezt a képtelen műsort. Pedig tudod, mennyire félek. Én soha nem tennék ilyen veled.

Most először látok sajnálatot a szemében.

– Pax biztonságban van. A kezünkben tartjuk a…

– A Köztársaság fejvadászainak a fele a nyomodban van – mondom. – A Gondnokok csak egy lépéssel járnak mögöttük. Te meg a férjem megöltétek Wulfgart. Ő alapította a szervezetet. Ő volt a háborús hősük. Ha baleset volt, ha nem, ők vért akarnak – teszem le óvatosan a kezemet az asztalra, nehogy a köpetbe érjen. – Sevro. Testvérem. Miből gondolod, hogy bármit is épp te tartanál a kezedben?

Ez hat a bűntudatára és a bizonytalanságára. Kételkedik Victra tervében. A válla berogy, fiatalabb korában folyton így tartotta. Önző vagyok, azt szeretném, ha önként mondaná el. Szükségem van erre a gesztusra tőle, hogy életünk hátralévő részében ne nehezteljek rá.

– Hol van a fiam, Sevro? – kérdem tőle utoljára. A tekintete kiüresedik. – Tudom, hogy nem te intézted így. Szíved szerint te a lányaiddal lennél, nem a várost irtanád. Azt viszont megteheted, hogy elárulod nekem.

Nagyot nyel, próbál kibúvót találni. Szeretné elmondani, de a feleségét még a saját lelkiismereténél is jobban szereti.

– Nem voltam itt – motyogja. – Darrow seggét védtem, amíg Victrának nem lett rám szüksége. Te a harmadik vagy a sorban, szóval ne kérdezgess. Hazahozzuk neked Paxot. Erre szavamat adom. Csakhogy akkor is a feleségem mellett kell állnom.

– Tehát nem mondod meg.

– Musztángnak talán megmondanám. De te nem ő vagy. Te már az Uralkodó vagy. Már nekem is leesett. Vict évek óta mondogatja. Te az Uralkodó vagy. Darrow az Arató. Nektek minden csak ezután következik. A francba, szóba sem állhatnék veled.

– De megteszed.

– Meg is kapom majd érte a magamét – bólint. – Szerinte te gondolatolvasó vagy. Vagy én vagyok annyira sötét, hogy úgyis elpofázok valamit. Nyilván igaz.

Fájdalmas ilyennek látni. Szeretnék haragudni rá, és bizonyos szempontból haragszom is, de nem ő tehet róla. Victra a hibás, a Juliik mindig is a génjeikben hordozták a kötekedést, rosszindulatot. Az ő szemében nincs olyan, hogy helyes vagy helytelen, az ő szemében csak ő van és a többiek. Régebben én is hozzá tartoztam. Jó volt, meleg és családias. Ám ahogy Virginia összetöpörödött bennem és átadta a helyét az Uralkodónak, eltávolodott tőlem. Talán mindenképpen így alakult volna, végül is a származásunk rég a lelkiismeret két távoli partjára vetette a családjainkat. És ezt a távolságot talán soha nem lehet áthidalni. De Sevro az Sevro. Ebben hinnem kell. Bármit tesz is, ő soha nem lehet olyan hideg és szívtelen, mint Victra vagy Darrow. Ebbe belepusztul. Ez a rettenetes erőszakosság, a leszegett fej, és hogy semmiképpen sem hajlandó megbeszélni a dolgokat – megannyi ifjúkori maradvány, a régi túlélőreflex. Le tudja ezeket bárki is vetkőzni?

Nem kell hogy elárulja Victrát. Ezt nem várhatom tőle. Ellenben levehetem a válláról ezt a terhet, és akkor talán a szakadék is bezárul közöttünk. Beszélni kell, a beszéd, a kommunikáció a megváltás.

– Már rég tudom, miben mesterkedik, Sevro.

– Kizárt – keményedik meg a tekintete. – Megmondta, hogy ezt fogod mondani. Így próbálod majd kiszedni belőlem, amit tudok – kapja fel a kését. – És most senki se moccanjon. Nem szívesen szúrnék meg bárkit. De ezt meg kell tennem.

– Soha nem látta a Királynője arcát, Sevro.

– Na, az majd kiderül.

Arra számít, hogy Holiday majd felpattan, és megpróbálja útját állni, de a nő nem mozdul, így utasítottam.

– Tudom, miért ment Victra a Marsra, Sevro – szólok utána, de nem áll meg. – Ő fizeti meg a váltságdíjat.

Erre megtorpan a kihallgatóKocka ajtaja előtt.

– Victra nyilván akkor megy a Marsra, ha a gyerekeink ott vannak. Te meg nem mernél a Szindikátusra támadni, ha még mindig náluk lennének. Tehát nincsenek náluk.

– Szép próbálkozás. De nem dőlök be.

– Négy lehetőség maradt. A Szindikátust egy harmadik fél bérelte fel, hogy rabolják el a gyerekeinket, akik a tervek szerint leszállították őket. Egy negyedik fél beavatkozott, és megszerezte őket, így a Szindikátus eredeti terve dugába dőlt. Vagy Ephraim valaki másnak adta el a gyerekeket. Vagy ő maga szívódott fel a gyerekekkel, és most kéri értük a váltságdíjat.

Erre Holiday meg se rezzen.

Sevro feje kilencvenfoknyit fordul felénk.

– Az utóbbi kettő meglehetősen valószínűtlen, tekintve, hogy Ephraim jobb lábát megtaláltuk a lezuhant roncsokban. Az első sem valószínű, hiszen a Szindikátus vérdíjat tűzött ki Ephraim fejére, és tőlem nem követel váltságdíjat. Vagyis marad a második lehetőség. Egy negyedik félnél vannak.

Sevro teljes testtel felénk fordul. Hirtelen elkap az izgalom, ahogy megértem: Victrát ugyan nem fogja elárulni, de szeretné, ha kitalálnám, hogy mi a helyzet. Szeretne végre hazatalálni, utálja ezt a megosztottságot. Ugyanakkor fél, hogy a feleségének igaza van. De ha én most ráhibáznék, akkor végre vége lenne az egésznek.

– Feltéve, hogy jól gondolkodom, és Victra tetteit sem tévesztve szem elől, kimondhatjuk, hogy hozzá fordultak a váltságdíjért, nem hozzám. Ami bölcs döntés. Victra pedig oda akarja adni nekik a pénzt, mert azt gondolja, hogy én úgysem fizetném ki, különben miért hagyott volna ki, amikor nekem is megvan az anyagi fedezetem hozzá. Lehet, hogy szeret viszálykodni, de a gyerek neki szent. Soha nem bántana rajta keresztül, csak hogy az orrom alá dörgöljön valamit. Egyébként is az erőben hisz, ha már leckéztetni akar. Szóval, tegyük fel a kérdést, mi van nektek kettőtöknek, ami nekem nincs, és ez kinek értékes? Meglepően rövid a lista. Hajóműhelyek, ércrakodók, kereskedelmi hajók és központok. Sefi különös zarándoklatát a Földre plusz az ottlétét alátámasztó zavarba ejtően sok bizonyítékot számításba véve azt minden kétséget kizáróan tudhatom, hogy ő nincs a Földön. Viszont a Marsról az Övbe tartó Obszidián flottával sincs, amely elvileg Obszidián kalózokat tervez fülön csípni. Akkor vagy a Marson van, vagy a Vénusz szívén, amit egy fedőcégen keresztül vásárolt meg, és Victra hajóit meg az egyéb segítségét várja, hogy Quicksilver kimériai rátehessék a kezüket a hélium-3-bányáira – fejtem ki előrehajolva. – Márpedig ez a Mars elleni támadásra való felbujtás és bűnsegédlet.

Sevro megmerevedik. A szeme Kavicsra villan.

– Rám nézz – mondom. – Senki sem árult el. Én egyszerűen ilyen vagyok. Kikövetkeztettem.

Bár szégyenkezve pislog, azért állja a tekintetemet:

– Sefi azt mondta, hogy megöli Paxot és Electrát, ha nem adjuk át neki az érchajókat.

– És hittél neki?

– Ragnar a testvérem volt. De Sefi… maga a jég. Ha beavatkozol…

– Nem áll szándékomban – mondom, mire érdeklődve biccenti félre a fejét. – Meg tudjuk akadályozni, hogy megszerezzék a bányákat? Meg. De csak súlyos áron, a marsi Légiók és az Ekliptikus Gárda megtizedelésével. Márpedig amikor majd az Aranyak idejönnek, minden erőnkre szükségünk lesz. Az Obszidiánok túlságosan sok veszteséget szenvedtek el a Merkúrnál, pedig számukra az a bolygó élhetetlen. Elegük van a támadó háborúkból, de ha a Marson van mit veszteniük, ha azt az otthonuknak érzik, akkor meg fogják védeni a rabszolgatartóktól. Elvékonyodtunk a háborúkban. Nem volt pénzünk újjáépíteni Kimériát. Ők azt is megteszik helyettünk abból a pénzből, amit a nekünk eladott hélium-3-ért kapnak. A héliumot egyébként is meg kell vennünk, csak eddig Quicksilvertől vettük. Arra sincsenek meg a forrásaink, hogy a Vörös Öklöt kiiktassuk. Sefi ezt is megteszi helyettünk, méghozzá nálunk sokkal alaposabban és hatékonyabban. Quicksilver elhitette a Zenit-gyűrűvel, hogy övék a Köztársaság. Ráfér egy alaposabb lecke. Nekünk mibe kerül mindez? Némi földbe és egy kis büszkeségbe. Márpedig ebben a kettőben nem szenvedünk hiányt. Az emberek háborognak majd, de az egészre csak a szavazás után kerül sor. Atalantia hamarosan idejön. Az Ezüstök akkor majd visszaállnak a sorba. És Sefi is felfogja majd, hogy én tettem mindent lehetővé azzal, hogy amint támadásba lendültek, kivontam a köztársasági erőinket. Az első két követ, akiket fogadhat, Kieran, Darrow öccse és Niobé, Kavax felesége lesz. Ők kellő tekintélyt képviselnek majd a szemében, és meg is kötik a védelmi egyezményt az Obszidiánok és a Köztársaság között, ráadásul a héliumra is leszerződnek velük. És akkor végre Atalantiára figyelhetünk.

– Victra azt mondta… azt hittük, kizárt, hogy hagynád, hogy ez megtörténjen.

– Victra néha elég ostoba tud lenni. Ahogy te is. Tudsz egyetlen esetet is, amikor ez rólam elmondható lett volna? – kérdezem és kivárok. – Halálosan unom már, hogy mindenki révületbe zuhant pirájaként cikázik körülöttem, csak mert fogatlannak hisz. Ha megmentjük Darrow-t, ha nem, a Köztársaságra mindenképpen rászakad az atomháború. Legyen végre vége a széthúzásnak – állok fel végül, és indulok el felé. – Demokráciában élsz, Barca. Az emberek engem választottak Uralkodónak. Engem választottak vezérükül. És amíg a megbízatásom vagy az életem véget nem ér, én vezetem őket. Ha inkább a gyerekeiddel játszanál, és hátat fordítasz a Köztársaságnak, amit együtt építettünk, hát tedd. Lépj le, termessz gombát. De ha itt maradsz, akkor húzd ki a fejedet a seggedből, és ne nehezítsd tovább az életemet, jelentkezz szolgálatra.

Bohóc lehuppan a plafonról, beáll a felesége mellé. A Vonítók egyenként engedik el a gerendákat, és potyognak le a sötétből, míg végül a nyolcmilliárdos demokráciánk huszonöt legdurvább gyilkosa ott áll Sevro előtt, és várakozva néz rá. Egyértelmű, mit várnak tőle. Sevro kipiszkál valamit a fogai közül a Csiklandozóval, aztán visszacsusszantja a tokjába, és vigyázzba vágja magát. A Vonítók összecsapják a sarkukat.

– Barca Imperátor a Vonítók Első Csapategységéből szolgálatra jelentkezem, asszonyom.

– Jó újra látni, Imperátor – bólintok. – Az első parancs a következő – intem magamhoz, és dörzsölöm be az orra tövét a szalmiákszesszel, majd a kezébe nyomom a Herceg fejébe ültetett pszichoTüske irányítóját. – Egy terrorista van a kihallgatóKockában. Ha szólok, aktiváld a programot. Utána, ha tükörbe nézés nélkül megmondja, hogy milyen színű a saját szeme, lődd főbe. Végre tudod hajtani a parancsot, Imperátor?

Sevro felvonja a szemöldökét. Tudja, hogy tudom, hogy kínzással akarja kiszedni a Hercegből, hol találjuk a Királynőt. Szíve szerint kifejezésre is juttatná a kételyeit a paranccsal kapcsolatban, de ha az előbbiek után még mindig nem bízik bennem, soha nem is fog. És ezt jobb minél előbb megtudnom.

– Igen, asszonyom.

Bemegy a kockába. Kintről figyeljük a Vonítókkal. Theodora bekapcsolja a hangot is. A Herceg halovány megvetéssel förmed rá: – …hiszed, hogy félek tőled, korcs? Saját szememmel láttam, hogy a Királynőm a kuon ebeivel csináltat eunuchokat. Egyetlen fejszével mészárol le egy szobányi endümióni nehézfiút. Láttam, ahogy kisbabákat old fel savban. Soha nem árulom el, hol van.

Sevro az idegkapcsolóra hunyorog, aktiválja a programot.

Koronás, maszkos nő képe tölti be a szobát. Aztán átvált Gorgóba, aki a Királynő jobbkeze. Kibomlik egy elhagyott tankgyár képe. Újabb és újabb szindikátusi objektum vonul el a szeme előtt. Sevro megmerevedik, amikor egy régi barát arcát látja. Táncosét. Először biztosan valami hibát gyanít. De aztán egyre több holó mutatja őt a Herceg emlékeiben. Sevro jeges pillantást vet rám az üvegen keresztül.

– Asszem, öcskös, már el is árultad – suttogja.

A Herceg elrettenve mered a holóba merevedett emlékeire. Üvöltésben tör ki, nem érti, hogy tehette, mit tett, hogyan szerezhettük meg a titkait, mikor ő akár meg is halt volna, hogy megtartsa őket. Akkor azonban a program megkezdi a második fázist. Nyakszirtjében felizzik a pszichoTüske. A Herceg teste megmerevedik, a tekintete kiüresedik. Nyakán kidagadnak az erek. Öt másodperc és vége. Zihálva roskad magába a széken. Majd felnéz, és már nem ugyanaz az ember. Sehol nincs már a vergődés. Sehol a szexuális töltés. Megtisztult önmagától. Még Sevro is meghökken. Theodora rám mosolyog.

– Milyen színű a szemed? – kérdi tőle Sevro. A férfi, aki pár másodperce még a Kezek Hercege volt, zavart rémülettel néz rá. – Milyen színű a szemed, seggfej?

A Herceg a szeméhez emeli a kezét. Egy röpke pillanatig azt gondolom, hogy elszámoltam a beállításokat, és beszélni sem tud. De akkor hebegni kezd.

– Én… nekem… fogalmam sincs – dadogja, felnéz Sevro szemébe, és a logikus választ adja: – Vörös?

Sevro elkerekedett szemmel néz ki ránk odabentről.

– Azta! – visszafordul a férfihoz, aki régebben a Herceg volt. – Tudod, én ki vagyok? Hogy hívnak?

A férfi a fejét rázza, halálra rémiszti a vértbe bújt, felfegyverzett szörnyeteg. Ki ne érezne ugyanígy a helyében?

– Mit műveltél? – kérdi tőlem Kavics.

– Octavia paranoiás zsarnok volt. Mivel folyton árulástól rettegett, biológiai ezoterikus megoldásokat és olyan szerkezeteket gyártatott Lila Faragók és Narancs Kreátorok seregével, amelyek bárkiből kiszedik az igazságot. Amikor feltörtük végre a kincstárát, volt egy a sorban, ami felkeltette az érdeklődésemet. Úgy nevezték, hogy Pokolszék. Az agy faltörő kosa. Elég nyers szerkezet volt, azt kezdtem el finomítgatni, amolyan kedvtelésképpen, hogy lefekvés előtt kieresszem a gőzt – intek a fehér dobozkámra, benne a Vörös kisujjnál nem hosszabb, három vékony kis tüskére. – PszichoTüskének hívom. A széknél lényegesen elegánsabb megoldás. És jóval hasznosabb is. Bármiből állt is a Kezek Hercege, az emlékei, a hóbortjai, a személyisége, mind törlődött. Tiszta lapot kapott. Ő már tabula rasa.

Felmutatok egy kis adatCsipet.

– Ami eddig hús és vér volt, most már szilikon.

– Jupiterre…! – suttogja Kavics. – És ez visszafordíthatatlan?

– Majd meglátjuk.

A Vonítók közelebb húzódnak a kockához. Szólok Holidaynek, hogy hamarosan indulunk.

– Az újoncod készen áll, Theodora. Azt javaslom, hogy mielőtt eltávolítod a tüskét, indítsd vele még egyszer újra. Az nem való, hogy bárkinek is Sevro legyen az első képe születése pillanatakor.

– Úgy vélem, a Kezek Hercege csodálatos Szálka lesz – mosolyog rám a nő. – Némi gyöngéd szeretet és gondoskodás, és éppannyira imádni fogja hazáját, mint te, Uralkodóm.

– Remélem is.

Bent a kockában a férfi, aki egyszer a Herceg volt, remeg, mint a nyárfalevél.

Sevro közben felhúzta a sisakot a fejére, hogy még jobban ráhozza a frászt. Megkerüli az ülő Rózsaszínt, meglátja az apró fémtüskét a koponyája tövébe ágyazva. Megkerüli, leguggol elé, majd megszakad a röhögéstől.

– Hát, öcskös, bocs, hogy pont tőlem kell megtudnod, de szerintem épp telibe baszták a koponyádat.

Aztán sarkon fordul, és kiviharzik a kihallgatóKockából.

– Mióta tudod Táncosról? – szegezi nekem a kérdést.

– Alig egy órája.

– És mit javasolsz, Uralkodóm, mit tegyünk az árulóval?

– Ez kérdés? – nézek rá. – Beszéljünk vele.

28

EPHRAIM

KARACHI

Az első napokban a skuggikkal keskeny közös nyelvi mezsgyén lavírozunk, egy fordítóegységet hordok a fülemben, hogy megértsem a hidegvérűeket, és közben a Sárga nyelvészeknek is kiadom a feladatot. De a nyelvi hiányosságoktól eltekintve nem élnek édes tudatlanságban. Freihildhez hasonlóan a nagy részük lehúzott egy-két kampányt a Szabad Légiókkal. Viszont a több száz éves Arany uralomnak hála, amikor a legjavukat módszeresen lehalászták és gyakran kiirtották, beléjük vésődött a meglapulás készsége, és a módszeres bambaság maszkjával zseniálisan álcázzák éles értelmüket. Szóval eszesebbek, mint mutatják.

Ha valakiben nem bíznak, akkor jön a műsor: ostobaság vagy dühkitörések.

És én egy ilyen valaki vagyok.

Nem sokáig hagytak meg a hitben, hogy nagy tetteimmel szereztem magamnak némi respektet közöttük. Freihild sietett felvilágosítani, hogy az Arató sarjának elrablása az ő szemükben egy szentség bemocskolása. Pax szó szerint isteni gyermek errefelé, és Electra se sokkal kevesebb. Ozgard pártfogása sem sokat lendít rajtam.

Oktatásom hirtelenjében kiagyalt elméleti alapvetéseit csak nehézkesen emésztgetik, a testi feladatokkal nincs semmi gondjuk. Ahogyan annak idején Volga, ezek az Obszidiánok is velük született készséggel fogadják magukba hivatásom minden csínját-bínját, miként a kisgyerek tanul bele pillanatok alatt minden új sportba. Az első hétvégére a kisujjukból kirázzák, hogyan kell lézerrácsot kiiktatni, hőérzékelőket és zárakat feltörni és megberhelni. Akadnak olyanok, akik katonáéknál már találkoztak a lézerrel, de módszereik ósdik és ügyetlenek. És mégis elég egyszer megmutatni nekik bármit is. Mondani viszont nyögvenyelősebb, mint egy marék homokot préselni a hallójáratukba. Az anyag kábé kilencven százaléka megy a levesbe.

Pár hét alatt elül az az alapvető rettegésem, hogy ha egyszer épp lábra állok, egyszerűen agyontaposnak, és egy kellemesnek nevezhető rutint járatok be. Megesik, hogy Pax is benéz hozzánk. Egy ilyen alkalommal, amikor nálunk skubizik a saját leckéi helyett, reményvesztetten csóválja meg a fejét, mert zsinórban a harmincadik Obszidiánom képtelen átverni a Sugár Művek egyik elsőgenerációs hazugságvizsgálóját.

– A legmenőbb Vérebekhez képest ezt a cuccot kábé annyira nehéz megvezetni, mint egy agyalágyult tizenkilenc éves parasztgyereket – kiabálok velük. – A legtöbb bevetés legfontosabb alapjainak egyike, hogy láthatatlanok maradjunk. Ti soha nem lehettek láthatatlanok, pusztán azért, mert túlságosan is láthatóak vagytok. Akkor legalább hazudjatok profin. A következőt!

Míg a soron következő skuggi ógva-mógva beül a szerkezet elé, Paxhoz oldalgok.

– Gyerünk, félvér, látom a képeden, hogy be akarsz nekem szólni – csüccsenek le mellé a mellvédre. Az állán friss zúzódás kéklik, Valdir edzésén gyűjtötte be. És még csodálkoznak, hogy nem akar összemelegedni velük.

– Igazából azért jöttem, hogy köszönetet mondjak.

– Hogy?

– Sefi megengedte, hogy éjjelente lejárjak a szerelőműhelybe. Van ott egy régi kétüléses gravMotor, a fosztogatóknak nem kellett, egyelőre nem is fut. Egyébként Karnus au Bellonáé volt. Sefi engedélyezte, hogy kipofozzam, ha tudom. Egész éjjel a gyiloktüskéket szereltem le róla. És gondoltam, neked kell megköszönnöm.

– Fingot se értek ebből az egészből.

De persze ez kamu. A finoman szólva is brutális kifakadása után, hogy Sefi nevelni próbálja meg hogy a csaj felkért, próbáljam megszelídíteni a srácot, gondoltam, végzek egy kis házi nyomozást, hogy mivel lehetne megcirógatni a kis úri lelkét. Feltűnt, hogy a Királynő személyes Narancsai már többször is jelentették: eltünedeznek csőkulcsok meg hipercsavarok a műhelyből. A hely biztonsági előírásainak tükrében nem volt nehéz leszűkíteni a tettesek körét.

Meglepően gyorsan ment minden: egyetlen éjszaka alatt kiderült, hogy az éj leple alatt ki ólálkodik a műhely zsíros árnyai közt. Hát nem maga az Arató kis magvadéka? Lelépett a csendességligetekből, ahol elvileg Ozgarddal meditáltak. Amikor visszaballagtam a ligetbe, Ozgard épp a transzállapot óceáni árkában igyekezett egy levél ereiből kibogarászni valamiféle üzenetet. Pax ott gubbasztott a hóna alatt, mint aki a hulló havat elemzi, hogy vajon mit írnak vele a természet istenei. Rájuk tüsszentettem, aztán mentem a dolgomra a francba. De asszem, elkaptam a mosolyát. Komál engem. Nyilván otthonos kis maradvány vagyok a normál hüperióni életéből a buggyant óriások hadában.

– Sefi azt állítja, hogy te mondtad neki, adjon nekem valami feladatot.

– Nem tűnt fel, hogy épp dolgom van?

– Nem mondod!

– Dugulj el. Nem az én hibám, hogy ennyire makacsok – válaszolom, és az állára mutatok. – Leengedted a kezedet?

– Lehet, hogy Valdir harcosnak remek, de tanárnak pocsék. Azt hiszi, ha hangosabb, akkor könnyebb megérteni. Ozgard viszont játszva tanít.

– Te abból se kértél eddig, köszönted. Vagy nem a jaj, mindennél fontosabb háborúról vonják el céltalanul és értelmetlenül a figyelmünket?

– Az csak kamaszkori dühkitörés – vonja meg a vállát. – Még ha az elv megállja is a helyét.

– Akkor nincs újabb leszúrt áldozat?

– Nincs. Electra bekeményített – mosolyodik el. – Panaszaik jogosak, bár a megoldás közel sem tökéletes, ráadásul a Köztársaság szempontjából a lehető legrosszabbul időzített, a meglévő belső osztályfeszültségek szempontjából pedig egyenesen káros. Figyelembe véve, hogy egy matriarchális társadalomban vagyunk. Persze sokat nem tehetek ellene, marad az együttműködés – fejtegeti. A szüleit nem említi, még ha egyértelmű is, hogy csakis ők járnak az eszében. – Electra ezerszer otthonosabban mozog közöttük.

– Talán te túl sok mindenen agyalsz. És több is van a fejedben, amivel töprenghetsz, mint neki – a Merkúrt egyikünk sem hozza szóba, pedig neki is, nekem is ott jár az eszünkben. Ettől kicsit furán feszültté válik a beszélgetés. – Na és mi a tananyag?

– Minden, aminek köze van az Obszidiánokhoz. Az erőszak kivételével.

– Tehát ivás, dugás, fogadás és zabálás – sorolom, ő meg jól szórakozik. – Kihagytam valamit?

– Spakr – feleli. – Nagaliul a csendes és a bölcs ugyanaz a szó. Vagyis ha azt mondom „Mann ni spakr”, az azt jelenti, hogy a férfi nem hallgat, és ezért ostoba és hangos.

– Álljunk csak meg, akkor igazából Sefi a Bölcs?

– Nekik igen.

– Pedig már akartam mondani, hogy olyan rossz utónevet, mint az övé, még nem pipáltam. És megállás nélkül csak az ÖsszTörzsről karattyol.

– Több mint harminc éven át hallgatott. Esetleg kipróbálhatnád. Lehet, hogy tanulnál belőle.

– Amikor nem voltam magamnál, jobban bírtalak. Jut eszembe, nálad van?

Egy ujjal kiemeli a ruhája alól a nyakában lógó vékony láncot, mutatja a jegygyűrűmet.

– Szemét seggfejség ezt művelni egy elvonásossal. Betegesnek nevezném, fiatalember.

– Nem vagyok annyira fiatal, mint amilyennek látszom. Sevro bácsikám is tolta egy ideig. Mármint a zoladont.

– Na ne már!

– A Patkányháború mindenkit megviselt. Pedig igazából nem Kobold ő, hanem egy cukiság.

– Ha egyszer elkapna, mindenképpen megmondom ezt neki.

Pax a magasba emeli a gyűrűt, mint aki azon morfondírozik, hogy visszaadja-e.

– Vigyázz rá még egy kicsit.

Kérdőn néz.

– Nem árt, ha felelősséggel tartozol valakiért.

Erre már elvigyorodik.

– Na, tűnés innen. Két hölgy szabadságáért kell melóznom – mondom, majd némi habozás után még hozzáteszem: – Örülök, hogy bírod a műhelyt.

– Játszva tanít – kurjantja még vissza elmenőben.

Motyogva ballagok vissza az Obszidiánjaimhoz. Az egyik skuggi épp bőszen igyekszik meggyőzni a Vérebet, hogy mielőtt még kiserkent volna a szeméremszőre, a Plútón éldegélt. A Zöld gépkezelők heherésznek maguk közt.

– Takarodjatok innen, használhatatlan banda! – üvöltök rájuk. Eliszkolnak, az arcuk mozgalmassága elárulja, hogy éppen a koponyaimplantjukon keresztül kommunikálnak egymással. – Van valakinél egy pakli Karachi? – kérdem, de semmi válasz. – Ne már, tudom, hogy mindenetek a hazardírozás meg a kártya, bár a szellemetek tiszta, mint a hó. Te ott – mutatok Freihildre. Ma épp förtelmes jáde fülbevalók díszlenek a fülében. – Gudkind.

– Freihild a nevem – mondja, persze tisztában van vele, hogy én is tudom a nevét.

– Gudkind én vagyok – mondja az előbbi pasas. Az ajka hasadt. És asszem, inkább nőci. Vagyis nem. Szakállas. Akkor mégis férfi. Vagyis, álljunk meg, vannak szakállas Obszidián csajok?

– Freihild, csajszi, úgy festesz, mint a bölényszar – mondom, pedig nem is. De ebben a melóban a legmenőbb, hogy az ember skuggikat gyalázhat naphosszat, és közben kicsit sem kockáztatja az élve boncolást. – Add a paklidat.

– Nincs kártya – feleli, de a szeméből az istennek se tűnik el az az ördögi kis csillogás. Azt gondoltam, hogy ő tutira király hazudozó lesz, csakhogy a szeme mindent elárul. Állandóan úgy viselkedik, mint a tyúkólba beosonó rókakoma.

– Hazudsz. Hát szép. Akitől kapok egy paklit, annak nem kell megírnia szlengből a házit. Plusz száz pénzt kap, amit eljátszhat odalenn, Olümpiában.

Tízen rohannak elő. Freihild is előkap egy paklit.

– Te ravasz kis hiúz. Tudtam én, hogy hazudsz. Irány a Kivérző Tér, ott fogsz ülni kétezer belégzésig – mondom, majd a többire nézek. – A tesserariuszodnak soha nem hazudsz, nyomorult, bélsár bagázs. A tesserariuszodnak hazudni olyan, mint csecsemőt gyilkolni – semmi reakció. Csecsemőgyilkosok is? – Akár ha Sefinek hazudnátok, értem? – kezdenek berágni. – Mintha Valdirnak hazudnátok – teszem hozzá, és meg is van a tökéletes hasonlat. De Freihild meg se moccan. – Mire vársz, vitéz, süket vagy?

A szeme kissé elkerekedik.

– Kivérző Téren Aranyak szelleme él.

– Beszélik – vigyorodom el.

– Nincs sámántól védőbűbáj velem.

– Nyomás. Indulj. És nem aprócska Vörös belégzéseket ám, hanem rendes Obszidiánokat.

Elcammog. Elveszem az egyik Obszidiántól a paklit, és leülök a padlóra.

– Freihild.

– Gudkind vagyok – mondja, és a távolodó nőre mutat. – Ő Freihild, de te tudod. Freihildet mindenki tudja, mert ő mindenben ügyes.

– Jó. Hívd ide Xenophónt. A varróhálóban van. Bocsi, var’Hallában.

Gudkind csoszogva iramodik el. Ez tetszik. Megnézem magamnak az itt maradt 198 rémes pofát, akik úgy merednek rám, mintha legalábbis mindjárt egy kígyót rántanék ki a csizmámból.

– Ki a legjobb a Karachiban?

– Freihild, mert ő mindenben ügyes, mert Valdirtól tanulta a fejszét forgatni, Fanyarpofától pedig a kártyát vetni.

Aha. Tehát Freihild Valdir tanítványa volt. Ezt a botrányt!

Elég idegesen bámulok a vitézre, aki az infót tolta.

– Jupiter az égben, hát ki más? – kiválasztok ötöt azok közül, akik lerohantak a kártyájukkal. – A többiek körbeállni, legyen mindenki tanúja a nagy vérontásnak. Na, gyerünk, közelebb.

Képtelenek spontán tömegbe rendeződni, nagyon utálnák, ha meg kéne érinteniük a másikat, ezért tornasorba állnak. A fene a hülye Aranyakat meg a kulturális főosztályaikat. Amikor ezt kitalálták, nyilván kitört valami forradalom.

Megkeverem a nyolcszögletű kártyákat, közben bevetek pár trükköt, hogy szörnyülködnek is a Lázadás jegesei. Osztok.

– Volt egy mondás a Szabadoknál: könnyű, mint egy jegestől behajtani a lét – mondom, és látom, hogy ismerik. – Na, vágom, hogy imádtok kártyázni. A gond csak az, hogy bénák vagytok. A Fehérek azt hiszik, hogy a Karachi az ő játékuk, mert ők találták ki, és saját magukra igazították. A képességeikre. Ezért lóg itt mindenki fél mázsa arannyal a lenti szerencsebarlangoknak. A Fehérek agyban számolják a kiment kártyákat, vagyis mindig tudják, hogy mennyi az esélyük, és annak megfelelően teszik meg a téteket. Mind. Egyszerű statisztikai valószínűségek alapján játszanak.

Xenophón kissé szedett-vedetten törtet át a közönségen.

– Az átmeneti táborokról tartottam épp egy előadást… – közli undokul.

– Szoktál karachizni, igaz, Xenophón?

A Logosz tekintete életre kap, lángocskák táncolnak elő benne.

– Nincs ehhez kicsit korán?

– Az oktatás nem várhat.

– Akkor csak kezdjenek ők – veti le csinos kis éjkék köpenyét, teríti szét rendezetten maga alatt éjkék tunikáját, és ül le törökülésben. A kezében egy érmetartó villan, kioldja a zárat, és csillagos érméket borít a padlóra. – Osszon nekem is. Ha mer.

– Aha, szóval így lehet a véreteket felfűteni. Az üstökösök alacsonyan szállnak. Harmadik húzás nincs, öt a határ – jelentem be, és osztok. Negyven perccel később enyém Xenophón köpenye és minden érméje, tizenhét Obszidián harci bot, tizennégy pár fülbevaló és egy sárkánypofát ábrázoló, egyedi impulzusÖköl. – Tudja valaki, mi történt? – teszem fel nekik a nagy kérdést.

– Rablás fényes nappal – énekli a szokásos lustasággal Xenophón. A hegyek felől feltámadó szélben szegény Logosz egyre inkább borzong a köpenye nélkül. Csak most tűnt fel, mennyire vékony kis csóka. Vagy inkább gyík, fazonra.

– Hét osztásból kettőt nyertem meg – felelem. – Te hármat. Miért mégis én nyertem el mindent?

– Mert az utolsó osztásnál csalt. Felteszem, van a csuklóján egy kártyaadagoló – mondja, de már húzom is fel a ruhám ujját, hogy lássák, szó sincs semmiféle kártyaadagolóról. – Akkor váltópakli – folytatja a találgatást a Logosz, és próbaképp félbe is hajlítja az egyik lapot. – A felszínen nincs pixeltorzulás.

– Xenophón kártyával játszott. Te Xenophónnal – mondja bocsánatkérő mosollyal a Logosznak Freihild.

– Látom, nem vittek magukkal a szellemek – mérem végig a csini Obszidiánt.

Paxra sandítok, aki közben visszasündörgött a támfalra, és onnan figyel. Pedig láttam, hogy Freihild után osont. A srác egyszerűen képtelen nem beleütni az orrát mások dolgába. Vagy csak gyűjti magának az infót. Anyukájára ütött, látom.

– Freihild.

– Ja.

– Hazug vagy, de most igazad van – mondom, azt viszont már nem hagyom, hogy megint elkántálja valaki, hogy Freihild mindig mindenben ügyes. – Jó, jó, kuss legyen. Vágom a témát. Kijátszottam Xenophónt, stimmt. Ezért te is megérdemled, hogy emlékezzek a nevedre, Freihild, ki ügyes vagy mindenfélében.

A csaj büszkén pillant körbe a többi skuggin. Gudkind határozottan odabólint neki, mintha épp egy fontos ellenséggel végzett volna. Vagyis akkor van értéke a bókjaimnak. Vagyis talán félreértettem őket. Talán mégsem igaz teljesen, hogy még a körmöm piszkában sem bíznak.

– A legprofibb karachisok a Rózsaszínek minden világokban. Nem a Fehérek, nem a Rezek és nem is a Vörösek – fejtem ki. – Legfeljebb azok az Arany kígyók vehették fel velük a versenyt a lunai Palatinuson. Nekik a hazugság az első számú hangszerük. De a saját szememmel láttam, amikor maga a Fúria kétmilliárd pénzt veszített Quicksilver Rózsaszínjével szemben egyetlen blöffölt téten.

Hápognak.

– Egy ravasz ellenség, mint Atalantia, soha nem veszít Rózsaszínnel szemben – jelenti ki sértettem Gundkind.

– Tényleg veszített – erősít meg Xenophón. – A 732. év január tizenegyedikén, az Arisztotelész Klubban. Épp kirabolta talán a helyet, Mr. Horn?

– Biztonsági erő voltam, seggfej. Még én sem rabolnám ki soha Atalantia egyetlen klubját sem – mondom, majd visszafordulok Gudkindhez: – Tehát a Fúria veszített. Hogyan, kérdezed?

– Én nem kérdeztem semmit – pislog Gudkind.

– Szónoki fordulat – súgja neki Freihild.

– Ó – villan be valami a leckéből Gudkindnak is.

– Továbbléphetünk?

– Ja – mondja, és kivárom, hogy korrigálja magát: – Igen.

– Ez is szónoki volt. Plusz vedd észre a szarkazmust – közli vele Freihild. – Csak ez folyik a szájából.

– Amit a Karachiról tudnotok kell, az a többi játékos arcára van írva – folytatom. – Ahogy lélegeznek, pislognak, beszélnek, hallgatnak, eltérnek a megszokottól. Persze nem kell egyből kisebb együttállásnál is feltenni mindent, de ha az ellenfelet kiismeritek, akkor nyert ügyetek van. Tény, hogy nektek van az egész rabszolgapiacon a legbénultabb pofátok, jégfejek, viszont a testbeszédetek akkor is elárul benneteket – mondom, és az egyikükre mutatok. – Kalapácsfej például úgy elkezdett zihálni, mint valami harmincéves szűz, amint kikapta a főcsillagok együttállását a kezébe. Csontváz itt egyből pislogni kezdett, amikor az egy üstökösével blöffölni próbált. És Xenophón is tikkel. Ti gyerekkorotokban a havat olvassátok, igaz, skacok?

Bólogatás.

– Meg a szelet meg az állatszart meg a tudom is én, még mi van ott nálatok a jégben. Az embereket is pont úgy kell olvasni. Azon múlik minden. Abból szó nélkül is kiderül, hogy le lehet-e valakit fizetni, vagy inkább meg kell félemlíteni, manipulálni, félrevezetni, összezavarni, elcsábítani. Néha a legegyszerűbb megölni, de a legtöbbször nem az a legjobb és legkívánatosabb megoldás a ti szakterületeteken. A gyilkolással egyetlen akadályt távolítunk el. És mi az akadály?

– Lehetséges hírforrás – előzi be a válasszal a skuggik csapatát Freihild.

– Pontosan – vigyorgok. – Így gyűrték le Arész Fiai a valaha létezett leghatalmasabb háborús gépezetet. Így raboltam el én az Arató egyetlen fiát. Hieg?

– Hieg – visszhangozzák. Néhányan a szó hallatán, hogy Arató, a homlokukhoz érintik a kezüket.

– Viszont a többi Szín születésétől kezdve hazudni tanul. A városok saját nyelve ontja a szart. Gudkind nyilván abban a hitben él, hogy a kurvák élnek-halnak a vénuszi fülbevalóiért – vetem fel, mire mindenki éles torokhangokat hallat. Összerezzenek, gondolom, most végem, de aztán kiderül, hogy csak röhögnek. Kétszáz Obszidián gyilkost környékez a röhögőgörcs. Egyesek hétrét görnyedve törölgetik a szemüket. Oké, a szexet érdemesebb lesz kerülni.

– Gudkind tényleg imádja a kurvákat – mondja Freihild. – Sok mindenben ügyes, de legügyesebb a kurvákkal.

– Igen. Bizony. Az vagyok – bólogat Gudkind. – Ez nem hazugság. Úgy felvidítják a szellememet.

– Naná, mindenkinek kell valami hobbi – paskolom meg szórakozottan Gudkind karját. Erre mindenki lefagy. Nagyot nyelek, óvatosan leveszem róla a kezemet. Gudkind erre szélesen elkacagja magát, és vállon vereget.

– Az ám. Egy hobbi. Nekem a kurvák a hobbim!

Mindenki nevet.

Azért sikerül végre továbblendülnöm:

– Mire végzünk a tananyaggal, olyan profi hazugságvizsgálók lesztek, hogy már bordélyba se tudjátok betenni a lábatokat egzisztenciális válság veszélye nélkül – értetlenkedés. – Anélkül, hogy ne veszítenétek el a… Pax, mit is?

– Andit – rikkantja oda a falról.

– Anélkül, hogy az andit el ne veszítenétek. Szellemeteket. No tehát… – gyújtok meg egy gyufát, amelyet a szél azon nyomban el is olt. Freihild letérdel, és a két tenyere védelmében óvja a következő lángocskát a széltől. Haladunk, haladunk. Meggyújtok még két füstpálcát, az egyiket neki passzolom, a másikkal megdobom Gudkindet az illem és a kiegyensúlyozottság kedvéért. – Szóval… lefogadom, hogy a testi fájdalom pöcsszőrt se jelent nektek, ezért inkább olyan fájdalomról gondoskodjunk, amit meg is éreztek. Ma addig karachizunk, amíg egytől egyig le nem gatyásodtok, mint egy bányaVörös… vagy amíg nem kezditek olyan ügyesen olvasni az embereket, mint a havat. És hogy tényleg legyen értelme, olyan téteket tesz mindenki, ami számít, a háborús zsákmányotokból. Vágom, hogy mind szaros milliomosok vagytok. Vagy voltatok, míg odalenn a városban be nem tévedtetek az Ékkő közbe. Tehát osszátok magatokat hetes csoportokba, és kezdjétek.

Soha ennyire nem siettek engedelmeskedni. Miközben csoportokba rendeződnek, mozgásra leszek figyelmes a Griff-erőd egyik erkélyén. Valdir áll ott a vitézei körében, és a kacagva csoportot alakító Freihildet lesi. Minden skuggi vele szeretne kártyázni. Valdir arcán nem harag villog, hanem egyfajta sokkal, de sokkal összetettebb érzelemvihar.

Aztán rám pillant, és az arca ismét leleplezi. Tudja, észrevettem, hogy néz a lányra. Lehet, hogy megszokta már, hogy mindenki két lábon járó istenkirálynak tartja, de az fix, ha Sefi meglátja, ahogy a fiatal skuggit méregeti, többet járásra se fogja tudni használni a két lábát. Van az a sanda gyanúm, hogy a Királynő nem az a könnyen osztozós típus.

– Csak óvatosan, Mr. Horn – figyelmeztet Xenophón, miután Valdir bement az erkélyről. – Ha valamit megtanultam itt, az az, hogy az Obszidiánok olyan ragadozók, akik áldozatnak érzik magukat. Soha ne akarja egymás ellen fordítani őket.

– Meg sem fordult a fejemben.

– Helyes.

– Valdir bír téged, igaz? Pedig azt hittem, a hagyomány a mindene. Amihez neked pont, hogy semmi közöd.

Xenophónnak már vacog a foga, annyira fázik. Megszánom, és a vállára kanyarintom az elnyert köpenyét, mire hálásan biccent.

– Valaha Atlas au Raa rabszolgája voltam. Miután a Mentán végeztem, az övé lettem. Valdir talált rám… szánalmas állapotban. Sokszor bizonyítottam már Sefinek, méghozzá Páratlanok ellenében is – koppan szájából gyalázkodásként a szó. – Amellett érveltem, hogy tartsanak ki Darrow oldalán.

– Akkor ki találta ki ezt az egész baromságot? Az ÖsszTörzset vagy mit.

– A sámán – pislog szaporán Xenophón. Ugyanígy tikkelt a kártyában is, amikor különösen utálatos osztással verte meg a balszerencse. – Azt is ő erőltette, hogy magát alkalmazzuk. Miközben én elleneztem. De akkor is a Királynőmet szolgálom. Ahogy maga is. És ha ő valamit elhatároz, akkor csakis előre vezet az út. Köszönöm a Karachit, alig várom, hogy kielemezhessem az adatokat – hajtja meg előttem a fejét. – Viszlát a következő partin!

Ami kínos és erőltetett szórakozásnak indult, gyorsan jó leckének bizonyul. Az Obszidiánok a játék hevében hazudoznak, színészkednek, tódítanak, dicsekszenek és blöffölnek, nem jól persze, de a hosszú napnyi piszkálódás és biztatás eredményeképpen estére öt-hat is akad közöttük, akik a Lunán futkosó aljaSzínek egy részét kenterbe verné. Több játszmába is beszállok, sőt hagyom, hogy Freihild úgy megverjen, hogy visszanyerje az összes szajrét, amit az első körben bezsebeltem. 22.00-kor zárom az oktatást, és a vitézek távoztukban tisztelettel billentik meg előttem az állukat.

– Kézadománynak hívjuk – énekli mellettem Freihild. Ő maradt utolsónak az udvaron a falon dekkoló Paxot leszámítva. – Az Aranyak elrejtették előlünk, nem engedtek hozzá. Népemből sokan veszítették el hadizsákmányukat a Vörösek és Szürkék ellen. És ez nekünk szégyen. Most te megadod nekünk az esélyt, hogy visszaszerezzük a kézadományunkkal, amit elveszítettünk. Ez fivéreimnek és nővéreimnek kedvére van. Nekem is. Még Fanyarpofát is megvernéd kártyában, azt hiszem.

– Ez csak eszköz – legyintek. – Egy kártyajátékkal nem óvjátok meg az ÖsszTörzset.

– Tudom – mondja, és méreget egy darabig. – Fivéreim és nővéreim nem bíznak benned.

– Mintha Valdir is osztozna a véleményükben.

Kissé értetlenül néz rám.

– Helyedben óvatosan szólnék Valdirról, még tiszteletből is. Ő Nagy Testvér. Védelmezőnk és büszkeségünk. Ha kétkedik benned, akkor gyengeségedet érzi. Királynőnket óvja, ahogy én – vágja hüvelykjét a mellkasába. – Mikor Sefi a Lázadást választotta, a törzsem odaveszett. Nem maradt népem. De akkor Sefitől kaptam megint vjr. Célomat. Mindannyian kaptunk tőle célt. Nem árulod el őt.

– Ez most fenyegetés vagy jóslat?

– Jóslatoknak nem hiszek – mosolyog. – Tudom, hogy az Régi Út. Szellemek a Kivérző Téren? – fintorodik el. – Népemet babona tette rabszolgává. Így teszek, mert tennem kell. És mert Királynőmnek kell az én hitem. Törzsemnek kell hitem. Holnap jobban tanulunk. Utána nap még jobban. Nagyon sokat kell tenni még törzsért.

Pax figyeli, ahogy Freihild eltűnik az egyik épületben, csak azután jön oda hozzám.

– Lefekszik Valdirral – mondja. Csak lesek. Megkopogtatja a fülét. – Szívük hevesebben ver, amikor egy helyiségben vannak – mondja, majd az orrára koppint: – És ma az ő szagát érzem rajta.

– Rájöttem én is – gyújtok egy füstpálcára.

– Szerinted Sefi is?

– Ez nem a mi háborúnk, kisember. Hol van az ördögfióka?

– Gondolom, fejszékkel játszik.

Magányos ez a srác. Beletúrok a hajába, alaposan meg is lepem vele. Egyre erősebben borzolom, míg végül hadonászni kezd.

– Igazi kis mintagyerek vagy, mi?

– Ezt most miért mondod? – igazgatja el a haját.

– Általában a viselkedésed miatt. Meg hogy meg se kérsz, hogy szöktesselek meg.

– Meg tudnál?

Hat Valkűrből álló testőrsége egy kapualjból tart szemmel bennünket. Bragga, a leghatalmasabb, felém köp.

– Egyes szabály, kölyök: mindig biztosítsd be magad. Gondolod, azért jártam ki neked a műhelyt, hogy mocikkal babrálhass? – mondom, mire felélénkül. – Mit szólnál, ha vadul beszeszelnénk, és közben megmutatnám egy bizonyos kengyel vázlatát, ami kelleni fog, ha a dolgok elszabadulnak… Ha időnkből futja, az öregedről is sztorizgathatsz.

– Dolgom van még a műhelyben – közli gyanakvón. – A sebességtárcsában ereszt egy üzemanyagcella.

– Akkor meg mit lógsz itt álló nap? Na, gyere.

– Mondjuk multitaszkolhatok is, ha bevállalod a pikniket.

– Menő terv, kisember – vigyorgok.

29

VIRGINIA

ÁLMODOZÁSOK PORA

Az ablakon behallatszik az első pakelbelmadár gyászos éneke. A fiam ágya szélén üldögélek a sötétben. A szag még mindig rá emlékeztet: gépzsír és fenyő. A túlsó ablak alatti sötétbe vesző munkapadon halomban állnak a dolgai, mellette egy polcon a világok minden fertályáról származó apróságok, a férjem hordta haza őket ajándékba: hüdratojáshéj Afrikából, napszirmok a Merkúrról, korallágacska a Termál-tengerből. Semmi olyasmi, ami a háborúra emlékeztetne, mintha nem is gyilkolni utazna el otthonról, hanem az ismeretlent felfedezni. A szekrényben ott lógnak Pax ruhái, a falnál a cipője bekötve, letaposott sarokkal.

Hamarosan talán ismét felveszi majd, de remélem, soha nem tanul meg szófogadóan vigyázni rá.

Add vissza nekem a fiamat, és elhagyom a Lunát. Imádkozom magamban. De ki hallja meg a senkihez intézett fohászt? Victra biztosan nem. Ő kizárólag a saját erejében hisz. Reménykedem, hogy az elég lesz. Olyan nincs, hogy ne legyen elég.

Az ablakeresz alatt a tó hullámai nyaldossák a lépcső alját. A fák árnyékában, a birtok peremén az Oroszlántestőrség vigyázza a házat, mostanában már csak a magára maradt Deannát, Darrow anyját őrzik. Pax párnája alatt találtam valami rejtélyes kis kütyüt, azt nézegetem. Mintha hat különböző dolog részeiből rakta volna össze. Már megbeszélt Quicksilverrel egy találkozót, hátha érdekli a termelési osztályát. Gondolom, erről lett volna szó. Bekapcsolom, lágyan zümmögni kezd. A homorú vetítőlencsét magam felé fordítom, egyenesen egy operába pottyanok. Ha kissé oldalra billentem, egyből eltűnik az adás. Milyen elegáns.

– Neked készítette – szólal meg egy hang. Felnézek, Deanna áll az ajtóban. – Úgy tervezte, hogy az őreid rád irányíthatnák a hosszú és unalmas tárgyalásaid alatt.

– Folyton másokra gondol – teszem le a kütyüt az éjjeliszekrényre. – Ez a légy a borostyánban. A hátrahagyott szobák. Amikor a férjed meghalt, mihez kezdtél a holmijával?

Nekidől az ajtókeretnek. Alig múlt ötven, de kemény élete volt, manapság már egyre hamarabb kifárad.

– Amit lehetett, használtuk. A többit szépen lassan élelemre cseréltem. Darrow szeretett enni – mondja az arcomat fürkészve. – Elég hosszasan leragadtam a múltban, édesem. De a holtaknak nem kellenek a könnyek. Sem a bosszúnk, sem a bűntudatunk nem könnyíti meg végső álmukat – vonja meg a vállát. – Azt hiszem, csak annyit akarnak, hogy mi még éljünk. Márpedig az élet a jelenről meg a jövőről szól. Dale három csöppséget is hátrahagyott nekem, hogy emlékezhessek rá. Szerencsés vagyok. És ők hárman még több aprósággal ajándékoztak meg, akiket szerethetek. És ha jól tudom, még egytől egyig él és virul mind, szóval ne kezdd gyászolni nekem. A családunknak szüksége van ránk, nem igaz?

– Azt hiszem, te vagy az egyetlen élő ember, aki néha megdorgál.

– Ez azért van, mert én vagyok az egyetlen, akit még mindig le szeretnél nyűgözni – feleli vigyorogva. – Na, pattanj, leány, az uram épp hazaért. Olyan harapós lesz velem, mint egy lándzsavipera.

Odakintről nevetés hallatszik. Nyikorogva nyílik a bejárati ajtó. Egy meghajtó leáll. Csoszogó léptek közelednek. Táncos sántikál be a konyhába Deannára támaszkodva. A nevetését mintha elvágták volna, ahogy megpillant.

– Nohát, rég csaltak ilyen rondán lépre – morogja. – Te meg mióta avatkozol a politikába, Deanna? – és már fordulna is sarkon, hogy elmeneküljön. Deanna azonban az útját állja.

– Ne legyél már ilyen szarveretes barom. Ez mindkettőtöknek szól. Olyanok vagytok, mint két egymást csipkedő kéz. Kellemetlen. Tessék leülni. Leülni – csattan a hangja. Táncos morogva ereszkedik le a székre velem átellenben. Deanna a tűzhelyhez csoszog, és három tányér ragut szed. – Órákon át pepecseltem ezzel. Mire végeztek, szépen megegyeztek, halljátok? Különben hozom a botomat, és megcsapkodom a fületek tövét. Világos? Most megyek nadrágot foltozni, mert Pax mégse hordhat majd szakadt holmit, ha hazatér. És nehogy nekem a családja is szakadt maradjon!

Mikor Táncos a hírekből értesült arról, hogy Paxot Victra a Marsra vitte nyaralni, kicsit megbántódott, hogy még el sem köszönhetett az unokájától. Mert nagyapjaként szereti, legalább annyira, mint Kavax. Kegyetlen cselfogás volt a részemről, de valahogy el kellett oszlatnom a kíváncsiságát, hogy miért tűnt el olyan hirtelen a fiam. Most kínos csendben ülünk. Az öreg Vörös szemén keresztül magamat változatlanul rabszolgatartónak látom. Szégyellem a termetemet, az egészségemet és egyszeriben hitvány hívságnak érzem a drága ruháimat.

Kopott barna kabátjában, bakancsában és egyszerű, szürke nadrágjában ezerszer inkább mondanám ezt a szíjas és visszafogott öregembert marsi parasztnak, mint terroristafőnökből lett Szenátorból lett Tribunusnak. Maga elé húzza a tányért, és máris engedelmesen kanalazza magába az ételt, csak hogy mielőbb túlessen ezen az egészen. Követem a példáját. Egyszer csak megáll a kezében a kanál.

– Az a harmadik tányér nem Deannáé, igaz? – pillant körbe komoran, a sötétségbe vesző kertet lesi a nyitott ablakon át. A pakelbelek seregestül pittyegnek a fákon.

– Micsoda egy kiszáradt gané vagy, vénség – lép elő a kamra félhomályából Sevro. Táncos megperdül ültében. – Nem lehet egyszerű ügy egy egész flottát egymagadban kantáron tartani.

– Sevro. Milyen egy ostoba gazember vagy te!

– Bagoly mondja – pattan fel Sevro a konyhapultra, fél lábát hintáztatja.

– Hoztam magammal egy csapat Gondnokot – sandít Táncos idegesen a folyosó irányába, ami a bejárati előtérbe visz. – Ha meglátnak a bűntény helyszínén…

– Á-á – rántja elő Sevro a bakancsa szárából a Csiklandozót, és kezdi nyesni hosszúra nőtt körmeit. – Azok a kék köpenyek legalább annyira ódzkodnak a mocsoktól, mint bennük a Pixik.

– Felforgatják utánad az egész várost.

– Pedig a Szindikátusért kellene felforgatniuk – feleli Sevro. – De legyen.

– Ha esetleg elfelejtetted volna, Wulfgar volt az atyjuk, mint te a Vonítóknak. És ezúttal nem haboznak majd.

– Akkor ne hívd be őket – vágom rá idegesen. – Sevro pedig viselkedik.

– Most nem olyan időket élünk, Virginia, amikor az Uralkodó szökevényekkel vacsorázgathat együtt. Bárkiről legyen is szó. És bármennyire érinthetetlennek higgye is magát az Uralkodó.

– Legjobb seregünket is egy szökevény vezeti – emlékeztetem.

– Ne moss össze dolgokat, leány. A Merkúr nem a Luna. Ez itt elvileg a törvény és a rend szíve. Jelen állás szerint ezt a személyt hatvannyolc rendbeli gyilkosság és száz egyéb főbenjáró, és javarészt államellenes bűncselekmény elkövetése miatt keresik – szónokol, de Sevro csak értetlenül mered rá. – Nem alacsonyodom odáig, hogy titkos szövetségekbe bonyolódjam. Ilyen mélyre nem süllyedhetünk. Már nem Arész Fiai vagyunk. Már a törvényt képviseljük. És én akkor is ebben a szellemben cselekszem, ha ti nem…

És elindul az ajtó felé, szerfelett igyekszik törvényes úton maradni.

– Pax és Electra nem nyaralni ment Victrával. Elrabolták őket. A Szindikátus – mondom. Megdermed. – Ezért van Sevro a Lunán. És részben ezért van most itt.

Táncos pislogva igyekszik megemészteni, amit hall, aztán mély sóhajjal és fájdalmas nyögéssel huppan vissza a székére. Sevróra pillantok, hidegen méregeti Táncost.

– Mikor? – kérdi.

– Quicksilver születésnapját követően.

– Sajnos pontosan tudom a napját – szűkül vonallá a szája. – Ez megmagyaráz néhány… rendellenességet. Vagyis akkor te meg Darrow csak a Vénuszon értesültetek… – néz Sevróra, aki csak bámul vissza rá, ezért én biccentek helyette. – De ő mégis elment a Merkúrra.

– Csúcsseggfej, mi? – szól hozzá Sevro.

– Hagyd ezt abba, kérlek – szólok rá.

– Az elmúlt évben ez volt az első helyes cselekedete, Sevro – mondja Táncos. – De rólad még ennyi se mondható el.

Táncos dühödten fordítja félre a fejét, a nappaliba pillantgat, a tekintete a kandalló előtt varrogató Deannát keresi. A szívem szakad bele, még ha különösebben soha nem is lepett meg, hogy sok Vörös valami torzszülöttnek tartja a fiamat. Táncos soha nem tartozott közéjük, bármit is gondoljon rólam. Órákon át üldögélt Paxszal az ölében a kandallónál, pipázgatott, míg a kisfiam szépen álomba szenderült. Idővel fordult a kocka, és ő pilledt el hamarabb, Pax volt az, aki eloltotta a pipáját, és a deres álláig felhúzta a plédet, hogy aludjon csak békében. Látom, hogy most azon mereng, mennyire rohan az idő. Hogy hány év szaladt el velünk, hova lettek azok az idők. Tudom, hogy ez foglalkoztatja, mert napjaim egy részében magam is ezen borongok.

– Halljuk. Mennyire mocskoltad be magadat? – szegezi nekem a kérdést.

– Nem én mocskoltam be magamat – felelem. Előveszem az adatCseppet a zsebemből. A homloka összeráncolódik. – Régóta sejtettem, hogy a Szindikátus Királynője szorosan együttműködik valakivel, feltehetően a kormányunk egyik pártjával. Theodorának és egy új kihallgatási technológiának köszönhetően már bizonyítékunk is van rá.

– Tudod, hogy ki a nő? – kérdi szárazon.

– Nem, sajnos ezt még nem. Mert még a saját Hercegeiben sem bízik annyira, hogy felfedje magát. Viszont… bizonyos dolgok kiderültek.

– Mutasd meg neki – int Sevro.

Indítom a lejátszást. Sevro a holó háromdimenziós pereméhez húzódik. Nem túl tökéletesek az emlékképek, egymásba olvadnak. A Herceg élettöredékei között lavírozunk, az egyik pillanatban a tengerparton gyűjtöget valamit, utána egy hajón a Királynőjével tárgyal. A nő arcát maszk fedi, mintha nyüzsgő sáskaraj volna. Túl szép lett volna, ha egyből láthatjuk a vonásait, de ami késik, nem múlik. Már tudjuk, hol találhatjuk. Először azonban a saját házunk táján kell rendet vágnunk.

Végül kitárul előttünk egy szállodai szoba képe, a Kezek Hercegének periferikus látása a kép kerete, ott már mindent csak tompán láthatunk. A mennyezet a legélesebb, a ráfaragott Cupidók és erdei nimfák, szatírok. Közvetlen alatta gyertyák úsznak a semmiben, viasz csepeg a padlóra. Lihegést hallunk. A lepedő sustorgása, ahogy valaki megmarkolja, és a zihálás egyre szaporább, míg eljutunk a csúcspontra. Akkor eltorzul a perspektíva, a távolabbi Cupidók megnőnek, alattuk, közelebb a gyertyák eltörpülnek. Lüktető, pszichedelikus fény vetül az angyalkákra, a testük lassan feloldódik. Egy jó percig csak lebeg és úszik minden, utána ismét kikristályosodnak a dimenziók. A fókusz tágul, szűkül. A lihegés lassan megszűnik, és egy férfifej emelkedik alulról a képbe, a Herceg mellkasát csókolgatja, mígnem felér az arcáig. Akkor Táncos kitölti az emlékképet, ahogy lehunyja a szemét, és szájon csókolja a Herceget.

– Úgy tűnik, az álmodozások pontatlanok – mondom. – A hangminőség nagyon gyatra. Ahogy a cselekvések árnyaltsága is, a látens bűntudat erősen átszínezi, néha meg is változtatja őket, hogy hősiesebbnek tűnjék minden. Az arcokat viszont szinte soha nem felejtjük el. A színek változhatnak, az a tapasztalat, hogy a visszaemlékezés pillanata erősen befolyásolja, hogy épp varázslatosabb vagy hűvösebb hangulatba került a visszaemlékező. Az agyunk nem hardver. Az ugrások közben… neked is nyilván feltűnt… nos azt hiszem, ezekre még nem talált ki senki nevet. Hívjuk repedéseknek. A repedések a begyűjtött emlékek között eltelt idők. Van, amelyik néhány perces, mások akár néhány hetesek is lehetnek. A legtöbb álmodozás tele van repedésekkel, csak ez az egy volt teljesen ép. Úgy tűnik, fontos lehetett neki ez az emlék. Sajnos, a hologram nem a legmegfelelőbb módja az emlékek közvetítésének, az elsődleges hűséget a szimpatikus leképezés adhatja – ütögetem meg a halántékomat. – Vagyis a szó szerinti megtapasztalás. Hidd el, meglehetősen bizarr érzés.

– De hogy lehetséges? – kérdi mélyen elvörösödve Táncos. Méretes bányászmancsa az asztal szélét markolja. A fa ropogva mállik a szorításában, míg az emléket bámulja.

– Olyan technológia van a birtokomban, amit csak egy vagy két ember ismer még rajtam kívül, de ők a Merkúron vannak. És feltehetően nincsenek ilyen elmélyült ismereteik, mint nekem.

– Azt kérdezem, hogy lehetne ehhez szarveretes közöd? – hörgi, és úgy mered rám, mint aki mindjárt rám veti magát, és a puszta kezével szétmarcangolja a torkomat. Sevro közelebb húzódik hozzám, ez a dühödt indulat őt is meglepte. – Azt hiszed, zsarolással belekényszeríthetsz bármibe is? Hogy így megszerezheted a szavazatomat? Tönkretehetsz? Nyilvánosan megszégyeníthetsz, mintha valami ádáz gonosztevő lennék? Nem izgat, ha az enyéim köpnek rám. Ha azt mondják, ki kell herélni az ilyet. Csak az számít, hogy azt akarod elvenni tőlem, ami igazán számít.

Még Sevrót is meghökkenti Táncos indulata.

Ezt elcsesztem.

Táncos azt gondolta, hogy a felvétellel zsarolni akarom. Egész életében titkolta homoszexualitását, mert az emberiségnek már csakis egy csoportja létezik, amely megvetendőnek és betegségnek tartja, méghozzá épp az ő Színe. És ezzel szemben éppen az a Szín, amely ellen egész életében harcolt, nem talál benne semmi kivetnivalót. Sőt, megteremtette a kultúráját.

És ez a Szín az én Színem.

Azt hitte, azzal fenyegetem, hogy kiteregetem a legbelsőbb titkait.

Hatalmas pofon, hogy ennyire kegyetlennek hisz. Sevro veszi át az irányítást, amíg én magamhoz térek.

– Elég alaposan mellényúltál, haver – motyogja. – Mert kicsit se ez a lényeg.

– Akkor. Mi. A lényeg? – kérdi Táncos gyilkos indulattal.

– Csak hogy az a férfi… akivel… tudod, itt a kígyóm, hol a kígyómat játszottál, a Szindikátus harmadik embere. Csak ennyi. Eskü.

Táncos falfehérre sápad. A dühe a pillanat törtrésze alatt elpárolog, a helyébe százszázalékos döbbenet lép. Szóra nyitja a száját. Majd becsukja.

– Hogy?

– A Szindikátus, vágod?… Fekete bőrkabát, prostitúció, gyerekrabszolgaság, drogok, bérgyilkosságok, gyerekrablás… Ismerős, nem? Mondhatjuk, hogy a legocsmányabb fajta az egész holdon.

– Ez… – pillant a holoCseppre –, ez a Kezek Hercege? – csak ül dermedten. – Picsába – nyögi, és hátradönti a fejét. – A picsáááába.

Sevróval összenézünk.

Táncos kifújja a levegőt.

– Azt hittétek, tudok a dologról. Hogy összejátszottam vele?

– Ő nem hitte – int felém Sevro. – Csak én. Bocs – hátrál vissza a konyhapulthoz, mintha a távolság kitörölhetné az emlékét, hogy Táncos puszta kézzel akart bennünket szétmarcangolni. Mintha semmissé tehetné a dühöt meg a gyűlöletet. A sértett lélek haragjától nem árt óvakodni. – Ő ragaszkodott hozzá, hogy beszéljünk, mielőtt… hát érted. Szóval…

– Faustusnak hívják. Én legalábbis azt hittem. A parkban találkoztunk. Ismertek, ki nem állhatom azt a sok épületet. Azt állította, festő. És egy ilyen arcnak az ember bármit elhisz. De a szabályokat akkor sem felejtem el. Nem tartok otthon semmilyen infót. És nem beszélek álmomban, még egy olyannak sem, amilyen ő – magyarázza, majd felém biccent. – Apád ügynökei kegyetlen tanítómesterek voltak. Megtanultunk óvatosak lenni.

– De egy kissé talán elernyedtél azóta, mi? – kérdi Sevro. – Ennyire jó volt a tag?

Táncos hallgat egy sort.

– Asszem, úgy voltam vele, hogy végre nekem is kijár valami jó. Néhány hónapig tartott, találkozgattunk. Én kértem, hogy legyünk együtt. De aztán eltűnt – morzsolgatja az ujjperceit. – Gondoljátok, hogy képes lennék Paxot veszélybe keverni?

– Nem – válaszolom. – Nem ismerhetted a repülési tervünket. Lehet, hogy nem is akart semmi effélét tőled – teszem hozzá. – Talán csak azért tette, hogy belekeverhessen. Te lettél volna a balekjuk. És miután elrabolták a gyerekeket, még ezt is megmutathatták volna nekem. Vagy egyszerűen csak nyilvánosságra hozhatták volna.

– Mibe, hogy tele van a DNS-eddel a kis szerelmi fészek – jegyzi meg Sevro. Táncos ingerülten fordul felé. – Mi van, te voltál? A Szindikátus meg nyilván lefilmezte. Olyan jó szögek adódnak ilyenkor – fűzi hozzá, mire mindketten döbbenten meredünk rá. – Hé, ne rám nézzetek. Ő kúrt egy terroristával. Szóval, jártathatom a pofámat egy kicsit.

– Mit akar a Szindikátus a gyerekekkel? – kérdi Táncos.

– Már nincsenek náluk – nyugtatom meg, és beavatom mindenbe, amit megtudtam. Hogy az Obszidiánok hogyan előzték be az embereimet a lezuhant gépnél. És hogy Sefi mit tervez. Mire végzek, hátradől a székén, és az állát dörzsölgeti. Összeszedte magát.

– Istenek, hogy kockáztathatnánk, hogy megszerezzék a bányákat? És ha erőszakhoz folyamodnak? – vészmadárkodik. – Egy dolog vihart támasztani a Merkúron, de hogy a Marsra Obszidián hadak szabaduljanak rá…

– Sefi megtanulta, hogy mi történik a katonákkal lázadások idején. Nem akarja elidegeníteni egymástól az embereit és a lakosságot.

– Hát remélem is… bár abban igazad van, hogy az Obszidiánokra szükségünk van. Gondolom, szeretnéd, ha rábeszélném a kimériai Vörösöket, hogy barátkozzanak meg Sefiékkel, ugye?

– De nem kell ingyen. Szeretném, ha elmondanád a Vörösöknek, hogy Sefitől megkapják a haszon utáni részesedést, amit Quicksilver ellopott tőlük. És partnerek lesznek.

– Ha viszont megszavazom, hogy hagyjuk Aratót meghalni a Merkúron, akkor esélyem se lesz bárkit is bármiről meggyőzni a Marson. Akkor az otthoni Vörösök azt hiszik majd, hogy lunai lettem.

– Pontosan.

– Kérdés – veti fel Sevro –, hogy ha Táncos a palimadár, akkor ki lehet a Királynő bűntársa? Kit akarnak vele fedezni?

Csakis egyvalaki lehet.

– Táncost ki akarták iktatni, és engem is, méghozzá Paxszal zsarolva – gondolkodom hangosan. – Cui bono? Az elsődleges hatás az azonnali hatalmi vákuum a Fórumon. Vagyis akkor csakis egy Szenátor lehet. Ha a fiammal zsarolnak, akkor megszűnt a pártatlanságom, tehát a Tribunusoknak új…

– Daxo – hegyeskedik Sevro.

– Jaj, dugulj már el – nyögök fel.

Elképed.

– Ha létezik ennyire alattomos lángelme, akkor az a szobornyi embertorony az. Octavia is meg akarta magának szerezni.

– Nem, Virginiának van igaza – szól közbe Táncos. – Daxo nem lehet. Mert őt nem választanák. Ahogy engem sem, azután, hogy efféle felvételek nyilvánosságra kerülnének rólam. Mert én kompromittálódtam, az Uralkodó megszavazásához pedig kétharmados többség kell. A Vox blokkolná Daxót. Az Optimaták bárkit elleneznének a Voxtól – fejtegeti, és engem néz közben.

– Olyasvalaki lesz, akit mindkét fél elfogadhat. Akit a nyilvánosság is szívesen lát. Valaki, aki… megvesztegethetetlen.

– Az a dumagép? – mereszt nagy szemeket Sevro. – Kizárt, hogy az ilyen főbűnöző zseni legyen.

– De Publius a Királynő szövetségese – emlékeztetem.

Érzem, ahogy megérik bennem a meggyőződés. Tíz éve Publius még senki volt. Az aljaSzínek közvédője. Hogy emelkedhetett ilyen magasra ennyire gyorsan, amikor nincs egyetlen támogatója sem? Főleg, ha nem pénzeli senki a kampányait? Olyan nagy képtelenség volna, hogy pár éve megkereste valaki, mondván, hogy övé lehet a világ, ha majd egyszer, amikor kérik, megtesz egy szívességet? Olyan képtelenség, hogy túljárhatott az eszemen valaki, aki ilyen közel került hozzám? Dehogy. Én is gyakran hibázom. És ha visszagondolok az utolsó megjegyzésére, amikor távozott Daxo irodájából… az nem egy nyeretlen kétéves ártatlan kis tréfája volt. Hanem beszólás.

És egyszeriben értelmet nyer, hogy miért dolgozott éveken át olyan fáradhatatlanul a megvesztegethetetlen hírnevén. Nem akar mellettem szavazni, ez a csapda. Az elveszített Ezüstök és a Publiust támogató Rezek híján nem indíthatjuk útjára a flottát.

– Holnap lesz a szavazás – mondom. – Még ha lenne is ellene bizonyítékunk, már nincs jelentősége, annyira népszerű. Túlságosan is. Bizonyítékokat kell gyűjtenünk, el kell őt szigetelnünk. És ha valóban összejátszik a Királynővel, Atalantiával… – folytatom, mire Táncos arca határozottan elsötétül –, akkor a tisztességes és törvényes úton fogjuk számonkérni. A Holdcsarnokban fog felelni a tetteiért. Most viszont ki kell találnunk valamit a közvetlen bajok elhárítására. A Köztársaság ellenségei azzal számolnak, hogy nézeteltérés támadt köztünk, erőinket szétforgácsoljuk. Megtalálták közöttünk a hasadékokat, és máris éket vágtak bele. Össze kell tartanunk, Táncos, szükségem van a bizalmadra, a szavazataidra.

– Úgy véled, Atalantia áll a Királynő mögött?

– Ő vagy Atlas valamiképpen együttműködik vele. Nem tudom, melyikük, de Arany kéz mozgatja a szálakat. Azon mesterkednek, hogy egymás ellen forduljunk.

Táncos az adatCseppre néz, és még mielőtt megszólalhatnék, Sevro porrá zúzza.

– A részünkről ennyi, öcskös.

Táncos az álmodozások porára bámul.

– Valaha azt hittem, por és sár vagyok – szólal meg lassan. – Emiatt – mutatja kézfején a kasztjelet. – És emiatt – rajzol vonalakat a porba. A beszéde megváltozik, csiszoltsága elkopik, ahogy visszaemlékszik a bányára. – A saját klánom bánt el velem – vonja le a következtetést, és felpillant. – Nem tudtátok, mi? Leégették, ami egy férfit férfivá tesz. Arész talált rám a bánya mélyén, a saját vérembe fagyva. Tudta, mit tettek, meggyógyított, nem is egyféleképpen. De még ennél is többet kaptam tőle. Ő mutatta meg, hogy az Aranyak tettek minket azzá, amikké váltunk. Ők törtek meg bennünket. És megtanított, hogy a Vörösök is számítanak. Hogy én is számítok. Tíz éven keresztül nem láthattam az arcát – mondja, és Sevróhoz fordul. – Amikor levette azt a sisakot előtted, meg előttem, és egy Aranyat láttam, fájdalmasabban zokogtam, mint amikor kiheréltek. Az az ember, akitől először hallottam, hogy nincs velem semmi baj, a gazda volt. A rabszolgatartó. Alaposan betalált – csap tenyérrel a mellkasára. – És láttam rajta, hogy őt is megrázza. Nem én számítottam a legjobb emberének. Még csak a kedvencének sem. Én az voltam, aki ugyanabban hitt, amiben ő. Én választottam Darrow-t. Nálam voltak Tinos kulcsai – nyel nagyot. – Fiam… a te apád mindig csakis a tetteim alapján ítélt meg engem. És kezdett leesni, hogy én is tartozom neki ezzel. Akkor döntöttem. Hogy elé állok. Az elé, aki megszabadított. Aki megváltoztatott, aki erőssé tett. És az arcába mondom, amit ő említett nekem egyszer: az ember az, amit tesz, nem aminek a vére mutatja – szomorkásan piszkálja az adatCsepp maradványait, hogy még mindig titkolózik. – De a Sakál megelőzött. Ez életem legnagyobb fájdalma. Apád volt az én hősöm, és most is ő a hősöm. Mindig is tudtam, hogy soha nem találkozom olyannal, aki felérhet hozzá. De tévedtem.

Azzal Táncos lefújja az emlékport az asztalról, feláll, és rám néz. Arész fiaként és a Vörös felesége miatt az egyén szabadsága volt az álma. Darrow-nak a békés világ, ahol nincsenek szörnyetegek. Táncos saját kis álma ennél sokkal kifinomultabb. Hitt abban, hogy az Aranyak tették olyan gonosszá a népét. És ha már Aranyak nem lesznek, a népe is megjavul majd. De lassacskán kénytelen volt szembesülni a valósággal, és a vágya a szeme láttára foszlott semmivé. Most azonban, amikor kiderült, hogy még mindig egy Arany kéz mérgezi lelkünk kútját, miatta kezdett kételkedni legbensőbb hitében, most a harcos keblében felhorgad a szent harag.

A harcos.

– Hatalmas gyűlölet lobog bennem – morogja halkan. – És nagy bennem a rettegés, hogy soha nem fogsz megérteni. De egyetlen cseppje sem ellened irányul, Virginia. Hamarosan összekülönbözünk majd megint, ebben biztos vagyok. De ha az ellenségeink azt képzelik, hogy egymás torkának esünk… na azt már nem! Az Uralkodóm ma az Oroszlánszívű, és holnap megkapja minden szavazatomat. Megmentjük a Szabad Légiókat.

– Szarveretesen ideje már – zárja le Sevro.

30

VIRGINIA

SZEMGÖMB

Ha felülről látod a vonuló barmok csordáit, a követ csiszoló folyókat, az emberek szerteágazó rítusait, az ázsiai megművelt mezők foltos tengere felett gomolygó fellegeket, gondolj a világok mintázatára, a távoli országok fenséges, bonyolult és áttekinthetetlen kiismerhetetlenségére. Arra, hogy milyen kevesen ismernek. Hogy milyen sokan nem ismernek. Hányan fognak hamarosan elfelejteni. Hányan dicsőítenek ma, csak hogy holnap annál inkább megvethessenek. Az egyén hírneve, hatalma és uralkodása illúzió csupán. Csakis az mérhető és maradandó, amennyire önmagadon képes vagy uralkodni.

Apám szavai. Így óvott a hatalomtól, ő maga mégis az utolsó leheletéig azt hajszolta. Soha nem értettem, hogy egy ilyen bölcs ember hogy tehette magát ennyire tönkre. Talán soha nem is értem meg, és ez az, ami megrémiszt. Nem az az oldala, hogy ne tudnám a saját sorsom irányát megszabni, az képtelenség, hanem hogy önmagamon leszek egyszer képtelen uralkodni.

Most itt állok, rég nincs mellettem, és az jár a fejemben, hogy biztos egy olyan embert kívánok-e iránytűmül, aki még a saját ars politikáját is képtelen volt követni. Fülemben dübörög a távoli óceán. A Szemgömbből, a Fénycitadella legmagasabb tornyának tetején függő üveggömbből nézem, ahogy a Föld forog alattam. Glirasztész alkotása, ahogy annyi más felfoghatatlan csoda, felfelé törekvő könnycseppként lebeg az égen egy bronzkard hegyén. Octavia gyakran járt fel ide elmélkedni, egyedül lenni. Akkor kívülállóként természetesen nem kísérhettem el, hogy lássam, amint magára borítja a pszichomisztikus köntöst, a Szellem Szemét, amelynek tudását csak a magányos Lysanderrel osztotta meg. Én olyankor mindig odalent maradtam a könyvtárban, és a kémjelentéseket lapozgattam, vagy Moirával beszélgettem, esetleg Atalantiát szórakoztattam a legújabb pletykákkal. Kifejezetten az ő mohó kíváncsisága kedvéért tartottam nyitva a fülem.

Octavia azonban rég a múlté, Lysandert pedig Cassius oldalán elnyelte a tágas űr. Bár ez utóbbiról alkotott véleményem elég fajsúlyos és összetett, amelyet még magam sem értek, azt azért remélem, hogy valahol a messzeségben végre boldogságra leltek. Itt nem sokra számíthatott egyikük sem.

A Gömb már az enyém Octavia egyéb kincseivel együtt. Sekélyes egyénieskedés, üres hívság, semmi több. Míg élt, a misztikum köde borult ezekre a kacatokra: a Hajnal Jogarára, a Mécsvirág Birtokra, a Gömbre, a Pokolszékre, ahogy az egész uralkodói létre is. Mérhetetlenül vágytam rá, ahogy talán csak az apám vágyakozott olyasmik után, amikre aktuálisan épp kedve szottyant. Amióta azonban ez mind az enyém, sokkal lényegtelenebbé váltak a szememben, lefoszlott róluk minden bűbáj: a Jogar egy darab fém, a Birtok egy ház, a Szemgömb egy okos szerkezet. A Szék veszedelmes eszköz. A városokat a fogyasztás és a jövedelem hideg számai jellemzik. A bolygókat a hűségük és stratégiai jelentőségük.

Már csakis a fiam, a férjem és azok számítanak, akiket ismerek és szeretek, és akik ismernek engem.

Az elmúlt hétszáz évben létezett koponyák közül egy sem szedett magára annyi tudást a Lune-okról, mint én. Senki sem ismeri a milliárdnyi lélek feletti hatalom terhét, a vele járó félelmeket, kétséges és felemelő voltát, az undort és a szeretetet, a csalódásokat és a reményt, és a végtelen kilátástalanságot, amit hoz.

Octavia elveszítette férjét és lányát. Ha én elveszítem a férjemet és fiamat, kitartok vajon?

Vagy én leszek valaki más történetében a főgonosz?

Elhúzom tenyerem a Szemgömb görbe üvegfala előtt, figyelem, ahogy egyre hatalmasabbra nő a Föld, míg ki nem tölti az egész felületet. Hegycsúcsok között, tenger felé törő eurázsiai folyamok hosszú, hűvös ujjai mentén száguldok. Csuklóból megforgatom a kézfejemet, a gömb is fordul vele, míg meglelem a Mélysírt, a hatalmas gépesített, hullámok alatt fáradhatatlanul cammogó börtönt. Aztán egyetlen csettintéssel robog át a tekintetem a Mekúrra. A legtöbb kép fekete-fehér, mert sok teleszkópunk tönkrement a háborúban, így csak régi képeket láthatok. De a kevés működő szem közvetítésében végül egy hiperkán örvénylő fellegei alatt megpillantom a Társadalom egy bástyáját, mozgó operációs központját a sivatag homokja felett. Héliopoliszra zavarMező borul, a férjem ott nyalogatja sebeit. Micsoda poklot kellett kiállnia? És milyen újabb és hatalmasabb szenvedésekre készíti épp a seregeit?

Kínszenvedés látni és nem tudni semmit.

De persze még rosszabb lenne, ha tudnám, mi folyik, de nem lehetne beavatkozni.

Remélem, tudja, hogy nem hagytuk cserben.

Hogy még mindig, minden terhével és haragjával és bonyolultságával együtt imádom a szívét.

Annyira szeretem őt, hogy elviselhetetlen rá gondolnom is.

Fordítok megint egyet a Gömbön, és az Új Fórumra nézek le, ahol hamarosan összeül a Szenátus. A tömeg már most hatalmas, millióan gyülekeznek, tódulnak be a Citadella kapuin, a Silenius diadalív alatt. Mindenki a szavazást akarja látni. A Szerződés szerint a Tribunusok feladata eldönteni, hogy a tömeg tanúja lehet-e a szavazásnak. Hiába nagy a felfordulás, olyan lázas a közhangulat, szerintem látniuk kell a történéseket. Csodálatos és felemelő lesz, ahogy Táncossal a nemes ügyért egyesítjük az Optimatákat és a Voxot. És Publius árulása kudarcot vall, nem tudja meghiúsítani a szavazást. Életünk és demokráciánk megdicsőülése lesz ez, a győzelem maga. Az Új Fórumtól keletre a főtéren látom az árusokat, akik édességet és fűszeres, marsi forralt bort kínálgatnak. Gyerekek kapaszkodnak szüleik kezébe. Férfiak cipelik politikai hitvallásuk jelképeit: a Vox a fejtetőre állított piramist, a törött láncokkal. Akadnak, akik a vállukon elhelyezett projektorból az én fejemet vetítik magukra, rajta véres korona. Az Optimaták kisebb csoportokba verődnek, parittyaPengéket, Pegazusokat vagy Oroszlánokat vetítenek a fejük fölé.

– Vakard már le a képedről azt a szarveretes boldogságot – motyogja a hátam mögül Sevro. – Táncosnak még bizonyítania is kellene, hogy nem egy nagy kupac, gőzölgő szar.

– Neked meg ki kéne nyírnod egy Királynőt.

Úgy irányítom a Gömböt, hogy a földi városbirodalom, ez az éjszakában nyújtózkodó óriás, Régi-Tokió töltse ki a falát. A Kezek Hercegének emlékeiből előhalásztam a Szindikátus Királynőjének búvóhelyét. Házam magánseregének ötvenezer embere és Darrow Hetedik Légiója összehangolt csapást mér a Szindikátus földi, lunai és marsi érdekeltségeire, miközben Sevro két csapat élén maga tépi ki a legfőbb gyomot. Méghozzá mialatt minden szem rám és a szavazásra szegeződik.

– Győzzem kivárni – bólogat Sevro.

Ahogy megfordulok, meglátom mellette Daxót. Sevro jádezöldre mázolt képe, a fegyverzetét takaró, félvállra vetett farkaspréme mellett a Telemanus a fehér szenátori tógában a fenséges békesség és polgári kiegyensúlyozottság mintaképe. Csupasz karjai nagyszerűek, erőszakra született, ám a szavak kedvéért megtartóztatott végtagok, hiszen a bizalom hajtja minden mozdulatát, még ha az nem is a demokráciába, csak a belém vetett bizalom. Kavax is felbukkan, megáll a fia mögött, kezét a vállára teszi, lábai közt Szophoklész tekereg.

A másik kettő mellett sápatag és öreg. Daxo és Sevro élete virágában, de Kavaxon még a remek gének dacára is fogást talált a sok harc és háborúskodás. A szakálla megőszült. Változatlanul magát okolja Pax elrablásáért. Lassan, nehezen épült fel.

– Niobé úton van a Marsra – mosolyog rám –, házi flottánk és az Ekliptikus Gárda már várja. Szeretettel üdvözöl, üzeni, hogy a Megsemmisítő tüzében találkoztok.

– És a hullák – figyelmezteti Sevro –, azt se felejtsd el. Meg a lángszítást.

– Hogyne, a hullák. Behoznád a botomat, Sevro? Sajognak a lábaim.

– Szállj le rólam, öreg, nem vagyok a szolgád. Én terrorista had…

– Most! – mennydörög rá Kavax. – A Félhold Kincstárnál hagytam. Fuss érte, különben megmar Szophoklész.

– Egyedül? Rühellem azt a helyet, kísérteties rémtanya. Jól van. Tisztára elment már a vén eszed – kummog Sevro, de azért kioldalog a Szemgömbből, hogy megtegye, amire az öreg kérte. Egy pillanatra rá már megint itt van: – De tudni fogom, ha rólam pletykáltok.

Aztán elhúz. A két Telemanus kivár, hogy nem kerül-e megint elő, de aztán közelebb jönnek, fel az irányítópulthoz.

– Hazahozzuk Thraxát – fogadom Kavaxot. – Megtartom, amit ígérek.

Kavax még egy pillantást vet az ajtóra, hogy nem sunnyog-e ott Sevro.

– Akadnak a világon bizonyos dolgok, amelyekben nem szűnök meg kételkedni – feleli mélyen zengő, barátságos atyaisággal. A szeme okosan ragyog, a szokásos ravaszság kivételesen nem csillog benne. – Mint az Obszidián erkölcsök megalapozottsága, az általános választójog vadhajtásai, Sevro személyes higiéniája, az apád rendelkezésére bocsátott erőm, a feleségem szellemi épsége, hogy engem választott élete párjául – csillan fel az a bizonyos rókatekintete –, egy magamfajta szenilis hibbanttal összeállni, még ilyet! Különös asszony! Megzavarodott az elméje! Őrület, teljes és kizárólagos őrület! – handabandázik, majd ismét kiül képére az okos józanság kifejezése. – De Virginia au Augustus semmiképpen sem tartozik ezek közé – fogja két kezébe arcomat. – Daxo mesélte, hogyan jártál el Táncossal. Meg Sevróval. Soha senki sem értékel téged eléggé, drágám. Mert az emberek gyanakodva és rémülten fürkészik azt, amit nem értenek. Olyan sokáig bujkáltam Nero meg a világ elől. Te soha, egy pillanatig sem. Én a bátorságodat nem értem, fel nem foghatom, hogy létezhet ilyesmi. Te jó vagy, kedvesem. Türelmes, pedig természeted nem ezt diktálná. És figyelmes, miközben mások magától értetődőnek veszik, hogy ott vagy. Kedves vagy, pedig a világ mást sem harsog, mint hogy minden a kegyetleneknek áll. Te jó vagy. Igazán és mélységesen jó. Victra hazahozza Paxot, ebben biztos vagyok. És te megmented a férjedet. Ez a nap a te napod.

Bólintok, bár tudom, hogy a munka java még hátravan.

– Ne, gyermekem, nézz csak rám – emeli fel az államat, hogy belenézzek a busa szemöldökök alatt ülő, bölcs szemekbe. – Ebben megszállottan hiszek. Megérdemled ezt a napot. Ezt az örömöt. Mert ez a bizonyság arra, hogy a hited nem egyszerűen jogos volt, de szükségszerű is.

Folynak a könnyeim, nem értem, miért. Az ember tud ezt-azt, ám amikor végre azt tapasztalja, hogy mások is tudják, amit ő, akkor kivirul a világ. Minden sajátos fényt kap. Mintha végre láthatóvá válnék, ahogy csak a férjem látott eddig. Kavax letörli a könnyeimet.

– Ugyan, ugyan – ölel magához. Túlságosan is elfoglalt voltam, nem figyeltem rá. Vagy talán csak megrémisztett, hogy gyengének látom. De hogy is feltételezhettem, hogy az erőssége a testében van? Hogy merészeltem? Magamhoz szorítom, Szophoklész féltékenyen kaparja a lábam. Az apjára mindig különös gonddal ügyelő Daxo előzékenyen felnyalábolja a rókát, hogy ne zavarjon.

– Eljössz te is? – engedem el végül a nagy embert.

– Nem – ingatja a fejét Kavax. – Unom már ezt a ramazúrit. Azt hiszem, Szophoklésszel lemegyünk a tengerhez. Niobé nélkül nem szeretem a Citadellát – veszi át a rókát Daxótól. – Különben is megígértem már a kishercegnek, hogy úszhat egyet. Tudjátok, milyen passzív-agresszív tud lenni, ha elégedetlen. Igen, igen, te bizony. A cipőmre kakálsz. A szekrényembe. Mindenhova – és szájon csókolja a dögöt, aki kicsit túlságosan is élvezi a gyöngéd gesztust. – De ma este vacsorát adok, a családi birtokon. A fiam tiszteletére – teszi a kezét vissza Daxo vállára. – Aki nagy büszkeségre ad okot, hiszen helyreállította a család becsületét, és aki hatalmas boldogságom nekem. Már csak annyi kellene, hogy találjon magának egy asszonyt. És unokáim legyenek, akik meglovagolhatják Szophoklészt. Vagy persze férjet – teszi hozzá, aztán befogja Szophoklész fülét. – Hiszen a klónozás is nagyszerű lehetőség, soha ne feledd – nevetgél. – És a lányom is eljön, hiszen ő az én fénysugaram, amióta azon a nyáron a családom befogadta – néz rám. Ekkor dugja be Sevro a fejét az ajtón. – A tengerhez! – kiáltja Kavax. – Irány a tenger!

– Itt a hülye botod – jelenti Sevro.

– Minek nekem bot? Mi vagyok én, valami nyomorék? Fajankó? – harsogja Kavax. – Csak kíváncsi voltam, megtalálod-e. Na, ki a fajankó? Haha!

– Hú, ember – heherészik Sevro –, tiszta hibbant vagy.

Miután Kavax a rókával eldübörög, Daxo kelletlenül horkan fel:

– Ez nagyon érzelgősre sikerült. Remélem, nem haldoklik.

– Szerintem nem. Csak végre rájött, hogy ő is halandó.

– Szerintem klónozzuk – veti fel Sevro.

– Jupiterre, már a róka is elég rémes – mondom.

– Jó, de csak képzeld el, gyerekként ezzel a szakállal. Egyből legendás lenne. Feleségül vehetné Electrát – folytatja, én meg csak fintorgok. – Mi van? Paxhoz nem mehet. Bocs, ne sértődj meg, de a srác túlságosan is okos. Az én kicsim pedig szeret butuska lenni – vakargatja meg a kecskeszakállát. – Mibe, hogy Mickey megcsinálná. Titokban persze. De mennyire! – kezdi a száját rágcsálva megtervezni az akciót.

– És majd én felnevelem – toldja meg Daxo. – Mindig is vágytam egy gyerekre, akit kedvem szerint alakíthatnék, formálhatnék.

Sevróval összenézünk.

– Na ez rohadt gyatra ötlet – rázza meg a fejét Sevro. – Tudod, milyen ijesztőek ezek a klónok meg minden. A humánokkal valami mindig félremegy.

Daxo közben elkalandozik, a plafont szuggerálja elgondolkodva. Sevro két karjával hatalmas X-et formál a klónozás ötletére.

– A Földön csak óvatosan – figyelmeztetem. – Régi-Tokió a Gondnokok hatáskörébe tartozik. Csak bemész és kijössz. És elhozod annak a Királynőnek a fejét.

– A nyakán?

– Ha lehetséges. Ha nem, nyaktól lefelé is elég lesz. És ha nem gond, menj az alagutakon, kérlek.

– Megdumálva – ugrik előre, és paskolja meg Daxo hátsóját, majd elviharzik. A farkasbűz továbbra is érződik.

– Átgondoltam. Azt hiszem, jó apa lennék – szólal meg végül Daxo. – Végül is, remek mintát követhetek.

31

VIRGINIA

A VÖRÖS GALAMBOK NAPJA

A levegő kristálytiszta, harapható, a lunai tavasz illata üli meg. Az ég színe mint a fellobbanó tűzé. A Palatinus-dombról a Citadella központi parkjában álló Fórumhoz vezető sétány mentén a fák színek és illatok pompájában tündökölnek. A katonák tisztelegnek konvojomnak. A hivatalnokok lihegve száguldanak az ösvények labirintusain, hogy időben odaérjenek, le ne maradjanak a szavazásról. A Citadella iskolájának tanítványai csoportosan bandukolnak a kertekben, Lyria kis unokaöccsét, Liamet is látom köztük, a fákat csodálja tátott szájjal. Meg az ágakon hintázó macskamajmokat. Bár Victra elrabolta a lányt és nyilván végzett is már vele, a bátorsága jutalmat érdemelt. Gondoskodtam róla hónapokkal ezelőtt, hogy maga Mickey javítsa meg a kisfiú látását.

A Fórum nyugati bejáratánál Oroszlánőrök üdvözölnek bennünket Daxóval és Holidayjel. A lojális Optimata Szenátorok együtt várakoznak ránk a Szürkékkel, Aranyakkal és Fehérekkel, az Ezüstök felével meg a kéttucatnyi marsi másikkal. Mellettük álldogál Publius, a Megvesztegethetetlen, körülötte többtucatnyi terrai és pár olyan lunai Szenátor is, akiket az Ezüstökkel kötött megegyezésem idején beáldoztam. Holidayjel az oldalamon kezet rázok az árulóval.

– Szép nap ez egy szép pillanathoz – szól Publius.

– Tökéletesen egyetértek.

Megmarkolom Holiday vállát, félrevonom.

– Miután Táncostól megkapom a Vox szavazatait, megeshet, hogy a tömegben elszabadulnak az…

– A kaszárnyában készen állnak a támogató légiók, asszonyom.

– Remek. Veselkedjünk neki – sóhajtok.

– Asszonyom… – szól utánam. Visszafordulok. – Meg kell mondanom, nagy megtiszteltetés egy igazi Uralkodót szolgálni.

Szerintem képtelen volnék elfogadható magyarázatot adni arra, miért jelent ez nekem olyan sokat az ő szájából. Biccentek, elhagyom az Oroszlántestőrség gyűrűjét, és a kék köpenyes Gondnokokra bízom magamat, ők a Szenátus és a Köztársaság őrzői.

A Fórum nyugati lépcsőjén indulunk el Daxóval, az Optimaták és új szövetségeseink könnyű tógáikban hosszú menetben követnek bennünket. Ötven méter magas ajtók tárulnak ki előttünk, amelyek oszlopsorokra és a fényes padlójú ülésterembe nyílnak. A miénk a nyugati, politikai ellenzékünké a déli kapu, a Vox menete onnan érkezik meg: hozzánk hasonlóan ők is felvonulnak. A Vox élén Táncos biceg, mögötte a hatvan Vörös, Narancs, Barna Szenátor, a párt erős magva, hátul a kevésbé határozottak és szélsőségesek, a Kékek, Zöldek és Lilák. Nyers fából és vasból ácsolt szimbólumukat, az elég kevéssé tetszetős, dísztelen, fejtetőre állított piramist emelik a fejük fölé. A pártatlan Gondnokok figyelő tekintetének kereszttüzében foglalja el mindenki a helyét a Szenátus félkörén. A Fórum keleti parkjából tengerzúgásként hallatszik be a felgyülemlett tömeg moraja. Az Obszidiánok már a helyükön ülnek, nem vettek részt a bevonulásban, ezzel is különállásukat igyekeznek kinyilvánítani.

Ha tudnák, hogy mennyire külön állnak már így is.

Egyelőre nem ülök le a félkör aljában álló Hajnaltrónra. Fenn, az üléssorok felett elsétálok a keleti kapuig, itt nem kevés köpcös Szürke Gondnok ügyel a rendre, és lenézek a keleti lépcsőn, el a Gondnokok és az antianyag impulzusPajzs-fal felett, ami odalenn, a lépcső aljában keríti el a tömegtől az épületet. A parkban tényleg tengernyi ember hullámzik, a pajzsok torzításában kivehetetlen arcok mintha egy frank impresszionista festményének pöttyei lennének. Támogató és fújoló üvöltés harsan, ahogy meglátnak. Elmosolyodom. Hamarosan mind tanúi lehetnek államvezetési elveink győzelmének.

– Azért hívtuk össze mára ezt a közös nagygyűlést, Köztársaságunk Szenátorai, hogy halasztást nem tűrő, fajsúlyos ügyben adjuk le szavatunkat – harsogom kényelmetlen trónusomról. A Szenátorok az emelkedő márványpadsorokból néznek le rám. – Népeink között sajnálatos megosztottság támadt. Remélem, ma sikerül végre betemetnünk a megosztottság szakadékát. Telemanus Szenátor egy határozatot terjeszt elétek. Szenátor, kérlek.

Daxo királyi termete felemelkedik. Az Optimaták megéljenzik, ő pedig körbejáratja tekintetét. Szeme csillog, megvillantja okos, finoman gúnyos mosolyát.

– Tekintve, hogy veterán légióink erőssége az ellenséges hadak vonala mögé szorult, csapdába esett, és ez nem kis részben a mi határozatlanságunk sajnálatos következménye, ugyanazt a határozatot szeretném elétek terjeszteni, amelyet egy hosszú hónappal ezelőtt leszavaztatok – kezdi, és az Optimaták máris tapsban törnek ki. – Az akkori vitában sokan lekicsinyelték ezen Szabad Légióink erejét – Optimata kacaj, a Voxtól elégedetlen morgás. – Feltételezték, hogy mielőtt még egyáltalán odaérhetnének felmentő seregeink, úgyis megadják magukat az ellenségnek. És leteszik a fegyvert! – az Optimaták egyre győzedelmesebben kacagnak. – Mert a Mars Aratója már csak árnyéka valaha volt önmagának!

– Nem, nem! – üvöltik az Optimaták.

– Tény, hogy az Aratónak sok tekintetben számot kell adnia tetteiről – erre helyeslő moraj támad a Vox sorai között –, ám azok a csapatok egyként álltak be a csatatéren mögé, elfogadták őt vezérükül, és nagy ostobaság volna a részünkről megkérdőjelezni a döntésüket. Mert a Szabad Légiók élnek. Győzelmük megmutatta nekünk, hogy az effajta… kishitűség, megadás és… – gyávaságot akar mondani, de elkapja figyelmeztető pillantásomat, és visszafogja magát, hiszen most a megbékélésre kell törekednie. És a legfőbb szövetségesünk, akiket meg kell győzni, éppen a Vörösek. – …az óvatosság alaptalan. És miközben bátornak tartjuk azokat, akik a végsőkig kitartanak és óvják szféráink területét, Köztársaságunk egységét, képtelenség arra gondolni, hogy a jövőben együtt tudnánk élni a tudattal, hogy ilyen vitézeket és bátrakat, jóemberek és jóasszonyok, a sorsukra hagytunk, s a kisujjunkat sem mozdítottuk értük, míg ők lassan elpusztultak. Ezért tehát! Újra szavazásra bocsátom azt a határozatot, hogy az Uralkodó hadiállapotok idején szokásos teljes körű rendelkezési hatalmat kapjon védelmi erőink felett, és bölcsességétől vezetve maga irányíthassa ezt a háborút az egyetlen becsületes, hatékony és igazságos módon!

Ahogy Daxo visszaereszkedik a padlatra, körülötte az Optimaták őrjöngve ugrálnak fel. Odakint pedig az eseményeket a Fórum fölé kivetítő holón követő tömeg kisebb hányada ad hangot egyetértésének. A többségük azonban, az aljaSzínek mind a saját emberét várja, azt az embert, aki az Aranyakéhoz hasonló erővel kovácsolta őket egybe.

Táncos udvariasan kivárja, hogy minden Frakció elharsogja a magáét.

Az Ezüstök csendje áthatolhatatlan. A szavazatuk fele az enyém, még ha a szeretetükről egyelőre le is kell mondanom, de legalább az én haragomat jobban félik, mint Quicksilvert. A Rezekkel ugyanez a helyzet, néma csendben ülnek. Félrebiccentett fejjel nézek Publiusra. Most ő következik. De nem áll fel, átadja a lehetőséget a következő tömörülésnek. Próbálok belenézni a szemébe. Valami megváltozott. Itt kellene rám zárulnia a csapdának, most kellene nyilvánosan befeketítenie. Talán egyezségre jutott Zannel?

Megtudta talán, hogy Táncos mellém állt?

A belső használatú kommunikációs csatornám jelez, Theodora üzent: Uralkodóm, Sevro elsődleges fontosságú üzenetet küldött a Földről. Egyetlen rezzenéssel sem árulom el magamat, csak visszaüzenek, hogy továbbítsa. Daxónak is.

Táncos emelkedik szóra.

A vakító fehérbe bugyolált, viharvert férfi megnyugtatóan mosolyog rám, miközben alig várom Sevro üzenetét.

– Szerencsés, hogy ennyire szép időnk van ma. Hogy ilyen rengeteg aggodalmas állampolgárunk tette ma félre nehéz élete kötelezettségeit – mert kötelességünk számos és nehéz, ezt bizton állítom –, hogy ezen az ülésen részt vehessen. Ez felemelő érzés – próbálja felvenni a versenyt Daxo ékesszólásával, de ő sokkal kényelmesebben mozog az egyszerűbb kijelentések terepén. – Milyen messzire jutottunk a Társadalom sötétségéből ez alatt a tíz esztendő alatt! Akkor hányan voltak köztetek, akik elképzelhettek egy ilyen napot? Meggyőződéssel, hogy valósággá válhat, hogy kiléphet álmaink világából? Kevesen, bizony, nagyon kevesen. Még forradalmunk atyjának, Fitchner Barcának is akadtak kétségei. És nekem is – azoknak a nehéz és küzdelmes éveknek az emléke a Fiakkal szomorkás mosolyt csal az arcára. – Polgártársak, ünnepellek benneteket azért, hogy részvételetekkel, bármilyen csekélynek is tűnjék, lehetővé tettétek ezt a nagyszerű eseményt.

Csuklik egyet, de aztán folytatja.

– Egységünk nem a közös múltra, hanem a reményteli közös jövőre épül – mondja, és ingerülten pillant hátra egy Barna Szenátorára, aki hangosan belecsuklik a tógájába. – Hiszen az ellenség ügynökei még ma is megpróbálják megosztani a…

– Musztáng… – hallom a fülemben Sevro hangját. Liheg. És fél. A háttérből bakancscsattogás hallatszik. – Musztáng… Régi-Tokióban Csontlovasok vannak… csapda.

Robbanás. Aztán megszakad az adás.

Csontlovasok.

A vér lüktet a fülemben.

Daxóra pillantok. Milliárdok figyelnek bennünket élőben, most nem mehetek innen sehová. Ezt a szavazást végig kell csinálni. Theodorának kell cselekednie. Majd ő egységeket indít Sevro megmentésére.

Csontlovasok?

Hogy lehet? Azok elvileg a Mélysírban rohadnak. Vagy talán megint feltörték a börtönt?

És összeálltak a Szindikátussal?

Ennek semmi értelme. Csakis valami trükk lehet. Sevro nyilván téved.

De ha nem, akkor a Csontlovasok pont egy ilyen tömegrendezvényre várhatnak, hogy lecsapjanak. Felnézek a mennyezetre, keresem a bombát. Holiday és a Gondnokok ezerszer átvizsgálták az épületet. Vagyis a Fórum minden bizonnyal tiszta. Ha Régi-Tokió csapda, azt hogy intézhette a Szindikátus? Beépített emberrel? Vagy számoltak azzal, hogy megtöröm a Herceget? Suttogva adom ki az utasítást, hogy a Pegazus Légió egységei induljanak Észak-Hüperiónból a Citadellához, hogy az Arész-mezőn csatlakozzanak az Oroszlántestőrséghez. Odakinn, a Fórum bejáratánál Holiday kiadja a riasztást.

Táncos megint csuklik, a torkához kap.

– Arany ellenségünk a megosztottságunkat használja ki – mondja, és erősen megköszörüli a torkát. – …ezért ma véget vetek ennek…

Hatalmas köpetet csuklik fel, két keze görcsösen megrándul, gyermetegen kap a mellkasához. Mögötte a Vörös Szenátorok aggodalmasan duruzsolnak. De aztán más is felcsuklik közöttük. És még egy. Táncos a körülötte álló Szenátorok vállára támaszkodva kihúzza magát, a szeme zavaros, a tekintete elveszett.

– Ma szeretném…

És bekövetkezik a borzalom.

Táncos szájából vércsomók és tüdőszövet buggyan fel.

Az alatta ülő Szenátorok fehér tógája vörösen iszamos. Csapkodó karokkal zuhan a nyakukba. Összerogynak a súlya alatt, aztán kiáltozva tápászkodnak fel, és fektetik el a lépcsősor aljában. Rémülten állják körül a görcsökben vergődő testet. Táncos minden testnyílásából vér bugyog. A szeme kidülled, a karjai a földet verdesik. Publius rohan oda hozzá, fejét a két kezébe fogja.

– Gáz! – kiáltom, visszatartom a lélegzetemet. Csakhogy a patogénriasztók nem vijjognak, a terem nyílásai nem záródnak le, a szellőzés nem kapcsol be. És csuklómon a védőgyűrűm is ezüstösen villog, nem érzékel veszélyt, rendellenességet.

A Fórum aljában várakozó Oroszlántestőrséget magamhoz rendelem, de a rendszerem süket. Senki nem érkezik.

– Kiürítési protokoll – kapcsolok Holiday csatornájára. – A Gondnokok valószínűleg nem megbízhatóak. Ha bármi gyanúsat észlelsz, nyiss tüzet rájuk.

– A nyugati ajtóhoz tartok. Az Oroszlántestőrség nem felel.

Daxo az Arany és Szürke Szenátoraival körbevesz, falat alkotnak körülöttem. A vállak felett látom, ahogy Táncos és az emberei egymás után múlnak ki, és nem tehetek értük semmit.

A Vox Populi őrjöng, orvosért kiáltoznak a Szenátorok, és már érkeznek is fentről a Sárgák. Csakhogy amint az egyik közéjük ér, a melléhez kap, és a torkán vér tolul fel.

A Frakció soraiban Táncos legszorosabb támogatói köre, épp a mérsékeltebbek, már a vesztüket érzik, egyre-másra esnek össze és kapják el őket ugyanazok a görcsök. Karok csapkodnak veszett táncban, vér ömlik mindenhová, és akiket nem érint a baj, rémülten próbálják eldönteni, hogy segítsenek-e vagy inkább meneküljenek, mert talán a vérrel terjed a kór.

– Segítsetek, Gondnokok! – kiáltja egy hang.

Ám a felső karimán őrt álló Gondnokok nem rohannak senki segítségére, meg se moccannak. Közönyösen és hidegen figyelik egy ideig az eseményeket, aztán sarkon fordulnak, és kivonulnak a teremből. Táncos görcsei alábbhagytak. Publius arca és kezei véresek. Táncosnak még annyi ereje marad, hogy elhúzódjon tőle, feltámaszkodjon, kidülledt, rémült szeme akár egy haldokló lóé. Engem keres. A szája véresen nyílik, valamit tátog felém, de hang már nem hagyja el a torkát.

– Meghalt… – suttogja Publius. – O’Faran halott!

És vele meghal bennem a remény.

Akkor Publius cu Caraval a káosz fölé magasodik.

Ahogy fehér fogsorai vicsorogva elnyílnak, ahogy a szemében felvillan a hosszan elfojtott tűz, és véres ujjával felém mutat, tudom, hogy a fülébe jutott, hogy Táncossal megegyeztünk. De hogyan? Hogy értesülhetett róla?

– Gyilkos! – rikoltja a Megvesztegethetetlen. – Zsarnok!

– Zsarnok! – visszhangozzák hangok a Vox soraiból, véres ujjak emelkednek a magasba madárijesztőkként a haldokló társaik feje felett. – Zsarnok!

Menekülőre fogjuk. Az Optimaták szorosan körbevesznek, és igyekszünk felfelé a lépcsőn, ki innen, erről a mészárszékről. A fülemben is rémisztő a káosz:

– A Citadellát és az Égi Csarnokot támadás érte, Köztársasági erők…

– A Hetedik Légió hajóira tüzet nyitottak…

– A Hold körüli pályán a Gondnokok az Oroszlántestőrség gépeit lövik…

– Arész Visszhangja jelenti, hogy a parancsnokát lelőtték…

– Zan FőImperátor megtámadta az Augustus flottát.

– …Köztársasági támadóerők csaptak le a Mécsvirág-tóra.

Darrow anyjára is vadásznak már, a Vox légiói mindenkit lerohannak, aki mellettem áll.

Államcsíny.

Daxo és az Optimaták között már felértünk a lépcsők tetejére, a karimán eljutunk a nyugati ajtóhoz. Nehézfegyverzetű Oroszlánok Holiday vezetésével lövik odakint a Gondnokokat. Felfelé nyomulnak értünk a lépcsőn, a park felett a légtérben gravCsizmás katonák harcolnak.

Ahogy az enyéim felérnének a lépcső tetejére, negyvenméteres Sárkányvadász landol a park szélén. Holidayt veszi célba a dupla lövege. Vezérem túl későn kiáltja, hogy mindenki fedezékbe.

Pusztulás és borzalom. Marsi katonáim legjava egyetlen szempillantás alatt válik köddé a hangsebesség háromszorosával lecsapó tűzben. A Fórum márványlépcsőjét is rommá lövi az ellenséges tűz, törmelék, kőzápor hullik. Arany és Szürke Szenátorok a saját testükkel óvnak, rám vetődnek, kilapulok tömegük alatt. Tiberius ti Han felüvölt, alkarját elviszi egy repesz. A következő a törzsét viszi el derékból.

A testek alól követem a fejleményeket. A Sárkányvadász megbillen, a pilótafülkén óriási lyuk tátong. Halott katonái tengerében Holiday emeli a magasba a páncélvetőjét, és fordítja most az utunkat álló Gondnokok ellen. Öt Gondnokot vág egy lövéssel ketté. Egy hatodik felrobban. A köpenye elszabadul, döglött madárként vágódik a nyikorogva ránk csukódó ajtónak. Daxo egymaga rohan az ajtóhoz, nekiveti a vállát a hatalmas ajtószárnynak, erejét megfeszítve támasztja, hogy ne kattanjon ránk a csapda. Az erek a nyakán kiduzzadnak, az ujjai a kőbe vájnak. Válla kiugrik.

– Fussatok, bolondok! – üvölti felénk.

Lelököm magamról az Arany Szenátorokat, de túl messze vagyok még az ajtótól, és a zárszerkezetet még egy Telemanus sem tudja megállítani.

– Menj! – kiáltom neki. – Daxo, menj!

Daxo belenéz a menekülés keskeny résébe. Megszakad a szívem. Az arca vörös az erőfeszítéstől, az ajkai vicsorogva húzódnak szét. Menekülhetne, sorsomra hagyhatna, de nem, egyszeriben végtelen nyugalom szállja meg, és elereszti az ajtót. Hangos kattanással zárul ránk, Daxo pedig a vállát megvonva fordul felém.

A kommunikációs rendszeren megnyitom a főcsatornát, minden biztonsági erőmhöz szólok.

– Fekete Katedrális – mondom. – Ismétlem, Fekete Katedrális – de a jel is elhagyott. Daxo a vállamra teszi a kezét. Nem rám néz, a hátam mögött lát valamit. Ahogy megfordulok, a keleti ajtón át látom a robbanást a tömegben. A parkban is kitör a káosz.

– A pajzs – suttogja Daxo.

Füst gomolyog. A pajzsot tartó egyik oszlop felborul. Szikraeső, majd kék villanás, és az épületet a tömegtől elválasztó fal semmivé enyészik. Jaj ne!

Emberáradat hömpölyög fel a lépcsőn az egyetlen nyitva maradt ajtó felé.

Szenátorok ordítva rohannak a másik három bezárt ajtóhoz, de hiába püfölik, nem nyílik egyik sem. A Vox Populi maradványa, a kábé harminc szélsőséges Táncos teste körül gyülekezik odalenn a félkör aljában, Publius bosszúálló angyalként magasodik közöttük, és felénk mutatva üvölt a tömegnek, mintha a holtak hadát szólítaná síron túli hatalmával ellenünk. Bosszúra.

– Ide, Optimaták, hozzám! – kiabálok.

De a csapat fele sem hall. Nagy részük az ajtókat igyekszik nyílásra bírni, vagy az oszlopok mögött keresne menedéket, esetleg a betörő tömegeket kérleli. A napégette és sápadt arcokon, a Narancs, Vörös és Barna szemekben a köz haragja lángol, kezükben kerítésdarabok, karók, kalapácsok, a feketepiacon beszerzett pisztolyok is akadnak. Felénk tartanak. Elöl tucatnyian törtetnek, de mögöttük végeláthatatlan sorokban több százan, ezren.

Egy Kék Szenátor egyszer csak bátran előlép egy oszlop mögül, és beáll a keleti ajtóba, két karját békítőn tárja szét a tömeg előtt:

– Hagyjátok az erőszakot, emberek! – kéri őket fenségesen. – Nem kell az erőszak! – ismétli, de akkor egy Vörös férfi a fejre állított piramisa hegyével bezúzza a koponyáját. És már el is nyelte őket a tömeg. Már csak a vaspiramist látom a tömeg felett kalapácsként hintázni. Egy Rózsaszín Szenátort is elsodor a tömeg, vékony csontok roppannak, és a férfi összegömbölyödik, mint egy döglött pók. Az Optimata Szenátorokat kirángatják rejtekhelyükről, és a márványhoz csapkodják a fejüket.

A Szenátorok hiába próbálnak menekülni, kivergődni a dühöngés útjából, elzuhannak, felsértik a térdüket, feltápászkodnak, és vergődnek tovább, vakítóan fehér tógájuk alja vértől mocskosan vöröslik, mintha vörös galambok szárnyai csapkodnának körülöttük.

A veterán asszonyokból álló Obszidián Frakció ünnepélyes biccentéssel csatlakozik hozzánk.

– Maradj mögöttem, Virginia – morogja Daxo. Az oldalára állok. Halk nevetéssel letépi magáról a tóga fehér vásznát, mintha papírból lenne, és immár meztelen mellkassal és combokkal, egy szál alsónadrágban magasodik a tömeg fölé. Egy szörnyeteg. A vállai szélesek, mint egy viharfelleg, a háta izmos, mint egy napvér paripáé. Fejéről az arany angyalok ragyogva bomlanak le végig a nyakán, a hátán. Csakhogy a két hatalmas keze pucér és üres.

– Daxo! – nyomom a kezébe a Hajnaljogart. Megforgatja az egyméteres tömör vasrudat, a végén a Köztársaság tizennégy ágú csillaga szórja a szikrát. – Aranyak és Obszidiánok, az első sorba! Szürkék a másodikba – adom ki mennydörögve a parancsot, miközben a tömeg a félkör két szárnyán indul ellenünk rohamra. Az Optimaták között a régi, viharvert katonák erre elősereglenek, göcsörtös, vén testük tógában és bársonypapucsban képez sorfalat a törékenyebb felépítésű Szenátoraik előtt.

Kabátom bal zsebe alatt meghúzom a kis acélfület. A tartalék beretvám kicsusszan a kabátom varrásából. Százharminc centis kemény acéllá szilárdul a markomban. Daxóhoz hajolok.

– A parancs: rettenet!

A tömeg nem hullámként csap át felettünk. A vad előőrsöt felkészítették a támadásra. A drogok és ajzószerek hatása alatt kitágult pupillákkal rohannak nekünk, mint a faltörő kosok, házilag eszkábált fegyvereikkel, kalapácsokkal, késekkel hadonásznak, még néhány lángszóró is akad. Fel is villan egy, mellettem egy Obszidián Szenátor felüvölt, a hasa felszakad. Olvadó törzzsel zuhan oldalra.

– Most! – kiáltom Daxónak.

– OROSZLÁNSZÍV!

…és négyméteres körzetben arat a halál.

A lángszórós Vöröst a Hajnaljogar csillagával hasítja ketté. Egy másik férfi késsel ugrik rá. Daxo már elhagyta, de fél kézzel hátranyúl, összezúzza a kezét, megszerzi a kést. Kalapácsként használva súlyt le vele egy Barna fejére, szétlapítja, közben a másik kezében a jogart forgatva könnyedén hasít keresztül egy fejen, majd visszakézből másik három felkelőt is ledarál. Mellbe rúg egy Barna nőt, akinek beszakad a mellkasa, Daxo talpa a hátán jön ki. Az utolsó, egy fiatal, Vörös srác az orrnyergében acél testékszerrel, késsel döf felé. Daxo bal kézzel markolja meg a kést, az belemélyed a tenyerébe, de a csontjában elakad, és a penge meggörbül. Daxo így tolja el magától a férfit, míg annak pattanva roppan ketté a csontja. Daxo a mellébe vágja a jogar fejét, és a férfit megragadva, a két karjánál fogva a levegőbe emeli. Egy pillanatra összeakad a tekintetük, a férfi lábai hiába kalimpálnak a levegőben, nincs esélye. Daxo üvöltve rántja meg a két kart két irányba, egyszerre tépi le a két végtagot a törzsről, ami így a padlóra hull. Ömlik a vér. Daxo kitépi belőle a jogart, bordák repkednek szerteszét, és véres szabad kezével döngve veri meg a saját mellkasát:

– OROSZLÁNSZÍV! – zeng a hangja, majd a feje fölött megpörgeti a jogart, és a tömegre mutat: – Kutyák! Árulók! Uralkodótok nevében parancsolom, dobjátok el a fegyvert! Le a fegyvert!

A lemészárolt társaik mögött a tömeg visszahőköl, megrettenti őket az Arany förtelem. Persze, egész életükben azt hallgatták, hogy az Aranyak ennyire meg annyira hatalmasak, csakhogy a képernyőn a háború gyors és füstös, és apróra zsugorodott össze. Mindig is élt bennük a gyanú, hogy az erőszakosságunkról terjengő mítoszok nem többek eltúlzott legendánál. De most a saját szemükkel látják, hogy jó modorunk köntöse alatt milyen veszedelem lapul. Bátorságuk kezd megcsappanni az udvarias láncait levetett háborús vadállat láttán. Csakhogy a tömeg is gépezet, amelyet hátulról hajt az erő. Sikoltva, ordítva és az első sorokban elbizonytalanodottak feje felett tüzet okádva nyomulnak tovább. Akik megálltak, most elveszítik az egyensúlyukat, többen is bekerülnek a társaik talpa alá, és az emberhullám föléjük kerekedik.

Inkább sárlavinára hasonlít az áradat, nem vízre. Körénk szivárognak, körbeveszik Daxót, a közeléből menekülnek, megcsúsznak a vérmocskos kövön. A beretvám lecsapja egy lángszórót tartó fiatalember karját, egy követ lóbáló asszony arcába vág, felhasítja egy vattacukortól kék szájú kamasz nyakát. Testek tolnak hátrafelé, én pedig vakon, megállás nélkül kaszabolok a karok erdejében. De a lavina megállíthatatlan.

Hátralendülök, hogy lesújtsak megint, de beleütközöm valakibe, aki taszít egyet rajtam, és én előrezuhanok a korábban megnyomorítottak soraiba, akik zokogva markolják megcsonkított végtagjaikat, sebeiket. A hátuk mögül tör előre a tömeg. Pörgök, kaszabolok, csapkodok, hullanak a karok, ömlik a vér. Egy kalapács eltalálja a kulcscsontomat, de a csont bírja a strapát. A férfi, aki a kalapácsot lendítette, meghal. Egy kés áll bele az arcomba, egy fogamat kettétöri. Köpetet kapok a szemembe. Vér. A lábamat fogak marcangolják, a vádlimba acél mélyed. Izzó fájdalom. Addig taposok valakin, amíg érzem, hogy a csont megadja magát.

Alig tízméternyire Daxo zsarnoki forgószélként szedi áldozatait, amilyet Darrow-n és néhány társunkon kívül más élőben még nem láthatott. És amire még ők se mind képesek.

Megpróbálom átvágni magam hozzá, de nem vagyok elég nagy. Testek magasodnak körülöttem, kezek rántanak le. Sikoltozó emberek válla taszít oldalra, és elveszítem az egyensúlyomat, ahogy kirúgják alólam a térdem. Egy tarkó betöri az orromat. Valakit én is lefejelek, érzem, ahogy a vékonyabb csont beszakad. Éles fém karcolja végig a bordáimat hátul, és többször is az oldalamba szúr. Testek közé ékelődve üvöltök. A lábam beleakad valaki karjába, oldalról rám veti magát egy nagyra nőtt Vörös, a pofaszakálla a nyakamat súrolja. Megingok, oldalra dőlök, lehúz a testek súlya. A combomnál elsül egy pisztoly. Nyomást érzek. Leszorítják a karomat, addig harapnak és ütnek, míg ki nem hullik a markomból a beretva.

A földre nyomnak végül, karjaimat és lábaimat lefogják, az arcomba taposnak, bakanccsal rúgnak fejbe. A hallásom megszűnik, visszatér, látni is néha csak fekete foltokat látok, majd megint a kavargó lábakat. Lenyelem egy fogamat, és leharapok egy ujjat.

– Virginia! – hallom a nevemet a kiáltozás és átkozódás felett. – Virginia!

A nagydarab Vörös férfi teste összerándul felettem, egy csillag véres hegyei törnek elő a homlokán. A szeme kifordul, ahogy Daxo kirántja a koponyájából a jogart, vérben fürdök, és egy újabb test zuhan kettőnk közé. Daxo elkapja a férfi derékszíját, úgy hajítja el a tömeg felett, mint valami játék babát. Megpillantom a barátomat, a vadul villogó szemeit az okos arcában. És ebben a pokolban is, a dühe tombolásakor is látom a szeretet rémületét. Meg fog menteni. Megvéd, és biztonságba visz, ahogy gyerekkorunkban, amikor ernyedt testemet kihúzta a hullámok közül.

De akkor elsöpri a minden irányból hömpölygő emberár.

Bakancs csapódik a halántékomnak. A fejem oldalra lendül. Valami az arcomba szúr, két fogamat is kitöri. Bénultan érzem, hogy a hajamat tépik, a ruhámat, a bakancsaimat szaggatják le rólam, kések és a saját beretvám hasítja le rólam a nadrágot, vágja meg bőrömet. Két férfi letépi a kabátomat, és egy nő arcon rúg, kezek markolják a mellemet, karmolják a combjaimat. Elsötétül a világ, érzem, ahogy a kezek felemelnek, a húsomba hatolnak, a hajamba akaszkodnak.

Aztán egyszer csak eltűnik a tömeg, megszűnik a nyomás. Kinyitom feldagadt szemem, keskeny hasadékon hatol be a fény. Alattam ujjongó arcok úsznak, úgy adnak tovább a kezek, mint valami győzelmi trófeát. Combjaimba, fenekembe éles tárgyak hasítanak.

– Daxo – mormolom törött fogaim közt. A szájam tele van vérrel, az ajkam felhasadt. – Daxo…

És akkor meglátom. Hatalmas testét egy nagy, aranyfogú Obszidián fogja le négy társa segédletével. Izmos, hüperióni mentősegyenruhába bújt Vörös nő testőrei. Aki kicsit túlságosan is magas ahhoz, hogy Vörös legyen. És most szorgos kitartással, egyenletes mozdulatokkal fűrészeli le Daxo fejét. A kése csak akkor áll meg, amikor a fej elválik a nyaktól. A nő a gerinccsonknál fogva felemeli a fejet.

Oda se néz, ahogy a tömegbe hajítja Daxo fejét. Ez a férfi világokat vezethetett volna, ha kicsit is akarja, de ő úgy döntött, hogy a népet szolgálja, még ha meg is veti őket. A kedvemért tette. És most úgy hajigálják a fejét, mint valami strandlabdát. Az arany angyalok már nem táncolnak a koponyáján. Vérbe fúltak.

A nő felém fordul, rám néz. Még ebben az arcban is, még a Vörös lencsék dacára is felismerem.

A múlt kísértete.

Lilath, a bátyám harci kutyája.

Lilath él. Ő a Szindikátus Királynője.

Hogy lehetséges?

Lilath kacagni kezd.

Zokogva nyögök fel, elfordulok, a mennyezeten keresem a kiutat. De az eget freskó takarja, a férjem és Sevro lebeg rajta aranyban és dicsőségben, Phobosz népéhez szól éppen, ahol meghallotta a nép szívének lüktetését, és az erőszakra, háborúra és a szabadság nevében elkövetett gyilkolásra indította.

De hallani már csak az emberóceán énekét hallom, ahogy a férjem első feleségének dalát zengik.

32

DARROW

ÉBREDÉS

Héliopolisz gőzölög a kora reggeli napsütésben. Bár Héliosz északi felét még az Orion keltette viharok prédálják, a Héliopoliszt vízözönnel elárasztó monszunfelhőket már visszakergette a szél a Kalibán-tenger fölé. A város fehéren ragyog. Ami tetszetősen hangzik, csakhogy az atomrobbanások sugárfertőző esőt hoztak a nyakunkba, ráadásul a Szirén-öböl felől gőzölgő nedvesség gomolyog. Olyan érzés járni, mintha pudingban vonszolnánk magunkat előre.

A sebeim még nem gyógyultak be, mindenem fáj. Sugárzás elleni szerektől émelygek. A hátamon csorog az izzadság, de a Halkuló Siratónak meg kell lennie. Tisztjeim gyűrűjében állok a levendulaágyon pihenő marsiak tengere előtt: Héliopolisz déli részén, az űrkikötő aszfaltján terítettük ki őket, az arcok zöldek és kékek, a napsütés felfújta testüket, mint a gumibabákat. Semmi Diadal a tiszteletükre, semmi győzelmes halotti menet. A megemlékezés jelképesnek is csekély.

A négymilliós seregből alig százezernyi megmaradt búcsúztatja a vízbe és homokba fúltakat, az atomban elporladtakat. A kiszolgálóegységek tíz négyzetkilométernyi levendulát vágtak le a várostól délre fekvő virágmezőkön, hogy elnyomjuk a holtak szagát. És búcsúnkkal megtiszteljük az áldozatokat.

Az egészben nem sok tisztelet maradt. A déli szél kavarogva tolja orrunkba a hullák felől a záptojás-és befülledt budiszagot, és hiába püföljük a mellkasunkat, a szertartás röhejessé válik, ahogy a földi harcokat követő bomláshoz nem szokott kisegítőszemélyzet és a tengerészek kidobják a taccsot a forró aszfaltra.

A tetemeket itt, a megmaradt hadihajóink árnyékában fogjuk elégetni. A viharvert Hajnalcsillag másfél kilométer magasan tornyosul fölénk, közel nyolc kilométer hosszú. Alatta négy lángHajónk és egy ütött-kopott romboló pihen. A szerelők a tetején szünetet tartanak a hegesztésben, az ágyúcsövek alatt meghúzódva figyelik a szertartást. Hányszor megmentett már bennünket a Hajnalcsillag! És most, ahogy elnézem a sérüléseit, a viharban és a csatában elszenvedett sebeit, kötve hiszem, hogy még egy alkalommal esélyt tudna adni nekünk a folytatásra.

Akadnak, akik a Ladoni Csatában a Köztársaság győzelmét ünneplik. Én nem tartozom közéjük. Naran tegnap esti kapitulációjával Héliosz összes nagyvárosát elveszítettük. Négymillió emberem halt meg vagy tűnt el. Alig több, mint ötmillió ugyan megmaradt, és Héliopolisz védőpajzsa alatt zsúfolódik össze velem, csakhogy a készleteink kiapadóban vannak, főleg gyógyszereknek vagyunk híján. A sugárzás elleni szerek java Tükhében volt. Jó, ha az emberek harmada harcképes, pedig igen rugalmasan kezeljük a harcképességi elvárásokat. A tankhadosztályunk lemerült. SárkánySzárnyból kétszáz, Sárkányvadászból alig hétszáz maradt. A bombázástól csak a megmaradt déli pajzs óv meg bennünket. A földi lerohanástól pedig a vihar, no meg a kétség, hogy Atalantia soha nem tudhatja, milyen újabb tébolyt zúdíthatok a nyakukba, ha közelítenek.

Kiszolgáltatottságunk ellenére sem indít ellenünk nyílt támadást. Inkább a bolygó Héliopoliszon túli régióit vonja egyre szorosabb felügyelete alá, fojtogató hurkot fon a menedékünk köré, és egy anakonda türelmével kivár. Vagyis nem menesztettek értünk semmiféle felmentő sereget otthonról.

De alighanem súlyos veszteségeket okoztunk neki.

Becsléseink szerint Atalantia vesztesége legalább duplája a miénknek, Héliosz északi partján a viharok elintézték a seregeik zömét. És hiába, hogy a vénuszi katonai táborokból végeláthatatlan mennyiségben érkezhet a friss erő, a régi veteránok nehezen pótolhatók, márpedig a XIII. Dragonok, a Hamu Gárda, az V. Fulminata Légió, a Zéró Légió és az Acélleopárdok mind ilyenek. A Leopárdokat majdnem teljes egészében foglyul ejtettük vagy elpusztítottuk, a Hamu Légió harmada Tükhénél veszett a vízbe, a Fulminatát Thraxa zúzta szét Héliopolisz alatt… hány jó emberét áldozza még be értünk? Lefogadom, hogy egyet sem. A többiekre a Köztársaság ellen van szüksége. Kivárja, amíg befut a friss anyag a Vénuszról, és majd azokat a zöldfülűeket veti elénk. Azok lesznek a faltörő kos. És annyian lesznek, hogy végül elsöpörnek minket.

Mindenki tisztában van ezzel.

A mérnökszázadok élén Harnasszosz áll, mint a tenger sós permetébe feszülő tengerimedve. Thraxa súlyos sebesüléseket szenvedett a harcban, mégis itt van, a Szürke, Arany és Vörös gyalogsági parancsnokok körégyülekeznek. Csak a repülősök anyátlanodtak el. Tíz éven át olyan magától értetődő természetességgel csoportosultak Orion köré, mint bolygók a napjuk köré. Hogy a nap meghalt, a bolygók letértek pályájukról, elveszetten kódorognak a semmiben. Új vezető kell föléjük.

De honnan? Pelusz kapitány ugyan tíz éve küzd a sorainkban, és most iderepült a Hajnalcsillaggal, de akkor sem vezetőnek való. Harnasszosz kivételével minden Imperátorom odaveszett. A Prétoraim fele, szárnysegédeim közel kétharmada. Atalantia zabálja a pótolhatatlan tiszti állományomat. A tiszteket, akik alattam és Orion alatt szereztek tapasztalatot és léptek előre. Honnan keríthetnénk hozzájuk felérő embereket? A pocakos, kivéreztetett Házi Gárdából? Az Égicsarnok torzsalkodó politikusai közül? Csak a Marsra nyúlhatok vissza megint, de ha ilyen tempóban őrlöm fel az otthoni seregeket, lassan az Ekliptikus Gárda is csak gyerekekből fog állni.

A Lándzsásaimat keresem, de sehol senki. Se Alexandar, se Rhonna. Csak Fanyarpofa áll mellettem. Amióta visszatért, sok terhet levett a vállamról. Feldobja, hogy végre az övéi között lehet, pörög. Ő az egyetlen errefelé. Irigylem az energiáit, meg is kapja a Patkány Légiót, hogy hírszerzői tapasztalatát a kémelhárításban kamatoztassa, és megtisztítsa a várost az árulóktól és a Rettegés Lovagjának titokban beférkőzött kémeitől.

– Rhonna hol van?

– Megint lent a föld gyomrában.

– Colloway?

– 04.00-kor lelépett az őrzőből. 04.30-kor már a levegőben volt.

– Már megint kirepült?

– Egy teljes egységgel. Míg Oriont meg nem találja, nincs nyugovása. Azt hittem, tudod.

– Nem tudtam – fordulok vissza a holtak felé.

Ha meghal, akkor még egy hősünk oda. Hangzavar támad, az emberek a szemüket árnyékolva kémlelik az eget. Követem a pillantásokat. Egy sárkánySzárny érkezik, fekete füstöt okádva. Mögötte még kettő. A hajnalban kihajózott tucatból ennyi tért vissza.

Colloway meg van zavarodva. Amióta behúzódtunk a városba, jó, ha tíz órát a földön töltött. Ennyi elég hét étkezésre, két vérátömlesztésre, hét lerobbant sárkánySzárny harcképesre váltására, és arra, hogy felügyelet alatt a kórházi őrzőbe zárjuk. Méghozzá ezek szerint lusta és hanyag felügyeletre.

A hajnali harmatot a három gép forrósága elpárologtatja a placcról, ahogy a holtakon túl landolnak. Colloway pilótafülkéjének burkolatát annyira szétette az ellenséges tűz, hogy úgy kell róla levágni. Ahogy kiszabadul, egyből a földre huppan, és a gépet megkerülve a géptest alá bújik, hogy a vontatókaromról leakassza a felpüffedt tetemet.

Megpróbálja a karjaiba venni, de Orion túlságosan is nehéz neki a semmi kis gravitáció ellenére is. Colloway megbotlik, és már ugrom is a tisztek közül, hogy segítsek neki. Tucatnyian indulunk felé, Thraxa, Fanyarpofa, mindenki, csak Harnasszosz nem. Rezzenetlen arccal áll tisztjei körében, képtelen megbocsátani nekem meg Orionnak a vihart és a benne odaveszett több millió civilt.

A tengervíz nem kényezteti a holtakat. És a halak sem. Viszont a szigonyos gyűrű, amellyel a Flotta Nauarkhoszának kineveztem, még ott van az ujján. A vállamon pihen, ahogy odacipeljük a levendulamezőre, a többi elesett sárkánySzárny-pilóta közé. Colloway térdre rogy mellette. Először azt gondolom, hogy a kimerültségtől, de aztán kirobban belőle a zokogás. Leguggolok mögé, de mit mondhatnék? Átkarolom a vállát, hogy elvigyem onnan, de lerázza magáról a kezemet, és nekem esik.

– Huszonnégy plusz, uram – fakad ki. – De egyre csak küldik őket. Orionból viszont nincs még egy.

És elviharzik a temetésről. Az aszfalt közepén csuklik össze. Orvosok rohannak oda, és már viszik is a városba.

– Hat nap alatt 193-at ölt meg huszonnégy – füttyent Thraxa. – Korunkban ezt semmi nem haladhatja meg – közli keményen. Míg másokat lebénít a veszteség, ő csak nyersebb lesz tőle.

Colloway után bámulok.

A sajátos, eredendő lustasága mellett valahogy mindig egyfajta láz lobogott a szemében, még akkor is, amikor odahaza, a Lunán körbezsongták a hüperióni tündérkék. Mindig azt gyanítottam, hogy ez amolyan gyilkolási láz, egy képzelt szám kergetése, és ha eléri, eljön a megnyugvás is. Csak most esik le, hogy a szám nem gyarapszik, hanem csökken. Hánnyal végezhet még, mielőtt vége?

Még egyszer, utoljára megnézem magamnak Orion tetemét. Nincs borzalmasabb, mint a halál pusztítása után látni a valaha élettel teli testet, aki olyan sokat jelentett neked és másoknak. A tenger kegyetlen. És nem vigasztal, hogy tudom, ez már nem Orion, csak a rothadó burok, amelyben valaha az ő kivételes és csodás lelke lakott. Csatlakozott vajon Eóhoz, Ragnarhoz és Fitchnerhez? Vagy egyszerűen csak nincs többé? Elment? Fogalmam sincs. De arról se, hogy nélküle hogyan tovább. A napsütésben is fázom, mindennél jobban vágyom a családom melegére, a feleségemre, a fiamra. Hát létezik nagyobb ostobaság, mint nem velük tölteni minden egyes óra minden percét, amikor időnk a fényben oly rövid?

Thraxa meggyújt egy füstpálcát mellettem.

– Ezt érted, öreglány. Szerinted mennyit kaptál el? Százkilencvenháromnál tutira többet.

Leküzdöm az ingert, és nem töröm el Thraxa állkapcsát, inkább közelebb húzódom a többi tisztemhez. Hamarosan felbőgnek a szirénák. Mindenki félrefordul. A Hajnalcsillagból izzó, fehér fény csap ki, fényesebb a reggeli napnál. Mire visszafordulunk, halottaink hamuvá porladtak. Ózon fertőtleníti a levegőt, és emberek kaparják barátaik maradványait edényekbe, hogy talán egy napon majd visszaadhassák őket a Marsnak. De persze senki sem hiszi komolyan, hogy valaha is visszatérhetünk az otthonunkba. De mindenki énekel.

A Tükhé-Héliopolisz gravHurok-állomása körül a Víz Köztér keleti végében védelmi barikádokat és átvilágító állásokat helyeztünk el. Miután Tükhében megszűnt az áramellátás, sok menekültet szállító kocsi ragadt az alagútban. Némán néztem végig, ahogy a szállítójárműveink kihozták a föld gyomrából az első adag menekültet. Korábban azt gondoltam, már az csoda lenne, ha Alexandarnak akár ezer embert sikerülne megmentenie. De a konvojok egyre csak érkeznek, három napja hozzák a mindenféle Színekhez tartozó gyerekeket, családokat. Mind ugyanazt a történetet meséli a Grifflovagokról, akik egy egész sereget tartóztattak fel, hogy ők elmenekülhessenek a tenger elől.

Az már más kérdés, hogy tudják-e, a tengert mi korbácsoltuk így fel. Sokan a Társadalmat okolják, mások minket. És megint mások a természetet.

Az áradat azonban idővel apadni kezdett, míg végül nem érkeztek többen, és a bennem pislákoló remény megadja magát a valóságnak. Alexandar nem fog fanyar mosolyával és örök meglepetésként természetesen tökéletes frizurával az utolsó menekült mögött előbicegni. A tengerbe veszett. Az érzelgősség nem elég jó ok ennek a feltehetően ellenséges behatolásra alkalmas járatnak a megtartására.

– Mióta van odabenn? – kérdezem a barikádnál szolgálatot teljesítő Centúriót. A Vörösnek kötés fedi a szemét, a nyakában Vörös amulettek fityegnek láncon. A legszembeötlőbb a patkánykoponya köztük. Vagyis Patkány Légiós. Ők a Mars alagútjaiban dúló Patkányháború legkeményebb harcosai. Még szép, hogy túlélték a vihart. És most dolgoznak, míg mások a sebeiket nyalogatják.

– Hat órája, uram. Az előcsarnokban van. Adjak kíséretet?

– Nem kell, egy perc, és jövünk vissza. A Patkány Légiót a városba rendeltem, te mit keresel itt?

– A Tizenkilencedikben alig maradtak, egy gravBomba alaposan megtizedelte őket. Gondoltuk, nem bánják, ha kicsit árnyékba húzódunk, uram.

Rábólintok. Miután a Patkány Légió fél napon át egyedül tartotta a várost Ajax seregeivel szemben, megérdemlik a pihenőt.

– Készítsétek az aknákat.

A testőreim le nem veszik a szemüket a környező háztetőkről, folyamatosan tartanunk kell az orvlövészektől. De akkor sem bújhatok meg egy szobában. Felmegyek az állomás lépcsőjén.

Rhonna odabenn az előcsarnokban egy törött szobor talapzatát támasztja. A feje jobb oldala csontig le van borotválva, mert be kellett foltozni a koponyáját, miután egy Szürke fúrólövedéke felszakította a sisakját.

– Neked nem a kórházban kellene feküdnöd?

– Neked nem a seregedet kéne vezetned? – kérdi a körmét rágva. A szemét le nem venné az alagútból felvezető lépcsőről.

– Leülhetek? – kérdem, és ahogy megvonja a vállát, sóhajtva lecsusszanok mellé.

– Nem akartam kihagyni a Királylány drámai belépőjét.

– Ha az alagúton jött volna, már itt lenne.

– Tudom.

– És azt is tudod, hogy az alagutat be kell robbantanunk. Nehezen tudnám az öcsémnek megmagyarázni, miért a lánya fejére omlasztottam.

– Hát ja.

Még mondana valamit, de aztán meggondolja magát. Némán üldögélünk, az alagutat lessük. Az igazat megvallva azóta kerültem őt, hogy a várost bevettük. Annyira én sem vagyok kótyagos, hogy ne vegyem le, mivé kezdett alakulni köztük a kezdeti ellenségeskedés. Ahhoz képest, hogy állítólag ki nem állhatták egymást, valahogy mindig sikerült egymás társaságában kikötniük.

– A Kylor-hágón át még befuthat.

– Én sem vagyok már kétéves. Még ha a viharon meg a Votumokon át is vágta magát, a hegyekben nyüzsögnek a Gorgók – pillant rám. – Alexandar helyében nekem is hagytad volna, hogy ott maradjak?

Első reflexből elönt a szégyen, mert egész életemben nehezteltem az olyan Aranyakra, mint amilyen Alexandar is. A gőgjük, a vagyonuk és a küldetéstudatuk miatt. De Tükhébe nem az ellenszenvessége miatt engedtem. Hanem tiszteletből.

– Igen.

– Nem egyszerűen csak… meg akartál tőle szabadulni? – kérdi panaszosan.

– Természetesen nem.

Ez lezár benne valamit.

– Ezt a seggfejet! Pont amikor már kezd érni valamit… – ingatja a fejét az unokahúgom. Még egy utolsó pillantást vet az alagút szájára. – Na jó. Csessze meg – tápászkodik fel nehézkesen. Még nem épült fel teljesen, kissé szédelgős az operációtól. Belekarolok, támogatom, és együtt sétálunk ki a Centúrióhoz a barikád mögött.

– Végül hány menekült ért át összesen? – kérdezem tőle.

– Nyolcvanháromezer-négyszázhuszonhat lélek, uram.

– Nyolcvanháromezer-négyszázhuszonhat lélek – ismétlem el Rhonnának. – Kevesen olyan szerencsések, hogy tudják, milyen hatalmas áldozatot hoztak az életükkel.

Egyetértőn biccent. Intek a Centúriónak. A mérnökök munkához látnak, és kétezer méternyi alagút hamarosan összeroppan. Rhonna egy ideig csak nézi az alagút száján előgomolygó füstöt, aztán felém fordul és vigyázzba vágja magát:

– Engedélyt kérek, hogy ismét szolgálatba állhassak, uram. A kórházban semmi hasznomat nem veszed.

– Az engedélyt megadom.

Biccent, és visszaindul a jármű felé. Annyira apró a tér fölé magasodó Poszeidón-szobor mellett. A Víz Köztér istensége kilencvenkilenc korongon emeli magasba a vizet, ezernyi szomjas madárnak menedéke. Rhonna eltűnik a hajóban. Már ő is katona. Mint én.

Még kivárom, amíg az utolsó sziklák is beomlanak. Alexandar halott, ebben biztos lehetek. Ahogy abban is, hogy akiket megmentett, hamarosan megfeledkeznek róla vagy épp elesnek az ostromban. Egy pillanatra azt kívánom, bár megint az az ifjú lennék, aki igazsága biztos tudatában tört előre a csatában, mint ő is. Azt a férfit nem érdekelné a veszedelem, és Collowayhez hasonlóan nem nyugodna addig, amíg Alexandart haza nem hozta. Csakhogy az a férfi a sivatagban veszett volna, és vele minden embere, az utolsó szálig. A seregemnek most nem az a férfi kell. A fenébe is, egy nagy csodán kívül nem tudom, mi kellhetne nekik. Sarkon fordulok, és megyek a hajómhoz, vállaimon cipelem az új nap súlyát.

A város nyugati felén, a Szirén-öböl és az óváros között félúton gubbaszt a Votumok négyszáz éves kormányzati központja, a Halom. Egy termetes székesegyház, amely fölött a város védőistenének, Héliosznak fél kilométer magas szobra veti szét lábait. Napkoronájának tizennégy tüskéje egyenként tízembernyi hosszan döf a magas égbe. Bal kezében jogar, a jobb a nap útját követi, és naplementekor mintha a tenyerébe fogná és ő bocsátaná a horizont alá. Mintha lehetne bárkinek is ekkora hatalma.

– Az eső radioaktív – zúdít egy zsáknyi döglött macskát a Votum haditanácsterem nagy asztalára Harnasszosz. Thraxa a boltíves ablakok mentén járkál, őt jobban izgatja, mire jutnak az óvóhelyeket vájó karomFúrók, mint a kellemetlen beszámolók. Egyébként is mindannyiunk haja kihullott mostanra.

– Ember, itt szoktunk enni, nem kell a melodráma! – veti oda a másiknak undorodva.

– …a helyileg bevetett nukleáris fegyverek következménye – dörmögi tovább a jelentését Harnasszosz. – Az Aranyak eddig jól megvannak odafenn a sztratoszférában, az általános fertőzés veszélye ezért egyelőre nem áll fenn, de mi akkor is bajban vagyunk. Orionnak hála a sugárgyógyszerek fele Tükhében rekedt a víz alatt. A megmaradt harmadát a Gorgók iktatták ki a bombázással – magyarázza. Az egyenruhája átizzadt, mocskos. Még annál is kimerültebbnek látszik, mint ahogy én érzem magam. A temetésen összeszedte magát az emberek kedvéért, de a városba beszivárgott Gorgók pokollá teszik a létezést Héliopoliszban, és ezt mindketten pontosan tudjuk. Egymást érik a lázongások, Fanyarpofa egyikből a másikba pottyan. – A lényeg: nem jut elég mindenkinek. Vagy a civilek, vagy az embereink, de valaki éhen marad.

– Miért hoz maga folyton rossz híreket? – fakadok ki. Amióta Orion elszabadította a viharokat, Harnasszosz egyre keserűbb. De nem tudok vele nem együttérezni. Pedig a képembe mászik. Hiába akadt ki annyira a viharokon, ami megmaradt a seregünkből, azt a fellegeknek és az elektromos fedezéknek köszönhetjük.

– Mert egyedül én nem nyelem be tövig a golyóit.

– Lehetne esetleg még taplóbban? – morran rá Thraxa. – Attól még többre fogjuk tartani…

A sugárzás elleni injekció helyét dörzsölgetem. A hányinger hullámokban támad napok óta. Pedig le mertem volna fogadni, hogy hamarabb éhen halunk, mint hogy ez végezhetne velünk. De ahogy jöttem ide, a Halomhoz, nem egy katonát láttam véres zsebkendőt szorongatva vagy épp a latrinához sorban ülve, miközben az árnyékban fejét a kezébe temette.

– A szakembereim szerint a tünetek drámaian meg fognak szaporodni – folytatja Harnasszosz rendíthetetlenül. – A gyengeség, émelygés és fejfájás már dúl. Hamarosan jön a fosás és a hányás. Nálam már ez a szakasz az aktuális. A civilek is gyorsan össze fogják rakni, és ha hullani kezdenek az emberek, számíthatunk a hőzöngésre, felkelésekre.

– Felkelések most is vannak – fordul vissza a hegyek felől Thraxa. Héliopolisz utcáit kémleli, ahol alig lehet elférni a menekültektől. – Ha juttatunk nekik a katonai készletekből, akkor két hétig se húzzuk. És már így is fél adag gyógyszeren élünk, és a menthetetlen ötszázezer embernek már semmit sem adunk. Ezek a népek pedig nem a szövetségeseink.

Nem beszél hülyeséget. Az itteniek a hátuk közepére sem kívánnak bennünket. Tükhében jó helyünk volt, de az egész Merkúron nincs még egy olyan zajos, kegyetlen és kötekedő fajta, mint a héliopoliszi. Az egy szem Glirasztészt leszámítva egyetlen idevalósi sem üdvözölte, hogy felszabadítottuk a bolygót. Orion vihara, megfejelve a hadjáratunk kifulladásával, pont elég is volt nekik ahhoz, hogy most már a körmeiket is belénk mélyesszék. A katonáim éjjelente nem merészkednek ki egymagukban az utcára. A tömeg több helyen is lerohanta az ételosztó központjainkat. Még Glirasztész sem fogadja a hívásaimat, meghúzza magát a város feletti palotájában és engem átkoz, amiért ígéretem dacára elszabadítottam a vihart a bolygóján. Nem hajlandó elhinni, hogy Orion írta felül a parancsot.

Gyakran jut eszembe Pax, hogy vajon őt is készen álltam volna-e Tükhébe meneszteni. A saját fiamat is feláldoztam volna, ahogy Alexandart és még annyi más fiút? És egyáltalán, azzal, hogy nem siettem haza érte, nem áldoztam fel? A Lázadásban betöltött szerepem vajon nem kárhoztatta a születése pillanatától arra, hogy csakis az életem áldozata lehet? Marad a remény, hogy mostanra a feleségem megtalálta. Hogy hazavitte, megint együtt vannak, és a felmentő hajóhad is úton van felénk. Remény. Oriont és az embereimet már nem adhatja vissza a remény. De a feleségem megérdemli. A semmi fenekén, elvágva mindentől és mindenkitől, nem maradt más kapaszkodóm, mint az ő ereje.

– Mi szabadítottuk rájuk ezt az egészet, Telemanus – legyezgeti magát egy lehetetlen pávatoll legyezővel Harnasszosz. Az elektromosságot teljes egészében a védelmi kapacitásunkra tartalékoljuk, nem jut légkondira. – Először megszálljuk a bolygójukat, háborúba sodorjuk a városaikat. Azután a tenger fenekére küldjük a part menti területeket. Most meg sorsukra hagyjuk őket, amíg mi a városuk menedékében kuporgunk.

– Talán én formáltam a merkúri népséget ilyen állhatatlan és esendő fajtává? – teszi fel a kérdést Thraxa. – Nem. Képtelenek a saját szabadságukért harcba szállni, hiányzik belőlük a vitézi véna. A Vöröseik vérszegény nyamvadékok a mieinkhez képest. Hát, ha ennyire ragaszkodnak a rabszolgaságukhoz, megérdemlik, amire jutottak, én azt mondom.

– Köszönjük, Hamu Lovagja. Hadd fogalmazzak egyértelműen. Csak mert nem értenek egyet velünk, még hagyjuk, hogy a gyermekeik éhen vesszenek, családjaik darabokra hulljanak? – acsarkodik Harnasszosz. Amióta Thraxával visszatértünk a Merkúrra, egyre csak marják egymást, de Héliopoliszban még hevesebbre fordult köztük az ellenségeskedés. Harnasszosz Orion viharát népirtásnak tartja, Thraxa szerint a legnemesebb önfeláldozás volt.

– A lakosság időzített bomba – foglalja össze Thraxa. – Maga újra meg újra felhúzná őket, hadd ketyegjenek, mikor szerintem a legtisztább az volna, ha hagynánk lemerülni – pillant rám. – Fegyvert fognak ellenünk, meglásd. Eljön az is. A legokosabb az lenne, ha most rögtön gondoskodnánk róla, hogy képtelenek legyenek megemelni azokat a rohadt fegyvereket.

– Sejtettem én, hogy maga csak amolyan megélhetési demokrata – vágja rá Harnasszosz. – Orion gonoszságát legalább a düh magyarázza. A magáé mögött egyszerűen hidegszívűség lapul.

– Háborút nyerni hideg szívvel lehet – vonja meg a vállát Thraxa. – Mostanra már beláthatná. Maga sem az a hamvas szüzike. Echóváros után biztos nem – teszi hozzá. Harnasszosz összeharapja a száját. – Ha a Vox szíve hidegebb, és kevésbé lenne irigy, akkor nem felezték volna meg az itteni flottát, nem szolgáltatták volna ki a maradékot Atalantiának, és most nem lennénk ebben a kutyaszorítóban. A maga kis barátai a hunyók, Harnasszosz. Meg maga. Erre fel itt károg és pattog, és mindent Darrow-ra kenne. Hányok ettől a végtelen képmutatástól.

Harnasszosz kihúzza magát, de sokkal magasabb így se tud lenni.

– Nem vagyok hajlandó ölbe tett kézzel végignézni, ahogy gyermekek halnak éhen.

– Hát akkor majd vért fosva nézheti, ahogy a saját katonái halnak éhen. De az enyémeket nem hagyom erre a sorsra jutni.

– Elég legyen – csattanok fel. – Mint a gyerekek. Legalább a kedvemért vegyetek erőt magatokon.

Fanyarpofa üget be.

– Bocsi – kapja le vörös héliopoliszi kendőjét és a lovaglókesztyűt. – Két Gorgót fogtunk a víztisztító telepen. A szarfejűek azt hitték, hogy a Vörösök rég kifeküdtek a sugártól. A Patkány Légió viszont masszív. Lezártam a helyet – huppan le egy székre. Harnasszosz macskáira fintorog. – Mit hagytam ki?

– Épp azt kezdtem volna mondani, hogy a mérnöki és a kiegészítő századokat Harnasszosz, maga vette számba, Thraxa, te a könnyű és a páncélos gyalogságot, Pofa, te meg a bevetésieket és a repülősöket. Elmondanátok, hogy hogyan ítélitek meg az esélyeinket?

Erre hulla csend. Fanyarpofa a gondosan manikűrözött körmeit nézegeti.

– Ennyire rosszak? Ki hinné, hogy az egész háború statisztikailag legnagyobb győzelmét arattuk.

– Csak hogy hajóink nincsenek, nem tudunk menekülni – összegzi Harnasszosz. – Négy lángHajó és egy romboló. A Hajnalcsillag nagy eséllyel nem emelkedik többet a magasba. Ha a nélkülözhetetlen rendszereken túl mindent kibelezünk a hajókból, akkor esetleg felfér az állomány. De ennek semmi jelentősége, amikor Atalantia két rombolója pillanatok alatt szerves hulladékot csinál belőlünk. A lángHajóik a Csillagot is kenterbe verik. Ha ki is jutnánk az űrbe, egyből levadásznának bennünket. Persze úgysem jutunk ki. Már az csoda lenne, ha egyetlen hajónk kidughatná az atmoszférából a fejét.

– És ha… megszereznénk a hajóikat? – pillant Thraxa Fanyarpofára. – Felküldünk pályára egy csapatot, akik megpróbálják legalább az egyik rombolójukat megkaparintani.

Fanyarpofa szeme elkerekedik, füttyent.

– Én ugyan nem igyekeznék bekerülni abba a csapatba… Ha száz kilométeren belül jut valami, ami mozog, azok nem mismásolnak, ripityára lövik. De még ha a közelükbe kerülsz is, a fedélzeten Gorgó erők állnak készenlétben, Atalantia van a horog végén.

– Túlságosan is jól ismer, hogy ezt most megjátszhassuk – legyintek. – Ha lyukat találnánk a védelmükön, az nagy eséllyel csapda lenne. Szorul a hurok. Ha csak kidugjuk az orrunkat a pajzs alól, eltipor bennünket, mint egy férget.

Eredetileg a vihar leple, pontosabban az elektromos interferencia égisze alatt terveztem a hajóimat helyzetbe manőverezni, hogy utána bevigyem az ördögi csapást. De Orion túlgerjesztette a vihart, képtelenséggé vált, amire utaztam, négy saját lángHajónk is bánta. Kijátszottam minden adumat. Ezt ők is tudják. Én is tudom. Sőt, az a sanda gyanúm, hogy már Atalantia is tudja. Nem maradt a zsákomban semmilyen meglepetés.

– Beszorultunk a kalitkába – összegzem. – Csak az Uralkodó menthet meg bennünket. És úgy hiszem, meg is teszi.

– Úgy hiszed? – mered rám Thraxa. – A Szenátust nem oszlatja fel. A Vox pedig beáldoz bennünket. Táncos a halálba küld minket, így áll bosszút a perembeli Arész Fiakért.

Szomorú, de kivételesen Harnasszosz is egyetért vele.

– Ismerem Táncost. Előbb aggatna magára gyémántokat, mint hogy belesétáljon Atalantia csapdájába. A békeármány után többet nem hagyja magát rászedni. Tudom, hogy itt senki sem szívesen hallja, de most, hogy a csatának vége, már nem vagyunk hadsereg többé. Már csak csali vagyunk a horgon. Nincs más hátra, mint megszabadulni a csalitól. Hagyni, hogy a nagy hal elnyelje.

– Hogy adjuk meg magunkat? – szörnyülködik Thraxa.

– Például – morogja félig zárt szájjal Harnasszosz.

– Ha megadjuk magunkat, az utolsó szálig lemészárolnak bennünket.

– Annál is rosszabb, én már csak tudom – ingatja a fejét Fanyarpofa. – Láttam a nőt Vonítókkal játszadozni – pislog szaporábban. Láthatóan fordul egyet a gyomra, de szerencsére kiszúr egy sirályt az erkély mellvédjén, arra összpontosítja a figyelmét.

– Bennünket négyünket megkínoznának és megölnének – bólint Harnasszosz. – De szükségük lesz a munkaerőre, hogy mindent újjáépítsenek. Mindenki persze nem éli túl, de az emberek egy része biztosan. És a néhány is jobb, mint a semmi – néz bele a szemembe. – Csak annyit ígérjen meg, hogy fontolóra veszi.

Hátradőlök a széken. Fanyarpofa és Thraxa lélegzet-visszafojtva néz rám.

– Hogy ezt megtegyem, ugyanazt a hibát kellene elkövetnem, mint ami miatt egyáltalán ebbe a helyzetbe kerültünk. De én többet nem fogok kételkedni a feleségemben, egyszer is elég volt, egyszer is nagy árat fizettünk már érte – hogy rövidre zártam dolgokat, ahogy Sevro mondta. – Sőt, egy másik hibát is el kellene még követnem, ami tizenöt év alatt egyszer sem fordult elő velem: nem fogom bebeszélni magamnak, hogy a halálnál még a szolgaság is jobb. Mert nem jobb. Tehát nem is teszem meg.

Thraxa egyetértőn bólint. Fanyarpofa láthatóan kienged. Retteg Atalantiától. Jobban, mint elismeri. Harnasszosz hallgat, ő nem ért egyet.

– Kész voltam feláldozni a sereget, csak hogy az övékét megtörjük. De akkor még nem hittem, hogy a Köztársaság a segítségünkre siet. És azt gondoltam, hogy ha végzek itt mindenkivel, azzal a Köztársaság esélyeit növelem ebben a háborúban. Akkor, amikor végül azt a döntést meg kellett hoznom, magára hallgattam, Harnasszosz. És ha most tényleg sikerülne megmenteni, ami a seregből megmaradt, azzal a győzelemmel hitet adnánk minden világoknak. Megmenteni azonban csakis azzal tudjuk, ha hiszünk a Köztársaságban és az Uralkodóban. Nem lesz megadás, sem menekülés, nem adunk lehetőséget Atalantiának, hogy közben karót döfjön a szívünkbe. A feleségem azt mondta, küldi a hajókat. Tehát el is fognak jönni. Addig pedig amink van, azon osztozunk a lakossággal.

– Egy hétig se lesz elég – tiltakozik Thraxa.

– Amink van, azt megosztjuk a lakossággal.

Kopogás, és Rhonna lép be rémült arccal.

– Rövidhullámú üzenetet kaptunk a Megsemmisítőről – habogja. Fanyarpofa egyből felkapja a fejét. – Atalantia kér meghallgatást – süti le a szemét. – Azt mondja, a feleségedről van szó.

33

DARROW

MEGALKUVÁS AZ ÖRDÖGGEL

– Milyen kár, hogy nem tudtunk személyesen találkozni – üdvözlöm Atalantiát. – Pedig isteni programot dobtam össze.

– Nos, túlzottan nem vagyok oda a csevegésért, amikor épp sarokba szorítottak. Mert el kell ismernem, hogy ez történt.

– Derekasan kicsináltam, hölgyem.

– Valóban – fintorodik el –, de már csak ilyenek vagyunk mi ketten. Nagy hazardőrök. Az első játszmát én nyertem. A másodikat maga. Mindazonáltal be kell vallanom, meglepett, hogy képes volt bevetni azokat a szerkezeteket. Micsoda pokoli fogásokhoz kénytelen folyamodni a szabadságért. Óhatatlanul kételkedni kezd az ember egy olyan elv erejében, amely a túlélésért ilyen gyakran kénytelen elaljasodni. De legalább egy nyelvet beszélünk, nem igaz?

Nem kötöm az orrára, hogy Orion lépte túl a hatáskörét. Minél förtelmesebb szörnyetegnek gondol, annál többször meggondolja, hogy lerohanja-e Héliopoliszt. Aggaszt, hogy ilyen kedélyes, miközben nyilvánvalóan nagyobb csapást mértem rá, mint mutatja. A szeme meleg aranyszín, a szája érzékisége rejtélyes módon Nidhoggot, az Obszidián mitológia szerint a világfa gyökerét rágó kígyót juttatja eszembe. Bizarr aranytrónusa körül járkál, körmét végig-végighúzza a hosszú tüskéin. Megszokott élő kígyó nyaklánca most épp az egyik karfáján tekereg.

Nevetgél magában, de aztán engem is beavat:

– Maga nem találja furcsának ezt a mélységes emberi meggyőződést, hogy mindannyian a történelem örökösének hisszük magunkat leírt fejezetek helyett? Túlélési stratégia, felteszem. Apám persze jobban tudta – fejtegeti. – Buzgóbb történész volt, mint amennyire Atlas megszállottja a kis könyvtárának. Ezért kedvelték egymást annyira. Apám olvasott sumérul, akkádul, hettitául, hurriul, elámiul és ugorul, ókínaiul és még másik harminckét holt nyelven. És mit tanult belőlük? Hogy óvakodni kell a kockázattól. Velünk ellentétben ő soha nem szeretett mindent egy lapra feltenni. De egy dolog megragadt bennem. Gyerekkoromban mesélte a történetet, amikor mindenáron össze akartam Ajával akaszkodni, amiért a megkérdezésem nélkül kölcsönvette a kedvenc napvér paripámat – meséli, és közben leemeli a kígyót a trónusról, és a nyakára fonja. – Időszámításunk előtt 280 és 274 között élt egy ifjú király, aki ellenszegült a terjeszkedő Római Birodalomnak – cirógatja a nyughatatlan kígyót. – Ezt a királyt imádták az emberei, nagy stratégának számított a csatában. Kicsit olyan lehetett, mint maga. Az ismert világ nagy meglepetésére elég hosszan tartotta magát. Kezdetben sikeresen megállította a légiókat, barbár vidékekről hozatott szörnyetegekkel lepte meg őket – ecseteli, miközben a kígyó az arcához emeli a képét. – Harci elefántokkal meg hasonlókkal. De nagy árat fizetett az ellenállásért, hamarosan nem tudott újabb katonákat szerezni. Elefántból meg pláne nem akadt több. Ezzel szemben a rómaiaknak kimeríthetetlenek voltak az erőforrásaik – a kígyó lassan kitátja a pofáját. – A király hamar ráébredt erre, és amikor valaki gratulált neki egyik győzelméhez, feljajdult, hogy „ha még egy csatában győzelmet aratunk a rómaiak felett, nem marad semmink” – összegzi Atalantia, majd kinyújtja a nyelvét, hogy a kígyó jobb méregfogával kicsit megdöfhesse. Beleborzong, ahogy a leheletnyi méreg végigszáguld az ereiben. A hangja bársonyosan érzékivé halkul, ahogy a trónus karjaiba omlik. – Feltételezem, tudod, hogy hívták ezt az uralkodót.

– Pürrhosznak – felelem –, megnyugodhat, nem fecséreltem el az Aranyak oktatásba ölt pénzét.

– Vagyis azt is tudod, mi történt vele?

– Róma a győzelmei árán emésztette fel. Csak egyvalami hibádzik a történettel. Maga nem Róma, nem igaz?

– Mi Rómánál is hatalmasabbak vagyunk. Talán most megsebezte a légióimat, de a flottám még így is keresztbe lenyelné a tíz évvel ezelőtti Jogar Ármádiát. A vénuszi tartalékainkkal seregünk mellett eltörpül Octavia néhai hada. Az ő idejében csak árnyéka voltunk önmagunknak. Akkor Páratlan Sebhelyesek kicsinyke csoportja tartotta fenn a kövér Pixik beteges tömegét. Azóta azonban maga megedzett bennünket. Katonák egész generációjával ajándékozott meg, akiknek más célja sincs, mint a kéz lenni, aki levágja az Aratót. Az elsők már hadba is szálltak. Négy év múlva félmillióan töltik be a tizenhatodik évüket. Maga is hallott a szaporítási rendelkezésről, amelyet apám léptetett életbe a Luna elestét követően. Hatszázezer hármasikret neveltünk ki egyetlen gondolat bűvkörében: a hódításra.

– Én nem a Társadalomra értettem, Atalantia, hanem személy szerint magára. Maga nem ér fel a példával – folytatom, és ő mosolyogva fogadja a kritikát. – Maga csak a hentes legkevesebbre tartott lánya. Gondolom, bebeszélte magának, hogy azért nem kapott annyi szeretetet, mint a nővérei, mert nem értették meg. Túlélési stratégia, nyilván. De én ismertem Magnust, közel egy évtizeden át harcoltam ellene. Többször is elbeszélgettünk egymással, ahogy most magával. Mondjuk, ő soha nem hablatyolt, ahogy maga, és létezett egy egyezségünk arról, hogy nem dobunk atomot minden négyzetcentire, amit képtelenek vagyunk megszerezni. Hát, az apja nagyon is értette magát, Atalantia. Egyszerűen csak nem kedvelte. Aja volt a büszkesége. Moira az öröme. Maga meg… ott volt a sok selyemmel meg a vénuszi orgiáival. A feltűnősködésével. És mostanra csak maga maradt. Maga a szánalmas utolsó mondat egy családregény szomorú végén. Még ha győzelmet arat is felettünk itt a Merkúrnál, a világ akkor is megváltozott, és magának már nincsen benne hely.

A szája vadul megvonaglik.

– Téved, a maguk civilizációja az esetlen tákolmány. Ha az ember szabadságot kap, a saját vágyait fogja kergetni. Kevesen lelik örömüket a háborúskodásban. Következésképpen a maguk társadalmában senki sem óhajt harcolni, maguk nem akarják a háborút. A miénk hatékony gépezet. Azt akarja, amit én akarok. És maga szerint mit akarok én?

Mosolyog. Nem az igaza biztos tudatában, hanem annak a sejtelmességével, aki olyasmit tud, amit én nem. Ahhoz képest, hogy régebben mindenki elég kevésre tartotta, határozottan megváltozott. Frivolságnak immár nyoma sincs benne, csak a szeszélyes kegyetlenség maradt meg régi énjéből, azt azonban merészebbé tette Atlas támogatása, és a kiképzés, amelyet az utóbbi években apjától kapott.

– Talán most győzedelmeskedtek, ám a helyzetük tarthatatlan. Vízben gázol – folytatja. – Abban a tudatban, amelyben mostanság leledzik, éppenséggel érthető stratégia. Azt gondolja, hogy a felesége eljön magáért. Hogy majd ő meg Sevro megmenti, ahogy eddig mindig. Én is hiszek dolgokban. A szépségben mindenekfelett. És abban is, hogy ez a maguk demokráciavallása csak egy kórság. Fertő. Betegség, amely rászedi áldozatait. Önmagát emészti fel, ahogy az a korábbi próbálkozások alkalmával is folyvást kiderült: Athénban, az Amerikai Birodalomban, az Indiaiban. Apámnak felvetettem, hogy hagyjuk kifejlődni a betegséget, várjuk ki, amíg mélyebben felsebzi a tenyésztestet, mint amennyire bármilyen háború felhasogathatja. De ő nem hitt ebben. Milyen kár, hogy nem láthatja, a múlt bűnei miféle gyümölcsöket érlelnek.

Összecsattintja a két tenyerét, mire az arca helyén a feleségem jelenik meg, ahogy a Szenátus előtt szónokol. Fiatalabbnak tűnik, mint emlékeimben. Tiszta és vakító ebből a porrá és semmivé vált világból. Valahogy minden olyan felfoghatatlanul fehérnek és tisztának látszik körülötte – a padló, a Szenátorok tógái, a márvány, a levegő. Most Daxo emelkedik szóra, azután pedig a régi barát, Táncos. Már jóval azelőtt érzem, hogy valami nincs rendben, hogy vér buggyanna a szájából. És undorodó háborgásba forduló, növekvő rettenettel nézem végig, ahogy a Szenátus ülése eddig elképzelhetetlen borzalommá fajul. A tömeg szétszaggatja az Optimatákat.

Mindennek betetőzéséül Eo dalát éneklik, ahogy a feleségem haldokló testét a magasba emeli véres kezek tengere. Csak nézem őt, meg Daxo fejét, ahogy gumilabdaként hajigálja a tömeg. Ugyanezt éreztem, amikor Eo teste himbálózott az akasztófán. Mintha lényem alapvetése vált volna semmivé, és egy pillanatra farkasszemet kellene néznem a létezésem valóságával. Enélkül az asszony nélkül nem létezhet élet. Csak a jéghideg világ, ahol rusnya lények marakodnak a koncokért.

A feleségemet Lykosban temettem el.

Levettem az akasztófáról, maradványait annak a kertnek a sarába ástam el, amelyre együtt bukkantunk. Akkor azt gondoltam, hogy az az én halálom is egyben.

De akkor még csak egy srác voltam.

A belőle lett férfi megtört, miközben nem szabad megtörnie. Pislogva figyelem, ahogy a szenátusi csarnok fényrészecskéi az ellenségem arcmásává állnak össze.

– Maga tette?

– Egy alvállalkozónk – érinti meg Atalantia a mellkasát. – A bűnöst a háza tája közelében keresse. Még én se volnék képes ilyen sok Szenátor tógáját megmérgezni. Fogalmam sincs, miféle mérget használhattak. Mindenesetre a Vörös Galambok Napjának neveztem el – fecseg tovább a homlokát ráncolva. – Szegény kis Sziszüphosz, hogy olyan hosszasan görgette és csak görgette azt a sziklát fel a hegyoldalon. Van abban valami szép, ahogy egy férfi a természet törvényei ellen küzd. Amit egy ember akarattal képes véghez vinni. És utána a maga arca… – borzong bele a gyönyörbe. – Semmi árulkodó rezdülés, a gyásznak még egy kicsiny fintora sem. Csak a vegytiszta konokság és eltökéltség, pedig a rettegés ott ül a szeme sarkában, a pusztulásra ítélt serege, az elveszett gyermeke és a halott felesége miatt – rázza meg felém gyűrűkkel megrakott ujját. – Ilyen egy Páratlan Sebhelyes. Mennyivel fajsúlyosabb, mint a demokrácia egymást visítva tépő patkányai.

– Gondolom, ezt az egész seregemnek le fogja adni – szólal meg egy kongó hang a számból.

Úgy von vállat, mint aki mentegetőzik, hogy a dolgok kicsúsztak a kezei közül.

– Soha nem merészelnék belekontárkodni a demokratikus folyamatokba. Nem Virginia mondta egyszer, hogy minden dolgok lényege az átláthatóság? Maga szegény szerencsétlen. Éveken át gúzsba kötve téblábolhatott, hiszen pontosan tudta, mit kellene tennie, de a többiek gyengesége bilincsbe verte. Ha például az apám üldözése helyett egyszerűen kivezényelte volna a légióit a Szenátusba, nyert ügye lehetett volna. Amikor még a kezében volt a hatalom, a feleségével az oldalán kedvük szerint átformálhatták volna a világot, hogy aztán szépen a trónra ültessék a fiukat. Ha nincs az a fránya demokrácia, igaz? Az a hitvány hazugság. Az emberiségbe vetett hit, még ha az emberiség visongó, önző tömeg is. Én őszintén szeretem az embereket, de az emberiség… – húzza el a száját borzongva. – Mindenképpen látni akartam az arcát, látnom kellett az arcát, amikor felfogja, hogy végig nekünk volt igazunk. Ez az igazi szépség.

A feleségem meghalt? Vagy ha meg nem is halt, őrültek keze közé került, és bármikor megölhetik? Ki vezeti őket? Publius? Az képtelenség, hogy Táncos halott. És akkor mi lett a fiammal? És velem mi lesz? Egy olyan végtelenül együgyű lénnyel, aki magára hagyta a fiát és a feleségét, hogy az őrjöngő tömeg darabokra szaggassa? Bebeszéltem magamnak, hogy ide szólít a kötelesség, hogy önzés volna hazarohanni. Elhitettem magammal a tévelygő Köztársaságunk erkölcsi felsőbbrendűségét, miközben az egész csak hamisság volt. Mindez kifogás lett volna, hogy a vérivó ösztönöm után mehessek?

– Virginia nem fog eljönni – közli Atalantia. A hangja nyers, már nem játszadozik. – Sevro sem jön. Senki sem jön. Tegye le a fegyvert. Az emberei gyülekezzenek a város déli részén, engedjék le a pajzsot, méltósággal adják meg magukat a sorsnak. Ha megteszik, akkor illő szokások szerint veszem a fejét a hadvezetésével együtt. Az embereit életben hagyjuk, és képességeik szerinti munkára fogjuk a bolygón, amelyet feldúltak és romba döntöttek. Ha öngyilkosságot követne el, az ajánlatom nem érvényes az embereire sem. Ha elutasítja az ajánlatomat, atomot dobok Héliopoliszra, és kétszáz kilométeres körzeten belül elpusztul minden egyes férfi, nő, gyermek és kutya. Még a csótányok sem élik túl. Ez az egyetlen esély, amit adok.

– Csak blöfföl — felelem csípőből, akár egy beszélő robot.

– Parancsol?

– Rhea az Rhea volt, de ez itt Héliopolisz.

– Héliopolisz, Héliopolisz, Héliopolisz. Csak egy putri. A múlt megkopott relikviája, bárhogy fényezze is az az áruló Glirasztész. Nekem csak a hegyek gyomrában megbúvó fém kell, meg a maga, a Telemanus szuka és a rusnya Narancs bunkó feje – mondja, aztán hallgat egy sort. – És az a szépséges Colloway pórázvégen. Ami meg a Merkúrt illeti – húzza el a száját –, vagy a Marsot… Felőlem aztán a pokolból is hozathatjuk a héliumot. Amíg a fürdővizem forró, teszek rájuk.

Felrémlik bennem a borzalom víziója, ahogy Vörösök egész generációi gürcölnek vég nélkül a sugárzásba pácolt pusztaságban. Csonkítások. Tizedelés, harmincadolás. Az képtelenség, hogy így végződjön.

– Maga nem Uralkodó – felelem kifejezéstelenül. – Csak valami ragacs. Ami épp csak összefogja a Kétszázakat. Ha Héliopoliszt lerombolja, a Votumok megtagadják. És akkor a többi Kétszázakból hánynak a fejében kezd el motoszkálni a kétség, hogy az ő városaiknak vajon milyen sorsot szán? Mit szólna Julia au Bellona, ha Olümpiára is atomot vetne? Hát a Carthiik örülnének egy szépen kibomló gombafellegnek Harmónia városa felett? Nem, kicsit sem – vágom egyre dühödtebben az arcába. – Ha ránk atomot hajít, akkor kiátkozzák, leváltják. Pedig innen mihamarabb mennie kell. Nincs igazam? Annyira hamar, hogy már a csontjait rágja a viszketés. A Köztársaság kavarog, ha most vihetné a hajóit, két pillanat alatt beverhetné a szögeket a koporsóba. De nem mehet, mert engem kell őriznie, mint valami felrúgott kukát. Az volna a gond, hogy a Vénuszon hagytam a Minótauroszt? Vagy valami más? Esetleg az, hogy küldhet a nyakamba akárhány beizzított, gyűlöletre kinevelt Arany ifjoncot, csak a darált hús jut vissza magához belőlük? Azért kellene annyira, hogy megadjuk magunkat, mert retteg tőlem, de attól még jobban retteg, hogy végül maga válik itt Pürrhosszá.

– Meglehet – mondja. – De ez csak a maga véleménye.

Lejátszom a vezérkaromnak a beszélgetésünket. Fanyarpofa az erkélykorláton ül a lábait átvetve, tekintete elvész a sivatagi védőlencse mögött. A tanácsteremben rajtunk kívül nincs senki, még a kávénkról is megfeledkeztünk. A Vörös Galambok Napjáról készült felvételt Héliopolisz minden egyes kivetítőjére átlőtték, és ez az egyetlen jelünk a külvilágból. Röhögnek rajtunk a bolygó körüli pályán. Igazából azonban a beszélgetés a lényeg, amit Atalantiával folytattam. Kihuny az utolsó kocka, sötétség telepszik a parancsnoktársaim arcára. Harnasszosz tőlem jobbra kuporog egy széken. Thraxa tekintete a távolba vész, az ablakon túl valami virágzó indára mered. Amióta megtudta, hogy Daxo halott, egyetlen szót sem szólt. Semmilyen hír nem rázta még meg ennyire, amióta ismerem. Mi lehet az anyjukkal, apjukkal, testvéreikkel?

– Ez idáig… – kezdem, de elcsuklik a hangom. Megköszörülöm a torkomat, nekifutok még egyszer: – Ez idáig a teljes stratégiánk alapja az volt, hogy a Köztársaság úton van hozzánk. Mostantól nem ítélem… hasznosnak, hogy kitartsunk emellett a feltételezés mellett. Jó okunk van kijelenti, hogy Publius Atalantia ügynöke, vagy legalábbis az ő beavatkozásának köszönhetően alakultak így a Szenátusban az események. A Vox Populit nem fogadhatjuk el hiteles erőnek, de attól is óva inteném mindannyiunkat, hogy pillanatnyilag a Lunáról bárkit is annak tekintsünk – pillantok Harnasszoszra, mert feltehetően Atalantia továbbít majd neki üzenetet Publiuséktól, amelyben a megadásra szólítanak fel bennünket. – Huszonnégy órányi haladékot kaptunk, hogy elfogadjuk a fegyverletételi ajánlatot. Sok okunk persze nincs, hogy elhiggyük, be is tartják majd, amit ígértek – állok meg egy pillanatra, mert hiába tudom, hogy igaz, amit ki kell mondanom, a gyávaság markolja hangszálaimat. – Adott helyzetben nem gondolnám, hogy képes lennék elfogulatlanul döntést hozni – bököm ki végül. Thraxa és mások már lendülnek is, hogy tiltakozva pattanjanak fel, de leintem őket, hadd fejezzem be. Colloway és Harnasszosz meg sem rezzen, nem is tudnám megmondani, melyikük fest rémesebben, bár Colloway egyértelműen részeg, tudom, hogy Fanyarpofa egy bordélyból cipelte ide. – A hadseregben nincs demokrácia, de jelen esetben nem a despotizmus az utunk – próbálok körbepásztázni, hogy mindenkinek a szemébe nézzek az asztal körül. Nem könnyű állni a tekinteteket. Belefutottam Atalantia csapdájába. És idehoztam őket. Én vezettem ide őket, én vetettem el a feleségem vesztének, a Köztársaság bukásának magvait. Talán nem egyedül én tehetek mindenről, de már annyira mindegy. – A legtöbben ugyanolyan régóta szolgáltok a seregünkben, mint én. Ugyanannyira a ti családotok is, mint az enyém. Nektek kell meghoznotok sorsunkról a végső döntést. Bármit mondtok is, én elfogadom. Csak arra kérlek benneteket, hogy amikor határoztok, az embereink és a Köztársaság érdekeit tartsátok szem előtt.

Ezzel magára hagyom a haditanácsomat. Thraxa, Harnasszosz, Colloway, Fanyarpofa meg a többi tisztem fog a sorsomról és a Szabad Légiók sorsáról ítéletet hozni. Az alsóbb szintek erkélysorán ballagok, a kőfalakra cseppekben ül ki a víz. Az épület tövét hullámok csapkodják. Az épület is, a tenger is emberi kéz műve. Eleinte talán abban a reményben alkották meg, hogy újabb otthont teremtenek az emberiségnek, ahol élhet és szerethet. Az idők sodrában azonban lassacskán, nem tudhatom, hogy pontosan mikor, de az alkotás a gőg és az akarat fennhéjázásának eszközévé vált, s ennek a hívságnak ránk vetülő árnyékában az ember kevesebbé lett. Kevesebbé, hiszen a teremtés urának gondolva magát tévesen istent látott, amikor tükörbe nézett, és már nem a népe volt a legfőbb gondja és mozgatója, hanem a szerzés és a saját művének fenntartása – mindenáron.

Talán én is ugyanezt követtem el?

A fekete vizek hangos szörcsögéssel húzódnak vissza az épület tövéből, egy pillanatra megmutatják, a hosszú évek során mennyire belevájtak a sziklákba. Aztán nekicsapódnak megint. Mellemben, ahonnan eddig az egyetlen, makacs cél kiszorította a feleségemet és a fiamat, most kongó magány ver tanyát.

A szobámba megyek, előásom a holmimból a Paxtól kapott kulcsot, és a nyakamba akasztom. A markomba veszem, és csak bámulom a plafont.

34

LYSANDER

A HÁBORÚ ÁRNYA

– Ébren vagy, Lysander? Vagy alszol?

Nem a sivatagban vagyok.

Hanem a Mécsvirág-tónál.

A tűlevelűeken hópamacsok ülnek. Lábam alatt csúsznak a nedves, havas kövek. Remegő lábakkal kapaszkodom fel a szikla oldalába vájt lépcsőn a tótól a ház felé. Akkora sziklát helyezek el egy kőhalmon, mint a fejem. A kezem véres, reszket. A szüleim halála utáni telet írjuk.

Ahogy felnézek, nagyanyám szigorú arcát látom.

Rettegek tőle, mégis kétségbeesetten vágyom az elismerésére. Még ebben az álomban sem vagyok képes őt gyűlölni, pedig azóta megtudtam, mit tett. A fiú túlságosan is fél tőle, hogy gyűlölhesse.

Azt gondoltam, hogy Ajával kettesben töltöm ezt a hetet, de soha nem lehetek vele magamban. Atalantia Echóvárosba vitte Ajaxot, a víziversenyeket nézik meg. Arra számítottam, hogy mi Ajával kilovagolunk északra, de a nagyanyám visszatért Hüperiónból, hogy folytassuk a tanulmányaimat.

Nem lehet menekülni előle.

– Kérdeztem valamit.

– Ébren vagyok.

– Biztos? Hány varjú ül a lépcsők menti fákon?

Ajára pillantok, hátha kisegít. Egy fatönkön üldögélve figyel.

– Mindig Ajára sandítasz majd, ha segítség kell?

– Nem tudom, hány varjú ül a fákon.

– Nem tudod? – kérdi. Lesütöm a szemem. – Soha ne árulja el a tested, hogy szégyenkezel. Nézz rám – mondja. Az arca nem haragos. De az arca soha nem haragos. – Hány bagoly van? Hány sólyom? Hány mókus?

– Nem tudom, nagymama.

– Úgy érzed, jogod van így nevezni? – hajol felém. – Hogyhogy nem tudod? Majd én megmondom, mert úgy tűnik, kővé dermedt a nyelved. A szellemed elaludt. Azt legalább tudod, hogy hány lépcsőfok van?

– Négyszázharmincegy.

– Hány forduló?

– Tizenhét.

– Biztos vagy benne?

– Igen, nagymama.

– Helyes. Valamit mégis csak tudsz. Fogj egy sziklát – utasít, és én engedelmeskedem. A szikla a testsúlyom fele. – Hunyd le a szemed. És fuss le vele a lépcsőn.

– Octavia… – suttogja Aja.

– A saját bugris ivadékodat már elkényeztetted, Aja. A teljes állományt ne tegyük tönkre. Valami baj van, Lysander? Magad mondtad, hogy négyszázharmincegy lépcsőfok van. Hányszor futottál már fel-le rajta? Tízszer? Ezerszer? Ez igazán nem nagy feladat. Indulj.

Lódulok lefelé, tudom, hogy erre képes vagyok, ezt meg tudom oldani. Végre elégedett lesz velem. Magabiztosan lépkedek, a hó, a szikla súlya dacára. Lehunyt szemmel is magam előtt látom a lépcsőfokokat, beleégtek a retinámba. A háromszázhuszonegyedik fokig jutok, amikor történik valami a lépcsőn. Remegés csap az arcomba. Elveszítem az egyensúlyomat, de a sziklával a kezemben nehéz korrigálni. Előreránt.

Amikor kinyitom a szemem, már a lépcső aljában vagyok. Jobb karomon a csont felszakította a bőrt, egészen különösen sápatag a színe. Remegni kezdek. Aja mellettem van, magához szorít. Nagyanyám közeledik felénk a lépcsőn.

– Aja.

– A csontjai még nem fejlődtek ki rendesen.

– Aja.

Aja elenged, én pedig fekszem a hóban, és csak nézek fel a nagyanyámra.

– Állj fel – mondja, és nagy nehezen talpra állok, belenézek a szemébe. – Miért estél el? – kérdi, de a fájdalomtól elakad a szavam. – Húzódj vissza a Szellem Szemébe. Egyesülj a fájdalommal, és húzd össze a belső pupilládat, koncentrálj.

Teszem, amit mond. A fájdalom nem csökken, de már nem tompít el. Áramlata beszűkíti a tudatomat, segít fókuszálni, hogy visszafejtsem az emléket. Rá is akadok a kérdéses változóra. A háromszáztizenhatodik fokra lelépve enyhe ropogást hallottam. Közvetlen a varjak előtt.

– Ételt hintettél a varjaknak a lépcsőfokokra – suttogom.

– Helyes. De miért nem uralod a saját testedet? Miért hagytad, hogy én tegyek róla, hol esel el? Ha ébren lettél volna, látod, hogy a varjak már nincsenek fenn a fákon. Akkor érezted volna a talpad alatt a magvakat a kövön, és alkalmazkodhattál volna a változáshoz – hajol fölém. – Az agyad olyan, akár az enyém. Ezért vagy te az örökösöm. Ezért fogadtalak fiammá. De soha nem hagyhatod elbóbiskolni a szellemed. A Szellem Szeme soha nem pihenhet. Ha beszélsz, eszel, mozogsz, egyszerre kell adatokat gyűjtenie és feldolgoznia, különben óhatatlanul elkerüli a figyelmedet valami, és akkor kiszolgáltatod magad másoknak – térdel le, hogy belenézhessen mélyen a szemembe. – Mindenki ismer téged. Mások mindig hámot akarnak majd tenni a nyakadba. Ököllel. Vagy csókokkal. Más trükkökkel – söpri le a havat a vállamról. A pillantása fájdalmas. – A tehetségesek legnagyobb tragédiája, ha elhiszik, hogy sokra hivatottak, Lysander. Ember vagy, egyedül a halálra vagy hivatott – emelkedik fel. – Nos tehát. Ébren vagy vagy alszol?

– Ébren vagyok.

– Bizonyítsd be. Még egyszer.

A múlt és a sivatag kemény valósága között egyensúlyozok. Fájdalom mindenütt. Elképzelni sem tudtam ilyen hatalmasat. Arcom bal oldala olvadt hús. A felgyűlt folyadék pattanásig feszíti a bőrt. Kalindora kötésén átszivárog a genny. A bal szemem vak, szétroncsolódott. A sebeimbe olvadt fém tapad. Tükör nincs, csak elképzelni tudom, milyen förtelmes látvány lehet.

Nem maradt más, csak a gyaloglás.

Előre egymás után a két láb a talapzaton. A vizünk mind elfogyott, szedett-vedett seregletünk szomjazik. Mérsékelt éghajlaton elvileg kilenc napon át is bírnám egyetlen korty nélkül, de sebesülten a sivatagban gyorsabban párolog a víz.

Sokáig nem húzom már.

És nem bírom lerázni az érzést, hogy valaki követ bennünket. Valaki les bennünket a sivatagból.

Az egész zavaros. Több hozzánk hasonló társaság kóvályog a sivatag porfüggönyei közt. Előtűnünk, elveszünk. Amúgy sem lenne tanácsos mindenféle gyalogosokkal összeállni. A készletei mindenkinek szűkösek. A szökevénybandák rávetik magukat a remélt megváltásra. Közben mindannyian csak a háború megégett árnyai vagyunk.

A gyilkos összeütközésnek már több napja, mégis minden gondolatomban ott kísért. Belém égett az érzés. A megtört sors érzése. A rettegés a gyilkolástól. Két csillagÖltöny alá szorulva. Körülöttem megcsonkított sebesültek, és acél mindenütt. A csata már el is ült, mire magamhoz tértem. A hangjai a távolban visszhangoztak, én pedig csak feküdtem ott, miközben leszállt a sötétség, és hallgattam a haldoklók utolsó nyögéseit.

Miután a nap a hegyek mögé bukott, odasereglettek az éjszakai ragadozók, hogy a hullákból lakomázzanak. Szemük érmeként világított a feketeségben. Néha felüvöltött valaki, akit elhurcoltak az éjszakába. Utánuk a kopár hegyekből ereszkedtek alá a fosztogatók, hogy összeszedjék a hulláktól, aminek még hasznát vehetik, értékeket, fegyvereket. Porszínű rongyokba burkolt fejek és ezüst porszemüvegek. Egy hegesztőpisztolyos fiú a kasztszimbólumokat próbálta lemetszeni a kézfejemről. Emlékszem, tűzharc bontakozott ki. Ismerős arcok rémlenek fel.

Talán Rhone és Kalindora szabadított ki bennünket. De pontosan nem tudom, olyan erős fájdalom gyötört. De abban biztos vagyok, hogy Kalindora vezetett el a mészárlás helyszínéről arra a helyre, ahol a túlélők bekötözték egymást, megosztották a ruhákat és a megmaradt vizet. Rhone azt mondta, hamarosan visszatér, csak megpróbálja a még életben maradt Pretoriánusokat kiszabadítani a nehéz öltönyükből.

Nem tért vissza.

A hegyek lábainál bujkáltunk, a Lázadás katonáit láttuk érkezni, de bátorságunk is megcsappant, ők pedig számottevő túlerőben voltak, nem bocsátkoztunk harcba velük. Csak néztük, ahogy egybeterelik Rhone-t meg a többieket, és a hajókba kényszerítik, majd Héliopolisz irányába viszik őket. Ezek szerint Ajax alulmaradt.

Nem érzek elégtételt. Hány ember veszett oda Atalantia mohósága és Ajax dicsvágya miatt? Darrow győzelméért?

Napokon át gyalogoltunk északnak, reménykedve, hogy majd csak ránk talál a Társadalom egy járőrhajója. Harmincan indultunk, később Ajax tönkrevert légiójának megmaradt katonái értek be bennünket, és csatlakoztak, amikor lemerült a gravCsizmájuk, öltönyük. Hamarosan hetvenre duzzadt a számunk. A második napon Cicero és négy Aranya bukkant ránk egy hasadékban az esti letáborozásunkkor. Egyetlen szó nélkül álltak be közénk. Később értesültünk róla, hogy Ajax a szerencse fordultakor elmenekült a csatából. És igen kevés embere maradt csak életben.

A hőség első áldozatai a Skorpió Légió Obszidiánjai. Utána következnek a Szürkék, köztük az én Pretoriánusaim. Már csak a legkeményebbek bírják velünk, Aranyakkal. Vizünk már szinte semmi.

Heten maradtunk Aranyak, köztük Kalindora és Cicero. Nyugatra, a messzeségben hegycsúcsok remegnek a hőségtől izzó, délibábos levegőben. Keletre a pusztaság végtelensége, mintha azon túl nem is lenne semmi. A sugárzó fellegek felett hadigépek járnak.

Darrow váratlan ladoni visszavonulásának tankjai közül több is feketéllik mindenfelé. Az elektromos vihar kavarodásában szedtek be véletlen találatokat odafentről. Felfoghatatlan, hogy Darrow hogy csusszanhatott ki a hurokból. Pontosabban akkor lenne az, ha az Aranyak igazi hadseregként harcoltak volna, nem pedig mohó bölények szedett-vedett csordájaként.

Magunknak köszönhetünk mindent. És az embereim, a Pretoriánusok és több millió hűséges Legionárius fizette meg az árát.

Árny zuhan ránk, míg beszélgetünk. És kilencven méter magasra csapó fehér mészkőpor szélörvények. Krétapor borít bennünket vastagon, a tüdőnket is vékony rétegben megüli, ha köhögünk, apró kis csomókban szakad fel.

Amióta Kalindora kimentett a csatamezőről, lázben égek, emlékek rémlenek fel. Apám és nagyanyám gyakran előtűnik. Néha egy szék is. Ezüst, különleges faragások díszítik. Soha nem láttam azelőtt. És egy fehér ajtó is megjelenik elég gyakran a láthatáron, olyankor mindig tengerzúgás és kabócák ciripelése üti meg a fülem.

Ezzel régebben is álmodtam.

Van, hogy elérem.

Olyankor kitárul, de mögötte semmi, csak árnyak. És utána megint ott van a távolban, a horizonton.

Sokszor megbotlom, olyankor Kalindora mindig elkap. Bal karját Darrow tőből lecsapta, ő egyszerűen a válla alatt elégette az ereket, aztán bekötözte a csonkot. És odaveszett fél karja dacára is ő a támaszunk, a nyugodt lendület, aki igyekszik mindannyiunkkal elhitetni, hogy hamarosan elérjük Ereboszt. Szerintem kizárt, hogy eljussunk odáig. A vihar elvágott bennünket a világtól, az elektromos eszközeink meghaltak. Egyetlen esélyünk az, ha ránk találna a Társadalom egy kósza egysége. Már ha maradt olyan.

Késő délután egy lezuhant cirkáló roncsára bukkanunk. Magunkévá tesszük a készleteit, már van vizünk és élelmünk. Hátha a kommunikációs rendszere is működne. De nem. A cirkáló is süket. Kalindora úgy határoz, hogy itt töltjük az éjszakát. Tucatnyi kis gyülekezetünk, a hét Arany és az öt Pretoriánus Szürke elhelyezkedik a hajóroncsban. Várjuk, hogy lemenjen a nap.

Az éjszaka beálltával a magasban megindul a hajóforgalom.

– Úgysem látnak bennünket – jegyzi meg Cicero a földbe vájt fekhelyén. Benne maradt mindannyiunk között némi vidámság.

– Harmincmilliós sereg harcolt ebben a csatában – mondja Kalindora. – Ha akarnál, se tudnál összeszedegetni minden egyes szerteszóródott katonát.

– Csakhogy mi itt ősi Házak nagyjai vagyunk – ágál Cicero. – A sivatagnak illenék karjaiba emelnie bennünket, és menedékbe vinni. Hidd el, úgy volna rendjén. Amikor megpillantottam a viharból kiemelkedő Hajnalcsillagot, szó szerint az futott át az agyamon, hogy a jövő lehetőségének a legcsekélyebb módozatával is megelégszem. De ebben a hőségben, az izzó nap alatt az átkozott homokban éjjel osonó ragadozók és a Lázadás vadászai között egyre erősödik a gyanúm, hogy a lehető legnyomorultabb vég lesz az osztályrészünk.

– Pulvis et umbra sumus – felelem neki.

– Most a Raát idézted, mi? – mér végig Cicero. – Azt, amelyik puskagolyóval táncolna? – kérdi, én meg biccentek. – Szavamra, azok a baszadékok majdnem annyira imádják önmagukat idézgetni, mint Augustusék. Hic sunt leones, na ja. Mit nem adnék, ha most egy jó kis oroszlánvadászaton lehetnék inkább! Egy pohár sherryvel üldögélni a lobogó tűz mellett, orromban a sercegve sülő pecsenye illatával.

– Itt esznek oroszlánt? – motyogom, pedig beszéd közben szabályosan le akar válni az arcom. – Nem jellemző…

– Hogy nem rágós-e? Jaj, ne csináld már, a lényeg a látvány meg a politikai üzenet. Egyébként van egy jó kis sztorim. Ahogy elnézlek benneteket, tutira jólesne most nektek egy jó kis sztori – dörzsölgeti a tenyerét. Világéletében imádott reflektorfényben fürdőzni. – Apám egyszer magával vitt, amikor az öreg Nero au Augustusszal mentek vadászni, na hallod, ember, az a tag csont őrült volt. Csak azt ette, amit maga vágott le a beretvájával. Dagadt volt, és mégis majdnem elcsípett egy fehér gazellát az itatónál. Két lépéssel maradt le mögötte a vágtában.

– Senki sem képes megfogni egy sivatagi gazellát – inti le Kalindora. – Az Augustusok se voltak soha gyorsabbak bárki másnál.

Cicero hallgat egy sort, a fejét oldalra billenti, mintha zajt hallana a sivatagból. Beletúr göndör fürtjeibe, kissé ráncolja a homlokát, ahogy egy maroknyi haj a kezében marad. Aztán egy idő múlva mégis folytatja.

– Apám is ugyanezt mondta az öreg Telemanusnak. De Kavax csak legyintett, hogy akkor nyissa ki jól a szemét. Tudjátok, mit művelt Nero, amikor meglógott a gazellája? Futott tovább. Még akkor sem adta fel, amikor már két kilométerre lehagyta az állat. Egész éjjel nem került elő. Másnap, ahogy a Barnák reggelihez terítettek, beállított, a vállán a gazellával. Csupa por és mocsok volt. És amit akkor mondott, hát azt azután sem felejtem el, amikor már kilőttek a napba – meséli, és kellemetlenül utánozni próbálja az Augustusok marsi hanglejtését: – „Az állatoknak meg kell állniuk inni. Én magamon cipelem az utánpótlást.”

Kalindora akkorát röhög, hogy az egyik elszenderedett Szürkénk felriad rá.

– Hatalmas baromság.

Cicero sértetten mered rá.

– Hogy merészelsz belegázolni a becsületembe? Úgy igaz, ahogy Héliopolisz a világok második legszebb városa. Az első természetesen Tükhé.

– Ezerszer inkább Elízium – horkan fel Kalindora. – Nem szállsz síkra Hüperiónért, Lysander?

Megvonom a vállamat.

– Elízium hideg, mint egy Logosz ágyéka – károg Cicero. – És szó szerint azt mondta, hogy „magamon cipelem”. Az a Nero micsoda férfi volt! De nem is ez a legjobb. Mert apám nem szívesen érzi magát másodiknak a saját bolygóján. Ezért azon a bizonyos második napon lelőtt egy nemeai oroszlánt, és megpróbálta ő maga felszolgálni Augustusnak vacsorára.

– Gondolom, azzal nem volt gond – jegyzi meg Kalindora.

– Meglepő tény Neróról, hogy óriási volt a humora – emeli az ujját a magasba Cicero.

– Majd még elhiszem, hogy ismerted.

– Ismertem is. Láttam, ahogy egyetlen szó nélkül evett, sőt, repetát is kért. Az öreg Kavax csak ült mellette némán. Ordított róla, hogy mennyire ideges. Aztán egy hónapra rá, amikor végeztünk a kereskedelmi tárgyalásokkal, és kicsit azért piszkálta az önérzetünket, hogy olyan kurvák vagyunk, hogy Jupiternél is jobban kiaranyoztuk az öreg Augustust, elküldi azt a Lándzsását. Egy fiatalembert. Egy olyan igazi marsi harci gépezetet. Tudod, miről beszélek, Kalindora. Amelyik garantáltan gondoskodik róla, hogy mire a Lunára jutsz, már ne valami tavaszi virágszál legyél. A gyilkolás lobog az ereiben. És gigászi. Nem a leghatalmasabb, akit valaha láttam, mert az Magnus Obszidiánja, az a Sápadt Ló volt, vagy hogy hívták, de a haragja, mint egy hordónyi robbanásra kész hélium. Modora hibátlan, pláne, hogy kezdő volt még, de ott lüktetett benne a marsi harci dob, Nero hetvenkedése: nézzétek, mim van nekem. És nem ez az egyetlen ilyen van minálunk. És az a termetes gyilkos egy egészen finoman faragott, fehér elefántcsont ládikát hozott a kezében. Oroszlánok díszítették ezerféle helyzetben. „A Mars üdvözöl.” Lehelte a fiatalember, és már el is nyelte a vérveretes rombolója.

– Mi volt a ládikában? – kérdi Kalindora. – Egy fej?

– Szőlő. Csak szőlő. És egyetlen szó: „Folyamatban”. Apám olyan fehér lett, mint a ládika, és egy hétig szemhunyásnyit sem aludt. Anyám kénytelen volt beszerezni neki öt új Pecsétest meg egy egész flottányi új kurtizánt, csak utána volt képes újra betenni a lábát a háremébe.

Kalindora belevigyorog a fehérjeszelete csomagolásába.

– Na, ez kemény.

– Az öreg Nerónál nem volt keményebb – bólint Cicero. – És elmondjam a legjobbat az egészben? Tudjátok, ki volt az a Lándzsás?

– Darrow – válaszolom reszelősen.

– Úgy ám – hunyorog Cicero. – Itt járt. Szerintem tizenhat éve volt. Az Intézet után közvetlenül. Az egyik első küldetése lehetett. Egy isten inasaként, és már akkor ketyegett, mint egy időzített bomba.

Később, amikor Kalindora elalszik, Cicero mellém siklik.

– Ennyit Atalantia ügynökcsajáról – pillant a sötétben alvó alak felé. Álmában Kalindora egyáltalán nem látszik harcosnak, valahogy békés. Amennyire egy levágott karú, a sugárzástól egyre inkább megtörő nő békés lehet. Talán ostobaság volt Aratóval nyílt harcba bonyolódni. De akkor sem múlik bennem a büszkeség, ami akkor támadt a lelkemben, amikor Kalindora egy biccentéssel nyugtázta, hogy nem fogom menekülőre. Ugyanakkor az a rengeteg Pretoriánus, akinek ez a por lett a sírja a vitézségem miatt… Meg még a többi, akiket a tenger nyelt el. Cicero Kalindora karcsonkját méregeti: – Nem gondolod, hogy belehal a fertőzésbe?

– Annál hamarabb visz el téged a sugárzás. Vagy a szomjhalál.

– Nagyon fáj? – nézegeti most meg az én arcomon a mocskos kötést.

– Eléggé.

– Ismerted a sztorit. Honnan?

– Mármint honnan tudtam a Viharistenekről? – kérdem, mert ráérzek, mit akar kérdezni. – Nerónak volt héliuma. Nektek itt vannak a fémek. Octaviának pedig a tudása. Mindenről.

– Mindenről, hát igen. És ha már információ… – halkítja le a hangját. – Tudok valamit, amit a tiédhez hasonló művelt elme nyilvánvalóan már magától kitalált. A vízszükségleteinket és a feltételezhető egyéb fogyasztásainkat figyelembe véve napokkal azelőtt leürülnek a készleteink, hogy elérnénk Ereboszt. Mindannyian nem érhetünk oda. A Szürkéknek nagy megpróbáltatás lesz az utolsó szakasz. Több száz kilométernyi kopár sivatag. Ha nem futunk bele járőrökbe vagy civilekbe, akkor…

– Nem.

– Nem tudod megakadályozni. Járni se nagyon tudsz – közli szárazon.

– Ha ilyen ember akarsz lenni, hát tessék, rajta – mondom, és eltökélem, hogy ha meg akarja ölni a Szürkéket, akkor végzek vele még az éjjel.

– Gondolod, magamért tenném? Gondolod, ennyire aljas vagyok? Nem vénuszi vagy lunai vagyok, hogy élve szívjam ki mások vérét – köpi undorodva. – Mi, Votumok építünk. Kicsit sem ismersz. Nem tudod, mit kellett már végignéznem – folytatja, de nem reagálok. – Lehet, hogy Darrow most megroppantotta a bolygónkat, de Atalantia és az apja már évek óta kiszipolyoz bennünket, hogy amit elvesznek, a háborújukba öljék. Magányos érzés, amikor rádöbbensz, hogy hiába a rengeteg dicsőség, azért mindent összevetve apád egy gerinctelen féreg. Nekem elhiheted. A bátyám és a nővérem kiálltak Atalantia ellen, de ők Tükhében voltak, és a vihar… – pillant észak felé, és hagyja elhalni a mondatot. – Apám egymaga nem ellenfél Atalantiának.

– És tőlem mit vársz? Adjak engedélyt, hogy hagyd cserben a hűséges embereinket? Mert arra várhatsz.

– Te cserben hagytad a tieidet. Végignézted, ahogy Héliopoliszba röpítették őket. Még Rhone ti Flaviniust is. Most akkor rám vagy dühös vagy inkább önmagadra?

Igaza van, ő is tudja, én is. De mégis, az elv. Ha még az elvet is feladom, akkor mi marad nekem?

– Talán nem tudlak megállítani. De ha végezni akarsz a Szürkékkel, akkor engem is meg kell ölnöd.

Motyogva kúszik vissza a sziklák közé, a fekhelyére. Nemsokára mélyen alszik. Kalindora kinyitja a szemét. Hallgatózott.

– Majd én őrködöm – suttogja. – Aludj egy kicsit.

35

DARROW

KITARTÁS

Hajnalban arra ébredek, hogy valaki van a szobában. Egy szikár ember közeledik. Nem látom a kezeit, ahogy megáll az ágy végében. De régóta nem alszom már ágyban, még a háború kellős közepén, a saját embereim között sem. A vékony tábori matracomról figyelem, a fürdőszobából, kezem a pisztolyon. Hogy jutott át az őrökön? A tarkójára célzok. Fordultában egy magasban elhaladó hajó fénye világítja meg egy pillanatra az arcát. Fanyarpofa.

Megköszörülöm a torkomat, ő felém fordul, a pisztolyt látva összerezzen.

– Mi az?

– Mutatnék valamit, főnök.

Ilyen mondatok már több ízben is majdnem a vesztemet okozták. Amikor az Intézetben Cassius levitt a folyóhoz, és ledöfött. És amikor Lea belevezetett Antonia kelepcéjébe.

– Mondd el itt.

– Jaj, ne már! Kiben bízol, ha az öreg Pofában nem? – kérdi. A kezdetek óta mellettem áll. Soha nem kért semmit. Soha nem kereste a hírnevet, mint Sevro, nem lett családja, mint Kavicsnak meg Bohócnak. Talán ő hasonlít a legjobban rám. Ő is a háború teremtménye, nem viseli meg annyira. A kezét nyújtja, hogy felsegítsen. Komoran fogadom el.

A Halom sápadt homokkőcsarnokain sápadt lámpa fényénél vezet valahová. A kitárt ablakokon befütyül a tengerről a szél, sós tajték szagát és sirályok rikoltásait hozza magával. Eloson az őrségbe beosztott katonák mellett, belekapaszkodik a köntösükbe, a Votumok festett tekintete alatt csókot lehel az elgyötört, vért köhögő veteránok kopasz feje búbjára a nagy bálteremben, a könyvtárakban és a régi, romlottabb korok emlékeit idéző, kifosztott képtárakban.

A palota hátsó részén megyünk ki, le a kanyargó sziklalépcsőn, amely levisz az ősi tengerpart tövébe. Az ég a napfelkelte ígéretével kezd tompa, fémes sárgába fordulni, de a tenger még az éjszaka sötétjét tükrözi. A dagály keskeny korallpárkányt csapkod, és ahogy a hullám visszahúzódik, feltárul a mélyebben nyüzsgő élet: korallrákocskák és hullámpacsirták cikáznak és menekülnek a vadászó tűzsasok és sirályok csőre elől.

Részecskeágyúk között kávézgató Patkány Légiós katonák őrsége mellett haladunk el. A sereg zöme már alig lézeng, de az én Vörös katonáim, vagyis a Pegazus Légió híján a Patkányok állják a sarat, ők lettek a hadam gerince. Odabiccentünk egymásnak, ők kávéznak tovább, mi folytatjuk az utunkat. A tengerbe köhögő merkúriak lógatják be a botjaikat, és ahogy rajtuk is túljutunk, a fal belső lépcsőjén a lenti kapuhoz ereszkedünk, és kimegyünk az erődítményből a parttal párhuzamosan futó lagúnapartra.

A félhomályból gyülekezet sejlik fel a tengernél. Két csoportból tevődik össze: az egyikben a tengerből kilábalt, vizes nők és férfiak énekelnek fájdalmas Vörös éneket, amit gyerekkoromból ismerek. De nemcsak Vörösök vannak közöttük, hanem mindenféle Szín, vegyes a tömeg. A másik csoportban még többen gyülekeznek, hosszú sorokban várakoznak összetörten és keserű némaságban. Egyenként járulnak a fodrozódó vízben derékig merülő férfihoz. Súg valamit az elébe kuporodónak, ő pedig kinyújtja ökölbe szorított kezét, és ordítással fogadja, ahogy megmártják a vízben. Sokan közülük vakok, és már annyira belebetegedtek a sugárzásba, hogy nincs ellenükre a tengervíz.

Mintha egy álomba pottyantam volna, amely abban a pillanatban megszakad, amint megpillantanak. A dal elhallgat, és csak néznek rám némán. Még a vakok is érzékelik a jelenlétemet. Elszégyellem magamat, hogy rájuk törtem. Csupa Marsról való honfitársam, sokuknak ott van a kezében a hazai talajt őrző üvegcse. Miattam jöttek ide, de már nem érzem, hogy egy volnék közülük. Hirtelen idegennek látom hatalmas végtagjaimat, amelyekkel annyi életet elvettem már. Bárcsak el tudnám rejteni ezt a förtelmes testet, amelyet egy tébolyult faragó aggatott rám, bárcsak megszabadulhatnék tőle, hogy beállhassak közéjük, hogy egy legyek én is a bányából érkezettek sorában, hogy én is áhítattal és bizalommal követhessek valaki mást.

Tisztelgek nekik, és igyekszem távolabb kerülni tőlük.

Fanyarpofa rohanva csatlakozik hozzám.

– Ez meg mi akart lenni? – csattanok fel.

– Azt gondoltam, hogy…

– Hogy áldozni akarok én is? Szerinted mindenképpen látniuk kell, ahogy az Imperátoruk megbocsátásért esdekel?

– Azt nem, csak gondoltam, jólesne neked.

– Az esne jól, ha egyedül lehetnék.

Nem hagy magamra, a Halomba visszamenni viszont nincs indíttatásom. Hogy a szobámban ülve várjam a vezérkar döntését, hogy hallgassam a panaszok és gondok újabb végeérhetetlen áradatát. Nem akarok bezárkózva a feleségemre és a fiamra gondolni. Inkább hosszú léptekkel elindulok előre, dél felé a parton, a bűnbánók csoportját hamar magam mögött hagyom, mert hiába is vágytam volna beállni közéjük, a vezérükre ott nincsen semmi szükség.

Tisztességtelenség lenne elragadni tőlük azt a maradék belém vetett bizalmat, amit még irántam táplálnak.

Egy-két pillanat alatt megfeledkezem mindenről, hogy hol is vagyok tulajdonképpen. Fanyarpofa tisztes távolból követ. Az óceán sóhajtozik mellettem. A víz mentén homoki rákok iszkolnak a tengeribolháktól hemzsegő hínárcsomók között. Megyek, míg egy kisebb dűnéhez nem érek, ez a part legfőbb magaslata a környéken. Errefelé egyre több az Egyenlítő-övi kaurifenyő, amelyek lágyan rázzák lombjukat a könnyű szélben. Fehér és rózsaszín gyökérlábakon vándornimfák állnak a vízben, és előttem, amerre a szem ellát, trópusi szigetvilág pettyezi a tengert. A Szabad Légiók legközelebbi légvédelmi ágyúja épp a városhoz legközelebb esőre lett telepítve. Szabad szemmel is látom a csövén üldögélő madarakat.

A látvány Dél-Pacificát idézi. Valamikor régen Daxo ott, ősi családi birtokuk partján tanította a fiamat homokvárat építeni. Azon a napon jóval több időt töltött Paxszal, mint én, elvitte az erdőbe a vadászokkal, a szoborkertjükben sétálgattak, és tanítgatta neki a különböző madarak énekét, hogy melyiknek mi a neve. Később visszamentek a partra, ahol a dagály már elmosta a homokvárukat. És én mindeközben odabenn kuksoltam, és a haditervet eszeltem ki arra, hogy elhódítsuk Afrikát a Grimmusoktól.

Milyen kár, hogy nem a fiammal időztem inkább.

Úgy tűnik, az élet minden pillanata olyan, mint a homokvár.

Nem létezik elérhető, biztosan bekövetkező, boldog jövő. Nem létezik a Völgy.

Minden semmivé lesz.

Odafenn megvillan a pajzs. A homlokomat ráncolva pillantok hátra Fanyarpofára, sietve mellém üget.

– Baráti rakéták lennének?

A fellegeken túl megpillantom őket. Ahogy zuhog a tűz a magasból. A pajzs már ismét ép és sértetlen, a szerencsétlenül az útjába suhanó madarak holtan zuhannak a mélybe. De a lövedékek bejutottak. Első gondolatom az, hogy elárultak. Csakhogy a lövedékek a tenger felett lassítani kezdenek, a gravitációs mezőjük torzítja körülöttük a levegőt. A víz hatalmas hullámokban csap fel, halakat és egy óriási, ébenfekete tintahalat dob a magasba, aztán elül minden.

Vagy negyvenhat emeletes obeliszkek meredeznek egymás mellett a parton.

A víz bugyborogva hűti őket.

– Ezek meg mik? – néz Fanyarpofa.

– Nagyon olyan, mint a Sugár Művek lopakodóburka.

Unottan vonja fel a szemöldökét:

– Mit szólnál, ha közelebbről is megszagolgatnánk őket, főnök?

– Várjuk meg az erősítést.

– Hű, de kemény csávó vagy! – dobja le a gatyáját és a felsőjét. Már bent is van a vízben. – Mi lett a kalandvággyal? – bukik alá.

– Ó, a picsába! – vetkőzöm le gyorsan én is, és megyek utána.

Mintha a fürdőkádba csobbannék, olyan meleg a víz. Hirtelenfőtt halak lebegnek mellettem, a becsapódott obeliszkek forrósága egy pillanatra mindent felforralt itt. Lebukom az egyik obeliszk tövéhez, mélyen a homokba ágyazódott. Mire a felszínre érek, Fanyarpofa már mászik felfelé a csúszós burkolaton egy szegecshágcsón. Megyek én is utána. Fenn az obeliszk hegyében mintha lenne egy csapóajtó.

– Na, érkezik a lovasság – gúnyolódik Fanyarpofa, ahogy meglátja a pár perccel később Héliopoliszból felénk induló hajókat. A parton már gravMotoros alakok integetnek felénk, mintha ünnepelnének. Az ujjaim sajognak a kapaszkodástól, egész hatalmas testemet kénytelenek tartani. Fanyarpofa menőzik, két ujjal csüggeszkedik egy szegecsen, kitolja magát zászlóba, úgy integet vissza a partra. A hajóknak nem örül.

– Hagyod, hogy a legyek levadásszák a dicsőséget? – ugrat.

Dohogva lendül tovább felfelé. Mire felérünk, egy hajó jóval megelőzte a csapatot, előretört, és egy közeli obeliszk csapóajtajához húz. De Fanyarpofa az első, én néhány másodperccel később futok be sajgó ujjakkal.

Fanyarpofa a mellkasát püfölve vonít, közben a hajó is befékez a közeli obeliszk mellett. Innen is látom Char képét, ahogy keresztet vet ránk.

– Gyalogság! – harsogja Fanyarpofa, és a parton állók vonítással felelnek neki. Int felém, hogy csatlakozzam be, de engem jobban izgat a csapóajtó. A Köztársaság csillaga van ráfestve.

A korábban kihalt trópusi partvidéken hamarosan hemzsegnek a szerelők. A bombakeresők alapos vizsgálatát követően nagy rakodóhajók vontatják ki a partra az obeliszkeket. Fanyarpofával és több száz őrt álló katonával figyeljük, ahogy felnyitják az első csapóajtót. A lövedék oldala hosszan lenyílik, az ajtólapok darabokban hullanak le a földre, alattuk tokok. Ahogy az elsőt kinyitják, több ezer duroÜveg-hengert látunk.

Odabotladozom, térdre rogyok: minden egyes kis hengeren az ezüst szárnyas saru pecsétje, benne pedig egyhavi adagnyi sugárzás elleni orvosság. Harmincnyolc obeliszk érkezett, bennük darabonként több ezer tok, azokban ezernyi orvosságoshenger. Minden henger egy ember élete. A hála árad szét a szívemben, ahogy az üveget érinti az ujjam. Fanyarpofa lehuppan mellém, egy másik tokot nyit fel, benne étel, orvosság, készletek. Hanyatt dobja magát a homokban, hengergőzni kezd, mire a végén úgy néz ki, mint valami porcukorba vont sütemény.

Az árnyékban ülök, amíg a rakományt kipakolják és Héliopoliszba szállítják. Az egyik obeliszkben találtak egy nekem szóló üzenetet. Az ujjaim között tartom az adatCseppet, aktiválom.

– Üdv, férjem! – köszönt kedves mosollyal a feleségem. Megállítom. Az arca a tenyeremben lebeg. Egy percig csak nézem, ízlelgetem, élvezem a hangját, a mosolyát, hogy egy hosszú pillanatig csak rám gondolt, semmi másra. A szélben a fejem felett a pálmalevelek úgy suhognak, mint Babérünnepen a Vörös lányok szoknyái.

Ódzkodva folytatom az üzenet nézését, a feleségem vonásai belekeményednek a nehéz szavakba. Látom a szemében a gondokat, az aggodalmat a fiamért, értem, a Köztársaságért. Másmilyen harcot vív, mint én, de az is harc, és ő is belefáradt már.

– Kénytelen vagyok rövid lenni. Az új ágyúk lőtték ki ezeket a szállítmányokat. Eredetileg nem így akartuk volna elküldeni, de törekvésünket, hogy hajókat menesszünk… gátolják. Hüperiónban és mindenütt másutt is bonyolódik a helyzet. Victra a Marsra ment, Sevro pedig a Szindikátusba vette be magát, amivel bezavart a terveimbe… szokása szerint. Sefi felszívódott, a kimériai bányák megszerzésén ügyeskedik. Bár már nem gondolom, hogy ő volna a Szindikátus Királynője, azt biztosan tudom, hogy a gyerekek nála vannak. Úgy vélem, mellette Pax biztonságban van, ráadásul Victra vissza is vásárolja: hajókat ad cserébe és segédletet nyújt a bányák megszerzésében.

Hihetetlen megkönnyebbülés árad szét bennem. A lunai téboly a fiamat nem érte el, ő nem esett áldozatául. Nem került az ellenségeink kezére. Paxnak nem esik bántódása, mert Valdir inkább meghal, mintsem hagyná, hogy Sefi akár egy ujjal is hozzáérjen.

– Láthatatlan kéz mozgatja a szálakat a háttérben, és okos fejhez tartozik. Atalantiáé vagy talán Atlasé? Valamelyikük a hunyó, vagy esetleg mindketten. Az elméletem összeállt, azt hiszem, kezdem átlátni a tervüket, és hamarosan cselekedni fogok. A jegyzeteimet is elküldöm, hátha azzal a te helyzeteden is könnyítek. És megtalálod a Rendszer jelenlegi állapotát leképező hírszerzési jelentéseket is. De mire megkapod, ez már a kéthetes állapot lesz, csínján bánj velük. Úgy vélem, a győzelmed megadta a kellő lendületet, hogy végre átbillentsem a Szenátust. Mához képest öt nap múlva meglesz a szavazás, és mire megkapod, a flotta már úton lesz felétek, remélhetőleg. Vagy nem. Bárhogy döntsön is a Szenátus, május elsejének éjjelén a Merkúron leszek. Éjfélkor. Ha a szerencse mellénk áll, akkor Uralkodóként. Ha nem, akkor feleségként.

Elhallgat egy pillanatra, majd lágyabban, halkabban folytatja, ez megint a feleségem:

– Gondterhelt vagy, tudom. Azt is, hogy úgy érzed, a Merkúr lesz a sírboltod. És hogy a Köztársaság elhagyott téged, és a tetteid súlya felemészti belső lényegedet. De miattam és a fiadért kérlek, ne csüggedj. Küzdelmünket nem a fegyverekre alapoztuk, hanem ügyünk igazságára és az embertársainkba vetett hitünkre. Higgy az embereidben. Higgy a Köztársaságunkban – mosolyodik el félénken. – Higgy bennem és higgy önmagadban. Tudod, hogy meggyőződésem szerint mindannyian ugyanakkora részben vagyunk fény és árnyék. Tartok tőle, hogy azt gondolod, a te erősséged a sötét oldalból táplálkozik, pedig egy ember értékét nem az adja, hogy mekkora félelmet képes ellenségeiben ébreszteni. Sokkal inkább az, hogy mennyi reményt ad a barátainak. Pont annyi értelme volna Paxtól azt várnom, hogy ne babráljon bele a kargépembe, mint téged arra kérni, hogy változz meg. Tisztában vagyok ezzel. Ezért csak annyit kérek tőled, hogy egy pillanatra se felejtsd el, mit jelentesz nekem, a népednek és a fiadnak. Nem hagytunk cserben. Eljövök érted. És Sevro is jönni fog. Ahogy a Köztársaság is. Addig pedig: kitartás, szerelmem. Kitartás.

– Emlékszel arra a tavaszra a földi Pacificán? – kérdem Thraxát, ahogy a haditanácsba igyekszünk. A vezérkar meghozta a döntést, megfogalmazta üzenetünket Atalantiának. – Daxo homokvárat épített Paxszal a parton. Amikor a dagály elvitte a kastélyt, a fiam zokogott, de a bátyád a térdére ültette, és elmagyarázta neki, hogy az élet ilyen. Hogy az ember épít valamit, ami a következő pillanatban talán megsemmisül. De ez nem jelenti azt, hogy semmi értelme – mondom, és megtorpanok az ajtó előtt. Megütögetem a halántékomat, ahogy Daxo tette akkor Paxszal. – A lényeg, hogy a szépre mindig emlékezz, a csúfat pedig hamar elfelejtsd. Hiányozni fog a bátyád, Thraxa, de nem hagyott el bennünket.

Thraxa mosolytalanul biccent.

– Talán te vagy az egyetlen, akinek a szájából nem csengenek üresen ezek a szavak. De most megmondom, hogy ha Niobét vagy Kavaxot is meggyilkolták, vérbe fojtom egész Lunát.

Azzal kitárja az ajtót, és bemegy.

Az asztalfőn Harnasszosz ül. A székemben. A vezérkar többi tagja az asztal két oldalán. Megállok előttük:

– Jól van. Mi az ábra?

– Sajnálom, Darrow, hogy ilyen sokáig tartott meghoznunk a döntést – kezdi Harnasszosz –, de a helyzet súlyosságára való tekintettel alaposan meg kellett mindent fontolnunk – vezeti be, majd a tisztekre néz. – Mind tudjátok, hogy büszke tagja vagyok a Vox Populinak, és még annál is nagyobb megtiszteltetésnek érzem, hogy Táncos O’Farant a barátomnak nevezhetem. Publius cu Caraval, a Legfőbb Polgár és a Szenátus az ő nevében utasított, hogy vegyem át a hadsereg parancsnokságát, Darrow-t tartóztassam le, és Atalantia feltételei mellett, amelyeket a Szenátus is elfogadott, tegyem le a Társadalom előtt a fegyvert – mondja. A tisztek rezzenetlen arccal hallgatják. – Ezen testület közös megegyezésével megüzentem a válaszunkat Atalantiának a megadási feltételeire: A szarveretest!

– Szarveretest? – kérdezek vissza. Lassan mindenki elvigyorodik.

Az égbolt szíve gigantikusat cuppan. Az erkélyhez rohanok, és épp látom, ahogy a félsziget és a város fölül több eleme is eltűnik a védőpajzsnak. Egy tizedmásodperccel később fényesség vakítja el a világot, azután robaj. Fél percig nem látok semmit. Amikor visszatér a látásom, a részecskeágyúk lüktetésének szellemképében és a távoli hegyek ágyúinak izzásában Atalantia egyik rombolóját látom fenn a bolygó körüli pályán: lángokban áll.

Már kapjuk is a választüzet, és épp időben zárul össze felettünk a pajzs.

Az épület embercsiholta égzengéstől remeg, ahogy visszaballagok a haditanácsba.

– Szarveretest és a részecskeágyúink teljes szívből jövő üdvözletét – dől hátra elégedett vigyorral Harnasszosz. – Úgy vélem, ez átgondolt válasz, és kevés kétséget hagy annak a némbernek a sátáni agyában.

A tisztekre néz, egyenként végigropogtatja ujjperceit.

– Régóta tart ez a háború. Sok olyat láttam, amit soha nem fogok tudni kitörölni az adatbankomból, de olyan álságos színjátékkal, mint ami a Lunán esett, még nem volt dolgom – hajol előre fenyegetően. – A kormányzati rendszerünket megtorpedózták, barátaim. Hőseinket lemészárolták. Uralkodónkat foglyul ejtették – húzódik vicsorgásba a szája. – Én az ilyet nem állhatom. Idegen, ellenséges földön vagyunk, haza kell térnünk, amíg még van hova hazatérnünk.

Feláll a székemből, elébem sétál, kihívón áll meg előttem.

– Abban a székben én nem ülhetek – bök a szék felé. – Nem az én székem. A férfiak és nők ebben a seregben egyként arra esküdtek fel, hogy a marsi Aratót követik, az ő irányítása alatt harcolnak. Az ő vezetésével szabadítottuk fel otthonainkat, az ő vezetésével találtunk ki a sivatagból. Ő fog minket megszabadítani ettől a bolygótól is, és ő visz haza bennünket, hogy rendet vágjon az őrületben, és a fülénél fogva akassza fel Caravalt – szegi fel az állát. – De még ha nem is teszi meg, akkor is ezerszer inkább követem őt a Völgyig, mint hogy elhagyjam, és még százötven évig élhessek ezen a világon.

– A Vox csessze meg – kiáltja Colloway ültében. – Üdv, Arató!

Minden tiszt vele kiált.

Szó nélkül megyek a székemhez. Megállok mellette. Díszes Votum darab, madarakat és ágakat faragtak rá. Eddig fel sem tűnt, hiszen eddig nem jelentett semmit, csak egy bútordarab volt. Leülök, a két karja körülölel, és egy pillanatra lehunyom a szememet, azt képzelem, a feleségem és a fiam karjai szorítanak. Rájuk gondolok. Hiszem, hogy még élnek. Hiszem, hogy visszatérhetek hozzájuk. Ha nem, akkor is hozzájuk fogok igyekezni, amikor elér a halál. Megmarkolom a nyakamban Pax motorkulcsát. Amikor ismét felnézek, a tisztjeimet látom. Csodát várnak tőlem. Ők is a családom: Colloway, Fanyarpofa, Harnasszosz, Thraxa, Rhonna, egytől egyig hozzám tartoznak. Sokukat hagytuk már itt a Merkúrnak: Alexandart, Oriont, Nyelvetlent, Felixet és másokat. Elég volt az áldozatokból. Hazaviszem a családomat. Kitartok.

– Hozzátok ide Glirasztész FőKreátort.

36

LYRIA

ÁLDOZAT

A hideg földön fekszem, mindjárt éhen halok.

Mikor táncoltam utoljára? Mikor forgattak és pörgettek utoljára addig a bátyáim, míg végül kimerülten rogytam össze a porban, hogy csak nézzem a fejem felett kavargó szoknyákat és szalagokat? Az élet ritmusát valaha tényleg a dobok és műszakdudák és csattogó bakancsok adták, amikor a Gamma bányászok hazatértek, ahol teli kancsók várták őket?

Vagy az csak álom volt?

Azt mondták, rabszolgák vagyunk. És valóban azok voltunk, emlékszem. Se olyan ostoba, se olyan magányos nem vagyok, hogy elfelejtettem volna a negyvenévesen öregemberré aszott alakokat vagy a daganattól püffedt gyerekhasakat. Viszont annak a világnak legalább volt értelme, legalábbis addig, amíg azt nem mondták, hogy nincs.

Volt ritmus, amiben élhettem. Volt család, amelyet szerethettem. Volt célunk, amit értettem. De annak a világnak vége, és nem csak az én szememben. Mindenkiében.

A menekülttábor, ahol a családomat a Vörös Ököl felkoncolta, céltalan volt. Hüperiónban nem volt családom, csak az egy szem Liam. Ebben a börtöncellában pedig, ahol fekszem, nincs ritmus, csak a zaj és a fény.

Fény lüktet, emésztően lüktet a cellámban, mint a bányalég, és keskeny vörös szalagokra hasad, olyanra, amilyet a lagalosi legények kötöttek kedvesük hajába a Babérünnepen.

A falak zajt ontanak, így kínoznak. Nem zenét, hanem folyton felerősödő, majd elhaló, hosszúra nyúló és fülsiketítő emberi sikolyokat, karcolnak, mint köröm a sziklát. A dobhártyám belehasad a fülsértő dobolásba. De nem tudom befogni a fülem, mert akkor nincs mivel betakarni a szememet, amikor az éles fény átragyog a bőrön és a húson, hogy látom minden csontomat. Mint egy falevél erezetét.

Mit meg nem tennék, ha újra hallhatnám a szélben susogó leveleket!

Amikor égnek állt minden idegszálam a kunyhónk zsúfoltságától és a sok emberi lény zsivajától, kiültem a dzsungel szélére, és hallgattam a lombok énekét.

Amióta az a Barna ribanc a karomba döfte az injekciós tűt, sem a szelet, sem az erdőt nem hallottam. Utolsó emlékem a hasamat püfölő meleg víz a zuhany alatt. És a hideg kő a hátamban. Azután rám szakadt a sötétség, mintha anyám méhébe csusszantam volna vissza. Róla és a nővéremről álmodtam. Aztán hideg cellában ébredtem, bal szemem lüktetett a fájdalomtól, a fejem majd szétszakadt, a számban epeíz.

Mikor is történt?

Egy hete?

Egy hónapja?

Öt hónapja?

A családomból csak Liam maradt életben. Az apja kedvéért, a nővérem férje, Varon miatt tartottam ki. És a bátyáimért, az imádott Aengusért meg persze a mindig duzzogó és dühös Daganért. Ők azonban mind a hárman a háborúban vannak, ki tudja, talán rég a Völgyben. Ahogy esetleg már Liam is.

Bárcsak őket is látnám álmomban, mint anyámat és a nővéremet. De alig álmodom, elmémet nem nyugtatja alvás, a részleteket szétzilálja a zaj és a fény. Még ha nagy ritkán el is szundítok, olyankor megfordul a gravitáció, a beleim összerándulnak, ahogy a plafonból padló lesz, és én nekicsapódom a fémnek.

A cella hideg és fényesfekete. Tíz lépés minden irányban. Ágy nincs, csak kis gombok, amiket ha megnyomok, kinyílik egy cső szája, ahová pisálhatok. Ügyelni kell, hogy rendesen fölé kuporodjak, különben kegyetlen büdös húgyszag lesz idebenn. A szarral még rosszabb a helyzet, mert ha mellémegy, a kezemmel kell bekotornom, különben beleesem a mocsokba, amikor legközelebb elbóbiskolok.

Már nem kiáltozom a lyukon kifelé, amelyen az ételt adják. Senki sem hallja. Először azt gondoltam, hogy a Julii tehén akar valamit tőlem. De nem. Ez a bosszú. Első és egyetlen látogatásakor alaposan belevéste az agyamba.

Fénynégyszög metsződött a sötétségbe, és egyszer csak ott állt. Volt idő, hogy istennek hittem volna. Valami harcos szűznek apám vad meséiből. De már nem látok benne, bennük semmi romantikusat. Arany haragja kicsinyes. Fényessége bántón érzéketlen a Mars táboraiban és a Hüperiónon tapasztalható szegénység láttán.

De azért elmondtam mindent, amit tudok, hátha akkor józanságra tér. Mindent, amit már az Uralkodónak is. Egy mukkot se felelt, és akkor tudatosult bennem a mélységes igazság: hogy fikarcnyit sem érdekli, amit tudok. Csak amikor négykézláb odakúsztam hozzá, és könyörögtem, hogy engedjen haza, hadd találkozzam Liammel, csak akkor nyitotta szóra dús ajkait.

– Őszintén megmondom, nagy élvezet nekem a lealjasodásod látványa – bugyogtak fel belőle a szavak, mintha valami fekete üst mélyéből fortyognának elő. – Tudom, hogy nem vagy sem Vörös Ököl, sem Gorgó kém. A butaság bűnének is megvannak az áldozatai. Tekintetbe véve, hogy te megfosztottál engem a lányomtól és az unokaöcsémtől, akit saját fiamként szeretek, igazságosnak vélem, ha én is megfosztalak valamitől, méghozzá az ép elmédtől. Tekintsd részemről kegynek, hogy a vak fiúcskát kihagytam ebből. Bár benned is lett volna ennyi tisztesség.

Feltört belőlem a zokogás a nagy megkönnyebbüléstől, hogy Liam valahol távol biztonságban van. Amilyen szánalmas alak vagyok, kérlelni akartam.

– Én nem akartam…

– Nem akartam – utánzott gúnyosan. Ahogy a kezemmel hegyes csizmájához értem, megvillant a szeme: – Többszöri eligazítás és figyelmeztetés dacára engedély nélkül idegen hardvert vittél fel kormányzati hajóra. Vagy gonosz vagy, esetleg óvatlan és hanyag, vagy kötözni való bolond. Most viseld tetteid következményét, ifjú hölgy. Így, ha a szabadságodat nem is kaphatod vissza, legalább a becsületed visszaszerezted. Egy igazi nőnek ennél többre nincs is szüksége.

Aztán a fény kihunyt, és az Arany eltűnt.

Rohantam a záródó ajtóhoz, de elnyelte a fal. Ököllel vertem, üvöltöttem, míg véresre nem dörzsöltem az ökleimet.

Tudtam, hogy soha nem nyílik ki többé.

Zokogva gubbasztottam a földön, úgy nyalogattam sebes kezeimet, mint valami nyomorúságos kutya. Gyűlöltem azt a nőt. Végtelenül gyűlöltem, és közben tudtam, hogy bármire kész lennék, csak megint itt legyen velem, csak valaki itt legyen mellettem…

Amikor a hólyagom feszülni kezdett, magam alá vizeltem. A fejemet se fordítottam arra, amikor kinyílt az ételnyílás, és enni kaptam. Minek?

Mindenki tudja, hogy nincs rettenetesebb egy Julii dühénél.

Sorvadni kezdtem. Sorvadok.

Mióta nem ettem?

Most tényleg pillangók repkednek a cellámban?

Emlékszem Dagan őrült pillantására, miután apa három napon át kereste a bányamélyben. Esküdözött, hogy démonokat látott. Utána már nem volt a régi. Kedves lelke helyébe savanyú másolat lépett.

Én is kezdek megőrülni, ahogy ő? Gondolom.

Ahogy a testem lassan elenyészik, gyötrő démonok fénylenek fel előttem. A sebhelyes képű asszony a Vörös Ököltől, aki a bátyámat fejbe lőtte. A hazug Ephraim, aki tudta jól, hogy a lelkem szétesett, és talpra állított, hogy kihasználhasson. Az Obszidián hóhér, a nő, aki Kavaxot lelőtte. A Barna szuka a tűjével. A karcsú, izzadt, alig férfi fiúk, akik görbe vasakkal verték agyon a családomat és több száz Gamma lány ártatlanságát vették el ezekkel.

A fények tébolyában gúnyolnak.

És elém hordják áldozataikat. A szeretteimet, a testvéreimet, a családomat, a kis vak Liamot, Kavaxot, aki kiemelt bennünket a sárból, és magával hozott a Lunára, aki mosolyt tudott csalni a szegény Liam arcocskájára, miután az anyját a sárba taposták.

Mit tettem, hogy megvédjem őket? Mit tettem, hogy megmentsem őket?

Semmit, csak elrohantam, elbújtam.

A mindent átjáró fény lüktetésében kimerült testem egyre könnyebbé válik, az agyam letisztul, életem falikárpitra szőtt történetté laposodik. Amit valaki más mesél.

Volt a kis Lyria. Csak nézte, ahogy felszabadítják. Csak nézte, ahogy táborba dugják. Mások csak nézték, mint panaszkodik. Csak nézte, ahogy a családja meghal. Csak nézte, ahogy a csúnya, gonosz Hüperión darabokra cincálja és felfalja, aztán kiköpi őt. És nézte, ahogy lassan elrothad egy cellában.

Ennyi volnék? Egy néző? Áldozat?

Szívem repedésein undor szivárog belém.

Hányszor vádoltam az Aratót? Hányszor forgattam a szemem, amikor Vörös Legionáriusok érkeztek a táborba, és csak ontották a híres történeteiket Darrow-ról meg az Előőrsről. Darrow-ról meg a halhatatlan Koboldról. Darrow-ról, a Juliiról, a Valkűrökről és Iliumról. Darrow-ról és a Sakálról meg a Kétszázhetven Napról, amit a megváltónk a szörnyeteg asztalában töltött.

– Második Megszületés, úgy nevezik, kislány – mondta egy ifjú Vörös Legionárius, amikor levette, hogy nem kapom be olyan egyszerűen a csalit, mint a bátyáim. Tenyerét a mellkasára szorította, körbenézett, suttogva folytatta: – Mindenki tudja, köztudott a Marstól a Merkúrig, hogy akkor lett belőle Arató. Akkor lett az emberből valami több. A saját szememmel láttam, Echóvárosban. Van benne valami, nekem elhiheted. Mint egy üvegbe zárt mennydörgés – intett a reménybeli újoncok felé, és hangosabbra váltott: – Ugyanez megvan bennünk is. Minden klánfiban, legyen akár Lambda vagy Gamma, akinek csak Vörös villan a szemében. Lehet, hogy nem nőttünk nagyra, ez ténykérdés. És gazdagok se vagyunk. De bennünk megvan, ami benne is. A harag. Hétszáz éve mennydörög az ereinkben, a vérünkben.

Aznap negyvenöten ajánlották az életüket a Szabad Légiók szolgálatába, köztük az én két bátyám is. Egy sereg bolond, aki istenként imád valami felkapaszkodott Pokolfúrót, akinek Arany felesége és gyereke van. Vagyis már rég nem közülünk való. Őt okoltam, hogy elvette a testvéreimet, hogy menekülttáborba jutottunk. Pedig nem egyetlen ember tehet mindenről. Ő felszabadított bennünket, mi meg csak ültünk a menekülttáborokban, és vártuk, hogy minden mást is elintézzen helyettünk.

Vártunk. Vártunk.

Vártunk, míg a bennünket felemelő történetek hallatán ismét aprónak nem éreztük magunkat, hiszen mi nem hoztuk meg a bátor döntést, amit testvéreink.

Mi nem mentünk el harcolni.

Na, hát baszódjak meg, ha tovább várok. Az én harcom a túlélés.

Amikor legközelebb betolják a műkaját a lyukamba, meghozom a döntést. A testem gyenge, a nadrágom kérgesre száradt az ürüléktől, de kúszni kezdek. Ahogy elérem a tányért, magamba tömöm az ízetlen rost-és fehérjekockákat, és a falból folyó vízzel leöblítem. Aztán megint, az újabb adagot is eltüntetem. Hamar megszűnik a hallucináció, és kezd eltörpülni a magány rettegése, a düh, amit önmagam iránt érzek, hogy ilyen könnyedén kész voltam feladni mindent, fölébe kerekedik.

A kétségbeesés elvette az eszemet. Ahogy tompul bennem a kétség, már aludni is tudok: csíkokat szaggatok le a ruhámból, azzal a szellőzőhöz rögzítem magamat, amikor a padlóra kerülök, és gyorsan elszenderedem. Amikor fordul a gravitáció, a plafonhoz erősítve csüggök alá álmomban, a ruhám az arcomba hullik, a szememet szemkötő fedi.

Az alvás a Völgy maga. Újra eszem. Alszom. Eszem. Alszom. Unatkozni kezdek, és a táncoló fénnyel játszom, kergetem a változó és alakuló fénytüskéket, megpróbálom elkapni a csücskeiket. Ahogy megérintem, az érintésemtől vörösbe vagy lilába fordulnak. Mintázatuk van, mintha kód lenne, csak megfejteni nem tudom.

Egy reggel vagy éjjel vagy délután, ahogy megint a szellőzőhöz igyekszem kötözni magamat, hogy aludjak egyet, egy kis anyagcsomóra leszek figyelmes a szellőzőben. A börtönpapucsom talpából lerágcsált kis gumidarabkából horgot eszkábálok, és azzal kirángatom a rongyot a résből.

Nagy, dőlt betűs írásra esik a fény. A betűk barnák. Vérrel írták.

„Volgának hívnak. Fogoly vagyok, nem tudom, még meddig. Egyedül vagyok?”

Úgy meredek a rongydarabra, mintha ufó lenne. Furcsa bénultság dermeszti az arcomat, ugyanaz az érzés, mint amikor nyolcéves koromban az Omikron Vanna szemen köpött, és apát bádognyalónak nevezte.

Vegytiszta düh.

Ephraim Obszidiánját hívták Volgának. Azt a hüperióni szutykot, aki mellbe lőtte Kavaxot, hogy a bőre a bordáira olvadt. Az öklömbe szorítom a rongyot.

De nem hajítom ki.

A nőből most csak a pillantása ürességére emlékszem, ahogy méregetett a repülőjük hátuljában. Láttam, ahogy darabokra szakad a lelke. Onnan tudom, mert én is ugyanígy éreztem, amikor rájöttem, hogy Ephraim kihasznált, hogy én is az aljassága eszköze voltam.

Volga is ugyanígy járt? Ő is ugyanígy érzi magát? Lehet, hogy nem csak engem használt ki Ephraim Kibaszott Horn? Elképzelhető… de az is elképzelhető, hogy csak szeretnék végre beszélgetni valakivel. Szeretném bebizonyítani végre, hogy élek.

Véresre harapdálom az ujjamat, és letépem a körmöm végét. Azt mártom a vérembe, és írni kezdek vele a rongy másik oldalára: „Lyriának hívnak. Talán emlékszel rám…”

37

EPHRAIM

VÉNUSZ SZÍVE

A Sasfészekben minden bejövő és kimenő kommunikációt letiltottak, csak az Össztörzs legfelsőbb vezetése férhet hozzá a csatornához. Sefi nem akarja, hogy bármi is kiszivárogjon. Vagy azt nem akarja, hogy valami is bejusson, hiszen a holoNet is süket. Több skuggimat elszólította a kötelesség, Freihildet is a Királynő szolgálatába rendelték. Olümpiában terveztek leleplezni valami fontos beszivárgási esetet, de azt elhalasztották, sőt, bevonták mindenki városi engedélyét.

A lehallgatóberendezések miatt Paxszal hangosan fecserészünk, közben a tányérunkon borsószemekkel kommunikálunk. Pax dolgozta ki a kódrendszert. Nemrégen szereztem Xenophóntól rostdrótot, ezt hat borsó jelenti. Pax a tervek alapján elkészítette a hámokat, amiket kértem, ezért kirak kettő szemet, majd másik hetet, hogy megtudja, megkaptam-e már Sefitől a hajót, ami a díjazásom szerint jár nekem. Összenyomom a borsószemeket, vagyis nincs hajó. Egyelőre kockázatos repülni. Még mindig.

Kivágódik az ajtó, Electra robog be.

– Pengearc, nézd, hagytunk neked borsót – mutatok a szétnyomott szemekre a tányéromban. Először azt hiszem, hogy irigy a kis titkos vacsoránkra, de igazából nem foglalkozik velünk, a teraszajtóhoz megy, ki a város fölé. Paxszal értetlenül megyünk utána. A lakosztályomat közrefogó impulzusBuborékon túl valami történik odalenn a városban.

Olümpia félig lerombolt tornyaiban, a kitörött ablakokban gyertya lobog. Az utcákon gyertyatenger hullámzik. És a szél a Tiltott dalt kavarja felénk.

Electra Paxra pillant.

Talán elesett a Merkúr?

Mielőtt még bárki is hangot adhatna a félelmének, ismét kinyílik a szobám ajtaja, majd Ozgard jön ki utánunk a teraszra.

– A Királynő hívat benneteket. Mindnyájatokat.

De nem a trónterembe kísérnek bennünket, hanem ki, a sötét éjszakába, egyenesen egy felfegyverzett katonai hajóra.

– Valakinek valami fingja, skacok? – kérdem beszállás közben. Electra tudomást sem vesz rólam.

Pax a fejét rázza.

– És neked?

– Nekem volna pár ötletem.

– Jupiternek hála a zsoldosért és a szakvéleményéért – csattan fel Electra, de elég gondterheltnek hangzik. A szüleiknek eshetett baja? A Merkúr vagy a Luna vagy valami más került bajba?

A legénységi lakrésznek vagy kantinnak, ahová az útra bennünket zárnak, nincsenek ablakai. Három napig utazunk, minden csontunkban lüktet a vihar előtti csend. Pax naphosszat félálomban leledzik, Ozgarddal meditál. Bizarr imádságokat mormolnak együtt, Electra viszont mindenkit az őrületbe kerget, ahogy csak járkál faltól falig, mint egy ketrecbe zárt macska.

– Ez milyen változata a nagalinak? – kérdem Paxtól az egyik este lefekvéskor. – Nem ismerős.

A fiú Ozgard felé sandít, és amikor látja, hogy alszik, halkan magyarázni kezd.

– Nem nagali, hanem tetkjr. Néhány régi ima fennmaradt. Ozgard a Merkúron, régi templomokban talált rá a töredékekre. És megtanít rájuk. A Sötét Lázadás óta nem beszéli senki az Övön innen.

A Sötét Lázadás legendái régen is keringtek a Légiókban, de csak a részegek meg az összeesküvés-elméletek hívei vették őket komolyan. A Bukást követően azonban a Köztársaság kiadott egy újabb hivatalos történelmet mindarról, amit a Társadalom korábban elhazudott előlünk. Tiszta fikció. És ebből megtudjuk, hogy a Vörösök Lázadása előtt ötszáz évvel az Obszidiánok is kis híján megdöntötték a Társadalmat. Az ő lázadásukat egy Kuthul királynak nevezett árnyalak vezette. Persze Pax minden apró részletet kínos aprólékossággal mesél el.

– Az Aranyak soha nem voltak nagyvonalú legyőzők. A peithói csatát követő népirtás nem egyszerűen tömeges kivégzéseket jelentett, hanem teljes társadalmi és kulturális újratervezést. Egy vad faj megszelídítése és sokkal… kiszámíthatóbbá alakítása volt a cél. Bevezették a technofóbiát és egyéb lényegi változtatásokat. Mindenek Atyját Mindenek Anyjává módosították. A mongol társadalmi szerkezet helyébe északi került. A patriarchátust matriarchátus váltotta fel, pont ellenkező irányú megosztottsági protokollt léptettek életbe, mint a Vörösöknél.

Viszketegség tör rám.

– És te már beszéled a nyelvüket. Ez tutira rossz ómen.

– Anyám néhány elrugaszkodottabb tanácsadója szerint a varégák beszélik – mosolyog. Teljesen magával ragadta a téma. – Legalábbis akadnak olyanok is köztük.

– Ők nem szimplán seggfejek, akik a jégtörzsekből nem esküdtek fel Sefire?

– Ők is, persze. De a kommunikációjuk elég furcsa. Beszélnek például egy központi alakról, egy bizonyos Volsung Fáról, vagyis „Volsungról, aki Elvesz”, aki a királyuk. Vagy olyasmi – magyarázza, majd egy pillanatra elhallgat, mert Ozgard mocorog álmában, motyog magában, de aztán alszik tovább. Pax még halkabbra fogja: – Az van, hogy a Sötét Lázadás nem minden vezérét fogták el.

– Istenek – nyögök fel –, most aztán már úgy beszélsz, mint egy részeg Legionárius.

– Csss. Tényleg igaz. Voltak, akik az Övben rejtőztek el, másokat a Neptunuszig üldöztek, és ott semmisítették meg a flottájukat. Úgy hírlett, hogy az utolsó szálig összevadászták az összes szétszóródott lázadót, és megölték őket. Csakhogy… Octarius au Lune hatalomra jutása előtt nagyjából száz évvel a Kuiper-övben elkezdtek eltünedezni a hajók. Egyszerűen felszívódtak. Az általános következtetés kimondta, hogy vagy a pilóta hibázott, vagy a körülmények miatt tönkrement a felszerelés. De aztán egy hajónak sikerült megszöknie.

– Igen? Folytasd.

– Most akkor mégse vagyok részeg Legionárius?

– Pax.

– A mesterséges gravitáció kihagyásáról, fénykimaradásról számoltak be, és hogy zajokat hallottak kívülről, a burkolat felől. Később mindenféle hegesztésnyomokat találtak a burkon. Gyémántfúró nyomait.

– Kísérteties.

– Csak Octarius idején láttak ténylegesen is Kuiper Obszidiánt. Akkor terjedt el a varéga elnevezés. Eleinte nem sokat törődtek velük. Az általános információk nomád vándor-jégbányászoknak mondták őket, akik a föld alatt élnek elszórtan, a törzsi dinamikájuk pedig töredékes. Úgy tűnik, még néhány faragót is magukkal vittek. Azt beszélték, hogy a bőrük vörös, feltehetően valami genetikai módosításnak köszönhetően, és a deinococcus radiodurans baktériumnak is van köze hozzá. Ez egy extremofil baktérium, ami ellenáll az űrbéli sugárzásnak, a kiszáradásnak, a hidegnek, a vákuumnak. Idővel, és ez már Octavia uralkodása alatt vagy kicsit korábban alakult így, egyre merészebbé váltak, kedvük szerint kalózkodtak. Octavia nagyjából tizenöt éve, a lánya halála után nem sokkal a Rettegés Lovagját menesztette a Kuiper-övbe küldetésre, mert a Plútó terraformálását egyre vészterhesebben fenyegették a kalózok.

– Miért nem egyszerűen a Kard Ármádiát küldte oda, hogy egyszer s mindenkorra kiirtsák őket? Az nem állt volna távol a természetétől.

– Ár-érték arány – mondja, és a buta képem láttán kicsit felhúzza magát. – Van, hogy megrémiszt, hogy az emberek mennyire kevéssé törődnek a galaxisnak azon aprócska szegletével, ahol élnek. A Föld egy CsE-re van a Naptól. A Neptunusz harmincra. A Kuiper-öv ötvenre. Hússzor szélesebb és nagyjából kétszázszor olyan tömegű, mint a belső Öv. Moira számításai szerint a Kard Ármádiának durván ötezer évébe telt volna a Kuiper felét átkutatni. És Octaviának épp sürgősebb volt más. De térjünk vissza a Rettegés Lovagjára. Egy év után jelentette, hogy a helyzete tarthatatlan. Lépre csalták, és két hajója híján a teljes serege megsemmisült. Octavia azt az utasítást adta neki, hogy amíg a küldetést nem végezte be, teljes rádiócsendben cselekedjen. Ez kivégzéssel volt egyenlő, de a Rettegés hét éve mégis visszatért. Nagyjából ugyanebben az időben kezdték a mélyűri bányászok rebesgetni, hogy a varégák egy közös vezető alatt egyesültek. Valami idegent követtek, akit Volsungnak hívtak. Azaz a „Férfi, Aki az Ürességben Jár”. De persze az Övvel kötött egyezségünk miatt nehézkes volna vizsgálódásokat folytatni.

– De miféle idegent? – kérdi váratlanul Electra. Az Ozgard feletti ágyáról végighallgatta a történetet. Pszichopata kis szemei csak úgy csillognak a gonosz, rézbőrű, messzividéki Obszidián gyilkos hadurak gondolatára.

Pax megvonja a vállát.

– Mondjuk az egyiküket, akit a Rettegés segített hatalomra kerülni. Lehet, hogy csak a fordítás félrevezető. De az is elképzelhető, hogy miután Atlas olyan csúnyán csapdába került, meghúzta magát tíz éven át. Bárhogy legyen is, elég elképzelhetetlen gondolat, hogy a terrai meg a marsi elcsatangolt és martalócnak állt Obszidiánoknak bármi közük is legyen ehhez a Volsung Fához meg az igazi varégákhoz. Évekre vannak innen a hajóikkal. Az emberek egyszerűen imádják a nagy legendákat, ezért aggatták rájuk az adott nevet. De persze az embernek szöget üt a fejébe, hogy mi van, ha mégis találkoztak rég elveszettnek hitt testvéreikkel. Mi van, ha összejátszanak, és Volsung Fá nemcsak azokat a messzeségben élő Obszidiánokat vezeti, hanem az itteni kalóz népségeket is?

Electra elnyúlik az ágyán, nyilván mihamarabb szeretne az ürességen túli rémálmokba belemerülni. Én is eldőlök, de az elmém zakatol.

– Nem vagy egy nagy esti mesélő – jegyzem meg Paxnak.

– Bocs. Legközelebb a klón Szophoklészről mesélek, aki olyan nemes teremtmény, hogy még a halált is ki tudta cselezni – fordul a fal felé. Egy ideig még nem jön álom a szememre, csak fekszem az oldalamon. Ozgard bámul bele az arcomba a szemközti priccsről. A szeme két fekete tükör. Ő is mindent hallott.

A negyedik napon a landoló motorok robaja és remegése tölti be a hajót. Fémburkolathoz csattanunk, azután érzem egy jóval nagyobb hajó gravitációs húzóerejét.

– Megjöttünk a flottájukhoz – találgat Electra. Pax a fejét csóválja, de nem javítja ki. Gőzöm sincs, hogy rakta össze, de egyedül az ő képén nem látszik meglepetés, amikor egy régi, barokk sétahajó VIP-hangárjába szállunk át.

Több ezer vérvitéz készülődik harcra a hangárban. Még csak nem is ismerősek Olümpiából, hiszen nem is Olümpiából valók. Ezek itt első csapattestekből érkezett, frontharcos nagyöregek, Darrow háborúinak veteránjai, akiknek a bőre még perzselt a Merkúr klímájától. Rongyos relikviákkal kocognak fel-alá, ezeket a törzseket maga Sefi szervezte Légiókká: a Jégvarjak, a Viharlovasok és a Feketeszívek ők. Pax csak nézi apja néhai katonáit. A Merkúron volna a helyük vagy legalábbis a Földön a harci kaszárnyáikban, ahová hazarendelte őket a Köztársaság. De ők mégis itt vannak, és azt hiszem, sejtem is, hogy miért.

– Horn! – kiált oda nekem Freihild, aki tíz másik társával egy gigászi korall boltív alatt várakozik. Felettük arany betűkkel a felirat: Vénusz Szíve. Hát, ja, rémlett rendesen a dizájn. Réges-régi luxushajó.

– Aha, szóval ide osontatok el – kérdezem, amikor odaterelnek hozzájuk.

– Felkészültünk az érkezésedre, uram – közli az Ozgardtól ellesett görbe mosollyal Freihild.

– És a többi skuggi? – érdeklődöm, de csak megvonja a vállát.

– Jöjj, Királynőnk már vár.

Túlságosan is ismerős ez a hajó. Azt hittem, rég megsemmisült már a háborúkban. Közben meg él és virul, csak mintha tudathasadásos lenne. A rég kifosztott folyosókon bokáig áll a dzsuva. A termekbe és fürdőkbe nyíló automatikus ajtók ötletszerűen nyílnak és csukódnak. A fények kialszanak, felvillannak megint, a klíma pedig szélsőséges, egyszer jéghideg van, a következő pillanatban pedig dzsungelforróság. És az Obszidiánok tábori ágyai, matracai tarkállanak mindenfelé ételhordó kocsik és fegyverkupacok között. És mindent ellep és beborít a Merkúr pora, szivárog a felszerelésükből, a hajómotorokból, a szellőzőből és még a bakancsokból is.

Így csempészte hát ide Sefi a Köztársaság orra előtt a hadereje javát. Egyenesen idejöttek, amikor a Szenátus a Merkúrtól visszarendelte a flotta felét. Pax és Electra megvetően méregeti őket, jó nagy slamasztikában hagyták az Aratót.

Egyedi gravLiften hagyjuk el a VIP-helyiséget: a lift kapszulája egy akvárium belsejében száguld a hajó szívébe. Valaha a turisták gyönyörködhettek itt a Vénusz víz alatti csodáiban. Mostanra az üvegre kagyló és alga rakódott vastagon. Gondozók híján felborult a belső egyensúly, és a zárt, víz alatti rendszerben a ragadozók vették át az uralmat. Korallzátonyok alatt lapulnak, a szűretlen és mocskos homokból lesnek. Ozgard diót nyammogva figyeli, ahogy az árnyékból előcsap egy ébenfekete polipkar.

Nagaliul motyog valami tiszteletteljes szöveget, a szeme boldogan kerekedik el, és úgy mutatja a gyerekeknek a sajátos alakzatokat.

– Erősek ütközete. Eszik egymást. Hamarosan egy marad… – mered a víz mélyébe, és szinte énekli a sajátos nyelven zengzetes szót: – …győzedelmes.

Össztörzs-egyenruhám varrását piszkálgatom.

– Aztán meg éhen pusztul. Vagy önmagát zabálja fel. Az egy királyságának királya – mondom. Mind rám merednek. Ozgard és Electra bosszankodnak, Freihild jól mulat. Pax azonban érti, mire gondolok.

A felsőbb szint sincs az akváriumnál jobb színben.

A nagy központi átrium, ahol elvileg turistáknak kellene az éttermekhez, tánctermekhez és egyéb szórakoztatóhelyiségekhez sorban állniuk, szellemtanyává silányult. Mintha valami csodás vacsoratársaság ült volna össze, evett-ivott és tudatában bájosan módosult volna, amikor egyszer csak egytől egyig eltűntek a semmiben. Csak a poharak maradtak utánuk az asztalokon, és a félig elmesélt viccek kongó emléke. Jéghideg van. A folyosókon mennydörgés dübörög. Itt is, ott is megreccsen valamelyik döglött hangosbeszélő.

– Visszhang csapdájába szorultak – közli áhítattal Ozgard.

Ahogy én is.

Vagy másfél évtizede repkedtem egy hónapig tartó körutazáson ezen a hajón a Vénusz körül. Ezeken a tengertajtékzöld szőnyegeken jártam, kezemben martini és menő füstpálca, a zsebeimet lehúzta a zseton, amit az elképedt Ezüstöktől nyertem el, akik azóta sem tértek napirendre afölött, hogy egy Szürke képes volt megverni őket. A Karachi gyakran alázza le azokat, akik megszokták, hogy egész paklival hazardírozzák végig az életet.

Félévnyi fizetésembe fájt, hogy a felsőSzínekhez törleszkedjem, de Trigg belement, nem bánta, hogy megjátszom magamat. Felkapaszkodott kis hülye voltam, akinek mindennél fontosabb volt, hogy megmutassa, költeni ő is ugyanúgy tud. Trigg aztán mindent megtett, hogy én jól érezzem magamat. De tényleg. Az első éjjelt vénuszi dallamokra táncoltuk át, de aztán fokozatosan magába fordult, és a végén már ki se jött a szobánkból és csak a híreket figyelte.

Világos, hogy az Obszidiánok is azt látják, amit akkor ő.

Hogy mi hogy iszogattunk, míg ők halálra fagytak, öldököltek, és egy újabb megért év reményében az isteneknek adták legjobb fiaikat. Hogy a Szürke Légiók hogy sorakoztak fel fegyelmezetten, és hogy csattantak az ő nyakörvükön lánc gyanánt. Szürkék. Magunkban mennyire törékenyek vagyunk. És ha összekarolunk, áthatolhatatlanná és leverhetetlenné válunk.

Milyen rég volt már!

Ozgard óvatosan lépked, a szeme ide-oda villan. Fél. Freihild otthonosabban mozog, őt nem béklyózzák babonák.

– Mi történt itt? – kérdem.

– Háború – feleli Freihild. – Arész Fiai akhlüsz-9 gázt fújtak be ide évek előtte. Elhagyták hajót, Tintába ellebegtek. Fosztogatók, kalózok, rablók járnak ide. Idő telik. Királynő szolgái megtalálják, hasznukra fordítják a törzsért régi hajót.

– Nekem inkább Gorgó tettnek tűnik, mint Arész Fiainak – jegyzi meg Electra.

– Minden fa terem rossz gyümölcs – vonja meg a vállát Freihild. – Némelyik véres rügyet hajt.

– A Vörös Ököl volt, vagy annak egy korai formációja – szűri le Pax. – Arész egyik legveszettebb katonája, Harmony szervezte össze a radikális vonalat azokból, akik szerint az, hogy Arész Arany származású lett volna, csak az én anyám propagandája. Azt állítják, hogy anyám bátyja ölte meg Arészt, aki igazából Narol volt, apám bácsikája, nem pedig Electra nagyapja.

– Elég elcseszett egy családotok van nektek – mérem végig a két kölyköt.

– Olyasmi – bólint rá egyikük azért kissé meghökkenten.

Mire elérünk a Szív jobb oldali Színháztermének rokokó bejáratához, szétfagyok teljesen, ráadásul kísértetek szaladgálnak a lelkemben.

Megyünk Freihild nyomában a lerobbant terembe. Szoprán ária dallama erősödik. Aztán a színpadon lévő csillagok alatt, egy elefántcsont szirén tövében meglátjuk a képtelenül vékony Lilát, a kislány színe olyan, mint az eső áztatta aszfalt, nyaka kábé kétszer olyan hosszú, mint az enyém. A terem csupa penészzöld selyemben susog, csak elöl, a legelső sorban mutatkozik benne élet. Oda tartunk mi is, és mintha minden lépéssel valami álomba gyalogolnék bele.

A Valkűrök Királynője Wagnert hallgat.

Ha nem volna olyan rohadtul kísérteties, akkor tele pofával röhögnék. Királynőjük mögött tucatnyi veterán Valkűr heverészik szétszórtan a sorok közt, Valdir a padlón elnyúlva, túlzottan is unottan ásít fel Freihildre. Az leplezi mosolyát. Xenophón több sorral hátrébb ücsörög merev háttal.

A színpadon a zsiráfnyakú Izolda szeretője, Trisztán testét öleli kétségbeesetten. A hang megtörik. A szoprán recsegni kezd, eltorzul, aztán semmivé foszlik.

Hologram.

Sefi Rózsaszínje, Amel rohan fel a színpadra, a kargépét kopogtatva.

– Sérült a program, felség.

Sefi egy legyintéssel elintézi, majd fejét megbiccenti irányomban, és int, hogy üljünk le.

– Legyetek üdvözölve a Vénusz Szívén – kezdi. – Épp időben érkeztetek, kezdődik az előadás – majd int Amelnek, aki hirtelen összezavarodik a színpad közepén. – Amel, mielőtt megöltem gazdáját, az Afrodité-Háznál szolgált kurtizánként. A gyönyör kútja volt csupán, amelyből ügyfelei kedvükre meríthettek. Megmerítkeztek benne, kiélvezték. De a kút kezdett kifogyni. Az öregség mindannyiunkhoz bekopogtat – sandít a homlokát ráncoló Valdirra, majd visszafordul Amelhez. – Az Ezüstök ezt csökkenő határhaszonnak nevezik. Hamarosan haszontalanná vált volna. Én a hűségéért cserébe aetát kínáltam neki. Évi százezer pénzt adok fizetésképpen. Kevesebbet annál, mint amennyit egy hasonló származású kurva egy lunai bordélyban megkeres, de többet, mint amennyit tíz hegesztőmunkás. Igazságosnak érzed ezt, Amel? Hogy egy kurvánál kevesebbet, de egy hegesztőnél többet keresel?

– Igen, felség – feleli a Rózsaszín, aki, ha ideges is, remekül leplezi. Én viszont megérzem, ahogy az árnyak meglebbentik a színpadon a szárnyaikat. Skuggik. Freihildet is váratlanul éri.

– Hiányzik, amikor még kurva voltál? – kérdi Sefi.

– Nem, felség.

– Jó. Örülök, hogy örülsz, Amel – mosolyog Sefi. – Akadnak, akik szerint a Rózsaszínekben nem lehet megbízni. A népem szerint, ha a törzs gyenge, a szellem is megrohad – folytatja, de már Valdirt nézi, nem Amelt. – Csak rohad és rohad, mígnem a rothadása mérgezővé válik. Te mit gondolsz erről, Mr. Horn?

– Ismerek olyat, akire igaz – felelem óvatosan.

– És ti, gyermekek, mit gondoltok? – fordítja most el a tekintetét Valdirról.

– A szellem képzelt entitás, amelyet a haláltól való félelmünk alkotott meg – feleli Pax.

Electra csak megrántja a vállát.

– Csatlakozom az előttem szólóhoz.

– Amel! – néz megint a színpadra Sefi. – Rothadtnak érzed magad belül?

– Nem, felség. A rothadást, amelyet Arany gazdám bocsátott szellememre, elmosta a vére, amit asztalára ontottál, és gyermekeik vére, kiket kardélre hánytál. Te vagy az én Megszabadítóm.

– Fejezd hát be nekem az éneket, Amel – sóhajt nagyot Sefi.

– Parancsolsz? – pislog a Rózsaszín.

– Énekeld végig a dalt. Tudom, hogy képes vagy rá.

Ahogy a skuggik előlépnek a takarásból, Amel összerezzen. Gudkind vezeti őket. Freihild értetlenül pillant Valdirra. Amel háta meggörnyed, lassan énekelni kezd. A hangja nem olyan ékes, mint a Liláé volt, de tisztán cseng. A skuggik körbejárnak a színpadon, és lángra lobbantják a halmokba rakott díszleteket. A lángok magasra csapnak a faácsolmányokon, és a Rózsaszín hangja elcsuklik a félelemtől.

Dühös tekintete Ozgardra villan.

– Nem tudom, mit mondott neked az őrült, de megtisztítottál engem. És csakis téged szolgállak.

– Amel hűséges – tiltakozik most már Valdir is. – Ne hagyd, hogy az őrült félrevezessen – mereszti ő is a szemét a sámánra, mintha tényleg ő konspirált volna.

Amelen úrrá lesz a rettegés.

– Nem árultalak el, Királynőm, becsületemre mondom!

– Becsületből férfinak alig, kurvának pedig semennyi sincsen – feleli Sefi.

A Rózsaszín minden ízében reszket. A szoprán holója visszatér és átveszi a dalt Ameltől, akit Gudkind és a többi skuggi darabokra szaggat. Döbbenten nézem, ahogy a szépséges férfi testrészeit a lángokba hajítják.

Fekete füst gomolyog.

Égő emberhússzag tölti meg az operát. Ledermedek. Fogalmam sincs, kinek szólt ez az előadás. Valdirnak és Freihildnek címezte a Királynő, hogy tudják, a skuggik hozzá hűek? Fény derült volna a titkukra? Ők is hamarosan mennek Amel után? A gyerekek néma csendben várnak. Ha Sefi az Obszidián erkölcsökből ad nekik leckét, hát jól csinálja.

– A népem úgy nevezi, rahgschni – morogja felém Sefi –, de a Közös Nyelvben nincs megfelelője. Nagyjából annyit tesz, hogy a bánat, amit az ember a reggeli friss havat látva érez, mert tudja, hogy szépsége múlékony – magyarázza, majd ismét a tűz felé fordul. A lángok ott vibrálnak feketén a szemében. – Az Uralkodó halott.

Elhűl bennem a vér. Hát ezért hullámzott az a gyertyatenger Olümpiában, és ezért blokkoltak minden kommunikációt a Sasfészekben. Pax meg sem rezzen, Electra pattan fel.

– Mi van?

– Felkoncolta a tömeg a Szenátusban a Szenátoraimmal együtt – mered Sefi a lángokba. – Ez volt a jel az államcsínyre. Pár pillanatra rá a Mars FőKormányzóját a saját komornyikja lőtte főbe égeai szentélyében. Sevrót a Földön fogták el, a Vonítókat halomra ölték. Több mint egytucatnyival végeztek. Szívemnek lángja, Valdir, azt mondod, Amel hű volt hozzám. Csakhogy a mélyűrből kapott kódolt üzeneteket, méghozzá Arany forrásból. A többiekkel együtt engem is meg akartak gyilkolni.

– Amel nem. Amel hű volt – erősködik Valdir.

– Régóta érzem, hogy ingott szelleme – jelenti ki Ozgard.

– Te dagadt sátán – ordítja Valdir. – Te leszel mindannyiunk veszte. Legközelebb talán majd engem érzel, hogy ing szellemem. Ismerlek, kígyó. A véred hideg, a tűzhöz kuporodsz.

– Ostoba volnék, szívemnek lángja? – néz rá Sefi. – Hogy csak a sámán érzékei mentén cselekszem? Hogy bábuként lehet mozgatni? Xenophón hívta fel erre a figyelmemet, nem Ozgard – vágja a szemébe, mire Valdir haragja láthatóan csitul. Könnyed pillantást vet a Fehérre. – Amel egy ideje információkat juttatott el arra a távoli állomásra az űrben, az Arany gazdáinak. Az étrendemet és a kedvenc boraimat is elárulta nekik. Találtunk nála egy mérgezett üveget. Sok éve szolgált már. De belül rothadt volt.

Valdir elhallgat, bár nem meggyőződésből. Persze Xenophón szava jóval többet jelent számára, mint Ozgardé.

Ahogy Sefi engem méreget, lehet, hogy én leszek a következő a lángok között. Nagytakarítást csap a kislány.

Hosszan fürkészi az arcomat, végül továbbsuhan a pillantása, a még mindig álló Electrára néz.

– Ki tette? – kérdi a kislány. – Hogy tudta a tömeg megölni Virginia au Augustust? És apám életben van? Beszélj!

– Nem tudjuk – feleli Xenophón –, de úgy tűnik, Publius cu Caraval volt a csíny eszmei szerzője és legfőbb kivitelezője, vele szövetkezett össze Zan FőImperátor és a kormányzat néhány Vox tagja. Niobé au Telemanus tájékoztatott bennünket, ő jelenleg az Ekliptikus Flottával a Luna ellen hajózik, hogy az Uralkodó visszahelyezését követelje. De hogy ő életben van-e, azt nem tudjuk.

– Még hogy Publius?! – képed el Electra. – Az a gyáva kis szar? Kizárt. Még Zannal a háta mögött sincs benne elég mersz ehhez.

– Nagy valószínűséggel Atalantia bábuja – bólint Sefi. Pax ekkor adja fel, botladozva emelkedik fel a székből, és rohan ki az operából. Electra dühödten néz Sefire.

– Mióta tudjátok? Három napja? Te jégszívű ribanc!

– A világ kemény – bólint Sefi. – Neki is annak kell lennie.

– Te gyengítetted meg, amikor eljöttél – támad neki Electra. – Magára hagytad őket. A te hibád, és te is tudod. Pax is tudja. Mind kurvára tudjuk.

– A te anyád is meggyengítette.

Erre Electra összerezzen, majd Pax után viharzik. Sefi feje lendül, Ozgard pedig máris a gyerekek nyomába ered. Valdir mélységes szomorúsággal néz utánuk, nem egyszerű harcos ő, annál jóval bonyolultabb a lelke. A Darrow iránt érzett hűsége parttalan lehet, szóval nagy az esély, hogy igazából Sefi itt a hunyó.

– Nem lett volna muszáj pont így – jegyzem meg.

– Nem azért hoztalak ide, Mr. Horn, hogy a gyerekeket dajkáld és engem kioktass. Első találkozásunkkor azt kérdezted, mit fizet Julii az elsőszülöttéért. Ma elmondom. Információval és ércszállító hajókkal fizetett, amikkel a seregemet szállíthatom.

Sefi intésére Xenophón lép elő, és egy holót dob fel a tágas színpadra Amel halotti máglyája elé. Aprócska pötty bomlik ki alaprajzzá, mint egy medúza. A pillantásom felméri, az agyam megfejti, elemzi és visszabontja a barokkos labirintust, és már látom a sok száz kis létesítményt, ügyesen kialakított halálcsapdát, föld alatti bunkereket. Nem, azok nem bunkerek. A Zé-adagolómért nyúlnék.

– Igazam volt. Újabb háborút robbant ki felséged.

– Nem, én lezárom a háborút. A Köztársaság nem bírja el a saját súlyát, összeroppan. Az Obszidiánok nem rekedhetnek a romjai alá. Ez itt a kimériai héliumbányák alaprajza. Amikor Virginia a Hajnaltrónra ült, még haboztam. De már elszállt belőlem minden bizonytalanság. Lecsapunk – húzódik mosolyra a Királynő szája. A jeges külső alatt forrón és fényesen izzik a pokoli belső. – A birodalmak vére a hélium, Horn. Aki afelett rendelkezik, az rendelkezik a sors felett. És én kezemben fogom tartani a sorsunkat. Egy hét alatt bevesszük Kiméria bányáit, a kontinens lesz a hazánk. És a skuggijaidat is teszteljük.

– Még nem állnak készen – pillant aggodalmasan Valdir Freihildre. – A haditervem megszerzi neked…

Sefi a magasba emeli a kezét.

– Te bolygókat roppantasz össze, Valdir. De nekem nem egy megroppant Mars kell. Ez a mi végső menedékünk. Azt akarom, hogy a Mars a védelmezőjeként, Hatalmas Anyjaként fogadjon engem. Azt akarom, Mr. Horn, hogy a védelmi rácsok meggyengüljenek. Készen állnak a skuggijaid?

Orromban Amel húsának égett szagával Freihildre nézek, aki hátborzongató mosolyra húzza a száját.

– Ja, hozni fogják a mocskos kis játszmát. A világoknak meg már így is annyi.

38

LYSANDER

LÁTHATÁR

Fáradtabban ébredek, mint ahogy elaludtam. Még sötét van. A katonák csendesen szedelődzködnek egy újabb meneteléssel töltött nap előtt. Felülök, a gyomrom összerándul a fájdalomtól. Az arcom leesik, elfertőződött. Láz és rettegés szállta meg álmaimat. Volt megint a szék, az ajtó, megint az árnyak és a nevetés a másik oldalról. Fogalmam sincs, hogy álljak talpra.

Némán indulunk el a hűvös sötétben. Kalindora mellettem halad, mindig közém és Cicero közé helyezkedik. Hiába olyan súlyos az ő sebesülése is, az oldalán biztonságban érzem magam. Ahogy a nap a látóhatár fölé kúszik, halkan verseket mormol:

A holtak mik hát, hogy véled? Por és agyag, mondod, Mi más? Utolsó órára száll a nap

Nézd nyugaton, a ragyogó párák íve Mily gyönyörű, a kimondhatatlan fények Mélységes boldogsága

Míg nekem talán egyetlen vigaszom maradt Láncaim végtelen kocogása léptemmel Magam zenéje, magam csapom.

A szavakba kapaszkodom, és menetelek, csakhogy kezd egyre melegebb lenni, a nap a hegyek fölé ér. Amikor már azt érzem, hogy kész, több lépés nem megy, Kalindora a derekamra teszi a kezét, megtámaszt, továbbsegít. Mindig készen áll, és a végén már hiányzik, amikor nincs a hátamon az a kéz.

Egyre csak haladunk előre a nappal együtt, míg végül dél körül megállunk inni.

– Senki se mozduljon – szólal meg Cicero. A hangja feszült, mindenki első szóra teszi, amit mond. Lassan egy kaktusz tövében ásító méretes lyukra mutat. – Ha kedves az életetek, hátra.

Jó százméternyire eltávolodunk a kaktusztól, és egy másik hasonlóan sárga növény keskeny árnyékában rogyunk le fújni egyet.

– Mi volt az? – kérdezem meg mindannyiunk nevében.

– Hüdraverem – feleli. – Lakói napvérekre vadásznak, finom kis előétel lehettünk volna nekik.

Egy távolabbi kaktuszhoz megy, a rügyeket vizsgálgatja. Mellettem Kalindora guggol a porban, kelet felé kémlel. Egy bombázó roncsa hever a sivatagban pár kilométernyire arrafelé. A Szürkék egy része a kaktuszokból próbál valamicske vizet kifacsarni, de a vihar annyira szétgyötörte a növényzetet, hogy szinte hiába kaszabolják a húsos pozsgásokat, nem sok vizet adnak. Nem éri meg a fáradtságot. Egy nyeletnyi vizet veszek a számba, több nem jut.

– Igyál még egy kortyot – figyelmeztet Kalindora. – Az égési sérülés lemeríti a szervezetet.

Nem mintha ő sokkal jobb bőrben lenne.

– Nem jut már több.

– Igyál. Bármikor találhatunk innivalót, akár abban a roncsban is. De ha meghalsz, akkor már hiába találunk vizet – nógat, és a számhoz tolja a kulacsot. Lenyelek még egy nagy kortyot. Csak most ül le mellém, és nyújtja ki hosszú lábait a homokban. Az ő thermoBőre is vastagon mészporos, lassan mindannyian átváltozunk a sivataggá.

– „A fájdalom, ha új még, elragad. Élőlénynek nyűglődni nem való.”

Kalindora csak mosolyog, ahogy szavalok.

– Látom, még mindig szereted Shelley-t. Eltereli a figyelmedet?

– Nem – feleli. – Csak úgy gondolom, senki se menjen úgy a halálba, hogy utoljára még nem gondolt versekkel – válaszolja lassan, de hogy rám gondol-e vagy önmagára, az nem derül ki. – Egy forró teát fogok inni – toldja meg váratlanul.

– Hogy?

– Amikor majd visszaértünk. Hideg fürdőt veszek és forró teát iszom hozzá. És te?

– Én opóralevet vodkával.

– Opóralevet vodkával? – hunyorog, mintha ebben valami komoly mögöttes üzenet lenne. – Miért?

– Fogalmam sincs. Még soha életemben nem ittam – vonok vállat. Már végképp nem érti. – Octavia egyszer azt mesélte, hogy amikor elérte azt, hogy elég volt rágondolnia egy ételre, és már érezte is az ízét, akkor kezdte igazán uralni a Szellem Szemét.

– Na, hát azt én is meg tudom csinálni – vágja rá. – Csak figyelj. Por – mondja, és megnyalja az ujja hegyét. – Istenek, a tökéletes illúzió.

Az égett arcommal nem tudok mosolyogni.

– Milyen? Mármint a Szellem Szeme – kérdi.

– Nehéz elmagyarázni – nyögök, de látom, várja, hogy megkíséreljem. – Tapasztaltál már meg olyan pillanatot, amikor egyszerűen tudtad, hogy nem hibázhatsz? Amikor minden lelassul, csak te maradsz változatlan? Mintha te volnál a gravitáció, az idő középpontja, és a gondolataid csak követnék a tetteidet.

– Néha harc közben, igen.

– Az nem jó példa. Előtte tengerész voltál, igaz?

Belegondol.

– Néha, ha a szél erőre kap, és a hajó úgy siklik a vízen, mint a kés pengéje… olyan érzés, mintha repülnék.

– Igen, ez már közelít. És most add hozzá, hogy te magad irányítod ezt a békességet, ezt a végtelen harmóniát, és kedved szerint előidézheted magadban.

Alaposan szemügyre vesz.

– Te képes vagy rá? Az akaratoddal?

– Néha igen. Octaviának ilyen egyszerű volt – csettintek az ujjammal. – Persze ez sem mindig a legtökéletesebb és leglegyőzhetetlenebb létezés. Mert soha nem tudott úgy bánni a karddal, mint Aja, mondjuk. De rendkívül… veszedelmessé tette. Azt állította, hogy még a mérget is le tudja állítani a szervezetében, és kiűzni.

– Bármilyen mérget?

Már épp válaszra nyitnám a számat, amikor északi irányban mozgást érzékelek. Hunyorogva erőltetem a megmaradt szememet a vakítóan fehér krétatájban. Sápadt napvérménes vágtat nagy porfelhőt verve. Nem ketten és nem tízen vannak a látóhatár mentén, hanem több százan. Felállok, egy ideig csak nézem őket, olyan gyönyörű látvány, mint valami délibáb. Talán az is. De életemben még ilyen gyönyörűt nem láttam.

Ám egyszerre leesik, hogy nem egymással futnak versenyt.

– Ne… – súgja Kalindora.

Sötét folt száguld és kavarog mögöttük a homok felett.

– Homokvihar – kiáltja Cicero. – Az az átkozott nyavalyás! Átkozott! Gyerünk, a bombázóba, mindenki! Különben a homok lehántja a csontunkról a maradék húst! Gyorsan!

Felpattan mindenki, és már rohanunk is keletnek a távoli repülőroncs felé. Csakhogy a Szürkéim nem bírják a tempót, és az én lábam is rogyadozik. Hamar leszakadunk, de Kalindora nem akar a sorsomra hagyni, mindenáron mellettem marad. Csakhogy így ő sem fog tudni menedékbe bújni. Cicero és az Aranyai hosszú lábaikon már messze előttünk járnak, egyetlen pillantást sem vesztegetnek ránk. A homokfal olyan közel jár, hogy látjuk, ahogy az ég alját súrolja.

Tucatnyi lovat nyel el egészben. Nagyot taszítok Kalindorán.

– Menj már!

Eltolja a karjaimat, és lehajol, hogy felsegítsen, mert a földre zuhantam. Hátrafelé kotródom előle.

– Menj!

A közeledő falra pillant, majd vissza rám, a szemében valódi rémület ül. Egy pillanatra azt hiszem, mégis mellettem marad, de aztán sarkon fordul, és száguldani kezd. A csekély gravitációban akkorákat szökell, mint egy mezei nyúl.

Magamra maradok.

Szembefordulok a fallal, és megmarkolom Cassius beretváját, mintha az segíthetne rajtam. Elsötétül a táj, a por elfedi az eget. A Szürkék nem adják fel, igyekeznek tovább a bombázógép felé. De úgysem sikerülhet nekik. Búvóhely után kutat a szemem, valami sziklát vagy közelebbi roncsot próbálok felfedezni, de sehol semmi. Semmi.

És akkor jeges bizonyosság fogalmazódik meg az agyamban.

Visszafordulok, és rohanok vissza oda, ahonnan jöttem, már látom is a kavargó feketeségben a kaktusz tövében meglapuló hüdravermet. A bejárata egy Vörösnek pont elég széles lenne, de én túl nagy vagyok hozzá. Hüvelykujjamat a beretva alakváltó szenzorához préselem, és széles pallosformára nyitom a pengéjét. Azzal kezdem lázasan csapkodni a homokot, tágítani a verem száját.

Már szinte a nyakamat éri a homokfal. Az utolsó pillanatban vetem bele magamat az üregbe, a vállaim be is férnek, de a csípőmnél elakadok. A homok szaggatja a húst az oldalamról, de nem adom fel, húzom befelé magamat, kapaszkodom beljebb. És ahogy odafenn mindent elborít a por, végre bent vagyok a veremben.

39

LYSANDER

A SZELLEM SZEME

Egy szörnyeteg lapul mellettem a sötétben. A kinti vihar üvöltő sötétségében nem látom a rémes teremtményt, de érzem, ahogy mocorog, és felméri, ki merészelt betörni az otthonába.

Még soha nem láttam élő hüdrát. A Votumok ötszáz évvel ezelőtt adtak lunai faragóknak megbízást arra, hogy alkossanak nekik egy olyan fenevadat, amelyre kihívás a vadászat. Állítólag a faragók kicsit túlságosan is jól oldották meg a feladatot.

Minden ízemben reszketve fekszem a hátamon, a beretvát egyenesen magam elé szegezem. Életem leghosszabb órái cammognak el felettem, amíg tombol a vihar. Igazán akkor áll meg az idő, amikor a lábamhoz pikkelyes valami simul. De a hüdra épp emészt. Valaki más szerencsétlenebbül járt nálam.

Amikor végre vége, és halk sziszegést hallok, mintha száraz bőrt reszelnének bádogbögrével, nagyon óvatosan és végtelen lassúsággal elkezdek kifelé kúszni a veremből. A beretvát lefelé szegezem, ha esetleg a hüdra arra jutna, hogy nem is lennék olyan kellemetlen vihar utáni uzsonna.

Amikor végre ismét megpillantom a napot, kiugrom a veremből, majdnem hányok a visszafojtott feszültségtől. Rohanni kezdek, és amikor végre kellő távolságban vagyok, hanyatt dőlök a homokban, egyszerre kacagok és sírok.

Soha nem hittem volna, hogy ilyen nagy boldogság nem hüdragyomorban végezni.

Fél perc után égetni kezdi az arcomat a nap. Felülök, belebámulok a pusztaságba.

A kaktuszok ölelte korábbi pihenőhelyünket letarolta a vihar, a kaktuszokból csak lepucolt kebabpálcák maradtak. Sehol semmi maradvány. A Szürkéket elnyelte a sivatag. Elbotladozom a roncsig, semmi sem látszik belőle, olyan mélyen befedi a homok. Kalindora nevét kiáltom, de semmi. Akkor sem kapok választ, amikor Cicerót szólítom.

Beásom magamat a homokba, de csak két oszlásban lévő Kék pilótát találok. Már félig felfalták őket a ragadozók és dögevők. Nincs rajtuk légiójelzés, csak a kígyóhajú gyermekarc. Gorgók, vagyis Atlas bombázójába botlottam.

A raktér üres. A töltények némelyike berobbant, és egy csomó éles lőszer hever mindenütt. Közöttük egy fehérjeszelet üres csomagolása. Ez a miénk volt. A roncs túlsó oldalán nyomokra bukkanok a homokban, bemélyedésekre. Egy hajó járt itt nemrég. A nyomok mellett kiürült tölténytár.

Nem a mi csapatainké. Sugár Művek-gyártmány.

Pislogva nézek dél felé: ott megy, igen, egy hajó robog Héliopolisz irányába. Kalindora is rajta ül. A Lázadás újabb foglyot ejtett.

Visszamászom a bombázóba, és elnyúlok a raktér hűvösében az érintetlen rakéták között. Elveszettnek érzem magamat, aztán elalszom. Amikor felébredek, a vegytiszta csendben a magány tökéletes.

Pytha tudta, hogy ez lesz.

Én meg hittem a háború nagy meséjében.

Sőt, ami még rosszabb, különlegesnek tartottam magamat. Elhittem, hogy sérthetetlen vagyok, hogy velem nem történhetnek olyan borzalmak, mint a nálamnál kisebbekkel.

Diomédésznek volt igaza. A vihar előtt minden ember egyformán apró és esendő.

Csak a szétroncsolt arcom fájdalma maradt, meg a mélységes, leírhatatlan kimerültség. Seraphina halott. A szövetségnek a halála miatt talán máris annyi. A Pretoriánusaimat vagy elfogták, vagy a halál ragadta el őket. A könnyek marják a sebeimet. Miért árultam el Cassiust? Ezért? Minek kellett visszatérnem erre a förtelmes helyre?

Innen milyen nevetségesnek tűnik már az álmom a békéről, az Aranyak egyesítéséről?

Nem csak a saját fontosságomat becsültem túl. Legalább annyira alábecsültem a háború súlyát.

Innen nincs menekvés. Ez mindannyiunkat felzabál.

Megtehetném, hogy a kín és a fájdalom elől a Szellem Szemébe menekülök, visszahúzódom a meditáció csendjébe, míg a testem el nem enyészik a Semmiben. De nem adhatom meg nagyanyámnak ezt a tisztességet. Részben ő tette ezt velem. Felfoghatatlan, amit velem művelt. Kisgyerek voltam, elveszítettem a szüleimet, és a halál és bánat árnyékában szeretetre vágytam. De ő erőszakkal edényt formált belőlem, és csordultig ment a leckéztetés. Nem hagyhatom, hogy azok a leckék legyenek ezen a világon az utolsó gondolatom.

– Ne sírj, halandó gyermek – szólal meg egy hang a sötétben. – Zord szárnyakon érkeznek, hogy elvegyék drága húsodat, és a szenvedések birodalmán túl a végzetnek adják át lelkedet.

Felülök. Kezdek megbolondulni?

– Csak feküdj békében, és vége lesz. Feküdj békében, és Silenius magva elenyész az időben.

– Ki az? – kérdezem. A lezuhant roncs félhomályában áttetsző alak kuporog. Hatalmasnak tűnik. A levegő torzulva sistereg a szellemKöpeny körül, szarvszerű kivetüléseket formáz. Már ha tényleg szellemKöpeny, és nem a sivatagtól tébolyodott meg az elmém.

– Ne időzz velem, halandó. Éjszakai rémek kószálnak. Ébredj, talpra vagy maradj mindörökké fekve már.

Meghallom őket. GravCsizmák.

A repülő törzsének egyik repedésén keresztül látom a hét fegyveres alakot. Seneca hangja hallatszik az éjszakában: – Lysander, ó, Lysander, bújj elő, bújj elő, kisfiú. A halál jött el érted.

Ajax elküldte utánam a vaddisznó testőrét, hogy bevégezze a feladatot.

Eszetlen rettegéssel tölt el hirtelen a gondolat, hogy egy ilyen hígvérű bunkó kezei közt leljem a halált. Nem való nekem ez a világ, ahol durva gyilkosok adják egymásnak a kilincset. Megtapogatom a nyakam oldalát, érzem a küldetés előtt beültetett csipet a bőröm alatt. Hát így találtak rám. A szellemKöpenyes alakhoz fordulok, kérlelem: – Segíts rajtam.

– Olyan embernek nem segédkezem, aki önmagán nem segít, ahogy olyannak sem, aki bőkezűen nem jutalmaz meg. Hat éven át töltekeztem tudással, hogy a leghatalmasabb halandó lénnyé válhassak. Kiterjedt elmémből azonban még mindig hiányzik egy darabka. Ezt sem Fúriák, sem könyvek, sem a digitális üresség nem tárhatja fel előttem. Egyetlen elmében lakik még ez a tudás. Négy napja követlek. Négy napon át tagadtad meg tőlem célomat. Meg kell ismernem a Szellem Szemét. Mutasd meg nekem. Vagy legyen véged.

A levegő borzongva hullámzik, ahogy a férfi kibújik a hajóból.

– Lysander – acsarkodik tovább Seneca. – Innen nincs hova futni. Silenius örököse egy patkánylyukban pusztul el? Becsülettel és méltósággal nézz szembe a véggel, ősi véred megköveteli.

A hígvérűek ezen csak kuncognak.

Hetet számoltam, mind friss és fényes impulzusVértben. Esélyem sincs ellenük. De akkor is… gyáván pusztuljak el idebenn? Vagy merészen, mint egy hős? Ahogy felemelkedem, a lábam megakad az érintetlen rakétákban. És ez egy új elem. Új lehetőség.

Hét Páratlan Sebhelyes áll a sötétségben odakinn, amikor mezítláb előbukkanok.

Ragadozó Acélleopárd sisakjuk hideg embertelenséggel szemlél. Az egyik pilótaülés letépett huzatába bugyolálva szorítom magamhoz, mintha a törött karomat babusgatnám, az egyik tűzbillogLöveg indítóját.

Csak a sisakjukat vegyék le.

– Ajax arra sem képes, hogy maga intézze a mocskos ügyeit? – kérdezem gúnyosan. A hangom rekedt. – Páratlanul csodás.

– Intézné ő, ha Atalantia nem tartaná hét lakat alatt büntetésből – heherészik Seneca –, amiért a drága Lysandert hagyta meghalni. Készen állsz?

Hét beretva bomlik ki. Az enyém a csípőmön marad.

– Mit ígért nektek, Seneca?

– Egy-egy lángHajót. Fejenként – feleli helyette az egyik Arany.

Ennyit ér az életem.

– Rántsd elő vasad, fiú. Ajax a szavamat vette, hogy tisztességes halált halsz.

– Lehet a halál tisztességes, ha az ember bele sem nézhet gyilkosa szemébe? – Mérem végig a horpadt harci sisakok komor vasát. – Melyikőtök lesz az? Melyikőtök öli meg Silenius örökösét? Nem akarjátok, hogy tudjam, amikor kilehelem a lelkemet?

Jaj, de milyen jól ismerem az embereket!

A sisakok visszacsusszannak, és a gyilkosok felfedik előttem az arcukat.

Vagyis még jelent valamit a nevem. Azt akarják, hogy az utolsó pillanatomban a szemüket lássam. És érezzem, hogy többek nálam. Egytől egyig arra vágynak, hogy bevigyék nekem a halálos döfést, hogy azzal a tudattal élhessenek tovább, hogy az ő kezük végzett a romlott múlttal, az övék a jövő, ami előttünk áll. Nem az utolsó Lune-é, aki egyetlen hétig sem bírta a háború poklában. Azt akarják, hogy ezt én is lássam és átéljem még utoljára.

Megmarkolom a beretvámat, és gyilkos pengévé merevítem.

– Semmi ajánlat? Könyörgés? – kérdi Seneca. – Azt hittem, a nagyra hivatott korcs nyüszíteni fog.

– Emberként egyedül a halálra vagyok hivatott.

– Micsoda szellem – vigyorog össze az övéivel Seneca. – Öljétek meg a Pixit.

Hét Páratlan mészáros siklik felém. A bal kezemmel meghúzom az aktiválózsineget, lerántom róla az üléshuzatot, és a robbanótöltetet a magasba hajítom. Előrebukom, arcomat a homokba fúrom.

A levegő megáll, ahogy a fejem felett robban a töltet. A robbanás nem mozgási energiát szabadít fel, csak az atomrobbanásnál is élesebb fényű ultraibolya fénylöketet. Semmi hang.

Még a homokba temetkezve is belevakulok.

Csupasz arcú gyilkosaim is. A fény kiégeti a retinájukat, és amíg ők üvöltenek, én a rettegésemet keresgélem, amellyel erre a bolygóra érkeztem. Nem kell messzire nyúlnom, a hüdraveremben is vendégem volt ez a parttalan rémület. Sötét, szeszélyes folyamként tör elő az ágyékomból, felkúszik a gerincemen. Lüktet bennem, tombol. Nem halálfélelem, hanem a kudarctól és bukástól való rettenet, hogy magamra maradok, hogy bolond vagyok, súlytalan és középszerű. Nagyanyám bábja, semmi több. Rettegés, hogy gyenge vagyok, akit a kukacoknak szánt a sors.

A Szellem Szeme azonban csak rám vár, jól ismert, kitaposott cipőként kéri léptemet.

Én vagyok a legutolsó művelője.

Már nem a nagyanyám tulajdona, nem megörököltem tőle. Gyerekkori szenvedéseimmel fizettem érte, ahogy annak idején ő is. A félelem egy folyam.

Elégtétel belemerülni a harmónia fodraiba.

A szemem talán vak, de a szellemem lát.

A Szellem Szemének sokérzékű pupilláján szűrődik belém a világ, az emlékek vetítik ki. A fényrobbanás előttről látom a homokszemeket, érzem felszínén a férfiak súlyát. Érzem a viseltes vértezetből áradó csípős izzadságszagot, a kávé kesernyés zamatát, a harci vegyszerek édeskés bűzét és a rajtaütés előtt elfogyasztott fehérjekockák ízét. Ereikben lüktet a vér, csizmájukban bebugyolált talpak kapaszkodnak. Érzem a bőrüket, tudom, merre viszi majd őket az ösztön, hogyan irányítja pengém alá nyakukat a kiképzésük, ahogyan a marhát a tiló alá a vér. Vakon is látom őket, és felveszem a Fűzfa-módszer Téli Forgószél pozícióját.

Ébren vagy, vagy alszol, Lysander?

Előresiklom.

Hárman még a beretvájukat sem emelhetik fel, máris meghaltak.

A Bellona-beretva markolata izzik a markomban, ahogy átvágom vele az impulzusVértet, a húst és a csontot. Érzem a karomon végigfolyó vér melegét. A harmadik férfi szájából felbukó hányás szagát. Felfelé rántom a hasában a beretvát, közben erősen markolom a kardot fogó karját, átmetszem a mellvértjét. A szívét elkerülöm, hogy üvöltsön még egy ideig. Előrelököm, hagyom, hogy vigyen magával a teste lendülete, átbukfencezem a fejemen, és fél térdre érkezem.

Egymásnak kiáltoznak. A haldoklók üvöltése pokollá teszi a fülüknek a helyet. Az egyikük a levegőbe emelkedik, hallom a gravCsizmája visítását. Letépem az egyik halottról az impulzusÖklöt. A Szellem Szemével kielemzem a hangzavart, megkeresem a vinnyogó csizmát a magasban, a hozzá tartozó vibrációt. Felé perdülök, kitámasztok térddel, több méterrel a hang elébe célzok, és átlósan kilövök öt löveget. Hallom, ahogy egy impulzusPajzs csattanva elnyeli. Meg is vagy. Tüzelek, harmincszor ugyanabba a pontba, míg végül az impulzusPajzs sikoltva összeomlik. Acél és emberhús csattan a földön.

Négynek annyi. Hárman maradtak.

Tüzelnek mindenre, ami csak zajt csap, én pedig hangtalanul a hajó irányába siklom. Tizenegy óránál gravCsizma sír fel. Fedezékből beleeresztek egy teljes sorozatot. De elmenekül. Több másodperc múlik el, majd puffanás hangját hallom a sivatagból. A vendégem sem szeretné, ha bárki megúszná.

Az utolsó kettőt nehéz behatárolni. Az emlékezetem már legalább egyperces emlékeket őriz, de ahogy áldozataimat szedtem, lelki szemeim előtt kirajzolódnak a hulláik. Tudom, hogy a második tetem körülbelül kilenc és fél méterre lehet tőlem nyugatra, és az impulzusÖkle még nála van. Tudom, hogy a negyedik hulla akadályt képez a repülőroncs törött szárnya és a törzs között. És amikor meghallom a kattanást, rögtön tudom azt is, hogy a két túlélő egyike épp a mögöttem kétméternyire heverő első tetem pulzusát ellenőrzi.

A beretvámat fonákul hátracsapva sújtok felé. A penge lecsusszan az időközben visszahúzott sisakja vértjéről. Első vágását hárítom, tudom, hogy csakis alulról jöhet, hiszen guggolt, és az a legtermészetesebb döfés ilyenkor felemelkedés közben, és ezzel készíti elő az átlósan lefelé irányuló keresztcsapást. Azt a csapást is védem, majd a hármas gyors sorozatot is. Okosan vív, és a vértezetben jóval erősebb is nálam, csakhogy ő a meglévő kontaktot érzékeli, az alapján tájékozódik, és tudja, hol vagyok. Elszakadok tőle. Kivárok. És míg ő a sötétségben döfköd keresgélve, próbálkozva, én hangtalanul megfordulok, és indulok előre. A beretva a tövéig elmerül, csípőből metszem le a lábat. A második csapással a karját vágom le. A harmadikkal a megmaradt bokáját.

Hagyom, hogy elvérezzen. Nyöszörgése és hörgése jó fedezék, mozoghatok.

Seneca a társait szólítja. Csak az utolsó sebesült felel neki.

– Mi a picsa? – morogja erre a nagy bunkó. A beretvája sziszegve tépi a levegőt, ahogy vadul maga körül csapkod. ImpuzusÖkle zúg. – Te kényes kis pöcs, te meg hogy a francba látsz?

– Inkább az hogy lehet, hogy te nem látsz, Seneca?

Ahogy csendesen mozgok a homokban, hallom, ahogy a haldoklók szíve egyre gyengébben pumpálja a vért. Glugy, glugy, glugy, bele a felhasított vértezetükbe.

– Ilyennek láttad a jövőd?

Tüzet nyit a hangom irányába. Őt sokkal nehezebb megtalálni, mint a többieket volt. Azt hiszem, mostanra levette a csizmáját. A szívverése egyenletes, a lépte csendes, pedig hatalmas testet cipel. Igazi gyilkos. De aki Ajax testőre akar lenni, annak nem árt, ha igazi gyilkos.

– Létezik egyáltalán jövő ezen a pillanaton túl, Seneca?

Ismét lő és ismét elhibáz. A hajó mellett van. A tetemek között ügyeskedem, találok egy impulzusÖklöt. Visszateszem, nem elég sportszerű.

– Csak az állat nem tervez a pillanaton túl – csusszanok oldalra, hogy elkerüljem a lövedékét. – Akkor ez most mit árul el rólad?

A homok hideg a pucér talpam alatt, ahogy araszolok felé.

Csapdát állít. Lekuporodik, nem szól. Várja, hogy én üssek zajt. Figyelmességből egy kavicsot vágok a roncshoz. Nem dől be. De ahogy elrugaszkodom, hogy rávessem magam, lő. Úgy kalkulál, mintha futnék. A talpamra hólyagokat süt az alatta elsüvöltő impulzusLöveg.

Leheletnyit rövidre sikerül az ugrásom, és már le is sújt a beretvám. A kezével kapja el a pengét. Hallom, ahogy a kesztyűjét felhasítja, aztán az alkart hosszában végigmetszi a két csont között. Végül a könyökízületbe szorul az éle. Érzem, hogy a hasam irányába szúr. A pengét ostorba váltom, oldalra csavarom, és a bal kezemmel is markolom a kard tövét. Majdnem teljesen elhibáz, csak a bal csípőcsontomat metszi át. Pokoli fájdalom. Bal válla az arcomba csap. Hátratántorodom, visszarántom a beretvát a karjából, és hárítom az alulról érkező szúrást. Estemben eltolom magamtól, de nem tágít. A beretvát ismét ostorfunkcióra kapcsolom, elkapom a nyelvével a bokáit, lépés közben közelítem őket egymáshoz. Aztán újra kemény pengére kapcsolok, és beviszem a Fűzfa kegyelemdöfését a Vérző Orr-csapással.

A bokákat ölelő beretva merev acélja átvág mindent: vértet, húst, csontot. Seneca nagy puffanással zuhan el. Nem tud többet felállni.

– Nem! – bömböli, miközben vadul csapkod. Összehúzom magamat, nem ér el. – Nem! Te kibaszott korcs, te patkány! Kibaszott csecsemő! Azt mondták, csak egy Pixi vagy!

– Úgy tűnik, nem a megfelelő erényekből vonták le a következtetést.

Várom, hogy kifáradjon a teste. Amikor már csak gyengécskén hőbörög, közelebb megyek hozzá, megállok előtte. A csípőmön gyötör az a mély seb.

– Ki a kedvenc költőd? – teszem fel a kérdést.

– Mi van?

– Ki a kedvenc költőd, ember?

– Kipling – sóhajtja.

Gondolatban belebogarászom a lehetséges kínálatba, és végül kiegyezem egy részlettel:

Időnek sodra nem lehet előtted

Csak akaratodban hajolni meg,

Csillagok állnak megfeszülve

Elsodort időn túli dalodba’

Félelmünk s reményünk láthatatlan

Zárul ezer karodba be

És csakis a te szándékodra

Lett ilyen a poklunk s a menny.

– Cseszd meg, te elcseszett P…

Lefejezem. Amint a feje elgurul a homokban, elengedem a Szellem Szemét. A világ lüktet.

Végem van. Iszamós üllőként zuhan a nyakamba a kimerültség. Eddig észre sem vettem a sebesüléseimet. A csípőmön két mély, tüzes nyelv hasadt, de a legfájdalmasabb a Senecától utoljára kapott. Ez az ára annak, hogy az impulzusÖklöt nem ítéltem elég nemesnek a végső küzdelemhez. A nemességért nagy árat kell fizetni, úgy tűnik. És ekkor taps csattan a hátam mögül.

– Apollonius au Valii-Rath, igaz?

– Kétségtelen. Ezek szerint a Szellem Szeme nagyon is létezik. Atalantia megesküdött, hogy csak legenda. De ezt látni… csak látni is…

– Octavia nem volt hajlandó megtanítani rá Atalantiát. És most te is ezt kívánnád? Nagyanyám titkait?

– Lábad elé hordanám minden zsákmányomat ezért a fődíjért.

– A Szem nem fegyver, hogy bárki beretvaként forgathassa – rogyok le fáradtan a földre.

– Én nem bárki vagyok. Bárkinek lehetnek olyan démonjai, mint nekem? Ajax, Atalantia, Atlas…

– Tehát miattuk kerültél a Mélysírba. De mi van az egész mögött? Hogy alakulhatott így? És Darrow?

– Minden elárult ember rokona egymásnak, hiszen egyedül ők tudják, milyen az, amikor megszakad a szív és lélek. Idővel el kell buknia, hogy én felemelkedhessem. Ám az agyafúrt mészáros nem ereszti a tilót, amely biztosan megtartja démonjait, míg maga fel nem emelkedhetik a végső csapásra.

– Akkor a válaszom nem.

– Nem? – kacag szemtelenül és szépségesen.

– Nekem nem Atalantia és Atlas az ellenségem.

– De Ajax az… az árulása után? – vajon mióta követhet? Nem felelek neki, ő meg csak nevetgél tovább. – Az egyik az apja, a másik a szeretője. Mindketten Ajaxot fogják választani. A segítségem nélkül itt fogsz elpusztulni, Lune-ok magva. A segítségem nélkül bárhol elpusztulnál.

– Nem neheztelek rád, Apollonius, de nem is vagyok a lekötelezetted.

– Az előbb még könyörögtél, hogy segítsek.

– A fiú könyörgött. És a fiú halott.

– Öt perce sincs.

– Mert te talán ugyanaz vagy, aki akkor voltál? Seneca is ugyanaz volna? – felállok, nem szól. – Kiéhezett vagy, Apollonius, hallom.

Cseppet sem érzem magam erősebbnek az öt perccel ezelőtti énemnél. Nem lettem okosabb vagy magasabb rendű, nem tudom, hogyan menekülhetnék. Csak azt tudom, hogy több van bennem, mint hittem. Ha meghalok, nem térden teszem.

– Megölhetnélek, most rögtön – kezd fenyegetőzni. – Én nem olyan vagyok, mint ezek.

– Megölhetnél, valóban. De nem fogsz.

A homok sóhajt közeledő tömege alatt.

– Ennyire biztos vagy benne, aprócska mag?

– Meglehetősen. Bár eddig még sosem találkoztunk, pontosan tudom, hogy minek képtelen Apollonius au Valii-Rath ellenállni – vágom ki a nyakamból a küldetéscsipet. Nyújtom neki, óriási acélujjak veszik ki a kezemből. – Egy nagyszerű mutatványnak.

Apollonius némán nézi végig, ahogy kifosztom a hullákat. A Szellem Szemén kívül módfelett ügyetlenül mozgok, de nagy árat kell érte fizetnem. Könnyen lehet, hogy ebben a sivatagban lelem a halálomat, viszont ha elfogadom az ajánlatát, akkor Atalantia és Atlas ellen fordulok. Akkor törvényessé válik Apollonius követelése, sőt, ő lesz a törvényes követelő. És miután Atalantia megpróbálta elvenni a Votumoktól Héliopoliszt, a Votumok is megkereshetnek, hogy így szegüljenek vele szembe. Hogy az én pártomat fogják. És Seraphina halála az Övnek is okot adhat, hogy felbontsa az alig megkötött szövetséget, és mellettem sorakozzon fel. Ha én olyanokat mondok a halálesetről. És az Övben is ismerik Apollonius hírét, tudják, hogy micsoda hadvezér, ha tudják, hogy én is vele vagyok, akkor törvényes és jogos lehet a szövetségük.

Ha Apolloniushoz állok, tönkretehetem Atalantiát.

De mire mennének azzal az Aranyak? Ő a legjobb stratégánk és hiába szeszélyes nőszemély, hiába olyan kegyetlen Ajax, családomként szeretem őket. Ajax ugyan elárult, de lehet, hogy csakis a saját szakállára tette. Ráadásul az Aranyaknak sem jó, ha megosztottak, ahogy a világoknak sem jó az, ha olyan férfi kerül az élükre, aki képes egy bolygót is elpusztítani a győzelemért.

Lehet, hogy nem az vagyok, akinek hittem magam. Lehet, hogy a világ sem az, lehet, hogy csak egy végeláthatatlan labirintus. De nem várom ölbe tett kézzel a halált, ahogy azt sem hagyom, hogy mások pórázon vezessenek. Megyek előre, ahogy jónak látom.

Miután összeszedtem, amire szükségem lehet, várom, hogy Apollonius megállítson. Nem teszi, ezért Seneca gravCsizmájáért megyek. Ami nincs sehol. Most kuncogni kezd.

– Nem kaphatsz meg mindent, ami kéne, aprócska mag – emel el néhány kivételesen fontos darabot a kupacomból. – Nagyszerű mutatvány, mondja a reménybeli kis zsarnok – paskolja meg a fejemet. – Még ha élve ki is jutsz ebből a homokozóból, Darrow-val szemben soha nem lenne esélyed. A beretvádon kúszna a képedbe, hogy átharapja a torkodat. Egy élő istent a puszta túléléssel nem győzhetsz le. Még az is kevés, ha belekóstolsz a győzelem mámorába. Ki a csuda választana vezéréül egy dacos kis hercegecskét a két lábon járó Háború helyett? Amikor neked még csak drámai érzéked sincsen – vereget hátba olyan erővel, hogy összekoccannak a fogaim. – Jó sétát! Figyelni foglak.

Északnak indulok vakon, de már látok.

Azt nem tudom, hova tartok, csak azt, hogy Ajax kiszolgáltatott az ellenségnek, és megpróbált megölni. Darrow is megpróbált megölni, Seneca is megpróbált megölni, a sivatag is. És mégis itt vagyok. A fájdalom is bizonyítja, hogy még nem vagyok halott. Legyen bár örömmel vagy kínnal terhes, az életem ismét az enyém. Megdolgoztam érte.

És nem áll szándékomban elkótyavetyélni.

40

EPHRAIM

KJRDAKAN

Majdnem tövig égett a füstpálcám. Ahogy leverem a korláton a hamut, kavarogva pörög alá. Megtettem, amit tehettem, a skuggik megkapták az eligazítást, hogy hogyan semlegesíthetik a Quicksilver bányáit óvó biztonsági rendszert. Legalábbis a nagyját. Most nézem, ahogy vitézeim a Vénusz Szíve edzőtermében készülődnek, fürdőzöm a bűntudatban, hogy részt vállalok egy népirtásban.

Ősi rutinom van már eligazításban, csináltam a Légióban, és később biztosítási nyomozóként is. Sok nyomot hagytam magam mögött digitális kartotékokban, gyűlik rajtuk az elektromos por, de feladatuk, hogy valami politikai nagykutya seggfej bármikor takarózhasson velük. Vagy rájuk húzhassa a vizes lepedőt.

– Minden elemzés az én döntésemet támasztotta alá – jönnek mindig a mantrájukkal.

Sefi varKjr-je Valdir, ő a legfőbb hadvezér. A Marstól a Merkúrig a nyers erejével vívta ki magának a hírnevét, és élt túl egy olyan évtizedet, amelyben Sefi vezérkarának és legjobbjainak hetven százaléka ment a Valhallába. Márpedig Valdir lerohanást akar, ragaszkodik hozzá. Akkor lerohanás lesz. Egy zsoldos kötözködő kis eligazítása nem fogja jobb belátásra bírni. Megkapja, amit akar, és meg is lesz az eredménye, az fix. A Szív viharedzett veteránjainak még a Köztársaság Citadellája se tudna ellenállni. Viszont annyi civil és katonai áldozatot követel majd a véderőknél, annyi marsit fognak húskonzervvé darálni, hogy ez a bolygó hosszú évszázadokon át gyűlöli majd érte az Obszidiánokat. És a rám váró arctalan halálról a fiaim jutnak eszembe, akiket annak idején elkaptak és megnyúztak a Lunán. A kezem remeg a Zéért. A megszállásnál csak az éhezés ocsmányabb műsor.

Mit szólna Volga, ha megtudná, hogy ez volt az élete ára?

A halántékomat masszírozom, próbálom valahogy csitítani az agyamban pörgő, izzó fúró zúgását.

Úgy tippelnék, hogy a sorsomban van megírva, hogy mindenféle sátánokat szolgáljak.

Újabb füstpálcára gyújtok.

Végigég, mielőtt még tudatosulna bennem, hogy szívom.

A lépcső aljában az Obszidiánjaim Quicksilver hús-vér emberek gyilkolására tervezett robotjait tanulmányozzák. Nincs az a pénz, amiért hajlandó lennék ezekkel szembeszállni.

– Kerülsz engem.

Ahogy felnézek, Pax közeledik az egyik gravLift irányából.

– Nem műfajom a vigasztalás.

Kifejezéstelen arccal néz le a korláton. Megkeményedett azóta, hogy kiemeltem az Oroszlántestőrség hajójából. De hogy is ne keményedett volna meg? Mögötte Braga és a másik testőr imbolyog. Nem sokra tartanak, megvető a pillantásuk. A Királynőjük Új Irányvonalát szimbolizálom.

– Pedig néha még egy harcos fajnak sem árt új halálmódokat kisütnie magának – mormolom. – Egy idő után nyilván uncsi lesz a fejsze általi halál – sodrok magamnak új füstpálcát.

– Úgy gondolod, hogy mészárlás lesz.

– Vagy a támadáskor, vagy a megtartáskor. Szerinted nem?

Egy ideig hallgat.

– Mindent nem tudhatok. Azt viszont igen, hogy az Obszidiánok ezerszer jobban fogják óvni Kimériát, mint Quicksilver valaha is, és talán újjá is építik majd. A Vörösöknek még jobb is lesz így. Sefi tisztában van azzal, hogy veszedelmes hagyni őket zúgolódni. Jóval többen vannak az övéinél, százan is jutnak együkre. És amikor Atalantia majd ideér… talán összefognak. De még ha nem is… nem tudom. Az is lehet, hogy az Obszidiánok megérdemlik ezt a napot. Kijár nekik, jobban, mint bárki másnak.

– Kiméria csak egy kontinens. Itt a legtöbb a hélium, az tény, de a bolygó központja akkor is Apollónia. Égeában el fog szabadulni a pokol. Polgárháború a polgárháborúban. Ez a Köztársaság vége, a halál. És hélium nélkül…

– Nem, az Obszidiánok serege földi hatalom. Kereskedniük kell a héliummal, hogy értelme legyen ennek az egésznek. Ha elfoglalják Kimériát és megvetik a lábukat, akkor Égea tárgyalni fog velük. És még ha elfogta is anyámat a Vox, az én törzsem kitartó és szívós. Victra itt van a közelben. Talán a Telemanusok is – hallgat el. – Ők összefognak az Obszidiánokkal, és együtt szállnak szembe Atalantiával.

– Már ha a Vox nem zabálja fel a Köztársaságot.

– Igen.

Ezek szerint az apját már leírta a Merkúron. Ha az Uralkodó nem tud felmentő flottát indítani értük, akkor valóban bolhapiszkot sem ér az életük.

– Szerinted anyád tudott erről?

– Nem tudom – sóhajt nagyot. – A művelet átfogó jellegét figyelembe véve azt kell feltételeznem, hogy nem kétséges. És Sefi egyébként sem a kifinomultságáról híres, ráadásul nem ismeri anyám teljes eszköztárát. Vagyis, ha idáig eljuthattunk, az azt kell hogy jelentse, hogy vagy Victra, vagy Sevro beavatta anyámat, vagy egyszerűen csak maga jött rá. Mert ő rájön, ő ilyen. Ilyen volt.

Vagy tízszer idősebbnek látszik a koránál. Amióta megtudta, hogy az anyját elintézték, teljesen megváltozott. Electra megállás nélkül a bosszúról hablatyol, Paxnak viszont alig hallani szavát. Jó, Pengearc nézetei szerint az életben folyamatosan nyomulni kell előre, és ami nem megy, ott jöjjön az erőszak. Ez a hitvallása. A srác agyában már rég összeállt, hogy nem nagyon lehet mit erőltetni, a sorsnak nem ez a természete. Az élet kemény menetelés felfelé a szakadék peremére, ahonnan a jók mindig idő előtt lehullanak.

– Akarsz beszélni róla? – ajánlom fel.

– Nem – feleli, aztán egy ideig befogjuk mindketten. – Ne – mondja, ahogy veszek egy nagy levegőt. Lehajolok, gyújtok egy újabb füstpálcát, nyújtok neki is egyet.

– Tizenegy éves vagyok.

– Na és? A rákot már legyőztük, rémlik?

Vállat von, elveszi, úgy fogja, mintha legalábbis fekete herka lenne. Meggyújtom neki.

– Anyám megölne.

– Nem apád a gyilkostípus?

– Neki fel sem tűnne.

– Ne csináld már. A kicsinyesség nem passzol hozzád. A te öreged legalább menő. Az enyém csak egy kanos pöcs volt, aki egy tízesért, amelyet bónuszba kapott, lecsapolta magát anyámba. Hogy erőt adjon a Légiónknak – horkantok.

Utálom ilyennek látni a kölyköt. Nyomaszt. Valami érdekessel kellene előállnom, de nem nagyon jut az eszembe semmi, amivel nem hajtana el a francba. Mindegy. Fussunk neki.

– Ismertem egyszer egy fazont – vágok bele, ahogy Pax tekintete elkomorul. Nem köhög. Ügyes. Én se köhögtem. – Nem sokkal lehettem fiatalabb, mint te most. Még mielőtt a Légiós Gyámházba vágtak. Egy helyi arc kifutója voltam, és egyszer értesültem, hogy jéghabot árulnak a Fény Köztéren. Tudod, a szokásos trágyadomb, Hősök tere meg hasonlók, nem vágom, most épp milyen néven futnak – bólint. – A lényeg. Nyilván lekapcsoltak, ahogy épp a nevezett habot próbáltam lenyúlni, és épp vertek volna baszottul bele a bilincsbe a helyi erők, amikor egy tag beszólt értem. Hogy vele vagyok. Az erők alaposan megszemlézték, aztán nagyot tisztelegtek neki, hogy csak úgy csattantak a sarkak. És engem hagytak lógva. Na, az egy Szürke volt. És már az ábrázata is, tisztára legenda, ahogy ott a szökőkutat támasztotta, mintha kurvára az övé volna a hely. Titáneső plecsni fénylett a mellén, alatta az összeroppant Rhea, az arcán meg arany könnycseppek zápora, a Tizenhármas Légió feketéjével. Akkor még gondolat se voltál, de abban az időben az ilyen figurákat kvázi még az Aranyak is megsüvegelték – forgatom meg a füstpálcát az ujjaim között. – Úgy szívta a pálcáját, mint valami istenség tiszta közönyös lakája. Olyan tisztán látom magam előtt még ma is, mint ezt a kócerájt. Jupiterre, mennyire menő tag volt! A lényeg, hogy nekem ő adta a pálcát a kezembe. Ahogy most én neked. Kérdeztem, hogy hős-e, és akkor belenézett mélyen a szemembe – tartok hatásszünetet, és Pax rám pillant –, azt mondta: „Cseszd meg a hősöket, kölyök. Az ember legyen annyira menő, hogy túlél, ennyi. Hogy ő maradjon talpon utolsónak.” Na, ezt rendesen megjegyeztem. És még most is vérveretesen itt vagyok.

– És mi a tanulság? – kérdi. – Hogy legyek seggfej?

– Passz. Ne legyél olyan, mint az öregeid, gondolom. Nem neked kell megmentened a világot. Az stimmt, hogy mindketten durván figyelemre méltóak voltak, azt aláírom. És ezzel nem azt akarom mondani, hogy te ne volnál az. De ők ők, és nézd meg, mi lett belőlük – teszem a kezemet a vállára. – Csak annyi, hogy célozd be az öregkort.

– Mit pattogsz ezen? Csak egy skalp vagyok neked.

– Mindenki skalp valakinek. Lefogadom, hogy Sefi is egy skalp lesz valakinek. Méghozzá szép nagy – benn tartom a füstöt, amíg a tüdőm feszíteni nem kezd. – Gondolom, azért jövök ezzel, mert nekem nem áll jól az öregség. Neked viszont szerintem menne a téma. Ennyi volt a prédikációm.

– Elég szarul csinálod – pillant le a készülődő vitézeimre.

– Ja, hát lehet, hogy ezért élek még, és ezért van nálad Trigg gyűrűje – intek a fejemmel a nyaka felé, ahol ott lóg a láncon, amit épp babrál. – Ő aztán jó srác volt, a legjobb, aki csak létezhet.

– Apám gyakran megjegyezte, hogy kár, hogy nem ismerte jobban – mormogja.

– Nem kell őt fényezned.

– Tényleg. Mondhatsz mindenfélét az apámról, de azt egy pillanatig se gondold, hogy nem látja az embereit. Ez benne a legjobb. És amikor meghalnak, abba kicsit ő is belehal mindig.

– Jó, de azért a parancsot ő tolja.

– Valakinek azt is kell – figyeli a füstpálca végét emésztő izzást, ahogy lassan kúszik a töve felé. – Nem utálom. Vagyis igen, de mégsem. Ha ennek van értelme egyáltalán. Utálom, amiért elment a Vénuszra, de azért nem, hogy utána a Merkúrra. Amikor jó passzban van, akkor azt gondolom, hogy valószínűleg egy férfi legyen ilyen. Vagyis akkor valószínűleg a világban van a hiba.

– Kibaszottul nagy igazságot mondtál most, tudod?

A korlátnak dőlünk, és dohányzunk. Nagyon jó kis arc. Leszarom, hogy Sefi mit magyaráz a behálózásról. Ha egyszer is eszébe jutna, hogy használjam ki a srácot, hát a két fekete szeme közé eresztek egyet.

– Grarnir, itt az idő – harsan a hátunk mögül, hogy mindketten összerezzenünk. Egyikünk se vette észre, ahogy Ozgard mögénk sunnyogott. Kivételesen komor a sámán, a szeme köré hamut mázolt. – A kjr a Kjrdakan előtt gyülekezik. Te vagy aefe, neked is köztük a hely.

– A mije a minek a mi előtt? – pislogok.

– Befogadtok egy Szürkét a Kjrdakanba? – hökken meg Pax. – A Kockázat Ura – magyarázza nekem. – A Volk háborús rítusa nagy és fontos csaták előtt. Apám volt az első, aki részt vehetett rajta a Volkon kívülről. Ő aefespakr volt, a bölcs tervező. Megtiszteltetés.

– Sefi az én tervemet fogadta el? – nézek elképedve Ozgardra. – Nem Valdirét?

– Grarnir vaksi – nevet a szemem közé Ozgard. – Még mindig nem lát. Freihild és a skuggik rég úton Mars felé. Mi megyünk Phoboszra, átszállni ércszállítókra – hallgat el és fürkészi az arcomat egy ideig. – Na, jöjj. Kjrdakan vár.

Pax is felfogja Sefi választásának földrengető jelentőségét. Hogy a saját legsikeresebb hadvezére helyett egy Szürke haditerve alapján támadjon, ez a változás leghívebb és legmegfoghatóbb bizonyítéka. Hogy egyszerű tömegmészárlás helyett kész vállalni újfajta kockázatát. Túlságosan is civilizált, hogy igaz legyen. És persze alaposan szemen köp maga alatt mindenkit, én pedig mehetek a tűzkeresztbe. Valdir nyilván nem fog most kedvelni.

Az nem kifejezés, hogy elkap az aggodalom. Elpöckölöm a füstpálcát, és indulok Ozgard után. Pax elkapja a karomat:

– Bármit teszel is, ne vérezz a bordakosárba – tanácsolja.

– He?

– Ha elvesztik a csatát, a vérkockázat a tiéd. Rituális gyilkossággal végeznek veled.

– Ja, tényleg nem árt, ha minden részletet ismerek. Köszi, kölyök, lépkedj csak itt a fülemnél, és mondjad. Lépkedj és mondogasd szorgosan.

Az operaház színpadán, ahol korábban Amel maradványai füstöltek semmivé, most épp füstölők égnek. Olyan sűrű a füst, hogy minden egyes retina-idegvégződésem viszket. Toronymagas hadvezérek gyűrűjében toporgok, míg Ozgard gigantikus albínó bölényt vezet a színpadra csavart szarvánál fogva. Sefi a vállán gerenda hosszú fejszével közeledik az izmos állathoz. A karjaimat összefonom, és elmerülök a pogány abszurdum élvezetében.

Sefi megszorítja jobb kezén a kesztyűt, lekuporodik a hatalmas állat elé, hogy a szemhéjára tetovált harmadik szemmel belenézzen a lelkébe. Pillanatok alatt megtalálja, úgy fest, mert már sustorogja is az idegen hangzású áldást, mintha gázpuska nyomáscsökkentőjét nyomná tövig. Aztán hátrahajol, lendületet vesz, és egyetlen szédítő csapással hosszában felhasítja a bölény koponyáját. Vér fröccsen a bakancsomra. A fejsze éle olyan hosszú, hogy még a gerincoszlop nyaki szakasza is kettényílik, le egészen az állat lapockájáig. Lágy borzongással figyelem, ahogy meginog, és mindent összevérezve az oldalára dől.

Sefi benyúl a koponya két felébe, és kiszedi a nyelv két darabját, a magasba emeli, hogy mindenki lássa, pontosan kettémetszette. Micsoda hihetetlen pontosság!

Az Obszidiánok a bal karjukon sorjázó karpereceiket csörgetve fejezik ki tetszésüket, miközben Sefi a zsákmány egyik darabját Valdirnak, a varKjrnek nyújtja. Ahogy van, nyersen falják fel most a nyelvet, mélyen belenéznek közben egymás szemébe, szinte erotikus transzba esnek. Ahogy a vér és egyéb lé csorog le az állukon, a gyomrom fordul egyet.

Mintha kissé túltolnák.

Pedig ez még csak a kezdet.

Míg a bölény az utolsókat rángja a földön, Ozgard mániás táncot rop körülötte, ami valószínűleg elég röhejesen hatna, ha nem Obszidián adná elő. Ahogy meztelen felsőtestét és karjait rázza, a bőrlebenyei csattogva hullámzanak. Ősi dalt zeng a torka mélyéből. Egyre gyorsabban rója a köröket egészen addig, amíg a bölény lába már nem kapál a földön. Akkor, ahogy a tetem mozdulatlanságba dermed, Ozgard megtesz még egy utolsó kört. Véres lábnyomai bonyolultan csigázó védkört rajzoltak.

Tiszta baromság.

Akkor a Valdirhoz tartozó négy szél ura, vagyis a vynKjrek lépnek elő, mindegyik megmarkolja a dög egy-egy lábát, a hátára fordítják a tetemet, és Ozgard felhasítja a gyomrát, széttárja a bordakosarat. Jupiter tudja, mit kortyol egy fekete üvegből, és a folyadékot a bölény belső szerveire köpi. Két szekerce villan a két kezében, párszor összecsattintja őket, szikrát csihol, amely előbb-utóbb lángra lobbantja a bölény belsejébe köpött folyadékot, a szerveket. A tűz kibomlik, hamarosan a hájréteg is lángra kap, sercegve lobog, és már a fehér szőrt is elemészti. Máglyába csap át az esemény, a lángok visszfénye az Obszidián hadvezérek arcán lobog, miközben együtt kántálnak.

Még a füstölő sem akadályozza meg, hogy a perzselődő belső szervek és máj szagától ne kezdjen könnyezni a szemem. Ömlik a könnyem. A Szindikátus legalább ismerős borzalom volt.

Addig danásznak, míg a tűz el nem ül, és az elszenesedett csontokon és a szivárgó velőn kívül egyebet nem hagy hátra. A kormos bordakosár úgy nyílik az ég felé, mint két kitárt tenyér.

Ozgard odaguggol a hamvakhoz, megvizsgálja a füstölgő kupacot, a magasba emeli karjait, és nagaliul ordibál valami baromságot a tűzcsontokból kiolvasott szerencsés jóslatról. Aztán a Kjrdakant szólítja. És a Kockázat Urát. Elsőként a vagKjr-eket, a legalacsonyabb rangú szárnysegédeket. Két modernebb szerelésű nő hajít hajfürtöket a bordakosárba. A csata sikeréért felajánlják becsületüket. Ha vereséget szenvedünk, a hajukat leborotválják, elveszítik rangjukat, és kezdhetnek mindent elölről, a legalsóbb vitézi sorokból. Merész ajándék, Pax nekem is ezt javasolta. A harmadik egy törzsi gúnyás férfi, rám néz, majd Valdirra és Sefire. Egyetlen arany karperecet hajít be a bordák közé. Néma csend. Sefi ki tudná taposni a beleit, látom az arcán. Csak Pax sietős kiselőadásának köszönhetem, hogy nem kezdek értetlenül forgolódni, mert már én is tudom, hogy ennél kevesebbet nem is lehetne ajánlani. Egyetlen karperec, a nagy lófasz.

Sértés, hiszen annak is szánták. Akadnak, akik nem hisznek a vállalkozásunkban.

Mint az összes férfi vagKjr és néhányan a magasabb rangú vynKjr-ek közül is. Leesett, hogy miért nem kockáztatnak. Azt leszarnám, ha Sefi modernizálási próbálkozásait kritizálnák ezzel, vagy épp azt, hogy elárulta a Köztársaságot. De velem van bajuk. Az én tervemre köpnek. Minden újabb karpereccsörrenés és gőgös pillantás tovább forralja a véremet, a szakmaiságomban sértenek meg. Még szinte ki se másztak a jégből, máris okosabbnak hiszik magukat nálam. A vad barmok.

Amikor Valdir is csak egy karperecet hajít a halomba, nem sokon múlik, hogy ne hagyjam a picsába az egészet. Ráadásul a padlóra köp az irányomban. Ozgard készségesen lefordítja, amit nagaliul mond:

– Senki vagy – zengi. – Nem a Volk aefespakrja, csak élősködő. Nincs mit tanítanod nekünk, csak gyengeséget – pillant most Valdir Sefire, a magasba szegi az állát, hogy a torkát kitárja neki. – Te Királynőm vagy. Nakamura, Arkadius és a Vesuviak oldalán szálltam szembe Aranyakkal. Becsületes Szürkék oldalán. De ez a… kutya a csatornában él. Terve elbukik. Skuggik a semmiért halnak majd – és megrázza a karját. – Ha eskünket eláruljuk, erőt kell mutatni, nem trükköket.

Támogatói, leginkább a férfiak, egyetértőn rázzák a karpereceiket.

Sefi nem szól semmit. Ez valami árulásféle, amit nem teljesen értek. Asszem.

Ozgard taszít rajtam egyet, hogy most én következem, járuljak a kockázati ajándékommal az áldozati állathoz. Valdir hívei kikacagnak, ahogy egy szál hajamat kitépem, olyasmit zagyválnak, hogy egy tolvajnak nincs becsülete, amit felajánlhatna. Rohadt gyorsan csap bennem a plafonig a harag. Ezek a felkapaszkodott barbárok. Engem nevetnek ki. Még azt sem tudják, hogy mi a halál az a költői kérdés.

– Mind tudjátok, mit tettem – fordulok az óriások felé, hogy belenézzek azokba a makacs szemekbe. – Kétszer loptam el az Arany kölyköket. Ti meg keselyűkként összekapirgáltatok bennünket. És még engem neveztek élősködőnek? Én már akkor Arész Fia voltam, amikor ti még a kőkorszakban botorkáltatok, trágyaarcok. Én már Páratlanokra vadásztam, amikor ti még nagyban szolgáltátok őket vagy a Jégvidékről próbáltátok elhozni a tieiteket. És ti hívtok engem kutyának? Legyen. Köpjetek a becsületemre. Leszarom. De soha, soha ne gyalázzátok még egyszer a munkámat.

Végighúzom a tenyeremet az egyik borda élén. Élénkpirosan buggyan elő a vérem. Az elszenesedett bordakosár fölé tartom, és hagyom, hogy a cseppek lepottyanjanak. Az Obszidiánok totál összezavarodnak. Még Valdir is olyan képet vág, mintha nagy falat szart kellett volna épp lenyelnie.

Miután bebiztosítottam magamnak a lehető legnagyobb dicsőséget, ha győzünk, visszaügetek a helyemre. Az Obszidiánok duruzsolnak, néhányan a tisztelet jeleként a homlokukhoz szorítják a tenyerüket.

– Hited inspirál engem – súgja Ozgard gúnyosan a fülembe.

A megbánás másnapossága gyorsan lecsap. A harag elfolyik. A Zé nemcsak az emlékektől óvott meg, hanem önmagamtól is. A kóbor kutya túlkompenzáló büszkeségétől, aki képtelen elviselni, hogy kinevessék, ezért drága öltönyöket vesz, divatos lakásokba öli a megtakarítását, szörnyetegekkel kötözködik, és olyanokkal köt fogadást, akiknek mindig marad miből veszíteni. Na, Volga most betegre röhögné magát.

Ahogy Sefi a bordákhoz lép, minden Obszidián elcsendesedik. Hosszú haját babrálja, majd sötét mosolyt villant rám, könnyedén előhúz egy tőrt, és a bal alkarjából kimetsz egy darab húst, azt hajítja a parázsra. Állja a tétemet. A szavát Valdirhoz intézi, a Közös Nyelven:

– Ha győzünk, minden úgy lesz, ahogy én akarom. Ha veszítünk, tiétek a fejem.

Miután véget ér a szertartás, és az Obszidiánok lassan elszállingóznak, Sefi marad a füstölgő csontok mellett utolsónak.

– Te nem mész a skuggikkal, gyorsabban kell mozogniuk, mint ahogy te tudsz – mondja, és én elégedetten biccentek. – Tudod, hogy ha veszítünk, megölnek, ugye?

– Úgy fest, mindkettőnket.

– A büszkeség vakká tesz – jegyzi meg. – De néha utat mutat – teszi hozzá, és a vállamra teszi hatalmas kezét: – Tudom, hogy a szokásaink idegenek neked, de vad szellemeket csak keményen lehet vezetni. Ha győzünk, a vendégem vagy az Utolsó Fény Vadászatán. Rengeteg kincs lesz a jutalmad. És megbecsülés. Ők nem látják az értékedet, Horn, de én annál inkább. Látom benned a rettegést. A legtöbben menekülnek előle, de te, te köpsz a szeme közé – mondja, majd lehajol, hogy az arca egy vonalba kerüljön az enyémmel: – Ahogy én is. Ahogy én is.

41

EPHRAIM

OBSZIDIÁNOK LÁZADÁSA

A Lázadás bölcsőhelye felett hadihajók cirkálnak.

– Hát így végződik Ephraim ti Horn meséje. Rituális gyilkosságba torkollik, vagy egy részecskeágyú villanásába – vágom zsebre a kezeimet. – Bájos.

A háború legnagyobb bulija lassan sebességbe kapcsol, és én a falnak préselődöm a Julii ércszállító monstrumban. B terv nincs, infóm csakis annyi, amennyi az Obszidiánoktól csepeg, se fegyverem, se semmim, még egy csavarkulcsom sincs vészmegoldásnak. Irány a Mars!

És hogy még hab is legyen a tortán, mindehhez csont józan vagyok.

A Zé még mindig nem égett ki a rendszeremből, végigkuncsorogtam a fél Vénusz Szívét, hogy valaki legalább egy morzsányi kis stimmel dobjon meg. De Sefi komolyan gondolta, amit megígértetett velem, mert még az utolsó vérivó fanatikusa sem állt velem szóba a témában. Nem juthatok jó kis köztársasági tudatmódosítókhoz.

A nyakamban a sötét végzet ül, úgy bámulok ki a zsúfolt hajóhídról a fekete űrbe. A Sefivel szövetséges Rho szektás Kék pilóta végtelen koncentrációban hajol a műszerfala fölé, akár egy elvarázsolt Karachi-játékos, pedig ezt a hodályt még egy szellemileg leépült elefánt is elvezetné. Ozgard álldogál mögötte kedélyesen, a dióit nyammogja és fonott szakállát simogatja. Áfonyával bekékítette magát.

Barom.

– Nem leszel rituálisan meggyilkolva és atomjaidra sem szakadsz – feleli. – Mindenanya lehelete emel majd fel a Valhallába.

– Azt passzolnám. Inkább egy lakatlan szigetet kérek a Vénuszon meg sok rakomány Rózsaszínt.

Felém fordul. Szemében a pillanatnyi ingerültségen túl a józan ész határait ledöntő magabiztosság pihen.

– Ez volna lelked legmélye?

– Ez csak a langy sekélyes.

– Nem halsz meg, bádogember – sóhajt –, mert ha meghalnál, akkor veszítünk, és akkor Sefi is meghal. Ő nem halhat meg.

– Várj, kitalálom. Láttad a tűzcsontokban a végzetét.

– Csak vigyázz, a csata előestéjén ne sértsd meg a sámánt – lép egészen közel hozzám, hogy érzem a szakállán a reggeli tojás szagát. – Nem tudod, mit láttam.

– Ne vedd a szívedre, de a hited nekem egy kissé zavaró.

– Ahh – áll odébb –, nekem pedig a képed a zavaró. Puha ugyanis. Mint a kecskesajt. De én nem panaszkodom. Te felkészítetted skuggikat. Amit csinálsz, jól csinálod. Ők is. Csak félelmet hint, ha most aggodalmaskodunk.

Felkészültek. Ugyan már! Mintha néhány hét alatt bárkit is fel lehetne erre készíteni.

Mennyivel egyszerűbb lenne minden, ha Sefi nem akarna annyi bányát. Akkor a rakodókkal berepülnénk a bányák kikötőibe, és annyi Obszidiánt tolnánk a területre, amennyi kell. A régi klasszikus Arató-taktika. A gond csak az, hogy több száz rakodóval kellene egy időben landolni egy ezer kilométer széles felvonulási terepen, hogy a bányák ne zárjanak le előttünk. Quicksilver védelmi rendszere hamar érzékelné a behatolást, és kirekesztene bennünket. Akkor egykettő elvéreznénk. Ezért csak a bányák negyedét lehet így elfoglalni. A többibe leleményesebb behatolási stratégiával küldjük a skuggikat. Ami meg a vadászgyilkos védelmi robotokat illeti? Hát nem véletlenül van minden Obszidián állig vértezetben.

Ha mindenki azt teszi, amit mondtam, akkor az én kis skuggijaim a Quicksilver-utáló Vörösök segítségével a használaton kívüli alagutakon és a szellőzőcsatornákon át eljutnak a főkapcsolókhoz, lekapcsolják a villamosenergia-hálózatot, és ezzel kiiktatják a légelhárító ágyúkat. Pikk-pakk.

Csakhogy a skuggik közel sem állnak készen egy ilyen összehangolt akcióra. Lelki füleimmel hallom, ahogy cseperészve megtelik a vérfürdőmhöz a kád.

Az Obszidiánok mostanra arra jutottak, hogy nyilván hiszek Sefiben, ha vásárra viszem érte a bőrömet. Tisztelni is kezdtek, legalábbis a Valkűrök. Ozgard azonban átlát rajtam, tudja, hogy férges vagyok belül, mert ő is ugyanolyan férges, nem úgy, mint a Királynő testőrsége.

A dióspakkját lerakja egy dobozra, és a pilótához húzódik, valamit sugdos a fülébe. Húznám elő a füstpálcát, de a csomag üres. A többit meg Olümpián, a Sasfészekben felejtettem. A francba. Valahogy pedig csitítanom kell az ágaskodó idegeimet. Lenyúlok egy diót Ozgard motyójából, és próbálom megtörni, közben pedig bámulok ki a kajütablakon. A Phobosz a köztársasági védőflotta zömével és persze Volgával, a bolygó túloldalán van éppen. Ozgard visszatér a pilótától, oldalba bök.

– Hús-vér szemeddel láttál már a sarkvidéken éjköszöntőt? – kérdi.

– Egyik sarkon sem jártam még. Tiltott terület. Vad helyiek.

– A Jégvidék legkedvesebb teremtménye. Csak sötétben nyílik, de a fény, amelyet a váladékuk áraszt… valóban istenek adománya.

– Istenek adománya – forgatom a szememet. – Űrhajóban haladunk. Az őseid lombikban fogantak. Az éjköszöntő egy részeg Lila kémcsövében. Komolyan hiszel az istenekben? A nagy fenét. A mátriárkáidat csudásan rászedhetted, de férfiként mi egyebet tehettél. Egy szélhámossal azonban ne akarj szélhámoskodni.

Elereszti a füle mellett a sértést, megvonja a vállát.

– Kicsiny az emberi tudás. Világegyetem hatalmas. Rejtély végtelen. Isteneim igazak voltak, mielőtt még elrabolták őket és ellenünk fordították. És igazak is lesznek még akkor is, amikor bennünket már rég felfalt a… – hallgat el, ahogy megpillantja a lábam körül a dióhéjakat. A szeme elkerekedik, elkapja a vállamat, és az ujjait már túrja is le a torkomon. Dulakodni kezdünk, a végén pedig a mellére okádok. Megtaszítom, de az új lábammal túlságosan is nekiveselkedem, hátrarúg, belecsapódom a falba. Valami élesben megütöm a gerincemet.

– Mi a picsa?! – hápogok.

– Ettél a zsákomból.

– Veszek helyette másik diót, seggfej – köpök még epét a padlóra, és törlöm a ruhám ujjába a szakállamat. – Szentséges Jupiter, ki a fene művel ilyet?

– Diót? – pislog. – Miféle dió, köcsög? Ezek szellembogyók otthonról. Csak sámánoknak.

– Azt hittem a szellembogyók bogyók… – pislogok most már én is.

– Hát nem!

– Jó, hát… – csuklok nagyot –, és a szellembogyó mire jó?

– Szellemet meglátni, isteneket meghallani.

– Szó szerint? – kérdem. Aggodalmasan túr bele a szakállába. Valami hallucinogén cucc lesz. Ennyit én is levettem. Lenézek a kezemre. Tényleg rezeg? A szájpadlásomnak kréta-, spárga-meg jégkrémíze van. – Meghalok?

– Kiderül – vonja meg a vállát.

A falak lüktető kocsonyává változnak, ahogy Ozgard keresztülvezet rajtuk, mintha becsiccsentett kiskutya lennék a póráz végén. Sefi haditanácsa zavaros álom, a parancsok szétesnek az agyamban. Ha bármire is egy pillanatnál tovább összpontosítok, a világ a valóság és valami sajátos, rejtett kétdimenziós tér között kezd ingázni. Mozgasd a szemedet. Csak maradj tiszta, öregfiú. Evezz a hullám taraján.

Imádod a drogokat. Imádod a drogokat.

Egy szörnyeteg pofájába lépünk. Ja nem, ez csak a hangár, de nem héliumosrekeszek, hanem harcosok töltik meg. Fekete fogakként csattognak. A fejem forog. A testemet elektromosság bizsergeti. Soha nem bírtam a tudattágító cuccokat, olyankor oda az irányítás.

Ozgard hirtelen félreránt Valdir Vihartörő osztagának útjából, ahogy kék rúnadíszes, szürke nehézvértjükben a szállítójárművük felé ügetnek. Vakítóan fénylő, fehér tollas fejdíszben istennő lebeg el előttem egy csapat égkék páncélos Valkűr élén.

– Az kicsoda? – kiáltok fel.

– Sefi.

– Csodásan fest!

– Igen.

– Ő is a csatába megy? De hát gyilkos robotok vannak odalenn – kiáltok, mire rám mered. Sikoltani volna kedvem. A sámán démonná változott. Az arca élénkkék, a szakálla füst. A szemeiből tűz csap elő, a szájában változó színekkel markáns mennydörgés dübörög. – És ha meghal? – hallom a saját zokogásomat. – És ha meghal?

– A királynő, aki nem előőrs élén zuhog, nem királynő – üvölti válaszul, miközben maga Valdir dübög el mellettünk, akár egy életre kelt villám. Hüdrasisakja alól kegyetlen kacagás bugyborékol. – Ez nem az ő halála lesz. Láttam, ahogy a griffek vörös szárnyakon nyargalnak.

– Úgy értem, velem mi lesz?! – siránkozom.

– Lebegsz, barátom. Légy bátor, lovagold meg az áradatot.

Kegyetlen gúnnyal kacag, és ahogy felém fordul, fekete szemében villódznak az erek. Mögötte elsötétül az egész világ, remegni, torzulni kezd a tér. Elzuhanok. A kemény acél ütése ránt ki a révületből. Ez csak a légörvény, te marha. Ozgard olyan könnyedén emel fel, mintha játékszer lennék, a kezemet egy kapaszkodóra kulcsolja, és meglapogatja a karomat.

– Maradj talpon, légy tanúja a griffek emelkedésének – mondja, majd Sefi és Valdir felé lódul.

– Ne hagyj itt – nyöszörgök. – Jaj, istenek! Jaj, istenek!

A földre kuporodom a trappoló óriások közelében. Evezz a hullám taraján. Evezz a hullám taraján! Egy halom rekesz mögé húzódom menedékbe. Találok egy vértet, megpróbálom magamra ölteni. Túl nagy. GravCsizma is akad. Nem akarok a plafonra esni. Ott villámlás csattog. Felveszem a csizmákat is. Hatalmasak, de a bokazár végül a vádlimra csattan. Így már biztonságban leszek. Lekapok valami rejtélyes fegyvert a falról, ismeretlen típusú és borzalmas erejű puska.

Szent Jupiter, ez meg mi?

Szivárványos tengeri lények úsznak elő a lenti óceánok mélyéből, ki a szememen keresztül a térbe, bele egyenesen a harcosok vértjeibe. A fémtestek elnyelik őket, lelkük összefonódik a vadakkal, akiket a világ soha nem tudott megszelídíteni. A szájakból sötét áradat zubog, égzengés fellegévé dagad, havas fejük felett villámok csapkodnak. A dal! Az Obszidiánok haláldala! A Luna romjai között hallottam már, de ott nem így szólt. Soha nem zengett így.

Nem egyszerűen hallom.

Érzem. Szörnyű szépsége a csontjaimat borzolja.

Az istenek katonái előtt Ozgard elővesz az erszényéből egy kis lényt, hagyja, hogy az leharapja a nyelvét, utána egyben lenyeli. Egyre sűrűbb az ének. A fellegek kavarognak. Egyszeriben a sámán ledobja magáról a köntösét, és meztelenül, tetőtől talpig kékre pingálva áll, férfiassága erőingaként lengedez a két lába között. Szörnyűséges szózatot üvölt az Obszidiánok sorait járva, karjait a magasba emeli, gravCsizmái dübögnek. Az Obszidiánok is vele dübögnek, olyan, mintha egy holt világ szívverése éledne.

– Baga duna! – rikoltja Ozgard, és leengedi karjait.

– Duna fiel! – feleli rá Sefi és Valdir.

A hangár ajtaja kinyílik, hideg isten leheleteként süvölt be a jeges szél, és Sefire szentséges holdfény borul Valkűrjei sora előtt. Valdir és a világzúzói összecsapják a fejüket, én pedig fohászkodom, hogy csak legyen végre vége. Tudom, hogy nem ez a valóság. Én valóság vagyok? Valóságos vagyok? A sötétség be akar szippantani.

– Légy tanúja – dörög felém Ozgard hangja. Rémülten nyitom ki a szememet és hunyorgok bele a szélviharba.

– Njar la tagag, syn tjr rjyka! – kiáltja Ozgard.

Az Obszidiánok visszhangozzák.

Sefire és Valdirra mutat, az arca ráng, ahogy a Királynőtől és társától rendeli vissza a démont.

– Hyrg la Ragnar! – üvöltik, és Sefi meg Hajas Valdir előreront, sötét pengeként hasítanak bele a holdvilágba, ahogy kivetik magukat a hajóból. Társaik kék és szürke árként omlanak utánuk rendezett sorokban, hogy egy Szürke is büszke lenne rá. Nyomukban indulnak a támadóhajók.

Ozgard lábait kilógatva ül a hajó hangárjának ajtajában, veszettül kacag, mintha ez az egész az ő műve lenne. Mint akinek elment az esze, mint egy isten, akinek hatalmas örömöt okoz gyermekei hűsége. Rám bök, a lelkemet cibálja magához. Szorítom az iszonyatos puskámat, és kilépek rejtekemből. Ahogy magához szorít ott az ajtó nyílásában, érzem, ahogy kiszáll belőlem minden rettegés, belőle pedig a gonosz. A kabátom csapkod a szélben, nadrágomon átsüvölt a jeges lég. De csakis a pucér testéből ömlő meleget, a szeretetet és magába fogadó nevetést érzem. Lenézünk az élő világ arcába.

– Lásd – üvölti. – Látod szellemszemeddel?

Alattunk a félhomályba borult Mars. A látóhatárról két holdja figyel minket, acéltalpaink alatt Észak-Kiméria hatalmas fehér hegyormai. Olyan, mint egy a lábait a világa olvadt szívében melengető óriás feje.

Niké városa csillagzuhatagként omlik le északnyugati oldalán a tengerig. A légikikötője közelében robbanások villannak. A tájban mindenfelé apró, magányos kis koboldokként kucorognak a sötétben az árva fények megvilágította fémhalmok. A bányák. Nem köpnek tüzet. Csak a figyelmeztető szirénák pörögnek és festik vörösre a földet. A védelmi ágyúik halottak. Bejött a haditerv! Diadal feszíti a mellkasomat. A skuggik megcsinálták. Freihild kiiktatta a védelmi rácsot. Az a szépséges bolond. Megcsinálták!

Nem fognak kivégezni!

Az ércszállítóink a látóhatáron mindenfelé ontják a támadóhajókat és a repülő Obszidiánokat, le a síkra és a hegyekbe, köpik a gyomrukból Sefi gyermekeit a bányákra, amiket a skuggik a tervem szerint előkészítettek fogadásukra. A Köztársaság védelmi flottája nem fog tudni cselekedni. Quicksilver rakétái hiába süvítenek elő a hegyek közti rejtekállásokból, a sárkánySzárnyaink azonnal semlegesítik őket. Az Össztörzs vad őrülete a szivárvány színeiben ropja táncát. Szellemtűz kelti életre a földet, az eget, a hajókat, a bányákat és a levegőt magát. Ez az Obszidiánok birodalma. A láthatón túli világ.

A hallucináció ellenére is felfogom ennek a napnak a gyönyörűségét és elkerülhetetlenségét.

Tíz éven át használta a Köztársaság az Obszidiánokat, ahogy én is Volgát. Cipelték a hátukon mindenki terhét. Miközben munkájuk gyümölcsét megtagadtuk tőlük. Harcoljatok, mondták nekik a kicsinyek. Gyilkoljatok értünk, Valdir. Hagyjátok hátra otthonotokat, de a miénket nem kapjátok meg, Sefi. A mi boltunkban ne akarjatok vásárolni, Volga. Kuporodj már kicsit összébb, Volga. Mert így félünk tőletek.

Na, hát a fene essen minden álságosba! Nekik is volt esélyük jól végezni a dolgukat, de most végre a Valkűrök Királynője ragadja meg az övét, és jön el a héliumbányákért. Büszke vagyok rájuk, és együtt kacagok a bolond sámánnal, mert a szellem akkor kel életre ezen az ostoba, mohó világon, ha valaki végre azt meri mondani, hogy: Ne tovább. Ne tovább.

– Látod? – zúgja mellettem Ozgard könnyes szemmel. Az arca gyermekére emlékeztet, nem szörnyetegére. – Hazatértünk! Látod? Ez a mi Volkföldünk!

– Igen – kurjantom, és döfök a rémes fegyverrel a levegőbe. – Igen.

Hátralök, kijelenti, hogy neki is mennie kell a többiekkel.

– Igen – üvöltöm megint –, igen, menjünk!

Valamit kiált, de csak akkor értem meg, hogy azt kérte, maradjak, mert rajtam nincs vért, amikor már kiléptem a hangár ajtaján a hajóból. De nem érdekel, hiszen az istenek vigyáznak rám. Látta a végzetemet a tűzcsontokban, nem a süvítő rakéták fognak megölni. Nem az eget szaggató sorozattűz hozza el a véget nekem. Egy horda zuhanó Valkűr mellé gyorsítok, az Obszidián nép dicsőségét harsogom, a jogos bosszút ünnepelem. Együtt zuhogok velük. Fegyveres férfiak és nők merednek rám, vad szemekkel hadonásznak felém a csontsisakokból. Kacagnak.

– Előre, Valkűrök! – zengem, és az ajkaimat tépi a szél, vicsorra húzza a számat. A gravCsizmámat a lábujjaim gyorsulásra bírják, elhasítok Sefi és Valdir mellett, dicsőség tölti el a szívemet, ahogy legelöl robogok egy bánya tágra nyílt, vöröslő torkába, a lángnyelvek nem fognak rajtam, keresztüldöföm a világ kérgét, és gigantikus acélbehemótok között érek talajt.

Gonoszul izzó, vörös szemükkel rám néznek, és csak röhögök, hogy nem nyitnak rám tüzet, miközben én rájuk fogom a fegyvert, de szellemharcos vagyok, és meghúzom a ravaszt, aztán összeszarom a saját lábaimat, mert vadászgyilkos robotok közé zuhantam, egymagam vagyok, és a kezemben nem puskát szorongatok, hanem egy felmosórudat.

Akkor Sefi és Valdir huppan mellém, és elszabadul a pokol.

HARMADIK RÉSZ

ÁRULÁS

Háborúban hallgatnak a törvények.

– Quintus Tullius Cicero

42

LYSANDER

A KARÓK ÉNEKE

Két napig elvagyok a vízen, amit Ajax gyilkosaitól szedtem el. Bár a testi felépítésem miatt a napszúrás nem valószerű kockázat, a kiszáradás rám nézve is reális veszély, idővel a legalapvetőbb szellemi és motoros képességeimet is tompítja.

A fáklyarakéta meg nem vakított, mert közvetlenül nem érte a fénye a szememet, de a látásom károsult.

Háromszor is majdnem eltévedek, amikor a sivatag hivatkozási pontjait rosszul értelmezem, félrenézem a jeleket, és egyszerűen szem elől tévesztem a hegyeket. Ennek dacára is, amennyire lehet, északnak tartok a hegyek mentén, mert így valamikor mindenképpen el kell érnem Ereboszba.

Még ha Apollonius segítségét nem is fogadhattam el, ott talán akadnak szövetségesek, akik visszajuttathatnak Atalantiához, és nem játszanak Ajax kezére. Csak valahogy fel kellene épülnöm közben.

Kaktuszhúst eszem és sivatagi lótuszok levét szopogatom, de a testem kezd elenyészni, egyre gyengébb vagyok. Egyre gyakrabban kap el a vágyakozás az Arcsi után, visszakívánkozom a szűk bunkerágyra a könyveim közé, míg odakint Cassius és Pytha ugratja egymást. Vagy legalább Kalindora velem lenne. Bár ne hitte volna, hogy meghaltam.

Bár Seraphina az utolsó pillanatban jobbra lépett volna.

Csakis a féktelen gyűlölet hajt előre, a sivatag iránt érzett harag. Mostanra minden fakó délibábbá vált. A nap gonosz, dagadt trollként gubbaszt a sivatag felett, negyedóra alatt pirosra éget minden fedetlenül maradt bőrfelületet, és ellátja a bajomat, amikor napközben próbálok haladni. Ha találok valami árnyékot, ott izzadok és alszom, és kora reggel menetelek tovább, amikor minden kietlen körülöttem. A negyedik napon egy üvegleviatán rothadó tetemébe botlom. Valahogy idesodorta a tenger. Az átlátszó hús szinte vonaglik a ragadozó vérlegyek fellegében. Nagy ívben elkerülöm.

Amikor az északi viharok esőt űznek a sivatag fölé, boldogan nyúlok el a földön, és élvezem, hogy a hűvös víz átmossa a megégett arcomat és a sebeket, amiket Seneca meg az emberei ejtettek a combomon és a csípőmön.

A Merkúr csodás bolygó a mérsékelt övi partvidékeivel, hegyi szállodáival és forró vizes forrásaival, meg a hűs völgyekkel és koralltengerekkel, de hogy ezt megkaphassa, az Egyenlítő vidékén el kellett fogadnia a Ladon-puszta poklát.

Átkozom a rohadékokat, akik a bolygót terraformálták, átkozom a sziklákat, a napot, a homokot, és hogy ilyen sok vérveretes vízre van szükségem. És átkozom Ajaxot. De legfőképpen a kultúrát átkozom, amely ilyen gonosszá tette őt.

Silenius azért találta ki a Páratlan Sebhelyet, hogy ezzel a tiszteletre méltó Aranyakat jelölje meg. Nem azokat, akiket imádni kell. Szigorú Intézeteinket azért építettük, hogy megtanuljuk, hogyan legyünk jó pásztorok, nem pedig kannibálok. A világ kitermelte Darrow-t, hogy megmutassa, milyen messzire tévelyedtünk a helyes útról. De mi nem az ösvényt kerestük meg, hogy szembeszálljunk azzal, amit ő jelent, hanem még vadabb vidékekre tértünk, és csakis rosszat tanultunk.

Ahogy egyre északabbra jutok, a sivatag fokozatosan félsivatagos vidékké változik. A különbség eleinte szinte érzékelhetetlen, de bennem már az élet legapróbb jele is reményt szít. Az özönvízszerű esők lemosták a hegyoldalakat, viszont a víz a sziklák közé gyomokat és virágokat ültetett. A jobb szemem kezd javulni, már érzékelem a tájban a barnás és zöldes foltokat. Maga a föld még mindig kietlen és kopár, de a legnagyobb veszedelemből már kiértem. Ahol víz van, ott a túlélés is lehetséges. Csavart, fekete agancsos őzek és tündérformájú madarak csipegetik a göcsörtös geránbokrok apró narancsbogyóit, hogy közeledtemre elillanjanak a háznyi kaktuszok közötti fészkeikbe. Ahhoz még gyenge vagyok, hogy bármelyiket is elkapjam, a bogyókból viszont eszem, amennyi belém fér, hiába görcsöl megveszekedetten a hasam a hirtelen kapott sok rosttól. Sziklák alól kukacokat ások elő, és felfalom az alacsony ágakon talált fészkekből elvett tojást. Többségében azonban gyökereken és gumókon élek, amitől persze újabb görcsök törnek rám, de aztán elkapok egy napon sütkérező kénviperát. Sziklával zúzom össze a fejét, és feliszom a vérét, hiszen az immunrendszerem nyilvánvalóan képes megbirkózni az esetleges patogénekkel. Az enyhe émelygésért a sok vitamin bőségesen kárpótol. Miután kivéreztettem, tüzet rakok, és megsütöm a méter hosszú testet. A húsa kemény és rágós, mint a langszatgyümölcs, de a kalóriák erőt adnak, és felderítenek, ahogy folytatom Erebosz felé az utam.

Egy termékeny völgybe vezető hegyháton megállok, még egyszer visszanézek a sivatagra. A hadseregek temetője a távolban örök türelemmel várja következő áldozatát. Aki nem én leszek.

Hátat fordítok neki, de a leckét nem felejtem el.

A következő kilométereket már-már kellemesnek mondhatom, hiszen hiába, hogy délelőtt már eléri az ötven Celsiust a hőmérséklet, a gyakori esők hűsítik a sebeimet, frissen tartanak. Ráadásul dúsan terem mindenféle citrusgyümölcs, a fákon madarak csiripelnek, és a hasam is bármikor megtölthetem.

Egy elhagyott kombájn után kis tanyaházra és mellette istállóra bukkanok. Elég sietve menekülhettek el a lakók, és legalább egyszer ki is fosztották már a martalócok, ezért semmilyen gyógyszert nem találok. A kertben viszont akad aloe vera, aminek a nedvéből kenetet készítek. Az égési sérülést jól nyugtatja, már nem viszket annyira a bőr, de sajnos az idegi sérülésre nem hoz enyhülést, és a szemem állapotán sem javít. A látóideg a szemgödör mélyén változatlanul elviselhetetlenül lüktet.

A tanyán nincs áram, de végre olyan probléma megoldásán agyalhatok, ahol nem az életem a tét. Néhány óra lefogása alatt leszerelem a kombájn napelemeit, és összekapcsolom a sütővel. Konzervből főzök magamnak curryt. Sőt, az ősi HK-t is sikerül beüzemelnem. A holoHálóhoz nem tudok csatlakozni, így csak a Társadalom figyelmeztető adását nézhetem, amelyben felszólítják Erebosz és a száz kilométerre északkeletre lévő Naran-vidék lakosságát a kitelepítésre.

Fürdőt készítek magamnak, és közben az Arcsi szűkös zuhanykabinjára gondolok. Borzongva merülök bele a hideg vízbe. Utoljára Cassiusszal éreztem magamat ennyire kellemesen a gőzfürdőben az Ión. A lábaim túlságosan hosszúak, esetlenül kilógnak a kádból, a foszló tapétához préselődnek. Csak most döbbenek rá, hogy mennyire lefogytam. Húsz kilót legalább. A testem mintha egy rozsdatüdejű roncs teste lenne, girhes, és a bőr mindenütt cafatokban pereg le, ahol a nap érte. Órákon át szendergek a kádban. Aztán megiszom még egy liter vizet, és végignyúlok a formaMatracos ágyon, és alszom egy egész napon át.

Két nappal később indulok tovább. A lerongyolódott impulzusVért alsóruháját a valaha itt lakók ruházatára cserélem. Nevetségesen festek, az ing ujja a könyökömig ér, a nadrág alja a lábszáramat verdesi.

Sajnálkozva pillantok vissza még egyszer a tanyára, átfut az agyamon, hogy akár itt is maradhatnék. Végleg. Mert mégis hova rohanok? Miféle jövő vár? Lehetek Atalantia riválisa? Párbajozhatok Ajaxszal, amikor szembe kell néznie a tettei következményeivel? A politikai ármánykodás és árulások kurta évei? Űzhetem a bosszút, amire igazából egyáltalán nem vágyom, még ha Darrow elvette is a fél arcomat? Lehetek a népemmel? Minek? Amíg távol jártam, az Aranyak még betegebbé korcsosultak. De hiába vagyok mindezzel tisztában, viszketek a vágytól, hogy visszatérjek, mintha a szellememet a tragikum vonzaná.

És valóra kell váltanom a Didónak tett ígéretemet. Ami kifogásul szolgált, amikor Cassiust elárultam. Egyesítenem kell az Aranyakat. Sőt. Meg kell őket változtatnom. Ezért hagyom a hátam mögött a tanyaházat. És azért is, mert Héliopoliszból ki kell szabadítani Kalindorát, Rhone-t és a Pretoriánusokat. Erkölcstelenség lenne a sorsukra hagynom őket, amikor ők mindent megtettek értem. Seneca hibátlan felszereléséből ítélve a vereség mégsem volt teljes, a Hamu Légiót nem semmisítették meg. Vagyis hamarosan várható Héliopolisz lerohanása. És azt a barátaim nem élnék túl.

Az utam Ereboszig kellemesnek mondható, pláne a sivatag után. Vad ciprusligeteken és csillagszívvirág illatától terhes gyümölcsösökön vágok át. Alkalomadtán látok egy-egy légpárnást a távolban, esetleg a Társadalom őrjáratát a magasban. És bár északon még mindig fekete fellegek gomolyognak, a vihar kezd csendesedni.

Nem rohanok, gyakran megállok enni, mert bőségesen hoztam magammal a tanyáról, és alaposan megraboltam az útba eső mandarinbokrokat. A Via Gloriával, ezzel a dicsőséges, fehéren ragyogó, széles úttal párhuzamosan haladok, ami a Ladon menti településeket köti össze. A bombázások felszaggatták a testét, mindenfelé megfeketedett, kilőtt köztársasági támadóhajók és kiszáradt tetemek hevernek.

Egy grépfrútfa alatt alszom, másnap délelőtt pedig összetalálkozom egy családnyi napégette Vörössel, akik taligán húzzák magukkal egy egész élet javait. Gondterhelten lesnek. Udvariasan üdvözlöm őket, és az időjárásra teszek megjegyzéseket, ahogy az a Merkúron szokás. Összenéznek, majd felfelé, nagyon felfelé az én szétolvadt arcomba, azután meghajolnak.

– Különös idő, valóban, dominus – válaszolja csendesen a férfi.

– Gonosz idő – csatlakozik hozzá kicsit hevesebben az asszony, a férje határozott nemtetszésére. – A mohó marsi azt hitte, megtörheti a lelkünket. Ezt a lelket soha, dominus – mondja a magáét az asszony. – Némi kis időjárással minket ugyan nem szelídít meg.

– Mármint Darrow?

– A nevét sem érdemes kimondani, dominus – folytatja keserűen a nő. – Az emberei kifosztották a munkaadónk virágültetvényét. Őt magát elvitték, mert menedéket adott a Rettegés Lovagjának. Völgy áldja a drága embert. Mindezt mosolyogva, hát hogyne. De nekünk mi maradt, mire végeztek? Hát, amit hagytak. De mi megdolgozunk a részünkért, nem kell a marsi fosztogatók alamizsnája. A virágültetvény romokban hevert. A vezérSzónokunk átvette az irányítást, de a termésért a kutya sem jött. Most is ott rohad minden. A Légiókkal jöttél? Úgy festesz, dominus, mint aki szemtől szembe került Hádésszal.

– Csak a kapuőreihez volt szerencsém – kémlelem mögöttük az utat.

– Ha bármit kívánnál… – villan a tekintete az égett képemre, majd a férje újabb bosszúságára hátraint a taligájukra. Maguknak is alig jut valami.

– Csak felvilágosítást. Láttatok társadalmi erőket?

– A Rettegés Lovagjának emberei nemrégen jártak erre, dominus. Bár azokkal az ember sose tudhatja, hol botlik beléjük. Olyanok azok, mint a Völgy szellemei. A Légiók meg nem errefelé vannak, ahogy én tudom. Bár úgy hallottam, Naranban akadnak a Hamu Légiókból. Zsúfolásig van az a Tükhéből meg a partokról érkezett szerencsétlen menekültekkel. Oda a városaik. Szerencsétlen lelkek. Mi keletre tartunk, a folyóvidékre, beszélik, hogy szükség lesz dolgos kezekre a helyreállításoknál.

– Ereboszban nincsenek Légiók? – kérdem összezavarodva.

– Ereboszban? Hát az víz alatt van, dominus – mondja a férfi.

Ezt nem értem. Eddig nem jöhettek el a hullámok.

– Hogyhogy víz alatt?

Késő délelőttre felérek egy dombra, amely Erebosz völgyére néz, és a saját szememmel is láthatom.

A valaha büszke könyvtárvárost még a nagyanyámnak hozta létre Glirasztész FőKreátor. Alacsony hegy oldalából, egy hatalmas gát alatt vájta ki az óvárost és a Citadellát a Nagykönyvtárral együtt. A gát a hegyekből érkező áradásoktól védte Ereboszt, mert a Merkúr napjának ege alatt elég gyorsan zajlik a hóolvadás. Amikor kisgyerekkoromban maga Glirasztész körbevezetett bennünket, úgy láttam, mintha egy óriási béka hátára kötözött város lenne. Ő kummogva jelentette ki, hogy ez egy teknőc, amely a türelmet és a tudomány elkerülhetetlen győzelmét szimbolizálja.

És most vízbe fulladt minden türelmével. Halálváros lett belőle.

A hatalmas gát leomlott, a vihar alatt bizonyára kimaradtak az impulzusMezők. A vízáradat széles utat vájt magának a kőben, házakban, mindenben. Annyira alapos munkát végzett, hogy csodaszámba menne, ha bárki is túlélte volna. Dögevő madarak birodalmává vált. Egyik sereg sem küldött ide orvosi egységeket, csak menekültek népesítik be az elárasztott völgyet és az azon túli síkot. Ezrével, tömött sorokban vándorolnak északnak. Leülök a földre, csontjaimat hirtelen elnehezíti az elmúlt hét kimerültsége.

Darrow tönkretette a bolygót.

Minden értelmetlen már. Hogy tudná ezt bárki is helyrehozni?

Végül összeszedem magam, és indulok, hogy odalenn feltöltsem a vízkészleteimet és csatlakozzam a menekültek menetéhez. Lebotladozom a hegyoldalban, csontig letarolt erdőn gázolok át. Egyetlen fa sem maradt lábon. Levendulamező következik, ebben nem tehetett akkora kárt a szél, méhek döngenek a virágok között, végzik a dolgukat. És akkor megtorpanok. A Via Gloria végében, közvetlen a városba vivő Octavia Diadalív körül különös látványosság tárul elém, amiről még az elmosódott látásommal is tudom, hogy mi.

Leereszkedem a dombról.

A förtelembe érkezem. A levendulatengerben több mint négyszáz ember pucér maradványai lengedeznek acélrudakon, csak a rajtuk nyüzsgő héják és ölyvek sárga és vörös tollai ékesítik őket.

Csuklómnyi vastag póznákra húzták fel őket, mindet a végbelükön át, míg a karó hegyes vége át nem döfte belülről a hasüreget. Lógó lábbal, hátraszegett üleppel, széttárt karokkal és hátravetett fejjel léptek át a halálba, mintha ujjongás közben érte volna őket a vég. A tisztára csipegetett szemgödrök vakon merednek az égre.

A borzadály mellett, nagy kövön a következő felirat áll:

MARSIAK NYUGSZANAK ITT,

KIK EGYTŐL EGYIG A RABSZOLGAKIRÁLYT

ISTENÍTETTÉK, ÉS GONOSZSÁGUKBAN AZT GONDOLTÁK,

ELRABOLHATJÁK BOLYGÓTOK KINCSEIT,

MEGTÖRHETIK URAIK AKARATÁT ÉS HATALMÁT.

KI IDE BELÉPSZ, LÁSD ÉS BORONGJ:

EZ TETTÜK KÖVETKEZMÉNYE.

Vagyis az ő művük az elárasztott város. A karóba húzás pedig a miénk.

Tényleg azt hiszi a Társadalom, hogy ez majd visszacsalogatja hozzá a híveket?

Nagyanyám udvarában Atlas még nem volt ilyen szörnyeteg. Furcsán viselkedett. Velem mindig meglehetősen hűvösen, és sietve távozott, ha én is beléptem a szobába. Megvetette a gyermekeket. Ha jól tudom, hiába lett az Ajával beteljesített nászuk gyümölcse Ajax, kapcsolat nem alakult ki kettejük között. Valójában Aja szinte látni sem bírta. De akkor sem tudom elhinni, hogy apám legjobb barátja ilyen szörnyeteggé vált volna.

Bár elméletileg túszként érkezett az udvarba, nagyanyám mindenkinél inkább a bizalmába fogadta. Fesztiválokat és ünnepségeket szervezett, és mindig az volt az érzésem, hogy csakis a nagyanyám kérésére bújik elő a könyvtárból. De a mai napig nem tudtam, milyen ügyekben számított rá annyira a nagyanyám.

Mindig is tiszteletben tartottam azokat az Aranyakat, akik nem éltek vissza a helyzetükkel. Atlas is ilyennek tűnt. De ha ilyen mértékben szabadjára engedte a Gorgóit, akkor a méltóságnak a legparányibb jelét sem mutatja. Nem vagyok elnéző vele.

Az áldozatok erdejében botladozom, hogy megnézzem a holtak arcát, mert valami miatt úgy érzem, valakinek látnia kell őket, tanújukul szólítanak. A családjaik, az élet, amelynek magva belőlük fakadt. Mert a kegyetlenség ezeken a szálakon keresztül ver gyökeret a jövőben, és csak újabb meg újabb kegyetlenséget szül majd.

Senki sem szedte le őket. Egyetlen lábnyomot sem látok a közelükben.

Suttogást hallok. Egy fiatal Vörös.

Még él. Fiúnál nem sokkal idősebb. Ajka felett serkenő bajusz. Cserepes ajka elnyílik, mondani próbál valamit. Nekiadom a maradék vizemet, de a java a szája mellé folyik, le a mellére. Szólni próbál, én meg közelebb óvakodom, hogy halljam.

– A… Völgy. Küldj a…

Csak most veszem észre, hogy még vagy tucatnyian életben vannak a tömegben, zihálnak, égett bőrük fájdalmasan emelkedik és süllyed minden egyes kínos lélegzetvétellel. Nem érdekel, hogy ők az ellenség. Vagy hogy a karóba húzás hatékony eljárás-e. Sem az, hogy megérdemelték-e vajon ezt a sorsot. Mert senkinek sem áll jogában ilyet kiszabni embertársára.

Közelebb húzódom a fiúhoz, a szám száraz, alig formálja a szavakat.

– Biztosan akarod? – kérdezem, de míg nem fröccsentek egy kis vizet a szájába, képtelen válaszolni.

– Külj… oda.

Ilyen közelről rezes, barna és még arany cirádákat is felfedezek a Vörös szemében. Mélységes szomorúság hatalmasodik el rajtam. Bár biztos lehetnék benne, hogy a szelleme szeme már a Völgyet látja. Hogy ott várják az ősei a hűs, felföldi völgyben. De nem lehetek, hiszen a Völgy a Minőség-ellenőrzési Bizottság kreálmánya, ők terjesztették el és ápolták a kultuszát, hogy az engedelmesség igen fontos társadalmi feltételét létrehozhassák: a répát a kemény élet botjának végén. Ugyanaz a hiedelem érett bennük harcos hitté, amely korábban segített nekik elviselni a bányaélet kimondhatatlan nehézségeit. Ahogy előhúzom a beretvámat, suttogni kezdi:

– Ne feledd, szerelmem, szerelmem, ne feledd a jajongást, ahogy a tél kihúnyt…

Mások is csatlakoznak hozzá, halkan és remegőn szól a karók éneke.

A Bellona beretva bőrmarkolata forró a napmelegtől. Megfeszül a karom, ahogy a penge áthatol a mellkason és a szívébe szúr.

– Térj meg a tieidhez – suttogom.

A teste rándul egyet, és elnémul.

Férfiak és nők kezdenek könyörögni, kérlelnek mindenhonnan. Lépek a következőhöz: idősebb Vörös férfi, az arca buldogé, dús szakállába ősz tincsek vegyülnek. Kegyelemért könyörög, de amikor elébe lépek, másokkal együtt kacagni kezd. Zavartan pislogok. Az arcuk remeg a hőségben. Miért nevetnek?

– Égj el velünk, Arany korcs – nyögi vértől cserepes szája. – Égj a Marssal.

Akkor esik le.

Nem mozdulok. Lenézek a lábamhoz, már sejtem, mi lehet. Félrehajtom a levendulát, és a porba fújok. Nyomásérzékeny mellénybe bújt sovány férfi hever a vékony földréteg alatt. Ha csak megmozdítom a lábamat, a talpam alatt az akna húskonfettiként hajítja testemet az égbe. Még ha ugrom is, a több száz aknából kettő is elég, hogy már ne érhessem el a robbanás hatósugarának szélét.

– Segíteni próbáltam – mondom. – Tisztességből.

A Vörös csak röhög.

Az érzékelő mellett óvatosan, hogy ne gyakoroljak rá nyomást, keskeny lyukon leások az aknáig. Vakon kotorászom a gödörben, végigtapogatom a töltet oldalát. A nyolcszögletű fedeléről ítélve valószínűleg Lótusz-13-as. Ha a beretvám élét becsúsztathatnám a nyomásérzékelő és az akna közé, akkor át tudnám vágni a vezetéket. Az adrenalintól remegő kézzel állítom a lehető legvékonyabb állásba a pengét, papírlap vastagságú és tenyérnyi széles lesz. Oldalazva becsusszantom a lyukba… és eltrafálom a biztonsági pecket.

Bip. Bip.

Sár és levendulafoszlányok csapódnak az arcomba, a levegőbe lökődöm. A beretvám oda. Kiszáll belőlem még a szusz is, ahogy a hátammal a földbe csapódom. Valami rám szorul, fojtogatón. Feszegetni kezdem, de csak az ujjaimat vágom meg vele, és még inkább szorít. TakHáló, lélegzem fel. Nem bomba.

Hamar elenyészik azonban a megkönnyebbülésem, ahogy felmérem a lehetőségeimet.

A délelőtti nap már most forrón süt le rám, árnyékot legföljebb a levendula, a méhek meg a karók vetnek. A beretvámtól és a vizemtől elválasztó néhány méternyi távolság ezer kilométer is lehetne akár. A leghalványabb próbálkozásra is szorul a háló, minden kis fordulatra egyre jobban a húsomba vág. Belemar a fejbőrömbe, csorog az arcomba a vérem. Mozdulatlanságba dermedek. Órákon keresztül fekszem ott, a nap perzseli ki belőlem a nedvességet, egyre hólyagosabbra sül a bőröm. Olyan vagyok már, mint egy vedlő paradicsom. A levendulamező lágyan zsong és himbálózik. A méhek zümmögnek. A héják és ölyvek falnak. Újra meg újra elájulok, már csak pillanatokra riadok fel a madarak marakodására. Felettem a Vörös meghalt, rajta lakmároznak. És engem figyelnek.

Ha tudnék, kacagnék.

Silenius örökösét Vörösök lába alatt zabálták fel a dögevők, mert kegyes próbált lenni. Ez ám a lecke.

A Vindabona miatt és az Obszidiánok kénye-kedvére hátrahagyott szerencsétlenek miatt érzett bűntudatom vonta el a figyelmemet. Lehetett volna annyi eszem, hogy gondoljak az aknákra. Most magam előtt látom a hasonló hálókba szorult nyomorultakat, mosolyogva várják, hogy a halálban csatlakozzam hozzájuk.

Sorsukra hagytam őket, hogy Seraphinát mentsem, aki a maga részéről mosolyogva menetelt bele a saját végzetébe.

– Na nézd már ezt az új húst itt – szól le hozzám az egyik áldozat.

– És ahogy nézem, véráruló is – feleli rá egy másik. – Megölte az egyik csalit.

– Sebhelyes?

Nehéz sivatagi bakancsok állnak meg előttem. Gyerekarc hajol le az égből, és bámul bele az enyémbe. Valami nem stimmel. A porlepke szárnyának a színe. Ja, persze, maszk. Ahogy a levendula lilája fölé ér, a maszk felveszi a színt.

– Hiányzik a szarveretes fél pofája. A szemgolyója pempős – mondja, majd kesztyűbe bújtatott keze elfordítja a fejemet. – Semmi Sebhely. Pixit fogtunk, srácok.

Gorgók.

– A Lázadással van?

– Tudsz jobbat? Nálunk nem szokás sebhelytelen fiúkat küldeni a csatába.

– Akkor hagyjuk elszáradni. Ennek a csapdának már annyi. A szökevényeket pedig terelik Héliopoliszba a nagy kalapácshoz.

Valamelyik füttyent.

– Na nézd már a nagy vasát. Mibe fogadjunk, hogy Sciantus acél.

– Hagyd már. Hol láttál te Sciantus acélt? Még a markolatát se tudnád megfizetni.

– A Minótaurosznak volt. Úgy bánt vele, mint egy kisasszonnyal. És folyton arról járatta a lepénylesőjét. Látod a virágszirmokat, he?

– Hol?

– A szárny felett.

– Ha mondod. Minek egy Pixinek ilyen holmi?

– Ha valami nem passzol, akkor Vonító. Kutassátok át, nincs-e nála nyomkövető, aztán indulás. Majd a Rettegés megoldja – a gyerekképű belebámul az arcomba, de mielőtt még kinyöghetnék bármit is… – Ideje szundítani egyet, áruló.

A bakancsa az utolsó, amit látok.

43

LYSANDER

AZ ELLENSÉG

A Gorgók gravMotorral mozognak. Hosszan utazunk, több száz kilométert teszünk meg visszafelé, az átkozott sivatagba, ahonnan jöttem. Késő délután állunk meg először egy felföldi sivatagi városban, egy hatalmas bánya mellett. Az egyik gravMotor hátuljára kötözve nézem, ahogy a helyiek, csupa aljaSzín, ujjongva fogadják a mészárosokat. Mintha hősök érkeznének. A gyerekek hosszan futnak a motorok után ki a városból, be a sivatagba, amikor elindulunk a hegyek havas gerince felé.

A sötétedő ég peremén nehéz fellegek gyülekeznek, amikor végre megállunk. Keskeny hegyi ösvénynél lassítanak a motorok, majd hirtelen vége. Bakancsok csikorognak a hóban, és valami ismét fejbe vág.

Vizesen ébredek, fázom. Alattam hideg kő. Egyelőre nem nyitom ki a szemem. A karjaimat a fejem fölött egy kőfalhoz láncolták, valami barlangfélében vagyunk, egyetlen lámpa világítja meg a helyiséget. Mindkét oldalán víz csörgedez. Fojtott beszélgetést hallok.

– Soha nem kérdez semmit. Soha semmit. Egyszerűen csak elvesz valamit. Mindent elmondtam, ami csak eszembe jutott. Csak legyen vége – zokog egy férfi.

– Fejezd már be a bőgést, Hadriánusz. Épp elég pocsék a helyzet, nem kell még ez a vénuszi hiszti is.

– Hagyd már, Ignácius. Mindannyian elárultunk neki valamit, Hadriánusz. Nincs semmi baj, testvérem.

– Elérte… megállította az időt. Adott valamit. Minden egyes molekulát éreztem, ahogy fogta a… fogta a… – fullad újabb zokogásba a mondat.

– Hány őrt számoltál, Druzilla?

– Minden alkalommal csuklyát húz a fejemre.

– Nem mindegy, mit láttunk? Tudjuk, hogy most is hallgat bennünket. Csakis azért hagyott együtt bennünket. Hány Vonítót fogott már el? Hányat szabadítottak ki? Egyet. De Orion is meghibbant, és hazavágott egy egész kontinenst. Hullák vagyunk, jóember. Akkor legalább a méltóságunkat őrizzük meg. Nemsokára megkapjuk mi is a karónkat.

– Persze, méltósággal hagyjuk, hogy fémkarót húzzanak a seggünkbe. Egy laza kis szombat este, Ignácius.

Hallgatnak egy sort.

– A főnök el fog jönni értünk – szól akkor a vezetőjük.

– Hű vagy a halálig, mi, Alex? A Vörös istened már rég vízbe fulladt. Vagy felrobbant. Csak az Üresség hoz megváltást. De jó is lesz az. Nem számít, már annyira mindegy.

– Nem halt meg.

– Te aztán totál lupusban nyomod. Megdöglött az egész sereg, és a Vox Szenátorai tehetnek mindenről. Elvették a hajóinkat a kis görények. Héliopolisz nyilván elesett az ostromban, a sereg pedig beszorult a sivatagba a Hamu Ármádia ágyúi alá. Azóta már fel is szegezték Darrow-t a Megsemmisítő orrára, és húznak a Lunához.

– Akkor miért vagyunk még mindig ebben a barlangban?

Legalább öten vannak körülöttem. Aranyak egytől egyig. Javarészt marsi kiejtés, elíziumi lejtés, enyhén Jupiter holdjaira hajazó. Figyelek tovább. Európéi nyelvjárás. Vonítók, Darrow, Alex, és ez a kiejtés… Nem nehéz rájönni. Van még két másik is, akik alszanak. De hogy azonkívül mennyi, azt nem tudnám megmondani, mert a vízfolyások zaja bezavar. De nagyjából kilenc.

– Sebpofa magához tért, hallgatózik – figyelmeztet az Ignácius nevű.

– Ébren vagy, jóember? – kérdi egy másik határozottabban. Ő a vezetőjük. A kiejtése művelt, csak épp motyog. – Ne félj, mind cseszhetjük már. Mindegy, hogy kinyitod vagy becsukod a szemedet – nevet kissé bizonytalanul. Eltúlzott grimasszal kinyitom a jobb szememet. Tíz másik foglyot látok, mind a falhoz vannak láncolva, ahogy én is. Ketten alszanak. Vagy harmincméternyire két Gorgó ücsörög a barlang szájánál. Az az egyetlen kijárat.

– Mondtam, hogy ébren van – jegyzi meg Ignácius. Hatalmas, jóképű vadállat.

– Sebhelyet nem látok rajta – közli a nő. Druzilla.

– Mintha erre már nem akaródzott volna ügyelniük a nulladik év után – morogja Ignácius.

– Hogy hívnak? – kérdi Druzilla. A bőre sötétebb, mint a többié. A szeme kedvesen méreget a duzzadt szemhéjak alól.

– Csak finoman, jóember – figyelmeztet Alexandar. – Csúnyán elbántak veled.

Annak ellenére, hogy mindkét füle odalett, és a fél arca nevetségesen fel van dagadva, látszik, hogy korombeli és ezelőtt jóképű lehetett. Méghozzá szédítően jóképű. Döbbenetesen széles a válla. Hosszú, menetelésre megalkotott lábait maga alá húzza. Az Arcsin láttam utoljára őt egy holón Cassiusszal, Darrow mögött állt valami szónoklat alatt.

Alexandar au Arcos, Lorn unokája, az unokatestvérem, akitől régen elszakadtam. Anyai ágon pedig Kalindora unokaöccse.

– Hogy hívnak? – kérdi. – De ne kapkodj, az agyrázkódás mindenkit összezavar kissé.

Octavia tanításai szerint a megfelelő személyazonosságot keresem, amit képtelenség visszaellenőrizni, és ami mégis hihető marad. A Lázadáshoz nem tartozhatok, de a Társadalomhoz sem. Az arcomon nincs Sebhely, ráadásul tökéletesen utánzom a merkúri népi dialektust, ahogy az Erebosz környéki előkelő körökben beszélik. Létező és mégis kissé nevetséges nevemet ajánlom figyelmükbe, de mentségemre szóljon, hogy a kiszáradás már majdnem elvette az eszemet.

– Cato au Vitruvius – közlöm velük a nevet, amit akkor használtam, amikor a nagyanyám titokban Glirasztészhoz küldött tanulni. Létező gazdája valóban Ereboszban élhetett volna, nagy múltú és szép jövőjű helyi család nemlétező fiaként.

– Üdv, Cato. Én Alexandar vagyok, ők pedig Druzilla, Ignácius, Crastus, Hadriánusz – bólint sorban a társaságára: a kedves tekintetű nőre, az óriásra, egy harmincas éveiben járó, fess férfira és egy ülőbika-méretű Aranyra. – Elízium Lovagjai a szolgálatodra.

– Á, szóval most már meg Elízium Lovagja vagy – motyogja Druzilla.

– Arcosi Lovag – javítja ki valamelyik.

– És te ki vagy? – szegezi nekem a kérdést Ignácius.

– Úgy érti, hogy keveredtél ebbe a pokolba – magyarázza Alexandar. A mosolya ínyvörös, nem maradt egy szem foga sem. Meglep, hogy mindezek dacára ennyire kedves. A holón gőgösebbnek látszott, és a nagyanyám aktái szerint rendkívül arrogáns, intelligens, még ha nem is kifejezetten kreatív elme, akiben erős apakomplexust alakított ki korán elveszített apja. Abból, ahogy Aratót védi, világos, hogy kire vetítette ki végül ezt a lelki gubancát.

Előállok egy kapkodós történettel a gát átszakadásáról, az égéseimre a bombázás szolgáltat magyarázatot. A napégésre az, hogy a szerencsétlenül jártakat igyekeztem menteni, a takHáló okozta vágásokra pedig az, hogy a karóba húzottakat próbáltam volna leszedni a karóról. Druzilla trükkös kérdésekkel bombáz a városról, egyértelmű, hogy ismeri a helyet, de én is. Jártam ott többször is, a részletei az agyamba égtek. Le sem kell hunynom a szememet, hogy lássam a selyempiacát, a helyiek színes öveit és az utcatáblák cirkalmas aranyfeliratait.

Átmegyek a könnyű vizsgán.

– Itt vagytok már egy ideje, igaz? – kérdezem cserébe.

– Jappi – feleli Alex. Ez is csapda.

– Tessék? – kérdem zavartan.

– Nem vagy katona, igaz? – kérdi erre Alexandar, de most sem sétálok bele a kelepcébe.

– Ezt nem értem.

– Mindegy is.

– Nem nagyon van olyan ismerősöm, akinek lett volna elegendő pénze az Intézetre – felelem. – A szüleim selyemkereskedők… voltak. Nem nagy formátumok.

– Akkor te mivel múlattad az időt? – érdeklődik Druzilla.

– Ittam, leginkább. Az apám lefizette a magisztrátust, hogy a besorozás után is Ereboszban maradhassak polgári mérnök-felügyelőként. A háború olyan rémes ügy – borzongok.

– Szóval, kötelességszegő Pixi. Hát engem nem etet meg ezzel a gyíkszarral – közli Ignácius. – Besúgó. Vagy legalábbis kiveszi a részét a rabszolgatartásból.

– Szerinted a Merkúron mindenki az.

– Ha egyszer úgy viselkednek. Csak a halott merkúri a jó merkúri. Csupa hazug és részeges, sötét bőrű disznó.

– Az én bőröm sötétebb – jegyzi meg Druzilla.

– Csak szófordulat volt.

– Abbahagynátok a torzsalkodást? – csattan fel Alexandar. – Miért érdekel, hogy mióta vagyunk itt, Cato?

– Csak mert Héliopolisz nem esett el, de ti azt beszéltétek, hogy a városnak nincs esélye – magyarázom, és erre már Ignácius is felkapja a fejét. – Egy férfi mesélte, aki megjárta a sivatagot, hogy Darrow a vihar rejtekében átvezette a Ladonon a seregét. És lecsapott a várost ostromló Ajax au Grimmusra.

– Bejött az a tébolyodott terv? – villantja rémes, fogatlan vigyorát Alexandar Ignáciusra. – Én mondtam. A főnök mindent kézben tart.

Vagy éppenséggel kicsúszott már a kezéből minden.

44

EPHRAIM

VADÁSZAT AZ UTOLSÓ FÉNYNÉL

Xenophón unott, sápatag arccal vezet a skuggik hangárjába.

– Istenek, micsoda csend! – motyogom.

Bezzeg odalenn, a városban nagy a hangzavar, hiszen nagyban folynak az újjáépítési munkálatok, mert Olümpia bizony újjászületik, és dicsőségesebb lesz, mint valaha volt; vagy a környező vidékeken, ahol az Obszidiánok a Volkföldet alakítják; vagy a partvidékeken, ahonnan az Össztörzs sárkánySzárnyai szemeznek a Köztársaság Thermál-tenger túlpartján felsorakozott vadászaival; vagy a bányákban, ahol a Vörösek és a Narancsok sorban térítik el és berhelik meg Quicksilver robotjait, hogy folytathassák a kifejtést. Egyedül a Sasfészekben fülsiketítően nagy a csend, mert Sefi és Valdir vadászni vitte a gyerekeket, a skuggijaim küldetésen vannak, magamra maradtam idehaza, a ház véne, aki csoszogva járja be a visszhangos termeket és szobákat.

– Kicsit gyorsabban, ha lehet, nem késhetünk el az ölésről – nógat a Logosz.

– Akkor talán menjünk a leszállótérre, zsenikém.

– Bizonyos szempontból épp azt tesszük.

Befordulunk a sarkon, és földbe gyökerezik a lábam. A rusnya skuggi taktikai hajók között a világ egyik legcsodásabb kis hajója parkol. Mintha egy kettő pont nullás Rózsaszínt találnék valami lekoszlott katonai bordélyban. Karcsú, hatvan méter hosszú, dupla ionMotoros gyönyörűség, két ágyúja van és radartaszító burkolata, olyan, mint egy oldalára állított pörölyfejű cápa. És mindehhez jádezöld a kicsim.

– Apolló faszára, ez de gyönyörű!

– Őfelsége ajándéka – nyújtja át a lapos omnikulcsot Xenophón.

– Ne!

– Benne van a szerződésben. Felsőkategóriás repülő. Quicksilver nikéi rezidenciájáról. Lefogadom, hogy maga sokkal jobb hasznát veszi majd, mint az az alak.

Csak azért vetettem fel a tételt a szerződésbe, hogy legyen mivel dobbantanom, ha gázos lesz itt a talaj. Igazából nem számítottam rá, hogy tényleg meg is kapom, pláne most, hogy nincs is már annyira mehetnékem. Minek nekem hajó? De azért kikapom a hullafehér kézből az omnikulcsot, és már lebegek is a hajómhoz. Nem egyszerűen versenyhajó, hanem mélyűri anyatigris. Mibe, hogy két kurta hét alatt megjárná a Mars–Nap távot? Jó, annyira azért csak nem gyors, de…

– Felhívom a figyelmét, hogy nyomkövető berendezés lett benne élesítve. És a gyerekek a közelébe se mehetnek.

– Ja, ja – simogatom a burkolatot. – Mire vadászunk?

Méltóságok csoportja fordul be a sarkon, Xenophón pedig szélesen elmosolyodik:

– Félő, hogy az első útja személyfuvarozás lesz. Mi lesz a neve?

– Hógolyó – vigyorgok a Fehérre.

– De hiszen zöld.

– Akkor is Hógolyó.

A Déli sarkvidék épp a tél félhomályába tart, az Obszidiánoknál a Lentsötét Leheletének nevezett szél süvít a gleccservölgyben. Ebben a lassú, de soha nem lankadó vészben percek alatt lefagy az ember szempillája, és húsz perc alatt megfeketedik a bőre. A sarkvidéken ez jelzi a sötétség közeledtét.

Egy havas hegyoldal derekánál jólesően konstatálom a termálfelszerelésem melegéből, hogy a természet kivet magából, ő is érzi, hogy nem ide tartozom. Hátrapillantok, a mögöttem kuporgó vitézek duruzsolva biccentenek felém:

– Kalt, Grarnir?

– Njr, Grarnir kann njek kalt – mondja erre egy másik. – Fer ragnver en la.

Lesöpröm a vállamról a porhót.

Fázol, Szürke Róka?

Nem, Szürke Róka sosem fázik, isten tüze ég benne.

A sebezhetetlenség két lábon járó szobra lettem. Szellemharcos. Bizonyíték, hogy vannak istenek. Egyedül Ozgard tudja, hogy alapvető pszichogén befolyásoltság alatt álltam a bányarabláskor. A többi Obszidián pedig vagy nem tudja, vagy magasról tesz rá, hogy a vadászölők a Szürke DNS-em miatt nem nyitottak rám tüzet. Meg mert mindössze felmosórudat szorongattam. Az istenek felém sem néztek közben, nem hogy megérintettek volna. Egyszerűen a robotagyaknak a szoftverbeállítás következtében nem jelentettem fenyegetést. Ezek itt csak annyit tudnak, hogy amikor Sefi és Valdir csatlakozott hozzám, én az ellenség gyűrűjében álltam, és vonítottam, mint egy jégvérű vészbanya.

Sefi és Valdir viszont az istenek ökleként sújtott le öt másodperccel később. És azóta sem bírom kiverni a fejemből a vértes Obszidiánok és a háromlábú robotóriások küzdelmét, az orrom is képtelen elfelejteni az égő hús szagát, ahogy a robotlézer egyszerre öt vitézt hasított ketté.

Harmincötezer Obszidián vitéz volt az ára a kimériai bányák megszerzésének, a vadászölő robotok eltakarításában ennyien estek el. És rajtam még egy karcolás sem esett. Ozgard három hosszú napra kiütött. Pax elég jól mulatott, ahogy a Valkűrök a vállukon cipeltek be a győzelmet követően. Electra pedig szó szerint majd belepusztult a röhögésbe, amikor később otthon, olümpiai lakosztályomban elmeséltem nekik, hogy mi hogyan esett. Pedig arra számítottam, hogy a kiscsaj majd belepistul az irigységbe. De nem, szerinte vérveretesen nem hallott még ennyire vicceset, bár ez a felmosótéma eléggé lerágott csont. És azóta ténylegesen szóba áll velem, s közben a pillantásával sem akarja nyársra húzni már a tökeimet.

Csak ez kellett hozzá?

Freihild és a skuggik megrészegültek a dicsőségtől, hiszen ők játszották a döntő szerepet a bányáknál. Sok csaj még abban a megtiszteltetésben is részesülhet, hogy ott lehet a vadászaton. A férfiak, Valdirral meg a többi törzsfővel a sziklaperemről figyelik az eseményt. Velem együtt persze. Ők is éppolyan vitézül harcoltak, de Obszidiánéknál ez a rend. Régen is ez volt, de attól még nem fogják szeretni.

Sefi és Pax egy másik hasadék magasából les a vagy húsz főből álló Valkűr falkájukban. A szőrmebundájuk kérgesre fagyott a többnapos nyomkövetés alatt, és most minden mozdulatra nagyot reccsen, a felettük világító őrdrónok fénye megcsillan rajtuk, mint egy jégpályán.

A Valkűrök hat napja űzik a prédát. Electra Freihilddel a Fehér Szilánkosra ment, Pax pedig Sefit kísérte el a Hasított Csúcsra pikkelynyomot olvasni. A kis mindentudó még az Obszidián nyílhegyek molekuláris szerkezetét is fejből vágja, de ez a program most hidegen hagyta. Hiányzik neki az anyja.

Szerencsére nagyon úgy tűnik, hogy Sefi ért a gyerekekhez. Elég munkás hat napon át kapaszkodni a gyászba, amikor az emberfia a fagyással verekszik, feltöri a hátsóját a nyereg, és fókabőr lábzsákban alszik. Paxnak időközben még az is eljutott az agyáig, mekkora eszement mázlista, hogy ott ülhet Sefi mögött a nyeregben, hiszen még maga Valdir sem vehetett részt soha, de soha griffhátas vadászaton. Így mostanra a bánata totális összpontosítássá alakult át.

A feje automatikusan csapódik hátra, amikor felharsan a síró szélnél oktávval magasabb, éles füttyszó. Az orra hegyéig termálba bugyolált Xenophón a hajómon idefurikázott politikai csókáknak magyarázza épp, hogy a hajsza mozgásba lendült. Freihild terelni kezdett. A hajtók nekilódultak. Kiugrasztották a dögöt a hegyi barlang rejtekéből.

A gyilkosok várnak. Sefi vár.

Hó ül meg a vállain, a csontsisakján. Olyan, akár a tél istene, a hegy örök, engesztelhetetlen ereje.

Másodszor is szól a fütty.

A fiatalabb Valkűrök várakozva pillantanak rá, de az öregebbek már ismerik, mekkora a Királynőjük türelme, és mozdulatlanul kivárnak. A vendégek izgatottan duruzsolnak.

Újra felhangzik a fütty, türelmetlenül hívja őket. De Sefi még mindig visszafogja magát. Pax gyors pillantást vet rá. Másodpercek peregnek le, és akkor Sefi a magasba emeli öklét.

– Sljr – súgja, és leugrik a szakadékba. Kürt jajdul fel.

– Sljr. Sljr. Sljr – visszhangozzák a Valkűrök is, és ötven nő veti magát a mélybe. Pax velük tart.

– Vadászat – karattyol Xenophón.

Egy pillanattal később a hegygerinc túlsó oldaláról kurjantások sorozata, sikolyok hallatszanak. Sefi halovány csatalova ugrat le egy alacsonyabban meredező szikláról. Pax a nyilas nyeregben ül mögötte, teljesen otthonosan fest, nem fél semmitől. Nem is értem.

Egy széllökés havat présel a képembe, ahogy a felettünk toporgó griffek kisebb lavinát kavarnak a patáikkal. Két Vörös szövetségesünk kacarászva dülöngél, ámulva figyelik a lovagló Valkűröket, ahogy a völgybe vágtatnak halált osztani. Valdir a hideg dacára is pucér karokkal lép elő, és lesi gyönyörködve, szerelmesen és féltékenyen a jelenetet. Az arcára van írva, mennyire szeretne ő is a népe szörnyetegein vágtatni. Nem bírom a pasast, tiszta rejtély, mint egy csukott könyv. De megértem. Bár többé már nem a Grimmusok rabszolgája, mégsem teljesen szabad.

– Az első vadászata? – kérdi tőlem Xenophón, amikor egy kis szünetet tart a vendégek szöveges szórakoztatásában, hogy összekaparhassák a hóból az állaikat.

– Nekem igen – bólintok. – De ahogy nézem, neked nem.

– Nekem a harmadik. Őfelsége, amikor csak szerét ejthette a háború alatt is hazatért, hogy méltón ünnepelje a Naphalált. Úgy érzem, attól tart, hogy ha túl sokáig van távol a Jégtől, a végén elfelejti, kicsoda is ő valójában. Én mégis óva intettem ettől a vadászattól.

– Ozgard és Valdir viszont örvend annak, hogy itt van.

– Persze. A sámánnak felfrissíti a szellemét, és Valdir elvárásainak is eleget tesz azzal, hogy igazi Királynőként viselkedik. Véleményem szerint azonban egy modern államfőnek szükségtelen kockázatot vállalnia ilyen időkben. Arról nem is beszélve, hogy a hosszú távolléte alatt mennyi sürgős államügy húzódik-halasztódik. Kormányát úgy terveztem meg, hogy az uralkodó jelenléte elengedhetetlen. Ha ő nincs, a hatékonyság ötvenszázalékos, nem mintha az ilyen hétköznapi hívságok Valdirt meg a bolondot érdekelnék – néz körbe Xenophón. – A bolondot nem látta?

– Nyilván részegen hever valamelyik raktérben – intézem el gyorsan, mert már inkább a vadászatot nézném.

– Ez teljességgel valószerű – mondja a nemtelen emlős, és ő is nyugat felé pislog, amerre most Valdir kiáltozva mutat. – Ó, a sárkány. Bocsásson meg.

Követem a fejeket, nyugatra nézek. A félhomályban pikkelyek csillannak, mélyen a völgy hava felett. A csillogásból suhanás lesz, majd jégleviatán. Hiába vagyok azzal tisztában, hogy az első jégsárkányokat igazából őrült Lilák és Sárga genetikusok faragták ki, látványra tényleg ősi teremtménynek tetszik. Olyasminek, ami sokkal régebb óta él ezen a tájon, mint az ember.

Csak most veszem észre, hogy közben elfelejtettem levegőt venni.

– Ez a példány egy Níðhöggr vérvonalból való fekete jégsárkány, az egyik legritkább és legtöbbre tartott teremtmény az Obszidián mitológiában – magyarázza Xenophón a vendégeknek. – Ő hozza el a telet, úgy tartják, „Ő, aki gonoszul lecsap”. Ez itt egy öreg bika, ez jól látszik a kilenc oldalsó agyarából és a hármas szarvából. Azok mutatják a leélt évtizedeket. Persze a nőstények vadászata tilos, és a Vérsas büntetését vonja maga után.

A bika Freihild és a hajtók elől menekülve keresztülvág a völgyön. Még így a távolból is borzongató élmény. Az Obszidián testőrök elmélyült áhítattal, Valdir mélységes szerelemmel figyeli a hajszát. Nem sokaknak jut ki az a megtiszteltetés, hogy röptében láthassanak sárkányt, vagy beosonhassanak a búvóhelyére, leölhessék a kicsinyét, s annak vérét felhörpölve a Pecsétesek Útjára indulhassanak.

A sárkány most kiszúrja Sefiéket a völgy végében, és jobbra csapat, hogy a hegygerincen átvágva meneküljön előlük észak felé. A csúcsok felett villám reccsen. A hegyeket hágóvassal és kötelekkel meglovagoló ifjabb Obszidiánok parittyáznak kénalapú töltetekkel megrakott parázsserpenyőket az égbe, hogy ott süljenek el. Ezzel rettentik vissza a dögöt, hogy a völgybe tartson. Hiába indulna bármerre, mindenünnen visszariasztja a csattogás.

Ahogy felénk veszi az irányt, valaki riadtan kiált fel, de a skuggik már hajigálják is a cserépedényeket a magasba. Kacagva lesik a dörrenések hatását. Gudkind nekem is a kezembe nyom kettőt, feldobom őket. Bumm. Bumm.

A sárkány szárnya kavarta szélvihar kis híján hanyatt lök, ahogy tényleg egy hajszállal mellettünk húz el. A hasát végighúzza a jégfalon, és emberfej nagyságú szikladarabok és törmelékek repkednek a nyomában. A nézelődők nevetgélve ugranak szét, senki sem bánja, hogy az állat visszafordult a völgy felé, ahol a Királynőjük les rá. Valdir a sziklaszirtre rohan, onnan ágaskodik lefelé, hogy mindent lásson. Sokan követik.

Befagyott hegyi tó felett fordított V alakzatban várják a prédát a Valkűrök. Sefi van a végében, tőle kapja majd meg a sárkány a gyilkos csapást. Ám amint elröppennek az első Obszidián nyilak, a sárkány váratlanul meredek emelkedésbe kezd. Két griffet sodor az égből a mélybe, lovasaik kizuhannak ugyan a nyeregből, de nem véletlenül vannak azok a biztonsági kötelek, vissza is tudnak kapaszkodni a megborított madaraikra. Az egyiknek sikerül stabilizálni a röptét, a másikat azonban a sárkány szárnyának borotvaéles széle kettéhasítja, a lovasa pedig becsapódik a sziklafalba.

A vendégek borzonganak. Valdir a szívére teszi a tenyerét. Szép halál. A szeme a hajtókat fürkészi, a legifjabb grifflovasokat, akik még tapasztalatlanok az efféle sportban. Freihildet keresi. A fejdísze zöld tollairól ismerem fel. Mögötte a nyilasülésen Electra élesíti a tüzes nyilát.

Sefi megfújja kürtjét, mire a V átfordul, fejjel lefelé száguldanak el a sárkány hasa alatt, míg a hajtók Freihild vezetésével a magasba törnek. Felülről sorozzák meg a robbanó nyilakkal, hogy visszaszorítsák. A hangrobbanások megrettentik a sárkányt, visszafordul ismét, és kénytelen-kelletlen az alant várakozó V irányába, és ezzel Sefi felé kanyarodik. Az első vadászok már zaklatják is, elszáguldanak mellette és lándzsákkal meg nyilakkal bombázzák.

Csak Sefi száguld előtte tovább, és kétszáz méteres lovaglás után fordítja meg a griffjét. A szárnysegédei feszesre rántják a köteleket, amelyeket azokhoz a lándzsákhoz és nyilakhoz rögzítettek korábban, amiket a sárkány oldalába hajigáltak, és most ezek a pályvák a pikkelyek közé ágyazódnak. Az első lovasokat elrántja a hatalmas tömeg, de amikor már vagy húsz kötél feszül meg stabilan, az égi vadászok sikeresen irányban tartják a Királynő felé repülő sárkányt.

– A legvékonyabb pikkely közvetlenül a sárkány szeme alatt van – közli a feszült érdeklődőkkel Xenophón, miközben ráközelítek az optikámmal a jelenetre. – Még a legügyesebbek számára is nehéz eltalálni. Az égi vadászok segítenek a fiatal lányoknak istenfából és leopárdfókák beléből első íjukat és nyílvesszőiket elkészíteni. Amikor már megerősödtek, hogy felajzzák a fegyverüket, csakis akkor kezdik tanulni a célba lövést. Két másik íjat kell még elkészíteniük, mielőtt az égi íjat kifaraghatják a tranngrisnir kecskebak szarvából. Annak idején Sefi hat jégsárkányt ölt le az apja tiszteletére a Sápadt Ló Ígéretének keresztelt íjával. Ugyanaz az íj két Arany hadvezérrel is végzett az Áttörés Napján.

A sárkány a kötelek hámjában folytatja Sefi felé a reptét, még nem vette őt észre. Kétszáz méter. Száz méter. Pax a két ember nagyságú íjat nyújtja előre Sefinek, aki hatalmas nyílvesszőt helyez az idegre.

– A sárkány lelassul a velőhalméregtől, amely már a vérében csordogál – közli Xenophón, ám ettől az öreg bika inkább csak dühödtebbnek és elevenebbnek tűnik.

Sefi kiáll a nyeregből. A sárkány alig nyolcvanméternyire van tőle. Sefi megfeszíti az ideget. És akkor… semmi. Mintha lefagyott volna. Ráközelítek az optikámmal. Ismét megfeszíti, és félúton ismét elakad a mozdulat, mint aki képtelen elegendő erőt kifejteni a feladathoz. Még az arcáig sem tudja elhúzni az ideget, nemhogy a füléig.

Xenophón elnémul. Valdir kihúzza magát. Valami baj van.

A sárkány már alig ötven méterre van tőlük, és Sefin és Paxon kívül egyéb akadályt nem észlel az útjában. Sefi nem kísérletezik tovább a nyíllal, elkapja Istenfaló kantárát, és balra lefelé zuhanni kezd. A sárkány a nyomában, a szárnyával nagyot csap, megrántva ezzel a kötelek egy részét. Az égi vadászok, köztük Freihild is, ide-oda csapódnak a levegőben. Electra kis híján kizuhan a nyeregből. Valami itt nagyon gellert kapott. A sárkány veszedelmesen megközelíti Sefit és Paxot, hosszú nyakát lehetetlenül megnyújtja. Lekaffant egy darabot a nyeregből, egy leheleten múlik, hogy Paxot is félbeharapja. Istenfaló teljesen hiábavalóan rugdalja, karmolja a sárkány pikkelyeit. Annak épp újabb harapásra vesz lendületet a nyaka, amikor Freihild zúg el előtte, és vágja a lándzsáját a szemébe. Alig véti el a kritikus pontot.

Lendületet vesz, elrugaszkodik a griff hátáról, és átugrik a sárkány fejére. Két hágóvasat váj a pikkelyek közé, de a nagy lendülettől majdnem végzetesen elveszíti az egyensúlyát. A sárkány tudomást sem vesz róla, csak Sefiéket próbálja megszorongatni. Lassan sikerül is neki, mert vészesen közel már a hegyoldal. Istenfaló a meredek falon próbálna menekülni, de nincs kiút.

Nem is gondolkodom, az egyik vitézhez ugrom, és a puskáját kérem.

– A törvény tiltja – dohog az őrszem.

– Cseszd meg a törvényt – kapom ki a kezéből a puskát, pontosabban kapnám, ha a marka nem tartaná nagyobb erővel, mint ahogy én húzom.

– Add oda neki a puskát – utasítja Valdir.

Az őr kelletlenül elengedi.

Magamban vadul fohászkodom, hogy csak nehogy késő legyen már, a sziklaperemhez rohanok, hasra vágom magamat, és egy kiszögellésben megtámasztom a fegyvert. Zümmögve tölt fel. A célzórendszere lassan áll fel. Analógra váltok, de már így is késő. Ha a marha testőr nem habozott volna… az optikámon tükröződik a körülöttünk parkoló hajók fénye. Aztán elsötétül a kép. Oldalra sandítok, Valdir takarja ki. Láthatóan rutinosan csinálja, bár egy pillanatig azt hiszem, hogy nem fog hagyni lőni, nehogy eltaláljam Freihildet, aki túlságosan is közel van a célponthoz. De bólint.

– Várd ki, hogy elfordítsa a fejét.

A célzóoptikába nézek.

Istenfaló már leereszkedett egy sziklaperemre, képtelen felszállni, mert a sárkány beszorította. A többi Valkűr hiába próbálkozik, nem tudnak átjutni a tüskés szárnyak akadályán. Csak Freihild küzd még a Királynőjéért, vehemensen és megállás nélkül döfködi a dög fején a kőkemény páncélpikkelyeket. Semmire sem jut, de legalább az én dolgomat hatékonyan megnehezíti.

Lassítom a légzésemet, és próbálok nem foglalkozni a vállamnál magasodó Valdirral, miközben a célkeresztet Freihild hátára csúsztatom. Kitakarja a sárkány fejét. Mozdulj már. MENJ ARRÉBB! A kezem remeg, annyira esz az ideg. Freihild két karja a magasba lendül, a lándzsát készül a dög nyakába döfni. Várom, hogy mélyen belehasítson. A fülhasíték mögött váj a húsba, mire a sárkány hátracsap a fejével, az optika tele lesz a képével, ahogy Freihild felé kaffog. Kéttenyérnyivel Freihild válla fölé célozva meghúzom a ravaszt.

Fehér fénysugár hasítja ketté a félhomályt.

A fagyott síkon szabályos város nőtt ki a sárkánytetem köré. Drekinhaugrnak, vagyis Sárkányhalomnak nevezik. A Valkűr-tornyok törzsének és szövetségeseiknek asszonyai és férfijai bölényszánokon hordanak oda hatalmas fatörzseket, hogy megrakják a máglyát. Alacsonyabb rangú sámánok hatalmas csebrekben grogot, azagot, vagyis bogyólikőrt és fürdőkádnyi bőrhordókban édes mézsört görgetnek. Többezres menet érkezik kántálva és dalolva a völgyön át, hogy szemtanúi legyenek a fény utolsó szüretének.

Freihild nevét kántálják, meg az enyémet. A Királynő védelmezőiét. A fiatal skuggi hatalmas medvebőr bundában imbolyog oda hozzám. Mellettem Pax és Xenophón ácsorog. Erősen magához ölel.

– Rólunk dalolnak, Grarnir! A mi fegyvereink diadaláról. Nincs ennél édesebb dallam!

– Pedig idefenn meggyőződésem volt, hogy nekicsapnak egy sziklának, és felhasítják a beleimet – mondom neki.

– A vadorzó puskája nem a vadorzó szíve – feleli erre, és még közelebb von magához. – De egymagam is végeztem volna vele – duruzsolja, majd elkapja a pillantásomat, ami a lövésemtől megpörkölődött jobb vállát méregeti. – Nem sokon múlt. Nem sokon – táncol el tőlünk nevetgélve. Azután vidáman harsog biztató üdvözlést az érkező szüretelőknek.

– Tudta, hogy el fogja találni? – kérdi halkan Xenophón.

– Azt tudtam, hogy jó az esély rá.

A Fehér ezt megforgatja a fejében.

– És ha a lánnyal végzett volna, miközben Valdir ott áll a háta mögött?

– Félek, akkor most nem beszélgetnénk itt.

– Nagyon igaz. És most úgy vélem, épp elég izgalom ért ma már. Vissza kell térnem a feladataimhoz.

– A bulin találkozunk. Az első kört én állom.

– Én nem vagyok meghíva – mér végig a Fehér. – Cseppet sem meglepő, hogy maga ilyen ügyesen beilleszkedett. A testi felépítése minden harci kultúrában érték. Ezzel szemben én mindig is kívülálló maradok. Kellemes Naphalált! Úgy hallottam, a színek játéka megindítóan hathat a harcos jellemre.

Azzal a Fehér indul is vissza Ragnar visszhangjára, amely nem sokkal korábban szállt le a fennsíkon. Sefit azon nyomban el is nyelte. Az inkább mozgó városra, mint hadihajóra emlékeztető romboló mellett még a hegyek is apró tűszilánkoknak hatnak.

– Milyen szomorú teremtmény – jegyzem meg Paxnak.

– Nem szomorúak – morogja válaszul, bár a szüret látványa ezerszer jobban érdekli, mint a Fehér meg a beszélgetésünk. – Ha már, akkor az a szomorú, hogy nem szomorú.

De nem sokat vesződöm Xenophónnal, a szüret engem is magával ragad.

Hágóvasakkal felszerelkezett ifjú vitézek másszák meg a sárkány pikkelyes, csúszós hátát, hogy a gerince mellől hasítsák ki a legjobb falatokat. Electra messze az élen halad, vagy tíz métert is ráver a leggyorsabbakra, de aztán egy vedlő pikkellyel visszacsusszan a mélybe, gellert kap a sárkányszárny vállcsúcsán, és belezúg egy széles árokba, ahonnan hiányzik a sárkány húsából korábban kihasított darab. Ahogy véresen és iszamósan, fancsali képpel kikapaszkodik, az Obszidiánok majd beleszakadnak a röhögésbe, a térdüket csapkodják.

A sárkány hátgerince mentén a lábukat megvető harcosok feszítővasakkal szedik le a pikkelyeket, hogy aztán fejszékkel és hosszú késekkel lefilézzék a gerinc mellől, végig a bordákat követve, a rengeteg húst. Hatalmas, gőzölgő kupacokba rakják, és az ifjak a hagyomány szerint szánokon húzzák el a máglyákhoz, míg az öregek isznak, és szeszélyes utasításokat harsognak.

Pax suttogva magyarázza el, melyik testrészt és belsőséget milyen rituális célra fogják felhasználni: a pikkelyekből csatavért készül a griffeknek, valamint rítusokban is szerepet kapnak; az ízületi nedvek meg a szemek főzetek, kenőcsök és elixírek alapanyagai lesznek; a zsír lámpaolajhoz és gyertyakészítéshez ideális, és a tradicionális, atukának nevezett fogáshoz, amelynek elkészítésekor bogyókat főznek meg benne. A májat és az agyat nyersen vagy fagyasztva fogyasztják, hiszen a „hőkezelés nyilvánvalóan tönkretenné benne a C-vitamint”.

– Nyilvánvalóan – biccentek, majd megpiszkálom a csípőjét. – Nincs rajtad a hám.

– Vadászni voltunk.

– Megmondtam, hogy mindig legyen rajtad – suhintom meg a fejét. Arról a hámról beszélek, amit ő maga gyártott le a műhelyében. – Ugyanis lett egy hajóm.

– Melyik az?

– Az a zöld.

– Túl jó az neked – füttyent.

Ékszerekkel teleaggatott orrú és megtépett fülű égi vadászok egy csoportja lép hozzánk, hogy kifejezzék irányomban a tiszteletüket. A nők szégyenkezve takarják be Pax láttán a szemüket. Ő nem vesz róluk tudomást, úgy tesz, mintha minden figyelmét lekötné a távolabb parkoló hajóm látványa.

– Úgy fest, te vagy a bukott ember – morgom.

– Természetesen.

– Mi történt odafenn? Miért nem tudta Sefi megfeszíteni az ideget?

Pax minden figyelmét a szüretre összpontosítja, hogy ne kelljen észrevennie a jövő-menő ifjak megvető pillantásait.

– Az ideg molekuláris összetétele rendkívül sűrű, ám ha a hidegtől nem óvjuk, könnyen összeugrik, és megrövidülhet. Én pedig megfeledkeztem róla, hogy repülés közben a melegítőtokban kell tárolnom.

– Ez komoly?

Az arca sem rándul.

– Természetesen. Meleg vidékről származom és férfi vagyok. Várható volt, hogy magunkra vonom az istenek haragját, ha részt veszek a szent vadászaton. És nem ügyeltem a kötelességemre, amellyel a szárnyvezérünknek tartoztam volna.

– Mikor feledkeztél te meg valaha is bármiről?

– Néha okosabb hagyni, hogy csikorogjon a kerék, mint tönkretenni az egész szekeret egy kerékcserével – pillant rám feddőn.

Az igazságot egyikünk sem mondja ki: valaki vagy megbabrálta az ideget, ami azért elég bizarr gyilkossági kísérlet lenne, valljuk be. Vagy Sefivel nem stimmel valami. De mi?

– Azt a szent szart… Az meg mi? – kiáltok fel önkéntelenül, ahogy a szüretelők két óriási, kocsonyás labdát emelnek ki a sárkány hasából.

– Még szép, hogy a heregolyók. Kiszárítva és porítva rendkívül intenzív hallucinogén, régebben a fanatikusok ezzel élesztették fel lelkükben a téli dühöt. Sefi rendeletileg tiltotta be az élvezetét.

– Nem csoda, hogy a férfiak itt soha nem állnak ki a véleményükért – szisszenek fel, ahogy az egyik sámán a tűzbe veti a két hatalmas herét.

A hátunk mögül csengettyűszó hallatszik, és Pax arca szélesen felderül: Ozgard érkezik kékre festett bölények húzta szánon.

– Üdv, Ozgard – köszönti Pax.

A sámán belekortyol egy öblös szarukupába, és leugrik a szánról.

– Ostoba melegvidéki – csördít végig Pax hátán a lovaglókorbácsával. – Járnak szájak, vitézek, vének. Elfelejteni idegőrzés. Kínos vagy nekem. Majdnem megölted Királynőnk – magyaráz neki széles, részeg gesztusokkal. – Most én vagyok nekik ostoba. Nem tanítottam neked semmi – hajít oda Paxnak egy ember nagyságú görbe kaszát. – Mit trónolsz itt szégyeneden? Eredj szüretelni. Vagy az utasításaim is elfeleded? Kell két kiló máj, tíz kiló tüdő, egy kiló lép, fél kiló lángnedv és négy ér a nemi mirigyekből. És többet ne hozz rám szégyen, ostoba fiú.

Pax egyetlen kifogás nélkül kocog el a pengével a karján. Jó kis katona.

– Kissé elkéstél – mérem végig Ozgardot.

– Hajóval vagy csizmákban kellett volna jönnöm – sóhajt, és ráhúz egy nagyot az izmosabbik bölény véknyára. – Tornyok romjain készültem Istenszavamra. Nefelfjar repedésben gonosz szellemet szagolt, volt ijedelem, adtam neki grog. És visszatért bátorsága.

És tényleg, a bölények még a sámánjuknál is részegebben imbolyognak, alig állnak már a lábukon. Ozgard hunyorogva figyeli, ahogy Pax próbál beszállni a szüretbe, de minduntalan kitaszítják maguk közül a többiek.

– Nagyszerű szörnyeteget szentségtelenség tűzfegyverrel leölni – mondja most Ozgard. – Alig két hete szegeztek két vadorzót Valkűrök a sziklához, hogy keselyűk egyék májukat ugyanezért.

– Hallottam én is – válaszolom, miközben fogadom egy újabb hozzám járuló égi vadász tiszteletadását. – Mi baja Sefinek? – kérdem, miután távoztak.

Ozgard nem hallja meg.

– És az idegen mit művelt vajon közben?

– Mi a fene bajotok van nektek egymással? – morgom. – Nem bűvölte meg őket Xenophón. És te is ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy Paxnak elég egyetlen pillantást vetnie Olümpiára, hogy centipontos térképet rajzoljon róla. A srác nem felejt el semmit, pláne egy hülye ideg megmelengetését nem. Szóval, mi baja Sefinek?

A sámán tölt magának, és újfent elereszti a füle mellett a kérdést.

– Amikor majd meghal ma a nap, tűzből fogok csontokat olvasni. Szokás a sárkányölőknek csontokat viselni. Remélem, legalább ezt szokást tiszteletben tartod.

Egész éjjel tart a Tornyok Gyermekeinek, Ragnar törzsének a sárkány maradványai köré emelt városában a hejehuja. A nap haldoklása alkalmából nagy bulit csapnak.

A sárkány zsírjából és hegyi fenyőből gigászi máglyát raknak. A lángokon nagy szelet húsokat sütögetnek hosszú nyársakon, hegyi bogyókkal, vadon termett gyökerekkel, osztrigával eszik, óriási kelyhekben grogot hord körbe egy köpcös, orr nélküli Obszidián.

Freihild és én frissen készült sárkányfog nyakláncot kapunk, hiszen mi ketten vagyunk a sárkányölők. Az enyémet a Valdirt követő vitézek kissé viccesen nyújtják át, van némi morgolódás is, de Valdir maga nem vesz részt a méltatlankodásban.

Az Obszidiánok vigadozását Ozgard és a szent törzsi lények csontvázából készült maszkot viselő vitézek kis színes előadása dobja fel: jégmanóknak adják ki magukat, akik apró gyémántokat ejtenek kupákba, aranyláncokat rántanak elő vitézek füléből. Ha valakinek sikerült a tünékeny szellemeket elcsípni, a karjukat megragadni, akkor azok a foglyulejtőik akarata szerint kénytelenek addig vedelni a grogot, míg a gazdájuk el nem engedi őket. Nagy a kacagás, vidámság. Én hármat csípek el, köztük a szegény Gudkindot is, és addig itatom mindet, míg ki nem dőlnek a tábortűz mellett. Electra prémeken heverészve hallgatja az Obszidián veteránok történeteit a Kobolddal zúzott időkből. Pax nagaliul vitázik Sefi egyik hadvezérével arról, miért is volt stratégiailag szükségszerű, hogy az apja a Merkúron bevesse a Viharisteneket. Én csak üldögélek kényelmesen a tűz melegénél, a fejem könnyű a grogtól, a gyomrom pedig nehéz a sok sárkányhústól. Évek óta nem éreztem ilyen békességet.

Az örök családiasság öröme jár itt át mindent, senki sem törődik azzal, hogy a világ bármikor elpusztíthatja ezt az egészet. Itthon vannak és szabadok.

Lehet, hogy ilyen az Obszidián lét?

Egyébként a Mars is nagyon más, mint amilyennek képzeltem, ahogy Olümpia és a jég is. Az fix, hogy sokkal egyszerűbb minden. Ugyanakkor nem gyötri az agyamat az az állandó zakatolás, az a perifériás őrület, ami odahaza Hüperiónban felőröl. Ott az embernek muszáj valahogyan meghatároznia önmagát, valamivel kiválnia a tömegből, az utcán hömpölygő emberáradatból, különben belefullad.

Itt lehet egyszerűen csak létezni, és pont.

Bár megoszthatnám ezt Volgával. Szegény kislány mindig tartott a saját népétől, aggodalmaskodott, hogy mit szólnának vajon a származásához, de szerintem itt talán végre otthon érezné magát, szabadon lehetne az, aki.

Igazából kicsit még Lyriát is ide kívánom, mert hátha neki is jobb lenne megint a Marson, még akkor is, ha nem is él már senki a családjából, hiába veszített itt el mindent és mindenkit, akkor is ezerszer inkább való ez a hely neki, mint a Luna. Olyan istentelenül elhatalmasodott most rajtam a békesség és a jókedv, hogy még Xenophónnak is azt kívánnám, hogy itt lehessen ezen a lakomán. Szegény pára folyton félre van állítva, hacsak Sefi épp nem kéri ki valamiben a tanácsát, véleményét. Nem mintha ez annyira zavarná a Fehéret.

Ugyanakkor még félrészegen is tisztában vagyok azzal, hogy ez a béke és melegség tűnékeny illúzió csupán. Hamar kifogyok az időből. Ez az éjszaka, ez az ünnepség, a vadászat és az Obszidiánok barátsága nem tarthat örökké, és a kimériaiak is hamarosan lerúgják majd magukról az Obszidiánok uralmát. Most persze van feladatuk itt bőven, jut nekik a bányák nyereségéből, és a Vörös Öklöt is kiszorítják a régióból, csakhogy egyre több Obszidián gyűlik ide. Vajon mikor kezd a Vörösöknek elegük lenni belőlük. Vagy mikor sokall be Égea az új erőegyensúlytól?

Reggel a Ragnar visszhangja a magasba emelkedik velünk, visszavisz bennünket Olümpiába. Sefinek újra a nyakába szakad a kormányzás minden nyűgje, Valdir mehet a Vörös Öklöt üldözni, a gyerekeket várja a tanulás és a távolabbi, komor jövő.

Én meg térhetek vissza ahhoz, aki vagyok.

A lelkem hátsó kis zugában motoszkál a vágy, hogy itt maradjak, ebben a jelenben. Beilleszkedhetnék végleg az Obszidiánok közé, otthonra találhatnék köztük, akik végül is befogadtak. Lényüknek van egy sötétebb szellemisége, nem kérdés. De kinek nincs? Ők legalább tényleg összetartó nép, vezetővel, aki a legjobbat igyekszik kihozni mindannyiójukból. A sárkányfog nyakéket babrálva figyelem a tábortűz túlfelén üldögélő Sefit. Gyengeségnek nem látom rajta jelét, csak a hosszú szárú kesztyűje különös, de azt mindig is viselte. Egy kupa bor mögül lesi a népszerűségében fürdőző Freihildet. Aztán a tekintete a párjára siklik. A nagyra nőtt Valdir már becsiccsentett, így még nyilvánvalóbb a mohóság, amellyel a másik nőt sasolja. Képtelen leplezni vágyait. Elég világos, mit lát benne. Sefi természeténél fogva visszahúzódó, koronája súlyától idő előtt megkomolyodott és elkomorodott. Mellette Freihildben csak úgy buzog az élet. Bottal hajtja el magától a hosszú hajú széptevőket, a tűzig űzi őket kacagva, persze nem éri el, aztán nagy hangon nótára gyújt a többiek kíséretében, de még a kórusból is kicseng szép hangja. Sefi a múlt és a jelen, de egyre inkább úgy tűnik, hogy a jövő Freihild.

Italtól szédelegve tápászkodom fel, Pax fejét használom támasztéknak. Kimentem magamat, hugyoznom kell. A tábortűz fénykörének peremére botorkálok, és a sötétben felhúzom a fejemre a csuklyámat, annyira hideg van hirtelen. A hőoptika jó érzés a szememnek, nézem, ahogy a pisám rúnákat farag a hóba.

Mögöttem hirtelen acél pendül, lerántom a fejemről a csuklyát. Valdir csatolja ki méretes övét, és tolja le a nadrágját. Meglepetten tántorodom hátra.

– Nem kell megrettenned, nem azért jöttem, hogy megerőszakoljalak – mondja.

– Ez elég furán hangzik.

A nadrágja a bokája köré hullik.

– Hú.

A combja a sötétben sápadtan ragyog, mint valami fatörzs vastagságú hold. Ahogy leguggol szarni, tetovált, régi sebektől feszülő bőre alatt hullámzik és táncol az izom. Bár részeg, most is iszik tovább a szarujából.

– A hőoptikával még nagyobbnak látszik? – kérdi. A farkára gondol persze.

– Nem az számít, hogy ki milyen hangosan ugat, öregfiú. Hanem hogy ki mekkorát harap. De hagylak nyugodtan szarni.

– A Horn mit jelent?

– A spermadonor neve volt.

– Apádé?

– Mondhatjuk – felelem a szarszagban.

– Nagy ember volt?

– Nem.

Hóval kitörli a seggét, és felrántja a nadrágját. Végigmér, és elismerően bólint.

– Senkitől származol. Én is – fordul sarkon, hogy visszaimbolyogjon a tűzhöz.

– A Királynő tud rólad és Freihildről – szólok utána. Megpördül, és egyetlen lépéssel előttem áll megint. Kénytelen vagyok elhátrálni, hogy lássam a szemét. – Nem az én dolgom, hogy hová dugdosod a farkadat. De legalább annyi tisztesség legyen benned, hogy nem vetkőzteted a pillantásoddal Freihildet mindenki előtt, mint valami kanos kamasz. Királynőd nem az a megbocsátó típus. És mások is látják, csak épp túlságosan is félnek tőled, és nem mernek szólni.

Elsiklom mellette, és hagyom magam mögött a szarral, amit otthagyott.

45

EPHRAIM

ÉJKÖSZÖNTŐ

Az Obszidiánok félkörbe rendeződve búcsúdalt dörmögnek a nap utolsó fénysugarainak, most jövő nyárig a színét sem látják. Van valami tragikus ebben az elköszönésben. A téli sötét hónapokat már ők is maguk mögött hagyták. Mert amíg Olümpiát helyre nem hozták, hogy odaköltözhessenek, addig Kiméria távolabb fekvő, hegyi városaiba húzódnak vagy esetleg a bolygó körül lebegő állomásokra, bordélyokban és bárokban ütik el a kellemetlen jeges időszakot, és csak a legelvadultabb klánok maradványai telelnek át idelenn, az ősi pusztaságban.

Indulás előtt Sefi adja ránk a hagyományos áldást, vérbe mártott ujja hegyét a homlokunkhoz nyomja. Először az enyémhez, aztán Ozgardéhoz. Amikor Freihild következik a sorban, az álla megkeményedik, és olyan erősen nyomja bele ujja körmét a lány homlokába, hogy utána ott marad a nyoma.

Ahogy Hógolyó a sárkány koponyáját erős kábelen maga után húzva elemelkedik a földtől, széles mozdulatokkal integetek Paxnak. Dobok és kürtök zajonganak, Freihild boldogan vigyorog mellettem, Ozgard pedig ékköves gyűrűit babrálja.

Fél órára rá már a Valkűr-tornyok romjainál járunk. Ott, az Ozgard által megfelelőnek ítélt és a híveivel előkészített helyen a földre pottyantjuk a koponyát. Itt, ezen a magaslaton lesz az Istenszó. Valamivel alacsonyabban szállunk le, és gyalog kaptatunk fel a rítus színhelyére. Én a szigetelt sátrunkat verem fel, míg Ozgard és Freihild sárkányzsírral bőségesen megöntözi a koponyát és a fahasábokat, és rúnákkal telerótt pikkelyekből épít köré védvonalat.

Hamarosan vidám tűz lobog a koponyán és a hasábokon, mi pedig Freihilddel groggal igyekszünk melegen tartani magunkat. Ozgard a megfelelő helyekre rajzol rúnákat. Freihild a tűz fényében hihetetlenül fiatalnak tűnik, már alig tudom felidézni magamban az érzést, hogy megismerkedésünkkor milyen vadembernek láttam. Észreveszi, hogy figyelem, miközben Sefi körme nyomát tapogatja.

– Láttam, ahogy Valdirral az árnyékban beszélgettetek – szólal meg. – Űzött tekintettel tért vissza. Szürke bölcsességgel traktáltad talán?

– Semmi olyat nem mondtam neki, amit ne tudna magától is.

A tűz ropog. Freihild tudja, hogy tudom.

– Próbáltam már véget vetni neki. Háború dúl itt benn – simítja tenyerét a szíve fölé. – Sefi célt adott nekem. Valdir… minden mást – mered a szeme a sötétben a hóra. – Sefi olyan makacs. Ő az erő kettejük közül. El kellene engednie. De nem fogja. És én nem tudom, mit tehetnék.

– Hát ja.

– Hát ja? – ismétli csúfondárosan. – Semmi tréfa? Semmi piszkálódás? Csak „hát ja”?

– Nem tudom, mit szeretnél hallani – dörzsölgetem a tenyereimet, hátha egy kis meleget csiholhatnék a bőrömön. – A dolog az, ami. Lehet, hogy Sefi is szereti. Nem tudom. De azt lásd be, hogy ez nem csak a ti hármótok dolga, nem csak téged meg Valdirt meg Sefit érinti. Hányan tudják már? – kérdezem, mire összeszorítja a száját. – Bármilyen számra gondolsz is, szorozd meg hárommal. Vagy egy francot, inkább tízzel. Mert a pletykának ilyen a természete… megsokszorozódik – sóhajtok. Nem kéne beleártanom magam a dolgukba. Csak épp kedvelem ezt a fura gyilkost. És asszem, Sefit is bírom. – Most komolyan, mit kellene Sefinek tennie szerinted? Ölessen meg téged?

– Nem, az méltatlan volna. Tiltja a becsület. És a Királynő tiszteletre méltó. Ki fog engem hívni. Itt győznék is. De a körben nem.

– Nagy mázlid van, hogy betiltotta a párbajkihívásokat, rémlik? Az Új Ösvény. Össztörzs nem gyilkol Össztörzs. Amúgy meg, tényleg meg akarnád ölni Sefit?

– Nem – csattan fel. – Ő a minden – komorodik el. – Talán hamarosan talál magának másik párt.

– Na de mit gondolnak majd akkor mások? Láttad, hogy nem tudta felajzani az ideget. Mindenki más is látta. Vannak, akik beveszik, hogy Pax volt a hunyó, de mindenki azért nem olyan balfék. Királynő akarsz lenni?

– Nem – hőköl hátra sértetten.

– Akkor ezt talán tisztázd mindenki előtt. Leginkább Sefi előtt. Pillanatnyilag ő a nagylány, te meg szemen köpted. Lehet, hogy ő ül a trónon, de helyrehozni csakis te tudod most ezt az ügyet.

– Az ellenségtől soha nem féltem – vallja meg, miközben egy sárkányfogat fon bele a hősi hajfonatába –, de hogy Sefi elé álljak, és beszéljek vele… – kámpicsorodik el az arca. – Valdir a szívem. Nem akarom, hogy így legyen, de mégis így van. Ha ébren vagyok, ha alszom, az ő melengető kisugárzása árnyékként kísér.

– Oké, kölyök, te tudod. Szívesen mondanék olyat, hogy biztosan vár rád valahol egy másik melengető árnyék, de valaha én is rátaláltam az enyémre, és azóta sem tudok szabadulni tőle…

– De vannak ennél fontosabb dolgok is – summázza.

– Lehetséges – bámulok bele a tűzbe.

– Össztörzs fontosabb nálam. Tudom, mit kell tennem – csap olyat a vállamra, hogy összekoccannak a fogaim. – Mondtam én, Szürke bölcsesség.

Az arcvonásai megkeményednek, ahogy megérik benne a döntés. Nyugtalanul pattan fel mellőlem, és szól Ozgardnak, hogy majd ő megkeresi az éjköszöntőt, Ozgard csak húzódjon a tűz mellé, és melengesse vén csontjait, szívjon magába közben egy kis Szürke bölcsességet.

– Mit mondtál neki? – huppan le mellém az öreg sámán zihálva.

– Á, csak pár okosságot. Tudod, hogy megy ez a rókáknál.

Átjár a hideg a kopár tornyok romjainak tövében. Összébb húzom magamon a kabátot. A tornyok úgy kuporognak, mint vénséges csontvázak, csupa üres szemgödör és kongó száj, némán és vakon lesik az árnyakat és a köveket. Valamikor Csendes Sefi és Ragnar, az isten otthona volt ez. Ma már csak a szél járja a holt várost.

– Hallod őket? – fülel a szélbe Ozgard. – Alia nem minden emberének volt elég bátor szíve, hogy kövesse Sefit a lépcsőkhöz. Ők itt maradtak, és itt érte őket az Aranyak dühe. Szellemük a kövek közé szorult, szégyen az osztályrészük örökkön-örökké.

– Szegény csórók.

– Ha igaz volna, persze – horkan megvetően.

– Mi a fene? Csak nem a kétség szólt a sámán szájából? – Ozgard megvonja a vállát, merengve piszkálgatja a tüzet. Ilyenkor nem olyan túláradó, mint amikor az övéi is velünk vannak. Sokkal komolyabb. Közelebb húzódom a meleghez. – Szóval… mi az ábra?

– Iszunk, míg Freihild meg nem hozza az éjköszöntőt. Akkor felajánljuk az isteneknek a szörnyeteg erejét és a táj szépségét. Akkor majd beszélnek – darálja kissé unottan.

– Világos.

– Bevallom, remélem, nem sieti el a lány – pillant sóhajtva a körülöttünk ólálkodó sötétségbe. – Jó érzés magunk lenni a hóban.

– Azt hittem, kedveled Freihildet.

– Ő okos nő – nevet fel –, de vak. Nem lát, mint mi.

– Hogy érted?

– Minél nagyobb az emberen az áldás, annál kevésbé kérdőjelezi meg az életet. Mint Valdir a nagy izmaival. Vakon haladnak előre a céljuk felé. Az elvárások járma alatt – matat Ozgard a gyűrűivel. – De mi… ami nekünk túl híg, másoknak sűrű. Nekünk unalmas, másoknak pompázatos. Irigylem vakokat. Elfogadják rejtélyt. És hullát látva Valhallára gondolnak, nem férgekre. Tudtad, hogy hatalmas asszony hozott engem a világra? Nem is gondolnád, igaz? Nagy királynő magja vagyok. Arra szánt a sors, hogy istenek csatáiban harcoljak a csillagokban. De anyám istentelensége miatt engem sújtott átok. Legalábbis sámánunk szerint – mutatja fel gacsos kezét. – Amnionköteg-szindróma. Kínszenvedés. A többi fajtából kiirtották, de az Obszidiánoknál megtartották. Az ujjaim soha ki sem alakultak. A szellembogyóim tompítják a fájdalmat.

– Miért nem szabatod át valami fejlettebbre? – csapok az új combomra.

– Sok vitéz hiszi, hogy ebből fakad erőm – forgatja meg a görbe kezet. – Négyéves koromban anyám rajtakapott, ahogy egy halbelező késsel próbáltam amputálni. Hogy végre ne fájjon. Azt mondták, sötét szellem vert bennem tanyát. Ostobák. A sámán izzó szenet nyomott a talpamhoz, és a Jégnek adtak. Elátkozott gyermek nem jut Valhallába. Most már úgy mesélik, hogy szellemek találtak rám. És felneveltek, megtanítottak mesterségükre. Hogy kezemet Mimirnek adtam áldozatképpen, hogy ihattam bölcsességének kútjából – köp ki undorodva a parázsra. – A legendák magja kegyetlenség. Nem volt semmiféle Mimir. Lábamra nem tudtam ráállni, sebektől nem lehetett gyalogolni. Ezért kezeimmel vonszoltam magam, míg feketére fagytak ujjak. Nem jött szellem. Se istenek. Egy senki szívjósága mentett meg. Egy szégyenben maradt, akit kitaszított törzse, remeteként élt hegyek közt. Ő lett apám és anyám, de élete elenyészőben volt. Ha jól sejtem, májdaganata volt, hamar végzett vele. És másodszor is magamra maradtam, kisfiú a jégen. De még mielőtt elment, rám hagyott mindent, amiről vélte, segítségemre lehet: ómeneket, próféciákat és trükköket. Megtanított rá, hogy vallás hatalom. Mint emelővas, olyan, elég megfelelő szögben kicsinyke erő, és emberiség áradatait lehet vele hömpölygetni. Amikor andija visszatért Mindenanyához, húsát Égnek, csontjait Jégnek adtam, és elindultam, hogy keressek magamnak népet.

A kezembe nyomja a grogos szaruját. Alaposan meghúzom. Aztán másodszor is, és még közelebb kuporodom a tűzhöz. Lenyűgöz, hogy bepillantást enged a maszkja mögé. Hogy ekkora kockázatot vállal.

– Első törzs értékelte apám trükkjeit. Eszes voltam, de nyughatatlan és kegyetlen. Sámánjuknak akadt fogása, amivel jégkígyókat csalogatott magához. Keserűcsalánból tüzet gyújtott, attól elkábultak. Katángra cseréltem csalánt, és kijelentettem, hogy sámán csaló. Aztán amikor a saját kígyói végeztek vele a Királynőjük előtt, én léptem helyébe. Amikor másik törzs meghódította őket, akkor másiknak is sámánja lettem, és megint másiknak. Így haladtam előre. Más okos embereket toltam félre, hogy életben maradjak. Rájöttem, mit szeretnek hallani királynők, kitanultam, hogy kell hallaniuk. És amikor összetalálkoztam sámánnal, aki izzó szenet nyomott talpamhoz, de elhagyta anyám törzsét, mert megszállták őket, akkor férfiasságát és máját megetettem vele, hulláját pedig jégen hagytam. De kétségek gyötörtek, elkerült öröm. Egyre csak ömlött vérfolyam. Egyik törzs gyilkolta másikat. Királynők harcoltak királynők ellen. Sámánok ültek más sámánok helyébe. Kannibálok voltunk. És aztán Sefi meg Tyr Morga legyilkolta isteneinket. Végre királynő állt előttem, aki képes megszelídíteni bennünk lakozó sötétséget.

Elhallgat, a csillagokat kémleli.

– Nem semmi sztori.

– Talán nem hiszed? – mereszti rám a szemét.

– Nos, hát nem vagy éppen Victra au Sohase-Hazudnék.

– De mi kapcsolja össze bűnösöket, ha nem bűneik? – vigyorodik el. – Népem nem értené. Titkaim súlyosak.

– Erre iszom – nyelek még egy nagy kortyot a szaruból, és passzolom vissza neki. – Nem vagyunk rossz páros, mi? Két szélhámos evickél az árban, rúgkapálunk, nehogy összecsapjon a fejünk felett a víz. Kíváncsi voltam, mikor dobod le a maszkodat – nagyot nevet és iszik. – A te ötleted volt az Össztörzs, vagy Sefié?

– Enyém. Évek alatt hintettem el agyában. Mert túlságos régóta sutyorog fülébe Xenophón, aki Aranyak bölcsességét tartja legtöbbre. Valdir meg szívét vezérelte hosszasan. Az a kőfejű csak az Aratót imádja, mert ő erőszak ura. Ha merkúri Eső nem lett volna…

– Egy bolond akkor sem tud birodalmat építeni.

– Ne hallgass másokra. Nem vagyok bolond.

– Nem hát, dehogy vagy az. Ez már igaz. De akkor mi vagy?

– Hazug – mondja ki hosszas tanakodás után. – Igazából az vagyok – sóhajt fel az önmagában csalódott ember sóhajával. – Hazug, aki azért hazudott, mert túl drága neki élete. Mert nem akar nép nélkül élni Jégen. Ez olyan nagy bűn? – kotorászik a parázsban bűnbánatosan. Mintha keresne valamit. – Tudom, hogy neveted tűzcsontokat. Mások látják, ahogy én győzelmemmel tartasz, áldottnak gondolnak. De mi ketten tudjuk, mekkora szerencse volt, hogy túlélted. Egész életemben vizsgálgattam tűzcsontokat, és nem láttam semmit. Csak saját egyre komorabb szellememet és egyre távolodó isteneket. Egyszer sem feleltek nekem. Apám állította, nem léteznek. Hogy csak gazdáink láncai – folytatja a fejtegetést, majd a mellkasára csap. – De idebenn izzott parázs. Akartam, hogy igaziak legyenek. Hogy valami igazi legyen. Olyan hideg világ, tudod?

Freihild tudja, az egyszer biztos. Azért fél lemondani Valdirról. És én is tudom, túlságosan is jól tudom. Benyúl a tűzbe, és kiemeli a legfényesebben izzó parazsat. Égő bőr bűze facsarja az orromat.

– Nem tudom, léteznek-e istenek. De valami vagy valaki végül szólt hozzám, régóta alvó parázs felizzott. Merkúron történt, Esőben elesett vitézek csontjaiból olvastam. És akkor láttam griffet lángokban. Szárnyas, vérvörös griffet, szeme vörös, mint Pokolfúróé. És griff felett kavargó szürke füstből róka lett, öreg és ravasz róka, amit sötétség tüskéi tartanak vissza – pillant rám, a szemében a parázs visszfénye izzik. – Elkapott félelem akkor. Olyan hosszú idő után most végre… végre szóltak hozzám isteneim. De féltem megtudni, miért. Féltem saját kétségeimtől. Lunán megláttalak téged, és tudtam. Felismertem utunkat. Tiédet. És Királynőm Marsra indult. Ez végzetünk, itt lenni bolygón. Tiéd, enyém és Sefié.

Ropog a tűz. A sötétben szél fütyül a romok közt.

– Tudod, mi az igazi téboly? – húzok elő egy tízes aranyérmét. Elhúzom felette a kezemet, és eltűnik, aztán a sámán füle mögül húzom elő. – Ha bedőlsz a saját szélhámosságodnak. Dehogy láttad az isteneket, öregfiú, csak be voltál tépve.

Nem bántódik meg.

– Isten leheletén át láthatóvá válik világ. Valós világ. Rezgések, energiák, félelem, gyönyör. De ez mind szerotonin, homloklebeny műve, könnyű befolyásolni. Xenophón ezerszer elmondta Királynőnek. Csakhogy Királynő egyebet is tud, amit Xenophón nem… – hajol előre, hogy belereccsennek a csontjai. – Aznap nem ettem isten leheletét.

A szájába veszi az izzó parazsat, majd elkapja a kezemet, és a tenyerembe köpi. Elhajítanám, de szorosan fogja a csuklómat. A parázs hűvös, mint a hó. Soha nem láttam még ezt a trükköt.

– Sok trükköt ismerek, többet, mint te – mondja, én meg forgatom a kezemben az izzó parazsat. Még mindig ragyog. – Amit akkor láttam, abban nem volt trükk. Tűz és hamu bekövetkezik, eljön értünk. És világvége. Kígyó megfojtja farkast. Oroszlán vív oroszlánnal. Sötét megküzd fénnyel. Testvér öl testvért. Fiú apát. Apa lányát. Ezt mutatta nekem tűz. És amit láttam, mind valóra vált. De mindenkit felemésztenek lángok, Sefi hamvakból magasba csap, egyesíti Obszidiánt Vörössel, és birodalma felett szürke róka őrködik. Te őrködsz felette.

Kellemetlen csend telepszik ránk.

– Jó sok Szürke flangál a nagyvilágban, öregfiú. Ez itt csak átmeneti vendég. Megkapom a csajomat, és már lépek is.

– Megvannak magam játszmái – ingatja a fejét –, és neked is tieid. De férfinak végül ki kell állni valamiért, különben nem férfi. Nemsokára, ha Volga visszatért hozzád, választanod kell, hogy elhagysz bennünket, vagy maradsz. Tudom, hogy akkor férfi leszel. Azért érkeztél, hogy Sefire vigyázz. Ez végzeted. És te törzsed mi vagyunk.

Némán isszuk meg a grog maradékát. Ozgard végül elunja a várakozást, megkér, hogy ha visszatért Freihild, ébresszem fel, és bevonul a sátorba. Én maradok a tűz mellett, hallgatom a hortyogást és a havas hegyekben csatangoló lények vonítását.

Ozgard hazug. Csaló. Vékony jégen táncoló sarlatán. Túlságosan is hasonlítunk, hogy valaha is megbízhatnánk egymásban, viszont a hasonlóságunkba kapaszkodva esetleg összehozhatunk valamit. Irigylem őt. Ő talált magának egy ügyet. De én?

Volgát megmenteni, és pont? Azután hogyan tovább?

Teszek a szerződésre, és menekülünk? Milyen élet az? Lehetséges, hogy mégis itt maradhatnék?

Freihild egy örökkévalóságig marad el, a tűz egyre kevesebb meleget ad. Eszembe jut, hogy a hajón van még egy másik kabátom is, feltápászkodom, és elindulok vissza érte. De a sötétben eltévedek, és az egyik lerombolt torony tövéhez kapaszkodom fel a törmeléken. Zseblámpám fényénél griff-faragványokkal díszített sziklát látok.

Az évtizeddel ezelőtti Arany égi rakéták a legtöbb faragványt megsemmisítették. Ami elég gáz, ha ilyenek voltak. Minden egyes griff szárnya aprólékosan kidolgozott. Gondos munka, és akkor egyetlen gombnyomással a semmivel tették egyenlővé.

A sziklák között fémes csillogást észlelek, egészen kizökkent a búskomorságomból. Felmászom, hátha valami csillagÖltöny-maradvány vagy esetleg megmaradt relikvia. De nem. Kis híján felkacagok, hogy hogy lehet ilyen mázlim. Hogy tudott Freihild elmenni emellett? Mindenfelé elkúszik a sötétségben, fel, egészen egy félbetört obeliszk tövében álldogáló fa törzsére.

Pár perccel később a táborhelyünkön finoman megrázom a hortyogó Ozgardot. Horkantva riad fel, bundája alatt ép kezével megmarkolja tőrét.

– Akarsz varázslatot látni, sámán?

– Mindig – vigyorodik el szélesen.

Visszamászunk az oszlopok tövébe. Az ezüstös fényben kisimulnak arcán a ráncok, és ahogy a romok közt felfedezi az éjköszöntőmezőt, úgy mosolyog, mint a csecsemő az édesanyjára. A virágok folyékony ezüstként ragyognak, mintha fénytócsák lennének. Ormótlan mancsa finom gyöngédséggel cirógatja a szirmokat, azok felfutnak a fekete ujjakra, ölelgetik. Hatalmasat felkacag, és vad örömmel veti magát a mezőbe, lázasan követi ezüstös kanyarulatait felfelé egészen a megdőlt tornyok tövéig.

– Köszönöm az ajándékot – pillant hátra rám. – Soha nem fogom elfelejteni.

Már éppen válaszolnék, amikor az agyamban bekapcsol a vészjelzés. Valami megváltozott. Ozgard megérzi a feszültségemet, a homlokát ráncolva figyeli, ahogy felmászom a félbetört obeliszkhez. Ezt láttam lentebbről korábban.

– Mi a baj? – súgja.

– Állt itt egy fa…

Ozgard mellém lép, az obeliszket nézegeti. Tulajdonképpen egy trónus darabja. Csak ez a félbetört szárny maradt meg az egyik karfájából.

– Alia trónja volt – suttogja. – Sefi anyjáé.

Lehajol, felvesz valamit. Több kis fekete apróság pihen a tenyerében, mintha kicsiny emberkék lennének, de nem teljesen valósághűek: ezeknek a pénisze sokkal duzzadtabb, és a koponyájuk is aránytalanul nagy, ráadásul tüskék meredeznek belőle.

– Ne csinálj semmit, Ozgard. Nem vagyunk egyedül – intek a szememmel lefelé a lejtőn.

Az ezüstösen fénylő éjköszöntőmező egy letaposott részén egyetlen csizmanyom látszik. Mellette az én lábam akkora sincs, mint egy Vörös kisleány talpa.

Ozgard kezéből kihullanak a fekete kövecskék.

A fejemhez kapom a kezemet, mintha csak megvakarnám a halántékomat, de közben kibiztosítom a pisztolyomat, és aktiválom a fülesemet. De csak recsegés hallatszik. ZavaróMezőt dobtak ránk. A holt város kövei között sziszeg a szél. És valaki les ránk.

– Maradj tőlem hat órára, Ozgard. Ha szólok, amilyen gyorsan csak tudunk, rohanás vissza a hajóhoz. Ne szakadj le – biccent. – Most.

Azon az úton zúzunk vissza, amerről jöttünk. Félelem markolja a mellkasomat. Tisztára zavaros ez az egész, semmi logikus magyarázat nincs, csak mintha macska húzná végig a karmait az ablaküvegen.

A komor tornyok tövében loholunk, ezüstös virágpor csap fel a nyomunkban, ahogy szétzúzzuk a finom szirmokat. És akkor Ozgard megtorpan. Sziszegve fordulok hátra, hogy jöjjön már. De ő csak áll ezüstös szellem gyanánt, mint valami higany csontváz, és valamit bámul. Visszarohanok érte, innen már én is látom, amit ő: egy leomlott torony üres ablakán át lát valamit odabenn. Egy test leng a világló virágtenger felett. Három hatalmas nyílvessző járja át, a nyakába rozsdás vashorog akadt, átszúrja az állkapcsát, két csorba fog között bújik elő az arcából. Ahogy himbálózik a szélben a láncain, lassan felénk fordul.

Freihild az.

Tompaság szakad rám. És akkor bűzös leheletet érzek a nyakamban, érzem a melegét. Bal hónom alatt hátranyúlok a pisztollyal, és meghúzom a ravaszt. A csövét valami begyűri, és a fegyver a kezembe robban. Az egész karom érzéketlenné válik. Ahogy a mutatóujjam próbálom lerángatni a ravaszról, úgy roppan meg, mint mikor a gyújtós lángot fog.

– Futás, Ozgard!

Én is megfogadnám a saját tanácsomat, de három sötét alak állja el az utamat. Térdre esem, ha esetleg tüzet nyitnának, lekapok egy hőgránátot az övemről, és eléjük hajítom, hátha nincs rajtuk optika. Jobbra gurulok, átfordulok, robban a hőgránát. Az éjköszöntőmezőn tintafekete áradat hömpölyög végig, a finom szirmok nem állják a magas frekvenciájú fényt. Törmelék-zsákutcába szaladok. Mögöttem halk huppanás. Megfordulok, és szemtől szemben találom magamat a sötétség két feneketlen kútjával. Sápatag, ugrásra készen kuporgó rémálom óriási pofájával mered rám.

Ahogy a rémálom felegyenesedik, a szemem a fehér mellszőrzet alól halványan kilátszó régi tetoválás olvadt képével kerül egy magasságba. Durván nagy Obszidián. Valdirnál is nagyobb. Nagyobb, mint bárki emberi lény, akivel valaha találkoztam. Karjainak és mellének fakó húsába acél ágyazódik, a légcsövét vértként övezi. Óriási szája véres pofa, és a nyelv, amelyen megszólal, idegen fülemnek:

– Ginjik kheljheenii nokhoinuud kjhichneen jijig ve.

Hátrálni próbálok.

Fejemnyi nagyságú tenyér kap el, hüvelykje óvatosan végigsimítja az arcomat. Körme acél, olyan éles, hogy húst lehetne filézni vele, de most finoman, szinte gyöngéd érzelemmel karcolgatja a bőröm.

– Shhhh.

Kialszik a hőgránát. Koromsötét van megint. Az óriás szétfeszegeti a jobb markomat, és beletesz valamit. Nehéz és forró. Meleg folyadék csöpög az ujjaim között. A nyers hús vasas szaga csap meg.

– Marad.

Az óriás elsiklik mellettem, és megáll az eszméletlen Ozgard előtt, akit több magas árny odavonszolt hozzánk.

– Hallottuk jóslatod, sámán – röhög a gigász Ozgard leszáradt karját vizsgálgatva. – Milyen korcs szól istenekkel? Mindenatya tudja egy igazságot, és az a hatalom.

Ozgard erre magához tér, és veszett vijjogással döf tőrével az óriás bordái felé. Az elkapja a kezét, és szorítja, szorítja, mire Ozgard felordít, és a keze puhán összeroppan.

– Szereted jóslatokat, sámán. Halljad az enyémet – azzal egyik fémkörmét belenyomja Ozgard szemébe, mélyen belepréseli, míg a sámán bugyborékolva üvölteni nem kezd, és a szemgödréből sötét lé nem folyik. – Mikor legközelebb találkozunk, megkapod másikat is – röhög a sápatag. – És akkor vak hazug talán végre látni fog.

Úgy taszítja a földre Ozgardot, mint gyerek a megunt játékot. Barátom a szétzúzott kezével kinyomott szeméhez kap. Az enyém remegve markolja azt a meleg valamit, ami cseperészik tovább. Megjártam már sok háborút, de ennyire még soha nem féltem. Ahogy egy hajó fénye beleváj a sötétbe, az Obszidián a kezem felé int. Egy szívet tartok benne, amiből már ettek. Freihild szíve. Émelygek.

– Skuggi értékes volt – mutat a nyakán egy karcolásra. – Megadtam tiszteletet erejének. Most már az enyém lett. Szívét add át hazug Királynőnek. Mondd meg, hogy Tintában hallottam, hogy ő Minden Volk Királynője. Eljöttem, hogy vitassam igényét trónra. Mondd meg neki, hogy ő zsákmányom.

A hajó fénykörbe vonja az óriást. Az acéllal megerősített férfi árnyékában eltörpülök.

– Ki vagy te? – kiáltok utána, ahogy elindul a hajója felé.

Körülöttünk nevetés kavarja fel a csendet. Az óriás mosolyogva hagyja, hogy az árnyék kórusa válaszolja meg egyetlen hosszú szótag nyögésével:

– Fáááááá.

46

EPHRAIM

ÖRVÉNY

A varégák léteznek. És a királyuk is. Csak ez zakatol az agyamban, míg a dögevő madarak örvénylenek Freihild teste felett. Az Obszidiánok annak a hegynek a gerincén állnak néma tiszteletadással, ahol a lány megszületett. Csak a fénytálak tartóztatják a téli sötétséget. Amikor a madarak az utolsó falat húst is letakarították a csontokról, mindenkit elnyelnek a hajók. Ünnepélyes a hangulat, Freihildet mindenki szerette, ilyen halált senki sem kívánt volna neki. A skuggik egyenként járulnak a csontokhoz, fürtöket dobálnak rá, és elsuttognak egy-egy mondatot, amelyet, amíg élt, soha nem osztottak volna meg vele. Engem is odaszólítanak, tőlem is kijár neki a búcsú. Állok felette, csak nézem a nyomorult maradványait, és Volgát látom magam előtt. Képtelen vagyok lerázni magamról az érzést, hogy én tehetek erről. Az én hibám, nem a mélyűrből idepottyant barbároké. Pedig mennyire röhejesen hangzik. Alig pár órája Freihild még maga volt az élet. Imádta népét, Királynőjét, Valdirt. De a borzalom az én nyomomban üget, feltartóztathatatlanul. Hogy óvhatnám meg ettől Volgát?

– Bár láttalak volna megöregedni – mormolom a csontoknak, ahogy néhány hajszálamat hajítom rájuk. – Nem semmi látvány lettél volna.

Összeszorul a szívem, amint átadom helyemet az utolsó gyászolónak. Sefi a távolból figyeli, ahogy Valdir összeszedi a csontokat és a hajadományokkal összegombolyítja, hogy az ősök hegyi barlangsírjában helyezze el őket. Nedves tűzifaként kopognak mögöttem. És akkor embertelen üvöltés szakad fel a férfi tüdejéből. Hátranézek, rázkódó vállakkal metszi le hosszú vitézi hajfonatát, amelyet Arany soha nem érinthetett, és azzal köti egybe a szeretője csontjait.

Sefi elrepül.

*

Emlékére tort ad a felújított Griff-csarnokban. Kellemetlen kis esemény, megsavanyodik az ember szája tőle a kőbe faragott ostoba ábrázatú griffek alatt, szép kis olümposzi mesterek munkái. Az Obszidiánokat totál megzavarta a mesém. Azt eddig is tudták, ahogy mindenki más is, hogy a Marsról és Földről elűzött törzsek, a számkivetettek kalóznak álltak. A Köztársaságban szokásos elnevezéssel illették őket, vagyis varégáknak nevezték őket a régi legenda alapján. De most a mi kettőnk vallomása alapján kellene elhinniük, hogy ténylegesen léteznek?! Hogy a fajtájuk nagyon is valós és ráadásul a közelben is van? Hogy Volsung Fá éppen annyira létezik, ahogy létezik a szívmegállásos halál is? Kemény dió. Legfőképp Valdirnak és a harcosainak. Mert Freihildet kedvelték, engem viszont nem. Ozgardot pedig még kevésbé. Milyen praktikus megoldás lehetne a részünkről erre a mélyűri legendára kenni a lány halálát.

Alacsony asztal mellett ülök a skuggik közt, némán babusgatom a nagy kupa tömény, ütős szeszt. Gudkind nincs velünk, őt Sefi több másik nyomkövetővel együtt a helyszínre küldte, hogy járjanak a végére a történetünknek.

Az úri asztalnál Sefi, a gyerekek meg a legfőbb törzsfők társaságában búsong vadul Valdir, és fojtja fájdalmát parttalan azagvedelésbe. A haragja fortyog, mint az ajkait lilára festő ital. Még a legdurvább, legvénebb, leghosszabb vitézfonatú nagyöregek sem merészelnek hozzá szólni. Valdir komoran méregeti Sefit, majd Ozgardot, aki szintén az úri asztalhoz került. A sámánnak bekötözték a szemét és begipszelték a karját. Valdir pillantása most lassan elemészti. Senki sem figyel az erőtlen, közhelyes pohárköszöntőkre, amelyek a halott előtt próbálnak tisztelegni.

Mindenben ügyes volt, a halált kivéve.

Akadnak halálok, amelyekkel szemben mindenki borzasztóan halandónak érzi magát.

Xenophón az úri asztal pohártöltői mellett áll, onnan méreget közönyös képpel. Talán egyedül rá nincsenek ebben a társaságban hatással az érzelmek. Komoran biccent felém. Sefi tanácsában nem ő volt az egyetlen, aki kétkedve fogadta a varégákról szóló történetemet, bár ő adott ennek hangot a leghevesebben. Az asztal végéből Pax is elég aggodalmasan fürkészi Valdirt. Aztán Sefi szarukupával a kezében szóra emelkedik:

– Freihild rabságba született, de felszabadította önmagát. Ha mérleg serpenyőjébe rakjuk, mit ért, a hegyek is könnyűnek bizonyulhatnak ellenében. Most már Ragnar mellett iszik, a Valhalla csarnokaiban lakomázik. Testvérem vérére esküszöm, hogy beleinél fogva akasztom fel a Griff-csarnok falára a magát Volsung Fának nevező lényt. A bőrét egerek elé vetem. A szívét a halakkal etetem meg. Golyóit a kutyákkal. Ő és a varégák senkik. Ashvart hirdetek ellenük. Mindörökké az Össztörzs ellenségeivé váltak.

– Skol! – dübörög a csarnokban. Leül, de a Valdir arcát elöntő vad dühöt nem látja, mert Xenophón egy üzenetet visz neki.

– Hazugság! – mennydörgi a bajnok. Előrántja a fejszéjét, meglóbálja, és úgy belevágja az asztalba, hogy az hosszanti irányban kettéhasad. Alkoholos kupák és hússal megrakott tányérok potyognak a földre. Sefi állkapcsa megfeszül, ahogy Valdir felpattan, és a vendégsereg legnagyobb elborzadására megismétli a vádakat: – Hazugság!

Sefi súg valamit a fülébe, a vállára teszi a kezét, de Valdir ellöki magától a karját.

– Varégák? – köp ki az asztalra. – A varégák fosztogatók, dögkeselyűk, bolha rágta kalózok, akik gyengeségük okán soha nem állhatnának sorainkba. Nincs királyuk. Nem létezik semmiféle Volsung Fá – üvölti, majd ujjával Ozgard felé bök. – Te szőtted őt pletykákból és ködös legendákból. Úgy szőtted ezt is, mint a többi hazugságodat – mondja, majd Xenophón felé int. – A Fehér nem hitte el a hazugságodat. Mikor tévedett vajon a Fehér?

Sefi nem moccan, és a vendégekre néz, mint aki tudomást sem vesz hőbörgő párjáról. Talán úgy gondolja, ha nem veszi fel a vádaskodását, akkor eltekinthet a sértéstől, akkor talán Valdir sem feszíti túl a húrt.

De amilyen marha…

– Saját szememmel láttam a nyomokat. Semmi jele vadászatnak. Semmi nyoma sötétből felbukkanó gonosz Obszidiánoknak. Freihildet soha nem lehetett volna meglepni, még a legendák sem tehettek volna benne kárt. Ő nem vak – pillant Sefire, majd vissza a sámánra. – Alig húsz lépésről nyilazták le szemből. Hogy is lehetett volna Freihild, a skuggi, a Bányahódító, a Sárkányölő ilyen ostoba? Hogy halhatott meg ő ott, ahol két gyenge életben maradt?

– Én szúrtam ki talán saját szememet? – tiltakozik Ozgard.

– Odin kiszúrta a magáét. Mit számít egy szem a bolondnak? Amikor a te fegyvered a nyelved!

– Láttam Volsung Fát. Sötétség teremtményét! Tintából ugrott elő. És elveszett nyelven szólt! Kihívást intézett Királynőnkhöz! Grarnir is látta, amit én.

Szuper. Köszi, öregfiú.

– A Szürke egy szajha, pénzért bármit megtesz – villan felém Valdir dühe. – Fizettél érte, Ozgard, hogy veled hazudjon? Hogy állítsa, varégák voltak? Vagy talán te fizetted le, Királynőm?

A csarnok elnémul. Vágni lehet a csendet.

Ha a párbaj még engedélyezett lenne, egy ilyen sértésért bármelyik vitéz kihívhatná. De hogy a Királynőt párbajra hívni… a picsába! Nem is tudom. Akár itt helyben megölhetné. Aki őt megsérti, megsérti az egész törzset. Ezért halál jár. De Sefi még erre sem mozdul. Valdir a vitéz férfiak vezéralakja, a szíve, a legfőbb büszkesége. A Nagy Testvérük. Istenek, mennyire átérzem Sefi helyzetét most!

– Ugyan, Csendes Sefi – recsegi Valdir, a karjaival csapdosva körbe –, minek ez a hideg nyelv. Szemed ékesen hirdette féltékenységedet. Láttam. Mindannyian láttuk. Azért ölted meg, mert ő foglalta el a bányákat? Vagy mert ő ölte le a sárkányt? Vagy mert az ő kezébe tettem a szívem? Vagy mert fiatal volt, te pedig öreg vagy?

– A farkad a sajátod – szólal most meg hangosan Sefi. – Felőlem akár egy kecskét is megdughatsz. De vitézséged a törzsedé. Ne mocskold be azzal, hogy ostoba melegföldiként jártatod szádat.

– Te nem érzel semmit – sziszegi Valdir az arcába. – Nem a szád a csendes. Hanem az andid.

Azzal kiragadja az egyik italtöltő kezéből az üveget, és kiviharzik a csarnokból. Pax felvonja a szemöldökét, amikor ránézek, Electra pedig magához húzza a szomszéd jarl kupáját, és egy húzásra felhajtja az összes azagot.

Sefi nagy sóhajjal szemez egy kis szőlőt az egyik félig felborult tálról. Majd a nyitott ajtók felé int. Odakinn lágy pelyhekben havazik.

– Veszett az idő. Dörög és villámlik – közli, majd szemügyre veszi a csarnok magas falait, boltíveit. – A kő hangos visszhangot ver, de akkor is csak kő. Erős, de emlékezete nincs – mosolyog körbe a vendégeken. Okosan és világosan beszél. – Dalnokok! Gyertek, nyomjátok el a dörgést.

Ahogy a dalnokok betódulnak, nevetgélés hallatszik innen is, onnan is. De Valdir vitézei nem nevetnek. A skuggik sem. És én sem.

Hirtelen friss levegőre vágyom, kiállok a Bellona ajtószárnyak között a nagy boltív alá, onnan nézem a hóesést Olümpia felett. Az építkezés még éjszaka sem szünetel, felhőkarcolók nőnek az égbe.

– Úgy fest, csúnyán harapósak a legendáid – mondom az ismerős, puha léptek hallatán. Pax nyújtja ki mellettem a tenyerét a hóba.

– Én mondtam, hogy nem üres legendák. Csak ahogy én meséltem, sokkal messzebb voltak innen.

– Ezek szerint mégsem tudsz mindent – pislogok rá. – Hiszel nekem, ugye?

– Elhiszem, hogy azt gondolod, varégával találkoztál. De az elmondásod alapján ugyanúgy festettek, mint a mi Obszidiánjaink. Ami elég valószínűtlennek tűnik a több száz éves távollét után.

– Csak Fát láttam tisztán. A többiek… sötét volt, és minden olyan gyorsan történt – rágcsálom az ajkaimat. – Azt gondolod, talán szélhámosok?

– Fogalmam sincs. Nem sok értelme volna. Mert ha az igazi Volsung Fával találkoztál, akkor hogy érhetett ide ennyire gyorsan? Ki a mélyűrből. És miért pont Freihild kellett neki? Tény, hogy az Öv varéga kalózai ügyesek és ravaszak, de a Köztársaság radarhálózatán még ők sem juthatnak át észrevétlenül. És a Pandora műszerei is kiszúrták volna.

– Talán már korábban is itt volt – felelem. – Talán sejtette, hogy Sefi ide készül.

– De honnan?

Hátrasandítok a terembe, ahol Ozgard a dalnokokat hallgatja Sefi asztalánál.

– Ez itt a kérdés, nem igaz? Sefi két kedvelt szolgája, a mágus meg én megússzuk. Az, aki az élettársával kúr, horogra akad.

– Szóval te is Valdirnak hiszel? Hogy Ozgard műve?

– Halvány elképzelésem sincs. Csak annyit tudok, hogy Fánál szarveretesen félelmetesebb csókával még nem koccantam. Pedig van egy praxisom.

Sefi időközben elhagyja a csarnokot, Xenophón pedig felénk tart.

– Engem az ejt leginkább zavarba – fejtegeti Pax –, hogy mit érdekelné a varégákat az Össztörzs. Ötszáz éven át önmaguk és a Holdurak voltak az ellenségeik – fejtegeti, majd némi habozás után megtoldja: – És a Rettegés Lovagja.

Xenophón érkezése beléfojtja a szót, de láthatóan halad tovább a saját gondolatai mentén.

– A Királynő szeretne mindkettőtökkel szót váltani – int a Fehér, hogy kövessük. Indulunk utána.

– Viselitek a hámot Pengearccal? – kérdem még halkan.

– Mindig.

– Jó fiú.

Sefi a tűz mellett gubbaszt a lakosztályában, miközben immár harmadik alkalommal mondom végig ugyanazt a történetet, amit az éjszaka során a beosztottai kétszer is hallottak már. Kesztyűbe bújtatott ujjai Aja beretváját cirógatják. Electra a tűz mellett kuporog, az ujjaival piszkálgatja. Pax hallgat, őt még senki sem kérdezte.

– Jól ismered az embereket – fogalmaz Sefi óvatosan. – Úgy tűnt neked, hogy… Ozgard ismeri ezt a Fát?

– Ki kérdezi? – pillantok róla Xenophónra.

– Én – feleli a Királynő.

– Nem mondanám. Halálra volt rémülve. De persze nem vagyok Véreb.

Sefi csücsörít, Paxra néz:

– Szerinted létezik Volsung Fá?

– Igen. A titkos jelentések tartalma szerint, amelyeket anyám megmutatott nekem, a kalózok szemében csak legenda, de a Kuiper-övben ténylegesen van valaki, akit így hívnak. Ugyanakkor többször is szerepeltek benne olyan félmondatok, hogy „Fá parancsára” vagy „küldjétek Fához”. Nem üres fordulatként használták, valós személyre utalt.

– Emlékszel az üzenetek tartalmára? – fontolgatja a hallottakat Sefi.

– Szóról szóra. De azok alapján elképzelhető az is, hogy a Fá a használatukban már egy titulust jelent.

– Leírod az üzeneteket Xenophónnak – int a Fehér felé, aki most is jegyzeteli minden szavunkat. Pax készségesen beleegyezik. – És ez a Fá. Anyádnak meggyőződése volt, hogy a Messzi Tinta szülötte?

– A titkos társadalmi nyilvántartás szerint az, igen. Van ott is egy társadalom, ezt nyilván te is tudod. Évek óta fosztogatja és zaklatja a Holdurakat. Viszont rombolóval azt a távolságot legalább egy év megtenni. Ráadásul a Holdurak radarjait sem könnyű kikerülni. És ők a varégákra is ugyanolyan alapos gondossággal vadásznak, mint bárki másra.

– Ha mégis idejutott valahogyan, mekkora erői lehetnek?

– Ezt is csak találgatni lehet – feleli Pax. – Ha az övbeli kalózokkal szövetségben áll, akkor körülbelül ötvenezren vannak. Ha az erői a Kuiper-övben maradtak, akkor… találgatni is nevetséges vállalkozás. Viszont a seregek mozgását megint csak észlelték volna a Holdurak.

– Vagy esetleg éppen ők küldték ide őket – veti fel Sefi.

– Romulus inkább meghal, mint hogy Obszidiánokkal szövetkezzen.

– Az apáddal is összeállt.

– Obszidiánokkal akkor sem lépne szövetségre.

– A férfiak változnak – vonja meg a vállát Sefi. Gondolom, Valdirra is érti. Ha tényleg ő agyalta ki ezt a mókát, csak hogy Freihildtől megszabaduljon, eszetlenül jól adja. – Úgy vélem, ideje felvenni a kapcsolatot anyáddal, Electra. A Köztársaságnak azt kell hinnie, hogy erősek vagyunk, nem mutatunk gyengeséget. Anyád a segítségünkre sietne, ha kérnénk?

– Az egyikünket át kellene adnod érte – szólal meg hosszas hallgatás és elmélyült tűzpiszkálgatás után Electra. – Engem óhajtana, te nemet mondanál. Akkor elvágna benneteket a külvilágtól, és már csak azt érzékelnétek, hogy megtámadnak. Kivárná. Akkor bejelentkezne, ismét engem kérne. Te azon aggódván, hogy ha engem átadsz, már nem lehetsz rá hatással, átadnád neki Paxot, mert ő a feltehetően halott szüleivel már nem olyan értékes a nagy egészben. Pedig igazából Paxot akarja elsősorban, mert Darrow-t és Virginiát apu is önmaga elé helyezi, mert így érzi erkölcsösnek.

– Na, hát ez durván velős volt – mormolom.

A kislány le nem venné a szemét a tűzről, mogorván görnyed a lángok fölé.

Ekkor bevágódik a nagyajtó. Pax fő testőre és Sefi egyik szárnynővére, Braga áll ott könnyes szemmel.

A griffek tornyába vezető kőlépcsőt vastagon fedi a toll. Odafentről lehallatszik a zokogás. Vak Obszidián istállómesterek bőgnek tétován a markukba. A lépcső tetején, a röpdében mészárszék látványa tárul elénk.

Sefi átbotorkál a féltucatnyi istállófiú teteme között a vérben. Istenfaló a padozaton hever, a nyakát csontig átvágták. Sefi halovány griffje a semmibe mered, még ráng a teste. Az összes többi griff szőrén-szálán eltűnt. Már alig látszanak a holdfényben, a messzeségben, a Loch Esmeralda felé tartanak.

Az istállómesterek nem mernek Istenfaló közelébe menni, hosszú karmaival a padlót kaparja haláltusája közben. Csak amikor Sefi a nyakát hátraszegve elé lép, akkor csitul el a hatalmas állat. A Királynő megcirógatja a pofáját, fejét a széles mellkasára hajtja. Arca elkomorul, majd lehunyja a szemét, és az állat szellemét keresi. Pax elgondolkodva figyeli, ahogy Sefi a griffje szívébe döfi a beretváját, és magába szívja annak utolsó leheletét. Még utoljára magához öleli az állatot, és kihúzza magát.

Több tucat izzadó Valkűr állja körül a döglött állatot. Három nővérük összeroncsolt teteme fekszik közöttük, mintha egy tébolyult szörnyeteg aprította volna fel őket. A három túlélőt orvosok látják el. Ahogy Sefi közelít, szétnyílik a fal: Valdir térdel a szalmában. Vérben fürdik, a griff karma mély karmolásokat ejtett a testén. Bénítófegyverek égésnyomaiba belealvadt a vér. Mellette hever a vérmocskos fejsze a földön, amellyel levágta a három Valkűrt és Istenfalót.

Úgy liheg, mint kutya a forró napon. Az izmai még ránganak a sok elektromos találattól.

– Ennyire szeretted őt? – suttogja Sefi.

– Amennyire téged szerettelek, mielőtt kővé váltál volna – morogja dühödten. Sefi félrebillentett fejjel hallgatja: – Féltél, hogy utánad őt választják királynőnek a te Volgád helyett. A nyomkövetőim a Ragnar visszhangjához követték a nyomokat.

Először azt hiszem, rosszul hallok, de Pax és Electra is ugyanolyan zavartan pillantgat felém. Valdir feje rángatózik. A fogai lilák, ősi vicsorgással kaffantja össze. – Érzel végre valamit, Sefi?

Sefi elveszi egyik testőrétől, Beilditől a bénítóÖklöt, és annyiszor belelő Valdir testébe, hogy az elnyúlik a padlón, a teste gőzölög, de még mindig vigyorog. Ha nem kiáltanék rá, meg is ölné. Akkor elhajítja a fegyvert, és csak áll mereven, kifejezéstelen arccal.

– Kötözzétek meg, és dobjátok a legmélyebb tömlöc fenekére.

Pax leguggol az egyik griffállásba, felszed egy elhajított azagos üveget.

– Add csak ide – veszem ki a kezéből, ahogy Valdirt kicipelik a helyiségből. Magamhoz intem Xenophónt. A Fehér egy szolgája néhány percen belül már hozza is futva a mintavevőt, és pár cseppnyi italt beleadagolunk. Amikor a kijelzőn megjelenik az elemzés, Xenophón keze megrándul.

– Mi az? – kérdi Sefi. Xenophón átadja nekem az eszközt, én viszem oda a Királynőhöz. Véres kezébe veszi, az arca elborul: – Hozzátok a sámánt.

– Nincs rá bizonyíték, hogy ő tette – kántálja Xenophón. – Óvnálak attól, hogy…

– Engedelmeskedj, szolga!

Húsz hosszú perccel később figyelem, ahogy Ozgard térdre hull a Királynő előtt, és kérleli, hogy higgye el neki, nem ő keverte Valdir azagjába a lázfelleggombát. Sefi csak nézi a szentélyéből, ahogy odakinn csak hullik és hullik a hó. Amióta a sámánt a Valkűrök idevonszolták, még egyetlen szót sem szólt. A Griff-csarnokban megállíthatatlanul terjed a pletyka, duruzsolnak még a falak is. És a gyász is egyre mélyebb.

– Amit tettem, érted tettem, Királynőm – kérleli Ozgard, és szerintem el is hiszi, amit mond.

Valdir mindig is fenyegetést jelentett rá, hiszen Sefi szívét úgy ejtette foglyul, ahogy ő sosem tudná. Ismerős fazon. A jégről és hazugságokról szóló történetében igyekezett tragikusnak és nemesnek beállítani magát, de a saját magáról szőtt mítosznak most kifordult a visszája, és kiöklendezte magából ezt a hüllőt. Aki végül esélyt látott, hogy végezzen a versenytárssal, a férfival, akit másképpen soha nem támadhatna meg, és aki állandóan gúnyt űzött belőle. És meg is ragadta a lehetőséget.

De csak mondja a magáét, megállíthatatlan. Csak amikor végre elapad a szava, Sefi akkor pillant rá.

– Te hoztál minket a Marsra, Ozgard. Te segítettél, hogy hitem legyen az Össztörzsben és valóra váltsam a bátyám álmát. Ezért az adósod vagyok. A törzs andija a te jóslatod, ezen nem változtatunk, ezt nem mocskolhatjuk be. De most szólok hozzád utoljára. A törzs javáért köztünk maradhatsz, velünk élhetsz, de senki sem szól hozzád, senki sem hallgat meg, senki sem vesz rólad tudomást. Mostantól árnyként mozogsz közöttünk. Eredj.

A sámánnak annál több esze van, mint hogy ebbe belekössön. Összetörve pillant rám. Ja, hát ez van, öregfiú. Magadra maradtál. Feláll, az ajtóhoz csoszog.

– Ozgard – szól utána Sefi, mire reménykedve fordul vissza. – Rájövök az igazságra. És ha te ismered ezt a… Fát, akkor nem lesz irgalom.

A Valkűrök kiterelik.

Amikor Sefihez leszerződtem, még négy tanácsadója volt. Mostanra egyetlen maradt meg, az is emberi számítógép. Ez hajlamossá tenne arra, hogy befogjam a számat, de leküzdöm a késztetést, mert a kérdés egyszerűen kikívánkozik belőlem.

– Miért lenne Volga a királynő?

Sefi biccent, várta a kérdést. A kandalló felé int, aztán bort kér. Leülök mellé. Némán figyeljük, ahogy az Amel helyébe lépett szolga tölt, majd Xenophón előkóstol. Azután Sefi irigylésre méltó lendülettel iszik, int, hogy igyak én is.

– Nem hinném, hogy egy ideig most bármit is innék ebben a házban. Miért lenne Volga a királynő? Miről zsémbélt itt Valdir?

Sefi csak forgatja kesztyűt viselő kezében a borospoharat.

– Felséged emlékszik, milyen kétségek miatt kifogásoltam, hogy Mr. Horn szolgálatait igénybe vegyük – csipog a háta mögül a Fehér. – Úgy vélem, megcáfolta feltételezéseimet. Mostanára megmutatta, hogy milyen nagy hasznára válik az Össztörzsnek. Mutassa meg neki felséged, különben el fogjuk veszíteni értékes támogatását.

Sefi alig árnyéka önmagának. És hallgat a Fehérre. Leveszi kabátját, zakóját, lehúzza a hosszú kesztyűt a kezéről. Azután egy vékony kötést teker le a karjáról. Az egész végtag rothadó hús szagát árasztja.

– Ez meg mi? – hőkölök hátra.

– Sárga halál – feleli.

A bőre kénesen sárga, a látvány visszataszító: a könyökétől a kézfejéig foltos pikkelyek csúfítják, közte gennyes lé szivárog a húsból. Ahol a griff kantárszárát markolja, a bőr és pikkelyek lehámlottak, a hús nyersen vöröslik, nedvedzik, és már kiütköznek az új pikkelyek. Sefi felszisszen, ahogy felém fordítja a kézfejét.

– Atalantia ajándéka – ad magyarázatot. – Dizájnerméreg. Azt mondják, a DNS-t károsítja, és hiába vágnánk le a kezemet, találna magának a testemen új utat. A szervezetemből már nem lehet eltávolítani, ellenszere sincs – forgatja meg lassan a csuklóját, hogy megvizsgálja a teljes felületet. – Bármit hisz is Valdir, még nem hatalmasodott el rajtam. De undorodik tőlem, és ez érthető is. Ezért is engedtem, hogy Freihilddel háljon. Ezért hidegültem el tőle. Mert amihez hozzáérek vele, azt megfertőzi.

– És ezért nem tudta felséged megfeszíteni az íjat.

– Alkalomadtán annyira elhatalmasodik rajtam a fájdalom, hogy egészen kiszívja belőlem az erőt. A sok tudós és orvos semmire sem jut vele, egyedül Xenophón tudja lassítani a mérgezés lefolyását. De ostoba voltam, a vadászaton nem szedtem a gyógyszerét. Az ősi hiedelem miatt – fintorog. – Megállítani nem lehet, még ha minden héliumunkat is erre költenénk, akkor sem találnánk végleges megoldást ellene.

– Mennyi idő?

– Még jó néhány év – felel Xenophón. – Őfelsége erős.

Sefi újra elhúzza a száját, és megpróbálja bekötözni a pikkelyes részt, de fél kézzel nem boldogul vele. Xenophón gyöngéden veszi ki a kezéből a kötszert, és finoman, hogy a bőrt ne érintse, bebugyolálja a fertőzött részt, majd óvatosan ráhúzza a hosszú kesztyűt, és visszatekeri a szárát, amennyire kell. A királynő hálásan biccent.

– Fénykoromban elértem, amire korábban senki sem volt képes. Egyesítettem a Jég törzseit – felszisszen, majd nagyot horkant. – A nagy részét legalábbis. Csakhogy a régi ellentétek nem merültek feledésbe igazán, az ősi hiedelem a szívekben tovább él. Ha meghalok… Valdir újabb háborúkba vezeti majd őket Tyr Morgáért. Csak egyféleképpen vethetek ennek gátat, és őrizhetem meg a békét. Ragnar vérével. Mert nem én vagyok az utolsó, akinek az ereiben az ő vére csörgedezik. Volga az ő lánya.

Mintha egy vonat száguldana rajtam keresztül.

– Nem, ő a Lunán született. Laboratóriumban, kísérlet eredményeként. Lombikbébi.

– A bátyámnak, az apámnak és már az ő apjának is a Grimmus család volt a gazdája. Az ő szaporítóistállóikban végezték azokat a kísérleteket. Az apám, Vagnar, a Sápadt Ló számított a legféltettebb csődörüknek. Számolatlan utód sarjadt a magvából. Anyámmal akkor hált, amikor szolgálatai jutalmaképpen urai hazaengedték a csillagokból a Jégre. A feltételül persze azt szabták, hogy még több rabszolgát szerez nekik. Idővel meg is tette. Az utolsó emlékem róla egy vadászat, amelyre elvitt Ragnart és engem, mielőtt még végleg visszaszólították volna az istenek. És utána elvitték Ragnart is… – csóválja a fejét. – Addigra már kidolgoztak egy sokkal praktikusabb módszert. Magvából már annyi utódot, és olyan tökéleteset hozhattak létre, amennyit és amilyet csak akartak.

– Pontosan mennyit?

– Kétszázat. De amikor a Sakál atomot dobott a Lunára, az egész létesítmény megsemmisült, így azt gondoltuk, oda minden gyermeke. Azután a Julii elfogta Volgát, és lefuttatott egy DNS-tesztet.

– Ki tud még róla? – faggatom tovább, mint valami kihallgatótiszt.

– Valdir, Ozgard és Xenophón. Részben ezért is erőltetem a modern értékeket. Hogy ne az Aranyak torzszülöttjeként tekintsenek rá az ősi hiedelmek fátylán át, hanem a vért lássák benne, a Királynőt. Hallgattam Xenophón figyelmeztetésére, de Ozgard szándékai sokkal jobban aggasztottak. Hiába szálljuk meg a bányákat egy jóslat sugallatára, amikor a semmire építjük birodalmunkat, hiszen ha meghalok, oda minden, amiért küzdöttem. Az én DNS-em fertőzött, nem lehetnek gyermekeim. Ragnar élő örököse azonban…

– Ki akartad őt használni – hát ennyit a nagy jóindulatáról, hogy a szolgálataimért visszakaphatom Volgát. Egy pillanatig sem gondolta komolyan, csakis magának akarta. Mi csak bábuk vagyunk a szemében.

– Egy birodalmat hagyok rá. A bátyám vére beteljesíti népünk álmát.

– De közben engem akartál a szószólódnak, hogy én majd jótálljak érted – hátrálok el az asztaltól, a kandallótól. – Ezért adtad a hajót, ezért vittél el a vadászatra, ezért ültetett bolhát a fülembe Ozgard. Nem miattam, hanem mert a végén az lenne a feladatom, hogy elhozzam őt neked. Hogy belerángassam ebbe… – tapsolom meg a legnagyobb meglepetésére. – Milyen okos hölgy felséged.

– Volga idetartozik. A népéhez. Még ha…

– Még ha torzszülött is? – húzom el a számat. – Hogy kigondolta! Csak egy aprócska problémába futott bele felséged – kopogtatom meg a halántékomat: – Én tudom, hogy mennek ezek a dolgok. Tisztában vagyok azzal, hogy innen csakis lefelé vezet az út. Hogy az álmodozókra csúf halál vár.

Az ő világa a horgon himbálózó Freihildé. És a méreggel meg alantas trükkökkel hatalomra törő Ozgard. És Valdir, aki asszonyokat gyilkol meg a háborúról álmodik, ami elől én menekülök. Sefi már a kezdet kezdetén kegyetlenebb és hidegszívűbb volt, mint amilyen Volga valaha lehet, és még neki is a sárga halál meg az árulás jutott. Ráadásul jönnek még a rémes barbárok a mélységes fekete Tintából! Hát basszus!

– Ez a hely élve zabálná fel Volgát, ahogy felségedet is lenyeli és kiköpi. Lehet, hogy az a szegény lány Ragnar vére, de a családja én vagyok. Többet érdemel, mint a rút halált ezért a népért. Csak a kibaszott holttestemen át lesz ő itt Királynő.

47

LYRIA

MINTHA ALUDNÁNAK

Széthajtogatom Volga legújabb levelét, ez eddig a leghosszabb. A nadrágja szárából lehasított anyagcsíkra görbén felvésett szavak krikszkraksza táncol előttem a fényben. Elég gyötrelmes az írása. Elképzelem, ahogy az a nagydarab nő egy aprócska körömszilánkot szorongat az ujjai között, és a lehető legtöbb betűt próbálja az anyagcafatra zsúfolni. Az én kézírásom valamivel szebb ugyan, de sokkal kevesebb szót ismerek, a helyesírását meg még annak a kevésnek se tudom rendesen. Most aztán nagyon bánom, hogy Kavax nem tudott többet foglalkozni velem, és nem taníthatott hosszasabban írni, olvasni. Megmelegszik a szívem, ahogy visszagondolok óriási alakjára, amint fölém görnyed, hogy megvizsgálja a művemet, és mosolyogva nyugtázza próbálkozásaimat.

Hunyorogva betűzöm a levelet:

Szerencsés vagy, hogy ismerhetted apádat, még ha nem is volt mindig jó hozzád. Bárcsak nekem is lett volna, és mesélt volna Golbackról, a sötétben kúszóról. Egyszer Hüperiónban hallottam egy efféle történetet valami kereskedőtől a mélyűrből. Réges-régen, a Sötét Lázadást túlélő Obszidiánok a holdak mögé menekültek, és ott alantas létbe süllyedtek. A sötétségben kitanulták a vadászatot, és más embereket ejtettek zsákmányul. Eltelt sok idő, több száz év, és királyuk is lett. Volsung Fának hívják, ő Volsung, aki Elvesz. Embereket és hajókat zabál. Úgy hírlik, most is les ránk. Várja az újabb hajókat, hogy felzabálhassa mind. Azt beszélik, koponyákból fűzött lánc lóg a nyakában. Nevetséges történet, de azért roppant félelmetes. Haha.

Dagan bátyád nekem olyan, mint Ephraim. Nagyon gonosz, de csak mert annyira fél a veszteségtől. Ezért inkább egyedül marad. Aengus jobban tetszik. A boldog emberek között én is boldogabb vagyok. Kár, hogy olyan kevesen vannak. Remélem, minden rendben van velük a Merkúron. Ha Aratóval vannak, valószínűleg hősökként térnek majd haza. Örülök, hogy Aengus megtanított téged a kutatásra. Mindenkinek kutatnia kellene. Azt mondjuk nem értem, hogy nálatok a lányoknak miért kell szoknyát hordaniuk. Talán hogy nehezebben tudjatok kutatni. Ki tudja? Lehet, hogy szánt szándékkal teremtették gyengébbre a Vörös nőket a Vörös férfiaknál. Ephraim szerint az Obszidián nők gyengébbek, ám okosabbak, mint az Obszidián férfiak. Szerintem mi mindenféle férfinál okosabbak vagyunk, haha.

A szavak alig ötödét tudom csak kibogarászni, de azért mosolyogva fordítom meg a rongyot, hogy tovább olvassam:

Hozzád hasonlóan én is csak felnőttkoromban láttam meg a napot, amikor a Lunáról a Földre küldtek. Az én világom is beszűkült volt. Mindenütt orvosokkal. Meséljek valami vicceset magamról? A testemben minden fordítva van. A májam bal oldalon van. A szívem a jobbon. Még csak nem is középtájt. Fogalmam sincs, miért így találták ki, talán csak ki akarták próbálni, hogy így is meg tudják-e oldani.

Sok tűre emlékszem, meg hogy alvás közben is figyeltek bennünket, és előfordult, hogy bántottak, ha nem engedelmeskedtünk. Egy sötét bőrű nő gyakran bejött hozzánk, nézte, ahogy játszunk. Nagy koponyagyűrűt viselt, és sok csodásan szép ruhát. És a nyakában kígyó volt a nyaklánc. Egy kígyó! Egyszer adott nekem egy játék hajót. Sokszor hevertem az ágyban éjszaka, és a hajóval játszottam, aztán az űrrel álmodtam. Elképzeltem, hogy egyszer majd kalóz leszek és elhajózom, mint a mesékben. De nem rossz kalóz leszek. Nem is jó, mert a jó unalmas. Félelmetes leszek, de igazságos, és csakis a rosszaktól fogok lopni. Mert ők megérdemlik, érted? És nekem nem madaram lesz, mint Orion xe Aquariinak, hanem gorillám. Láttál már jádehátú gorillát? Jupiterre, hogy az milyen félelmetes! Egyszer majd, ha innen kijutunk, talán lehetünk együtt kalózok. És akkor te megkapod a kardot, de a gorilla csak az enyém lesz, haha.

Mesélj kicsit az Uralkodóról. Mindig is szerettem volna megismerni. A katonái elég félelmetesek, de nem kegyetlenek, és ez a jó vezető jele. Hogy erős, de tisztességes. Ugye?

Barátod: Volga

És ha kiszabadulunk, mandzsúriai hússzeletet eszem majd nyersen, kukoricával és zöldségekkel. A friss gyümölcs nagyon unalmas. A Földön már épp eleget ettem belőle. A bogyókat egyék a Pixik.

Úgy írja alá, hogy a „barátod”.

Eleinte fricskának véltem, de kitartóan ragaszkodik hozzá, mintha azt próbálná meg kirimánkodni belőlem, hogy végre én is ezzel a szóval írjak alá. De nem fogok. Nem vagyunk barátok. Egyszerűen csak mindketten attól rettegünk, hogy nyom nélkül fogunk eltűnni a semmiben. A valóságban ő egy gyilkos. Láttam, ahogy öl, állig felfegyverkezve. Ráadásul egy laborban készült. Mégis, mi a halált tenyésztenének az Aranyak laboratóriumokban, ha nem Obszidián fegyvereket?

Viszont… benne elcsesztek valamit. És valamiért csak száműzték a Földre, hogy árut rakodjon…

Na tessék, már megint kezdem. Folyton mentségeket keresek neki. De ha egyszer olyan nehéz megállni.

Mert tényleg annyira helyes, pláne, hogy egy beteg népség tenyésztette ki gyilkológépnek.

Óvatosan leszakítok egy csíkot a nadrágomból. A felsőm ujjait már rég elleveleztem, nemsokára a nadrágszárnak is a végére érek. Lepiszkálom a vart az ujjamról, belemártom a sebbe a körömdarabot. És akkor indigókék mintázatba fagy a fény. Hónapok óta először hallgat el a zaj.

Az ajtó kinyílik, és fény ömlik be a folyosóról.

Úgy meredek bele hunyorogva, mint valami denevér. Ez a cella az enyém, az én területem.

Két rémes Szürke lép be, a visító Julii nap címerével a vértjükön. Basszus, mennyire rémesek és ijesztőek. Mindkettőn fémesen fénylenek a vastag nyakukba csatlakoztatott arcimplantátumok. Az egyiknek olyan lapos az orra, mint a mellkasom, és furcsán foltos, mintha valami vegyi támadás rossz felére keveredett volna. Julii Testőrség, a Sol.

Lehet, hogy ez mégsem az én cellám.

Akkor egy nő lép be mögöttük, és megfagy az ereimben a vér.

Ha épp nem a saját pizsamámmal a plafonhoz kötözve lógnék fejjel lefelé, akkor talán rég nekiestem volna, és felapríttattam volna magamat valamelyik napvértessel.

Ez a nő döfött tűt a mellkasomba, és mégsem látszik pokoli teremtménynek.

Ha valamihez is hasonlítanom kellene, hát vénséges, fáradt bagolyra szavaznék. A haja barna, borzas, a teste a Szürkék mellett vékony és apró. De azért izmos. Mint egy táncos. És úgy is áll. A bőre barna, mint a bakancsbőr, a szeme keskeny és undok pillantású, az orra meg akkora, hogy jó kis menedék lehetne égszakadásban.

Valami mégsem stimmel vele.

Mintha fájna neki valami. De érzelmei nincsenek, csak a tiszta, erős test.

Úgy sepri le a drága selyemmelegítője elejét, mintha valami magasröptű Arany lenne. Csak egy kecses ezüst pisztoly van hosszan lelógó pisztolytokban a vállán.

– Látom, alkalmazkodtál – duruzsolja –, bár ez a Vörösöknek mindig is jól ment. Nem úgy a gondolkodás…

Nem szólok semmit.

– Le is nyugodtál ezek szerint. Hm. Na, kotródj le onnan, kismajom. Dolgunk van.

Nem mozdulok.

– Megmondtam a Juliinak, hogy be fog csavarodni – motyogja halkan a Sol testőröknek. Úgy tűnik, nem kedvelik különösképpen.

– Milyen dolgunk? — kérdezem.

Elereszti a kérdést a füle mellett, lehajol, és a vécécsövem meg a padló közötti repedésben biztonságba helyezett rongyokat, Volga leveleit kezdi nézegetni.

– Azokat ne piszkáld – kiáltok rá.

– Be kell vallanom, nagyon érdekes élmény volt. Ezek a hosszú ide-oda utazgatások annyira unalmasak tudnak lenni, még ha ömlik is az izgalom a HK-ból. Szóval, kösz a műsort – mondja, és elkezdi felolvasni az egyik levelet: – A legkedvesebb napszakom a kora reggel. Az az időszak, amikor még nincs igazán reggel, de már elmúlt az éjszaka. Olyankor roppant csendes a világ. És ha nagyon figyelsz, láthatod, ahogy az ébredés előtt mély lélegzetet vesz.

– Az ott az enyém.

– Adunk, elveszünk, szívem – közli, és olvas tovább. Felhúzom kicsit magam, hogy ne feszüljön a kötelem, kioldom a csomót, és leugrom. Sikerül talpra érkezni. – Na lám, milyen kiszámítható kismajom.

A kezemet nyújtom, ő meg felém hajítja a leveleket. Figyeli, ahogy összeszedem őket.

– Kemény fej és lágy szív. Nem túl jó kombó. Az az Obszidián veszedelmes ügyfél, kislány…

– Tudom.

– Nem, igazából nem tudod. És a Szindikátus komoly fejpénzt tűzött ki rá… nagy mázlista a Julii, hogy van szakmai becsületem – füttyent. – Kíváncsi volnék, mi lett volna, ha közös cellában landoltok, és nem kaptok kaját. Mennyi idő kellett volna, hogy lerágja a vézna kismajomlábaidat? Kettő? Négy? – gondolkodik el. – Inkább négy. Volga szereti játszani a szerető, melegszívű plüssmacit. Önmaga előtt is.

Nem sietek Volga védelmére. Annyira különös ez a Barna. A körmei lángoló narancssárgára vannak festve, két gyémántgyűrű villog az ujjain. És barna bőrére díszes, fehér mintákat véstek, mintha valami tervrajz lenne.

– Te meg miféle Barna volnál? – kérdezem, ahogy a pizsamámba rámolom a leveleket.

– Barna? – vigyorog. – Az vagyok, amiért a munkáltatóm fizet, hogy legyek. És Madame Barcánál senki sem fizetett még jobban.

– Zsoldos – köpök a lába elé.

– Fogjátok le – parancsol az őröknek. – Szembe akarom köpni.

– Csináld magad, söpredék, ha tetszik – morogja az egyik, kiejtése alapján marsinak mondanám, Apollónia környékéről. – Nem vagy a Centúriónk.

– Söpredék. Zsoldos – sziszegi a nő ingerülten. – Vajon miért nem képes senki megtanulni a szabadúszó szót? – csak pislogok, ahogy torkon ragad. – Szólíts Fügének.

Meglepetésemben elkerekedik a szemem, ő meg nagy, meleg csulát köp bele a balba. A térdemmel épp pinán rúgnám, de ő taszít rajtam egyet, és a lábától elveszítem az egyensúlyomat, és seggre esem.

– Ribanc – próbálok felpattanni, de Füge aktiválja a cella fényrendszerét. Olyan sebesen mozog, hogy szemmel szinte követhetetlen, természetellenes. Ritmust rajzol a lába a fény villanásaiba, és ahogy a megfelelő sorrendben megérinti a fénysugarakat és -foltokat, a helyiség átalakul, tárgyak nőnek ki mindenünnen. Először visszahúzódik a padló, és felemelkedik alóla egy csábító, fakeretes ágy. Újabb érintésekre tűz lobban, aztán fölé nyárson sülő hús kerül, egy asztal, és alá kövezett padló.

Meg is oldódott a rejtély. Nemhiába gyanítottam, hogy kell itt lennie valami kódnak.

Aztán hirtelen európéi vihar nyeli el a szobát, a falak tomboló tengerré változnak, szörnyetegek buknak belőle elő, az ablakokat hullámok ostromolják. De idebenn pattog a tűz, kinő egy konyha is finomságokkal. Apró fénygömböcskék ugrálnak egy fegyverszekrény felett, amelyben akkora fegyverek várakoznak, amelyekkel embernél is hatalmasabb fenevadakra lehetne vadászni. És a Szenátus mennyezetét díszítő, híres freskóhoz hasonló kép tűnik elő a fejünk felett gomolygó fellegekből: Darrow és a dicsőséges, kellemes Sevro áll egy lefejezett asszony mellett. Még én is látom, tudom, hogy Aja au Grimmus az. Oroszlánszívű a kép szélén cicomázkodik, és hajlott hátú, csúf, de magas, madarakkal, nappal díszített, fehér páncélzatban pompázó férfi nézi félénken a kiömlött vért.

– Hát nem jöttél rá, hogy egy rejtélyen heversz? – csúfol. – Alacsony intelligenciahányados, mi? – méreget Füge csalódottan. – Először azt hittem, te is Eph embere vagy, de már… – nevet nagyot. – Fel nem foghatom, hogy tudtad így megcsorbítani az öregfiút. Talán kezd elhülyülni. Ki tudja. Mondjuk, az utóbbi időben eléggé kifordult magából – folytatja, majd a zavaromat látva megadja a magyarázatot is. – Hát nem is tudtad? Obszidiánéknál ő most a hős. Igazi vérvitéz – fintorog. – Ő intézkedett a kiváltásotok ügyében. A tiédben meg a nagylányéban. Emeld meg végre hát a seggedet.

– A kiváltásom? – dermedek le. Szerintem rosszul hallok.

– Ja, hát fele pénzemet adnám érte, hogy tudjam, miért. De persze a pasival egy ideje finoman szólva nem vagyunk egy hullámhosszon. Szamóca Kazetta, hosszú, forró éjszaka Adoniszban, a teve – mereng a múltba, majd összerezzen. – Hosszú történet. Amúgy a Fehér a közvetítő, de az fix, hogy Sefi nagyon berágott valamin – vész el ismét a semmiben a tekintete, de nem normálisan, elgondolkodón, mint egy emberi lényé, hanem inkább ahogy a selyemszövő szék egy hipertűje megakad a magasban egy hosszú pillanatra, majd gyorsan zakatol tovább. Csettint a Szürkéknek. – Hozzátok rendbe, az Össztörzs hajója hamarosan beérkezik – a Szürkék meg se moccannak. – A Julii parancsa, nem az enyém. Lóduljatok.

A két testőr megragadja a vállaimat, és az ajtóhoz cipelnek.

– Hol vagyunk? – kérdem, ahogy egy folyosón vonszolnak végig. – Valami börtönbárkán?

A két Szürke röhög.

– Börtönbárka – nyerít az egyik. – Nem, kislány. Üdv a Pandorán.

Kilöknek a fénybe. Hatalmas terembe jutunk, és nem börtöncellák sorakoznak benne, hanem inkább valami szimulátordobozok. Pilóták és gyalogosok sorakoznak tucatjával a dobozokhoz, hogy beüljenek a szimulátoros gyakorlatra az egész félköríves falat kitöltő kaptárszerkezetben. Még én is tudom, mi az a Pandora. Egyet jelent a Julii-Házzal. Vagy kétszáz éves mélyűri ragadozó, vagy száz csatát túlélt nagyöreg.

Most veszem észre Volgát.

Míg engem két őr vezet ki a folyosóra, körülötte vagy tízen csoportosulnak. A legmagasabb Szürkénél is magasabb, hiába görnyed össze, hogy kisebbnek látszódjék, így is kéttenyérnyivel magasodik föléjük. A ruhája a levelezéstől már majdnem teljesen elfogyott, de kócos fehér haja kicsit drámai, kicsit vadállati. És azok a karok… meg lábak… Inkább tűnnek kimériai hagymafa göcsörtös ágainak, mint emberi végtagoknak. Egyetlen roppantással kettétörhetne engem.

Nyilván ezért van az, hogy az én kezeim szabadok, az övét viszont a háta mögé bilincselték. A szeme elkerekedik, ahogy meglát, aztán bizonytalan mosoly ül ki a képére. Míg Fügét ki nem szúrja. Akkor elfintorodik:

– Függelék!

– Veretes barmok! – kiáltja a Barna az őröknek. – Megmondtam, hogy rabszolgagyűrűt a medvére!

– De ő csak…

Füge előrelendül, és filigrán acélkarikát csattint Volga nyakára.

– A kezeket – int neki, aztán nagy pofont ken le, a rabszolgagyűrű csilingel, és utána érezni az égett hús bűzét. Volga sziszegve emeli előre a kezeit. A Szürkék elhátrálnak, célzásra tartják a puskáikat. A bilincsek koppanva hullanak a földre. Valahogy kinyitotta őket.

Mosolyogni kezdek. Na ez tényleg egy szabadúszó.

Sajnos, nem ő az egyetlen. Füge egy pókszerű szerkezetet vesz elő az övéből. Tizennégy gyűrű fonódik Volga ujjaira, finom drót rögzíti őket a derekához.

– Még egyszer nem játsszuk el a legutóbbit, nagylány. Ezt kifejezetten neked csináltattam.

– A gügye Füge – dörmögi gúnyosan Volga. – Azt hittem, Régi-Tokióban eltörtem a gerinced.

– El is törted – közli Füge, majd megszimatolja Volgát. – Istenek, neked aztán van szagod! Mint egy döglött fóka. Jó újra látni – mondja, mire Volga csak dörmög valamit az orra alatt. – Julii fahéjba kíván áztatni, mielőtt visszaszolgáltatna a vénségnek. Aki nyilván szétaggódta már érted a lelkét. Mihez is kezdene a magafajta a házimedvéje nélkül. Nyomás.

Egy gravLiftbe tuszkolnak bennünket.

– Örülök, hogy találkozunk, Lyria – súgja nekem beszállás közben. Erre Füge újabb áramütést küld belé. Volga a Szürkék feje felett mered rá. – Csak köszöntem.

A legénységi lakrészre visznek bennünket, egy zuhanyzóba. Ezek itt kétszáz éves zuhanyzók, némelyik egészen olyan, mint nálunk otthon Lagalosban. De itt egy foltnyi rozsda sincs. Volgát vezetik tovább, egy másik öltözőbe terelik be. Az őr, aki mellettem marad, alig lehet idősebb nálam. Tiszta ruhát pakol le egy padra a szekrények előtt, és vet rám egy ferde mosolyt a sisak alól.

– Itt zörögnek kicsit a csövek, ha folyik a víz – magyarázza, és megmutatja a csap működését meg a szárító gombjait. – Paxton vagyok. Te meg valami kemény tolvajféle lehetsz, vagy mi?

Elnevetem magamat, de láthatóan nem érti, mi annyira vicces.

– Ismered Ephraim ti Hornt? – kérdezem.

– Hallottam róla – szűkül össze a szeme.

– Mit keres az Obszidiánoknál?

– Zsoldos, nem? Sefinek meg jó sok lóvéja van.

– Minden Szürke zsoldos. Titeket meg a Julii fizet, hogy gyilkoljatok.

Kihúzza magát.

– Julii anyja fizette apám házát odahaza a Termál-tengernél meg anyám temetését is, amikor negyven év szolgálat után meghalt. Amióta az eszemet tudom, Julii minden évben küldött nekem születésnapomra ajándékot – paskolja meg a puskáját. – Ezt a tizenhetedikre. Ahonnan én jövök, ezt hűségnek hívják – mondja, aztán lehalkítja a hangját. – Úgy hallottam, te meg a Telemanusoknak dolgoztál. Ismerek ott pár srácot. Hangos barmok, de jó gyerekek – mér végig komor pillantással. – Nem olyanok, mint a magadfajta Vox patkány.

– Nem vagyok Vox.

A százkilós plusz harminc kiló vértezetű ember lép egyet felém.

– A teféléd miatt halt meg az Oroszlánszívű. És szorult kelepcébe Arató. Te kibaszott szénpiszok senki.

– Az Uralkodó meghalt? – pislogok.

– Most örülsz? Nem volt elég, hogy elloptad a srácát? – szorul ökölbe a keze. – Ha a Madame nem akarna egy darabban, most megtanítanálak erre-arra – kacsint, majd elmosolyodik. – Jó fürdést!

Megvárom, hogy kimenjen, és megnyitom a csapot. Hát tényleg zörögnek a csövek, rázkódnak, mint egy vénember keze. Elvileg a forró vízben el kéne lazulnom, de én szabályosan bénult vagyok. Az Uralkodó halott?

Képtelenség azt a ragyogó nőt hullaként elképzelni.

Hogy halhatott meg?

Az őrök bekiabálnak, hogy igyekezzek. Lemosom a sampont, és a csaphoz közelít a kezem, amikor halk visítást hallok. Pedig még el sem tekertem a csapot…

A hang magas frekvenciára kapcsol, a fülem majd beleszakad. Elhallgat. Aztán kezdődik megint. Elzárom a csapot, a gőzben a hang felé lopózom. Talán egy légszűrő szart be? A túlsó falnál még erősebben hallatszik.

Közelebb hajolok, a hang forrását keresem, és a fejemet oldalt megégeti valami. Úgy ugrom hátra, mintha megmart volna valami.

Nincs itt semmi.

Csak a fém válaszfal. Valami forró csurog végig a nyakamon. Odanyúlok, a kezem véres. Megtapogatom a fejem bal felét, a koponyámtól a fülcimpámig beretvavékony vágás húzódik.

Mi a…

Szemtől szemben nem láttam, de oldalról már igen: a falból penge áll ki, vékony, szinte láthatatlan. Oldalról látszik, hogy teljesen lapos, mint egy hentesbárd. Az alja vibrál, aprócska fogak zümmögnek rajta. És már el is tűnik a falban.

A keskeny vágásokból gőz szivárog. Három vágás, együtt háromszöget formál. Cuppanást hallok, és épp csak be tudok ugrani a zuhanykabinba, hogy megkapaszkodjam, a háromszög bedől egy négyméternyi hosszú alagútba, ami az űrbe nyílik.

Kapaszkodom, várom a nyomáscsökkenést. De semmi. A riasztó sem indul be. Odafordulok. Gőz kavarog be a háromszög alakú nyíláson, és az alagút túlsó végét, ahol az űr van, rugalmas hártya zárja le. Amikor elindul befelé, a belső nyílás felé, végre életre kelek, rohanni kezdek, és Fügéért kiáltok.

Ingerülten fordul be a sarkon, de ahogy a lyukat meglátja, a földbe gyökerezik a lába. A hártya gyorsan duzzadt bele az alagútba, már olyan feszesen zárja le a nyílást, mint a bőr a dobot. A húsos felszínén sötétvörös erek húzódnak.

Valami történik Fügével. Pulzálni kezd, hogy égnek mered minden szőrszálam. A bőrén a fehér kacskaringók lüktetnek, a húsa hullámzik, és osztódni kezd, megvastagszik, mintha egy gyík pikkelyes bőre lenne.

Finom kis pisztolyát markolja.

A hátam mögül nedves cuppanásokat hallok, és ahogy megfordulok, sötét alakok bukkannak elő a hártyából. A földre zuhannak, nyálka csepeg róluk, mint a halva született csecsemőkről.

Csakhogy ezek nem csecsemők. És nem is holtak.

Leginkább úgy néznek ki, mintha aludnának.

48

LYRIA

SZÖRNYETEGEK

A zuhanyzóban nyüzsögnek a fegyveresek, Füge berendeli a kíséretünkül adott katonákat. Az emberi arcokat visító nap fedi, ahogy felrántják a sisak védőrostélyát. Csak most kapok észbe, hogy meztelen vagyok. Gyorsan magamra rántom a ruhákat és a cipőt, amelyet Paxton készített ki nekem. Volga mellé taszigálnak. Csepeg róla a víz. Nem vették le sem a bilincseit, sem a kezeslábasát.

Füge a testőrök gyűrűjében közelít a behatolókhoz.

– Jön az erősítés – morogja az egyik őr Fügének.

– Halottak? – kérdi Paxton.

– A műszer nem érzékel semmit, csak némi kilégzési gázokat. Alig lélegeznek.

– Obszidiánok?

– Ez itt túl kicsi ahhoz. Mint egy majom, akkora. És nézd, a fejük mekkora.

Hat nyurga és egy erőteljes felépítésű, de még nálam is alacsonyabb férfi. Teljesen meztelenül hevernek a padlón, a hátukra hosszúkás, halvány bőriszák van csatolva.

Nem, nem férfiak.

Valami nem stimmel velük. A sötét, salakvörös bőrük inkább mintha állatbőr volna. Fehér sebhelyek bonyolult rajzolata mintázza őket. A szemükön, orrlikaikon és fülükön lezárt bőrredő, mint a kétéltűeknek. És a fejük természetellenesen nagy, és a hosszú, durva fekete hajfonatuktól eltekintve teljesen kopaszok. A hártya zsíros maradványa csillog a bőrükön.

Először a legkisebb mozdul meg.

Lapos, emberi arcából tojás nagyságú, fekete szemekkel néz ránk a gőzből. Halk reccsenés hallatszik, és rágni kezd, keskeny ajkai közül vér szivárog. A földön üvegszilánkok. A teste kéjesen borzong.

– Ha megmozdul, tüzet nyiss – hallatszik az ugató parancs.

Paxton aktiválja az optikáját. A fény kihuny, majd visszatér. A hajón halk, síró hang borzong végig.

– Ez meg mi volt? – kérdi Füge a katonáktól.

– Túláram.

Füge oldalra billentett fejjel figyeli a lényt.

– Ezt cseszd meg.

És mellbe lövi. A becsapódás vagy három méterrel hátrataszítja a szörnyet. A gyomrán lyuk tátong, mintha láthatatlan ék hasította volna fel a bőrét. Semmi égett szag.

Ilyen pisztolyt se láttam még.

Mintha meghajlította volna a fényt a helyiségben. A katonák is oda-oda sandítanak rá, de Fügét nem érdekli, már a főpicsát hívja.

– Az L22Z2-n helyzet van, Madame Julii. Betörőket fogtunk. Csak a Fehér hajója van a radaron? Semmi más? Vox biztosan nem. Inkább a Magból valami kísérleti titok. Küldöm a képet. Ruha nincs. Átvágták a hajóburkot, és a hőérzékelők be sem indultak. Igen. Ruha nélkül az űrből. A behatolás pontján valahogyan rögzítették a nyomást. Valami hártyával. Javaslom, ellenőrizzék a burkolat egységességét. Talán nem egyedi a támadás – szünet. – Vettem – majd vége a kommunikációnak. – Ti ketten – mutat rám és Volgára. – Annyit nem fizetnek, hogy ezt végigcsináljam. Ide hozzám. Nálatok pattog a labda, srácok. A Madame ideküld egy egység Páratlant.

A kisebb behatoló testéből halk, förtelmes hang tör elő.

Füge megfordul. Vagyis nem halt meg. Éppenséggel röhög. Mélyen, ahogy a lagalosi alagutak mélységi szörnyetegei. Ahogy az ember rémálmaiban.

De ez a rémálom egyre vérfagyasztóbb.

A lény feláll, a belei kilógnak a lyukon a testéből. Megnyalja az ajkát, a szeme akár egy lesben álló krokodilé.

A Julii testőrök ezzel ugyan nem fognak baszakodni.

– Az orvosok majd megvizsgálják a maradványokat – rendelkezik egy tiszt. – Lelőni.

Akkor kimegy a fény.

– Gravitáció megszűnt – kiáltja Paxton.

Én is érzem a könnyűséget, ahogy a gravitáció lassan elillan, és úszni kezdek a levegőben. De itt nem nagyon van felfelé, olyan, mintha egy feneketlen örvényben lebegnék, és olyan fekete a sötétség, hogy még az én tárnákhoz szokott szemem sem lát el a saját tenyeremig.

– Nag ag ak, fanatikusok! – zengi egy mély férfihang.

Fegyvereikből fény csap fel, a borzalom a villódzásban rajzolódik ki.

Az apró behatoló úgy kotor végig a padlón, a lábak alatt, mint egy pokoli patkány.

Füge elhúz a katonák közeléből, úgy mozog, mintha varázslat vezetné.

A hat nagyobb test felpattan a földről, és a lebegő katonákra vetik magukat.

Véres szájak.

Fekete szemek.

A zsákjukból óriási, rúnadíszes acélfegyvereket kapnak elő. Tüzet okádnak a puskák. Ide-oda pörgök a kibontakozó vérontásban, irányíthatatlan lettem.

A testőrök kapitánya tüzet nyit, a tehetetlenségi erő visszarúgja, pont elém rebben. Valami fényesbe mártott hegyű görbe lándzsa suhan el előttem és hasít a derekába, döfi keresztül a testét, még a kezét is átszúrja, majd kiperdíti a sokadalomból. Szem elől tévesztem. Fémes puffanást hallok, ahogy az acélfalhoz csattan. Aztán üvölt.

Mindenfelé üres töltényhüvelyek.

Egy kar.

Vércseppek.

Csempeszilánkok.

Aztán egy termetes behatoló.

Véresen és meztelenül hasít el mellettem, félelmetes, fűrészfogú fegyver van a kezében. Mindenen csupa vér és húscafat. Lázas tekintete összetalálkozik az enyémmel. Őrült élvezet lüktet benne. Mint akinek közege a nullgravitáció és a vadászat. Már keresi is újabb áldozatát. Engem most kihagy, mert az visszavetné a lendületét, de a szeme sietve ígéretet tesz: sorra kerülsz te is.

Sötétség. Nem szólnak a fegyverek. Csak valami nedves vagdalkozás hallatszik.

Aztán fém sikolya hasít a térbe.

Egy puska torkolattüze fénybe borítja az egész helyiséget, ahogy energianyalábot köp a fémfalra. Az acél olvadni kezd. Egy férfi tűnik fel, a karját lándzsa szegezi a falhoz, padlóhoz vagy mennyezethez, nem tudom. Paxton az, ismerem fel, épp ahogy a kicsi behatoló magához öleli, mint gyermek az apját.

– Megesz… – visítja Paxton. – Felfal…

Aztán már csak bugyborgás hallatszik, ahogy a támadója átharapja a torkát. Megint minden sötétbe borul.

Kurvára el kell húznom innen.

A szívem úgy kalapál, hogy szinte levegőt sem kapok. A tárnákba született szemem és a kiszámíthatatlan gravitációs viszonyok közt eltöltött hetek a segítségemre sietnek, kivételesen ezért nem csapódom tehetetlenül a falhoz. A folyosó felé indulok, lököm, taszítom előre magamat, egész jól kiszámítva az erőt és az irányt. A sötétben próbálok szabadulni a vágóhídról, a fülem megtelik a rágcsálással, nyöszörgéssel, sikolyokkal és az acél ropogásával.

A falnak vágódom, próbálok valamiben megkapaszkodni.

Nem találok semmi fogódzót ebben a sötétben. Akkor elkapok valamit, ráfonom a karjaimat. Egy láb az. Akkor egy másik láb fonódik körém, és az illető magához von.

– Én vagyok – hallom Volga halk, higgadt hangját. – Csend. Vedd le rólam ezeket a bilincseket. Ha értesz, ütögesd meg a lábszáramat.

Férfi üvölt mellettünk.

Megveregetem a lábszárát.

– Mássz fel rajtam.

Remegő kezekkel kapaszkodom fel Volga testén, közben figyelek az utasításaira.

– Van egy kés a combomban.

– Melyik zsebben?

– A combomban.

Vakon tapogatózom tovább, míg meg nem találom a nyelet. Elbizonytalanodom, nem merem kirántani, míg végül megmarkolom, és Volga maga rántja el a lábát. Vér folyik melegen a kezemre. Volga egyetlen hangot ad ki. Kitapogatom a penge élét. El is vágja az ujjamat. Istenek, milyen éles! Az utasításai szerint egyenként metszem le az ujjairól az ujjbilincseket.

Mire végre a derekáról is levágom a kábelt, valaki felröhög a sötétben. A tetoválásaiból áradó kék fény jól beazonosítja Fügét, aki öt behatoló gyűrűjében, a behatolás helyével szemközt a falhoz szorult, körülöttük mindenfelé lebegő hullák. A legkisebb a legyilkolt tetemeket használja elrugaszkodási pontként, úgy halad előre. Füge mintha végzett volna egyikükkel. A tetem Füge fölött úszik, fejetlenül.

A behatolóknak Füge felkeltette a kíváncsiságát, úgy látszik, ki akarják próbálni, mit tud még. Egyesével sorakoznak fel előtte. A kicsi kezdheti. Gacsos kezeivel két fejszét markol meg. Kiölti gyűrűvel osztott nyelvét, sziszeg.

Füge csak vigyorog.

– Sötétben látó szemek, tudattágító szerekkel kiváltott fanatizmus és nyomástartó bőr. Valakinek nagy buli lehetett kikutyulni benneteket, rusnya disznók – mosolyog a Barna. – Hogy megy ez a vákuumban, ha megsebesültök?

A szörnyetegek mögött a falon pislákol valami.

– Bihd am’drah zürk Fá! – mondja a kicsi, a feje fölé emeli mindkét fejszét, és lehunyja a szemét. A többi mennydörgő visszhangként ismétli el a csatakiáltást, és ők is felemelik a fegyverüket.

Volga nagyot taszít rajtam, ki a zuhanyzóból a folyosóra.

Belégzés. Aztán villanás. Valami erő olyan erősen csap a szemközti falhoz, hogy elharapom a nyelvemet, és a koponyám is megroppan. Nem érzek, nem látok semmit, csak szüntelen vijjogást hallok.

Mindenem fáj.

Kinyitom végül a szemem. Mindenütt csempedarabok. Volga kissé kábán pislog, mély seb tátong a homlokán. Mögöttünk a zuhanyzóban tűzkörök lobognak a nullgravitációban. Az egyik behatoló a tűz közepében lebeg, mindhiába verdesnek a karjai, képtelen kievickélni.

Aztán jön Füge bombájának másodlagos robbanása és a meggörbülő acél jajdulása.

A zuhanyzó fala kifelé hajlik. Ablak tárul az űrbe.

Megáll az idő.

Felfoghatatlanul hatalmas fémtornyok sistergő ablakokkal süvítenek el mellettünk. Az ablakokból aprócska alakok merednek ránk, olyan közelről, hogy az arcvonásaikat is kivehetem egy kurta pillanatig, látom a szemük színét, majd a Pandora el is hagyta a Phoboszt. A városhold egy pillanatig még ott ragyog a fekete űrben, de máris elnyeli a semmi.

Az idő visszazökken.

A zuhanyzó kijárat az űrbe, rajta szívja ki a semmi a behatolókat.

Ahogy a hajóban zuhan a nyomás, beszippant bennünket a folyosó.

Nekivágódom a falnak. A fejem valami keménynek koppan, a bordáim acélra feszülnek, görbülnek, kiszorítják a levegőt a tüdőmből. Forog az egész világ.

Kapok a semmi után. Tövig kopik a körmöm, míg végül elkapok egy kiálló fémnyúlványt, rámarkolnak az ujjaim. A behatolási pont belső szájában lebegek, a lábaim az alagútba lógnak, kifelé az űrbe. A csontjaimba belemar a hideg. A nyelvemről zubogva sistereg el a nyál.

Inkább érzem, mint látom a tőlem jobbra elúszó fehérséget. Elkapom, fordulok utána, és kiugrik a vállam. Fájdalom hasít a vállövbe. A kezemben maroknyi fehér haj marad Volga fejéről. Ez az én kezem? Egyre tágul. Volga felnéz rám, a szemei duzzadnak a fejében. A kapaszkodó ujjaim még bent tartanak bennünket a hajóban, ez az utolsó fogódzónk. A testem a létra, amin Volga visszakapaszkodik a hajóba, egyik fogást veszi a másik után.

Itt fog hagyni a ribanc. Felmerül bennem, hogy elengedem a kapaszkodót, mielőtt még beérne. De elvonja a figyelmemet a mozgás előttem, a zuhanyzóban. Valami ragyogás a törmelékben.

Méghozzá Füge.

Túlélte a robbanást, és szalamandraként feltapadt a falra. Az ujjai biztonságosan összeforrnak a fémmel. Kiáltani próbálok, de nem jön ki hang a torkomon. Hátrapillant ránk a válla fölött, de a mozdulatai nem lassulnak, egyre csak mászik tovább fel a mennyezetre, a folyosó irányába, hogy mielőbb kijusson innen. Velünk nem törődik. Volga egyre gyorsabban kapaszkodik vissza, el akarja kapni a nőt. Most kienged a fogásom, kicsusszant az ujjaim közül a fémfal, zuhanunk vissza az űrbe. Szerencsére Volgának most sikerül valahogy megvetnie a lábát, és a képlet fordított, mint az előbb, ő markol bele az én hajamba, és tart meg.

Elhomályosul a látásom. A szemgolyómban felforr a vér, a nyomás mindenre ránehezedik. Időközben meglátom a hajó külsejét, a végtelen kilométer hosszú burkolatot.

És többen is vannak.

A Pandora jádezöld burkolata körül mindenütt árnyak lebegnek, már többen felcsatlakoztatták a kábeleiket, fűrészelik be magukat. Innen a távolból rovaroknak látszanak, nincs se hajójuk, se fém űrruhájuk. Több százan vannak. Vagy talán még annál is többen. És egyenként eltűnnek a Pandora belsejében.

Meg fogok halni.

Nem akarok meghalni.

Nem hagyhatom Liamot egymagára.

Tíz másodperc volt? Vagy harminc? A nyomás kipréseli a testemből a vizeletet. A nyelőcsövemen epe törekszik felfelé, a számba árad. Valami mozog a hajó külsején, mintha hatalmas acélkirakó kelne életre, a hajó próbálja befoltozni a testén támadt hasadékot. Volga is látja, kétségbeesetten próbál beljebb rángatni. Úgy tűnik, már nem szökik kifelé a hajóból a nyomás, így egyetlen töredékmásodperccel azelőtt repülök vissza a hajóba, hogy a pikkelypáncél rázárulna a hasadékra. Volga szorosan mögöttem.

Taktaktaktaktak.

A hasadék lezárul.

A riasztó vörös villódzásában ázik a testünk. Nyomás még mindig semmi, ahogy oxigén se. Sötétség nyeli el a világot. Volga az egyik testőrre mutat, akit a lándzsa a falhoz szegezett, így nem repült ki az űrbe. Elindul felé, de épp mielőtt elérné, elernyed a teste. Elveszíti az eszméletét, és a falnak csapódik.

Várom, hogy magához térjen.

De nem fog.

Ha meghalunk, hát én tehetek róla.

Ha Liam árvaságra jut, én tehetek róla.

Elrugaszkodom, becélzom a falhoz szegezett hullát, és érzem, ahogy elhomályosul körülöttem a világ.

49

LYRIA

FUTÁS

Volga úgy zihál a nullgravitációban, mint valami grizzly. Végre oxigén árad a szobába. A szétrobbantott öltöző villogó vörös fényében majdnem olyan rémes szörnyetegnek látszik, mint a behatolók. Sápadt lábszára olyan vastag, mint a combom, izmos és fehér, pihés szőr borítja. Ahogy felrúgja magát a kiszegezett kapitányhoz, minden izom megfeszül a lábában. A férfi végtagjai úgy hintáznak, mintha porangyalt akarna az acélba karcolni.

Volga elszedi a hulla minden fegyverét, nyomát sem látom rajta a leveleiből megismert kedvességnek.

Megmarkolom az oxigénmaszkot. Nem emlékszem, hogy sikerült addig életben tartanom magunkat, míg vissza nem kapcsolt az oxigénellátás a helyiségben. Volga azt mondja, ő arra tért magához, hogy az arcára szorítom a maszkot. Biztos valamelyik hulláról szedtem le. Vagy az oxigénhiány, vagy az űrben eltöltött másodpercek sikálták tisztára a memóriámat, ez olyan mellékhatás lehet.

De bárhogy is volt, megtettem. Én.

Még mindig bénult vagyok a vérengzéstől. A testem reszket a lecsengő adrenalintól, a felforrt vértől. Zihálok, a testem egyre jobban bepörög, de szerencsére sikerül elkapnom az egyik szekrény ajtaját, és végre megállítom a pörgést.

A fejem kába, a gondolataim zavarosak. A kezem sincs jobb állapotban. Több körmöm is tövig letört, mindkét kezemen csontig bevágás húzódik az első és a második ujjperc közt. A bőröm meg… mintha leégtem volna a napon.

– Ez ijesztő volt – jegyzi meg Volga.

– Te tudod, mik lehettek azok… – formálja a szám csigalassan a szavakat.

– Úgy néztek ki, mint… – de nem mondja végig. Az jött a nyelvére, hogy Obszidián? Nagyokat pislog. – Bármik is voltak, először az MGG-t foglalták el.

– MGG-t? – meresztem a szemem. Nem esik le.

– Bocs. Mesterséges gravitációgenerátor. Füge jól itt hagyott bennünket – jut eszébe, ahogy dióként roppantja össze a halott kapitány ujjait, hogy kivehesse kezéből a puskát. Hogyhogy nem lesz rosszul, amikor ilyesmit művel? – Te is láttad?

– Láttam.

– Olyan egy seggfej.

– Engem személy szerint valamivel jobban aggasztanak azok a szörnyetegek.

A válla felett pillant rám.

– Ha Ephraimtól valamit megtanultam, akkor az az, hogy soha ne üssem az orrom mások dolgába. Azok a Juliiért jöttek, nem értünk.

Végre sikerül kiszabadítania a puskát, szakértőn végigcsinál valami bonyolult mozdulatsort, bepöcköl, kikattint meg a többi, és aztán a fegyver kattogni kezd és zümmög, majd zöld fény villan fel a kijelzőjén. Volga elégedetten vigyorodik el, meglapogatja a barátját. Ahogy észreveszi, hogy nézem, elfintorodik: – A puskák szeretnek engem. Én viszont nem szeretem Juliit. Kegyetlen némber – pillant a falakra. A vér teljesen elforrt, amikor az űr minden nyomást kiszippantott innen, csak barna foltok maradtak utána. – Ideje lelépni.

– Nem mondod.

– Tehát? – törli ki a vért a szeméből. – Merre?

– Te vagy a gengszter, mondd meg te.

– Gengszter, gengszter, gengszter. Én csak egy…

– Ja, szabadúszó, vágom. Nem számít. Én se vagyok az, szóval…

Oldalra billenti a fejét, úgy néz rám. Ettől persze forogni kezd a teste is. Hülye nullgrav.

– Persze. Te használhatatlan vagy egy ilyen helyzet megítélésében, bocs – mondja, aztán kissé bizonytalanul folytatja. – Majd én mutatom, hogy merre – indul a folyosó felé.

– Most hova mész? Van egyáltalán valami terved?

– Ez nem a mi háborúnk – kapaszkodik meg egy görbe szekrényben. – El kell jutnunk a…

– Tudsz repülni?

– Van, hogy igen.

Már kint is terem a folyosón. Én vetek még egy pillantást a halott kapitányra. A pisztolya az övében maradt. Magamhoz veszem, és megyek Volga után. Nem érzem megnyugtatónak a helyzetünket.

Néma hajón haladunk folyosóról folyosóra. Csak a szirénák vijjognak, és a hangszórók higgadt hangon tájékoztatják a testőrséget, hogy minden Sol testőr menjen a gyülekezési pontra, a tartalékosok pedig a biztonságos helyiségekbe. Ellenség van a fedélzeten. Fekete kód, bármit jelentsen is ez.

Ahogy azonban egyre beljebb jutunk a hajó gyomrába, innen is, onnan is lövöldözés zaja hallatszik. Csatazaj. Aztán már acélba csomagolt, robotszerű hullák is hevernek egy-egy sarkon túl. Égésnyomot szinte egyikükön sem látni, a legtöbbükkel lándzsa és fejsze végzett. A szörnyetegek nem hoztak magukkal lőfegyvert, de ahogy a nulla gravitációban mozogtak, nincs is rá szükségük.

Leküzdhetetlenül gyötör a balsejtelem, hogy még többükkel is összefutunk, hogy mindjárt ránk vetik magukat a sötétből.

Vagy ahogy befordulunk a sarkon…

Egyre csak dübög a szívem.

– Hova tartunk? – teszem fel végre Volgának a nagy kérdést, amikor lebegve megtorpanunk egy kereszteződésben. Olyan érzés, mintha figyelne valaki. Mögöttünk a távolban Sárga civilek hullái lebegnek. Volga hihetetlen nyugalommal szűkíti össze a szemét.

– Nem látsz vért? – súgja. – Elveszítettem Füge nyomát. A félhomályban nem valami jó a látásom, bocs.

Eddig Füge nyomát követtük? Azt hittem, ötletszerűen bolyongunk. Volga elég butának tűnik, de ezt nem először csinálja. Rutinja van. Jó, lehet, hogy nem az űrszörnyek elleni közelharcban, de a többiben annál inkább. Ez a könnyed természetesség, amivel a puskát tartja, Kavaxot juttatja eszembe. Meg azt, amit vele művelt. Hány embert ölhetett már meg?

– Miért Fügét követjük? – kérdezem.

– Mert jobban kiismeri itt magát. És ő is egyértelműen egy menekülőhajóhoz tart.

– Szóval akkor nem megölni…

– Te meg akarod ölni? – pillant Volga a pisztolyomra.

– Ja – szalad ki a számon. Engem lep meg a legjobban, hogy mennyire magától értetődőnek hangzott. – Ja, hát nem bánnám.

Volga még egy pillantást vet rám, mielőtt tovább szimatolna. Az arckifejezéséből nem tudok kiolvasni semmit.

Összehúzom a szememet, és valamivel alacsonyabban, mint ő, nyomok után kezdek kutatni. És közvetlenül a föld felett ki is szúrok néhány vércseppet. Mintha jobbra tartanának. Lódulunk tovább.

A nem csituló szirénák zaján kívül kísértetiesen csendes már a hajó. Aggasztó, hogy mennyire hangtalanul mozgunk így, hogy nincs gravitáció. Ugyanilyen némán belefuthatunk valamibe, bármibe, a következő sarkon túl.

A következő kereszteződésben gépi dübörgés fogad. GravCsizmás, hálóinges Arany óriás száguld felénk véres beretvával, mi pedig nehézkesen fordulnánk vissza előle. De elhúz mellettünk, és csak egy pillanatra akad össze a tekintete Volgáéval.

– Futás… – hallatszik még a hangja.

Már azt lessük, mi üldözheti. A folyosó lüktető, vörös torokként nyúlik meg, lefelé görbül. Árnyak mocorognak.

– A picsába… – motyogom, és már fordulok is az Arany után. Volgánál is gyorsabb vagyok hirtelen. Közben meg bénultság hatalmasodik el rajtam. A látásom beszűkül. Még abban sem vagyok biztos, hogy menjünk-e utána. De Volga a sarkamban van, és ez kicsit megnyugtató érzés. Csak épp nem vagyunk elég gyorsak, hátranézni pedig luxus lenne, elveszítenénk tőle az előrevivő lendületünket. Volga kiált, hogy kapjam el. Ösztönösen bízom benne. Megragadom a lábát, ő pedig tüzet nyit hátrafelé az impulzusPuskával. A visszacsapás megtaszít bennünket, gyorsulva száguldunk végig a folyosón. Minden sötétségbe borul. Gyászos kürthang visszhangzik körülöttünk, mint valami bálna dala.

– Kapjátok el őket – kiáltja valaki.

Két gravCsizmás fegyveres suhan értünk, majd állig felfegyverzett Sol testőrök gyűrűt vonnak körénk. Két Arany vezeti őket, egy több szintet összekötő gravLift-állomás körül alakították ki a védállásukat.

A lift kék fénye megvilágítja az arcokat. Több mint harmincan vannak, akad köztük tucatnyi tengerész is. Sokan úgy festenek, mintha most ébredtek volna, némelyikükön még vért sincs. Tisztában vannak vele, kik vagyunk, mégsem fegyvereznek le bennünket.

Kicsit sem megnyugtató.

Az egyik Arany, nagydarab férfi egy Szürke kargépét figyeli fejjel lefelé lógva.

– Az elektronika beszart. Gyerünk, mozogj már – most szívdobogás hallatszik a kütyüből, és fehér körökben terjedő jelek lüktetnek rajta. Egy pálcával int. – Megálltak.

– Mi a…? – kezdem kérdezni.

– Csend! – csattan fel az Arany. Hálóinge alól kilóg a gravCsizma. Volgára pillant. – Lehet, hogy jól jönne a segítséged, Obszidián. Úgy tudom, tudsz azzal bánni – néz a fegyverre a kezében. Volga biccent, a férfi pedig csendre int mindenkit. – A folyosó végén vannak, hallom. Lucia… menj és oldalról biztosíts bennünket, ha esetleg a szellőzőn át érkeznének. Ha a központi gravLiftet elérik, megszállják az egész hajót. Azt semmiképpen sem hagyhatjuk. Itt kell tartani őket – utasítja a Lucia nevezetű emberét, aki hosszan, sokatmondón néz a szemébe, valami belső kommunikáció zajlik köztük, amiből én egy mukkot sem veszek le. – Mindjárt itt az erősítés.

Lucia bólint, és már indul is.

– Uram… – próbálnám felhívni magamra az Arany figyelmét.

– Fogd be, leány – csattan már megint a hangja. – Vidd a túszokat Madame Juliihoz, Germanicus, fel a…

– Hallgasson már végig! – kiáltok. Az Arany lobogó indulattal perdül felém. – Tele van már velük az egész szarveretes hajó – vágok közbe.

Erre csak pislog. Pontosan tudja, miről beszélek.

– Ezt meg honnan tudod? – suttogja végül.

– Kívülről láttam őket. Több százan voltak a hajó körül, és behatoltak.

– Igazat beszél – száll be Volga is. – Majdnem kirepült az űrbe, úgy kapaszkodott meg, láthatta.

– Nyelvet! – rendelkezik az Arany. Kidugom a nyelvemet. – Forrázásnyom, harmadfokú égés – állapítja meg, és elhallgat. Már tudja, hogy tényleg kint voltam a vákuumban.

– Ellenséges erőkre számíts – figyelmezteti az embereit.

Bip.

A mozgásérzékelőn feltűnik egy magányos pötty, a folyosón közelít felénk. Egy Szürke fáklyalövedéket lő ki. A vörös fényben valóban egyetlen harcost látunk a folyosón, úgy úszik felénk, akár egy cápa a levegőben, és mintha egy szigonypuskával rántaná magát előre.

– Ha száz méterre megközelít, szedd le, Germanicus.

De az idegen harcos most megáll. A falak között úszkál előre-hátra.

– Naka, rheket zü Fá! – üvölti el magát. Mintha valami elkorcsosult acélkorona lenne a fejéhez nőve. – Naké, rheket zi Uud!

A folyosó végéből halk morajlás tör fel a társai torkából.

– Faaaaaaa.

Bip… bip…. bip. Bipbipbipbipbipbip.

A mozgásérzékelőn ezernyi pötty jelenik meg, mindenütt ott vannak, és közelítenek.

– A szerelőjáratok – mormogja egy Farkasőr. – Ott mozgatják az egységeiket.

– Túlságosan nagyok ahhoz, nem férnének be a járatokba – ingatja a fejét az Arany.

– Vannak köztük kisebbek is – szól közbe most Volga.

– Mennyire kicsik? – fordul felé az Arany kiegyensúlyozottan. Ezek még a rémület csúcsán is színjózanok. Lenyűgöző.

Volga a tenyerét a fejem elé emeli, és mérce gyanánt engedi le egészen a kulcscsontom magasságáig.

Az Arany ajka megfeszül, kirántja a beretváját, és a szellőzőalagúthoz indul. Ekkor azonban kék fény ömlik ki a gravLift járatából, az ajtaja kinyílik, de lift nem érkezik. Egyetlen, magányos harcos lebeg a liftaknában. Életemben nem láttam még ilyen hatalmas emberi lényt.

A nullgravitációban sápadt kígyóként lebeg a feje körül hosszú, fehér hajfonata. A vértezete olyan súlyosnak látszik, hogy gravitációban senki sem lenne képes magán cipelni, még ő sem. De persze most nincs nehézkedés, most a vértezet is lebeg körülötte, súlytalanul. Vaskos és durván megmunkált, az egészet ugyanolyan tüskék borítják, mint a koponyasisakja tetején tornyosuló koronát.

– Hát létezik – suttogja Volga döbbent ámulattal mellettem. A liftaknában a levelei sötét meséjének főhőse tornyosul. – Volsung Fá.

A hangja mélyen zeng. Egyenesen rám néz. Nem. Átnéz felettem, Volgára tekint.

– Ezeket a Pecséteket neked ajánlom, Volga.

Faltörő kosként veti bele magát a golyózáporba, egyenesen az Aranyat célozza. Beretváját a lándzsája egyetlen suhintásával félresodorja, és egymásba csapódnak. A sisak négy tüskéje úgy szúrja fel az Arany fejét, mint a hurkapálca nyárs az epret. A vállán két tüske a hátába hasít. Félhold alakú marokpengéjével az Arany nyakára sújt, és félig átmetszi a megerősített gerincoszlopot. Aztán a férfi testét páncélként maga előtt tartva siklik tovább a harcba, és már el is kapja a következő zsákmányát, a fején, a sisak tüskéin újabb koronaként az Arany levágott feje éktelenkedik.

Az óriás mindenkit lemészárol.

Van, akit a lándzsájával döf le, van, akit a marokpengéjével kaszabol szét, másokat pedig a vértezete tüskéivel nyársal fel. És akiket csak megöl vagy megsebesít, mind ráakadnak a tüskékre, és úgy hurcolja őket utána magán, mint fájdalomtól és kíntól vonagló, üvöltő prédát egy pokoli sündisznó.

Volga gyors egymásutánban sorozza meg az impulzusPuskával, de a lövedékek lepattannak a páncélról, és az óriást is odébb lökik, rátaszítják az újabb és újabb áldozatára. Egyszerűen nem elég jó ez a puska. Nincs benne elég kraft. Mostanra a többi szörnyeteg is beúszott a gravLift körüli térségbe a folyosókról, de nem avatkoznak a harcba, csak csodálják a vad, tüskés harcos gyilkolását és zengik a nevét. Volga hármat is fejbe lő, de nem fogynak.

– Faaaaaa.

Ahogy a második Aranyat is levágja, mi Volgával menekülőre fogjuk. Fá a nyomunkba eredne, de gerincreccsentő lökéssel tér vissza a gravitáció a hajóra, és a gigászt a földbe préseli a vértezetére akadt számtalan áldozatának súlya. Mert Julii emberei nem egyszerűen újraindították a nehézségi erőt, hanem megsokszorozták, még a földinél is sokkal erőteljesebb a húzása.

Okos.

Tiszta kínszenvedés minden lépés, hát még a futás. Ólomból vannak a tagjaim. Volga mellettem botorkál, a karbantartó folyosókon haladunk, míg végre találunk egy manuálisan nyitható tranzitcsúzdát, amelyen a mélyebben lévő fedélzetekre jutunk.

Mielőtt még lecsúsznék, Volga elkapja a karomat, megállít, a szeme a szinttérképet fürkészi. Füge nyomát rég elveszítettük. Most már a saját szimatunk szerint kell tájékozódnunk. De istenek, ez a nő hideg és higgadt, mint a jég.

– Azok varégák voltak – mondja, miközben a térképet böngészi.

– A varégák kalózok.

– De ezek az igazi varégák. A Messzi Tintáról – ingatja a fejét. – Mi mások lettek volna?

– Lehetne, hogy ezt később beszéljük át?

Bólint, és egy pontra bök a térképen:

– Pilóta-készenléti helyiség. Tíz szinttel lejjebb.

Én vagyok az első. Ahogy szinteken haladunk lefelé, innen is, onnan is tűzharc zaja hallatszik. Vagy felfelé. Már fogalmam sincs, hogy merre van a fel, és merre a le, minden összekavarodott a fejemben. A Pandora szó szerint lebegő város. Kerületekre osztva, tucatnyi tűzoltórészleggel például. És vajon hányan próbálnak még rajtunk kívül a hangárok felé menekülni?

De sokat nem agyalhatunk, nincs idő.

Egyik mészárlásból zuhanunk a következőbe. Julii katonák térdelnek fedezékben egy kommunikációs teremben, és onnan tartják a sortüzet állásaik védelmében. Egy ajtóban megskalpolt Ezüst ül iszonyatosan csendesen és mozdulatlanul, a kezében tartja a saját beleit. Az ajtón túlról hörgő árnyalakok mozgása látszik.

Két üzleti öltönyös Arany felaprított maradványai gőzölögnek vérmocskosan az őrjöngő őslények között. Ezek tébolyodottak, csak röhögnek őrjöngésükben. Egy egész hajót irtanak ki, és úgy viselkednek, mintha valami házibulin tombolnának.

Egy létrán lassítok, nehogy elszáguldjak a készenléti helyiség mellett. Könnyűszerrel, szépen állok meg, Volga viszont hátulról belém rohan, arcba rúg és felborít.

– Juj, bocs. Fura ez a gravitáció.

A készenléti helyiségben néma csend honol. Az öltözőszekrények tárva-nyitva, a pilótafelszerelés mind hiányzik. A pilóták nyilván lóhalálában távoztak a hajóikhoz.

– Honnan tudta, hogy ki vagy? – fordulok most számonkérőn Volgához. Még a csúzdajáratot kémleli, hogy nem követtek-e bennünket.

– Gőzöm sincs – mondja, ahogy tágra nyílt szemekkel rám néz.

Máris nem olyan nagy a nyugalom, mi? Hogy a rémálombeli szörnyetege tudta a nevét…

– Hogy a szarveretesbe tudta a nevedet? És mit akar tőled?

Értetlenül rázza a fejét. Egyelőre nem erőltetem tovább a témát, egyszer majdcsak kiderül. Az a lényeg, hogy nem fogok úgy elpusztulni, ahogy azok a katonák. Irányba veszem a pilóták gyorslejáróját, hogy folytassuk az utat a hangárok felé, de Volga megállít. A szemöldöke a magasba szökik. Jelentőségteljesen.

– Mi van? – persze nem értem.

– Leejtettem… valamit.

Hihető meggyőződéssel kezd keresgélni a lábunk körül, tapogatózik a földön, mintha tényleg találhatna valamit. A keresgélés közben egy bezárt ajtajú fém öltözőszekrényhez araszol. Aztán felegyenesedik, hátrál, és nagy lendülettel belerúg az ajtóba. A fém behorpad. Bentről hangos nyögés és ismerős pisztolylövés hallatszik. A szekrény teteje megnyílik, a fény meghajlik a helyiségben, a fém szekrényfal úgy válik ketté, mint a puha vaj az ujj nyomására.

Volga addig rugdalja az ajtót, míg az leszakad a sarokvasakról, és rágyűrődik arra a valakire, aki odabenn kuporog. Az Obszidián hatalmas keze benyúl, és kiránt onnan egy áttetsző szellemet. Az áttetszőség beborítja a karját, míg már szinte a válla sem látszik. A másik kezével megmarkolja a semmit, és akkor alakot ölt végre a szellem: Füge fityeg a torkánál fogva a markában.

– Függelék – hörgi Volga. – Végre ismét találkozunk.

– Te… ogre… eltörted… a… bordáimat – nyögi a Barna, és próbálná célzásra emelni a pisztolyát, de Volga elkapja, kicsavarja a kezéből, kis híján letépve vele néhány ujjat is. A pisztoly a dulakodásban a földre pottyan. Nyúlok érte.

– Ne! Személyre kódolt – kiált rám az Obszidián, és visszarántom a kezemet, majd inkább óvatosan egy törölközőbe göngyölve veszem magamhoz.

– Hagytál volna bennünket meghalni! – csapja Volga olyan erővel a falhoz a nőt, hogy behorpad a hátában az acél. – Rálőttél Ephraimra az Adonisz kaszinóban – csapja oda még egyszer. – Elloptad Cortada koronáját! Tűt döftél a mellkasomba!

– Az enyémbe is – toldom meg.

– És Lyriáéba is – csapkodja a falhoz egyre durvábban. – Összenyomlak, mint egy kullancsot. Úgy lenne igazságos.

Füge állkapcsa megfeszül, valami halkan pukkan. Volgára köp, de ő időben oldalra kapja a fejét. Zöld csula placcsan a padlón, és marja át az acélt. Volga nagyot nevet.

– Ismerem már a trükkjeidet, ezúttal nem kapom be a célzott savadat.

De úgy tűnik, mégsem ismeri az összeset, mert a Füge testébe metszett fehér vonalak lüktetni kezdenek. És Volga rángatózni. A haja égnek mered. Mégis kitart. Csoda ez a csaj. Akkor a Barna a hüvelykjével megnyomja a középső ujja körmét, és hosszú tű ugrik elő a második ujjpercéből. Épp akkor nyomom a pisztolyomat a tarkójához, amikor beledöfné Volga vállába a cuccot.

Talán az arcomra mázolódott katonamaradványok teszik. Vagy esetleg a fajtám híresen rossz természete, netán a halántékába ágyazódó pisztolycső. Mindenesetre Füge ledermed.

– Puha fej, kemény golyó. Nem túl jó kombó, ribanc – csavarok egyet a pisztolycsövön, mint egy fúrón. – Dobd azt el.

– Nem… tudom – nyögi, de többre egyelőre nem futja, annyira szorítja a torkát Volga. Lilulni kezd a képe. – Az ujjcsontba… ágyazva.

– Akkor a kezedet dobd el, ostoba kurva. És fejezd be… amit Volgával művelsz.

Füge karja lehanyatlik az oldalához, és a bőre is lekapcsol, bármi történt is vele. Volga fájdalmában nyöszörög kicsit, de aztán nagy lendülettel letöri a tűt a nő ujjáról.

– Ez meg mi volt? – kérdi, és enged a szorításon.

– Idegméreg.

– Bőrön át.

– ÖVNA.

– Mi a fene az az övna? – szűkül össze fenyegetőn Volga szeme.

– Önvédelmi vész-nanotechnológia.

– Komoly? – táncol egyet Volga szemöldöke. – Menő.

– Vágom, nyilván. Ezért építtettem be még…

– Csend – szorítja megint össze a torkát Volga, amint a hajó hangszórója életre recsegi magát.

Barca asszonyság hangja zúg belőle:

– A Julii-Barca-Ház minden elemének és ügyfelének, a patrónusotok szól hozzátok. Azonosítatlan ellenséges erők szállták meg a hajót, erejüket egyelőre nem ismerjük. Hasonlítanak az Obszidiánokhoz, de a bőrük poliextremofil: ellenáll a vákuumnak, a sugárzásnak, a kis sebességű lövedékeknek és a hőérzékelőknek. Súlyos pszichotikus befolyásoltság alatt állnak. A fájdalmat nem érzik, csak a fejlövést. Elfoglalták a főbb lifthálózatainkat, egyelőre nem tudjuk megfékezni őket. Nullgravitációra vannak optimalizálva, ezért magam irányítom a gravitációs generátorokat. Tartani nem tudjuk a hajót, de a gravitáció talán esélyt ad – vesz mély lélegzetet. – Minden jel arra mutat, hogy az ellenség nem ismeri a rendszerünket mélységében. Ezért elrendelem a Pandora teljes kiürítését, és utána a teljes átszellőztetést. Tíz perc múlva aklüsz-9 idegméreg áramlik a szellőzőrendszerbe. Addig mindenki jusson el a menekülőjárműjéhez. Victra vége.

A Pandora valóságos legenda. A Juliik meg dupla olyan nevezetesek. Olyan nincs, hogy egyszerűen a sorsára hagyja a családi zászlóshajóját!

Mintha a feje tetejére fordult volna a világ.

– Most mi legyen? – néz körbe rémülten Volga.

– Most is csak a parancsra vársz? – kacag nagyot Füge. – Szegény kutyulinak hiányzik a… auuu – szorul össze a torka körül Volga marka.

– Megkeressük a menekülőjárműveket? – néz most rám.

– Előbb megölöd vagy sem? – kérdezem.

– Még nem döntöttem el.

– Na, ha nem, akkor szerintem vele van a legnagyobb esélyünk megtalálni a kijáratot. Szóval, esetleg letehetnéd.

– Miért is ne? Ha ugrál, majd megölöm akkor – engedi el Volga a Barnát. A nő levegő után kapkodva pottyan a padlóra. – A pisztolya nélkül már nem olyan ficánkolós.

– Segíthetek… – masszírozza Füge a torkát.

– Tudsz repülőt vezetni? – kérdem.

– Még szép, hogy tudok – vágja rá, mire sokatmondón vonom fel a szemöldökömet, amikor Volga rám néz. – De nem hinném, hogy a hangárba kellene menni – folytatja. – Én éppenséggel onnan jöttem. Ott áll a kutyakomédia. Nekem elhihetitek.

Volgával összenevetünk.

– Mindketten benne foglaltattok a szerződésemben. Amíg le nem szállítalak benneteket Sefinek, nem kapom meg a pénzem másik felét – villan a szeme Volgára. – Azt hogy értette a kismajom, hogy az egyikük tudta a nevedet?

Volga megrázza a fejét.

– Nem tudod? Még jó, hogy nem tudod. Kibaszottul utálom a Marsot – motyogja Füge. – Minden, ami bizarr, innen jön. Totál semmi értelme.

Már megint azt a különös kifejezést ölti az arca, mint korábban a cellámban, mintha kilépne a kézzel fogható, fizikai valóságból. Amikor magához tér, egyetlen szót mond: – Xenophón.

– Mi az a Xenophón? – kérdezem.

Nem vesz rólam tudomást, a vért törölgeti az ujjáról, ahol a tű volt, és most már csak lyuk tátong a helyén.

– Hol vannak a menekülőjárművek? – vált témát Volga.

– Talán meg akarsz halni? Azok a kapszulák gyilkos kis űrceruzák lesznek – sóhajt nagyot Füge, hogy két ilyen mentálisan alulképzettel kell vesződnie, és még a legalapabb dolgokat is el kell magyaráznia. – A kicsik a karbantartó alagutakban haladnak, arra fejlesztették ki őket. A nagyobbak a folyosókon. És nem bizonyos cél elérésére törekszenek, hanem vadásznak. Akartok fogadni, hogy van-e sejtésük arról, merre indul ilyenkor a zsákmány? Na, hát ott lesz az igazi vérengzés.

– Ezek szerint van B terved – biccent Volga.

– Szabadúszó vagyok, babám. Mindig van B terv. A hajóhíd szintje alatt van egy menekülőhajó vész esetére. És nem szerepel a terveken. Ha kitart a mázlink, a rémek nem tudnak róla. Egyébként is oda tartottam, könnyű kis kitérővel – vigyorog ránk. – Szóval, hölgyeim, mi legyen?

50

LYRIA

ÉLŐSKÖDŐ

Mintha zárványharcra specializált méhkaptárba keveredtünk volna. A Pandorán áramlik a menekülő tömeg, zajlik az exodus. És nem csak katonák vannak itt, itt a Julii teljes lunai háztartása, a család, akiket most költöztet haza a Marsra. Szakácsok, tudósok, kutatók, könyvelők és lókiképzők áradnak a folyosókon a hangárok és a menekülőjárművek felé. Elképesztő, de még egy kisebb ménest is látok, idősebb Obszidián asszonyok terelik őket.

Füge kis kerülőt tesz velünk a lakosztályához, ahol magához vesz egy hátizsákot és valami egészen bizarr tárgyat. A fényes, fekete gömb a tarkójába kerül, úgy tapad rá, mintha valami kullancs vagy más élősködő lenne. Tippelni sem tudnék, mi lehet, de azt látom, hogy Volga padlót fog az ámulattól. Világos, hogy már elfelejtette, hogy elvileg a foglyunk lett a csaj, ha a gömböt magánál is tarthatja.

– Visszakaphatnám a pisztolyomat? – kérdi Füge, ahogy indulunk tovább egy karbantartó-folyosón a hajóhíd felé.

– Nem. Az a miénk, kártérítés – feleli Volga.

– Adunk, elveszünk – pillant vágyakozón Füge a pisztolyra.

Minél közelebb jutunk a célhoz, annál nagyobb a zaj. Füge kétszer is megmenti a bőrünket, és neki hála, nem rohanunk bele egyenesen a varégák karjaiba. Vagy legyenek bárkik is. Halott Szürkék között várjuk egy fegyverraktárban, hogy továbbálljon egy falka.

Amikor a boldog kiáltozásaikat meghalljuk, már tudjuk, hogy megvan a következő zsákmányuk, akkor elosonhatunk. Füge int, és követjük a folyosóra. Üres. Futni kezdünk, közben fokozatosan megváltozik a gravitáció, egyre erőtlenebb lesz, míg egy sugárzásveszélyre figyelmeztető jellel ellátott ajtóhoz nem érünk. Füge keresgél az öve rekeszeiben, előhúz egy keskeny műanyag dobozt. Apró kocsonyás lemez van benne, amit a szemébe helyez. A kocsonya kibomlik, és a nő szeme Arannyá változik. Az ajtóból retinaleolvasó ugrik elő, kék fény pásztázza végig a szemét. Aztán már nyílik is az ajtó.

– Retinahamisító – motyogja Volga. – Ez Julii saját menekülőjárműve?

– Számít, hogy kié? Az a nő kipottyant magából egy porontyot, aztán másnap már rohan is vissza a harcba. Tiszta őrült.

Volga elkapja a gallérját, és betaszítja a nyitott ajtón. Takarítórobotokkal teli tisztítószekrényben vagyunk.

– Légy üdvözölve, Madame Barca! – közli velünk undok, férfias hangon Sevro au Barca holója. Felettünk megerősített biztonsági ajtó pajzsa bukkan elő. A falakon fegyverek, méghozzá drága, menő fegyverek jelennek meg, hogy Volgának majd elcsöppen a nyála. Vagy elájul. – Nekem nem kell menekülőjármű, azt mondja, mi? Haha! Én megmondtam, hogy nagyon is kelleni fog. És most tűnés haza, és majd együtt levadásszuk, aki ennyire berágott rád – integet Sevro, majd eltűnik. A szoba belső végében félrecsusszan egy elem, mögötte sötét cső. Oldalba bököm Volgát, hogy szaggassa le végre az ácsingózó tekintetét a fegyverarzenálról.

– Nem, nem, nem – ingatja a nagylány a fejét, ahogy Füge szállna be a csőbe –, én megyek elöl.

– És ha a hajó már nincs itt, és ez a nyílt semmibe köp? – állok be elé. – Menjen csak ő elöl.

– Vagy épp ott a hajó, és beszáll, és minket meg kilő – mélázik Volga.

– Csessze meg – ugrom be a csőbe.

A gravitáció azon minutumban megragad, és felfelé ránt. Vagy tucatszor megpörget, a melleim a bordáimba préselődnek, körülöttem acél fütyül. Szédülök. Aztán lassul az erő. A gyomrom kavarogva emészti a megint új érzést, aztán kinyílik egy kerek ajtó, és én egyenesen egy puha bőrülésbe zuhanok. Egészben. Durván pokoli kis fuvar volt ez.

Halkan felsikkantok.

Kellemes pihenőben vagyok. Nem egyedül. Több mint tucatnyi fegyveres, vértes Sol testőr és még jó néhány véres, puskás Arany fordul felém. Rám merednek. Velem szemben pedig gömbölyödő pocakján napdíszes, zöld vérttel nem más pöffeszkedik egy bőrfotelben, mint maga Victra au Barca.

Kedélyesen billenti félre szépséges fejét, aztán ököllel az arcomba vág.

A valóság diribdarabokban botorkál vissza.

Jaj, ne. Még egyszer ne.

Pörög a kabin, a gyomrom az ellenkező irányba vágódik. A burkolaton lyuk van, besüt a napfény. Victra áll a lyuk mellett, a burkolatba kapaszkodik, és egy böhöm nagy puskával lő kifelé. Valami kétszáz aprócska lyukat vág a hajótestbe, az emberek körülöttem vörös köddé foszlanak. A székem két kis csövecskét lő az orrlikaimba. Valahol mögöttem Volga nyöszörög. Szél és fény, fülsértő robaj. Victra eltűnt, kiszippantotta valami a lyukon. Az ablakokon túl fák látszanak. De akkor a székem sziszegve változik át fekete tojáshéjjá, és zárul össze körülöttem.

BUUUUUUUUUMMMM.

Becsapódunk a földbe. Gurulunk, gurulunk, gurulunk. Aztán acéllándzsa hasít a fekete burkomba, hajszálnyira áll meg a szemgolyómtól.

Csend.

A csövecskék oxigént pumpálnak az orromba.

– Volga – morgom –, Volga…

A karjaimat a burok a testemhez préseli, a lábamat sem tudom mozdítani. Mintha valami csomó lenne a jobb kezemben. Fészkelődöm, hátha meg tudnám nézni, mi az. Vagy mit művel. Égzengető fingással távozik egy hasadékon át a folyadék, és végre enged körülöttem a sötétség. Fény ömlik be, és egyszeriben levegőt venni is elfelejtek.

Egy fjord peremén csüggök a Marson.

A hajó orra leszakadt, még látom a mélyben a lemenő nap fényében az acél villanását, ahogy elnyeli a víz. A hajó maradéka körülöttem tornyosul függőlegesen, a szakadék peremén, de szó szerint. A szél hintáztatja. Testrészek és porcelántörmelék hullik körülöttem.

Azt a szarveretest!

A tojáshéj, amely megakadályozta, hogy a hajó orra után arccal a szakadékba zuhanjak, az ülésem fekete, zselés bélése volt, vagy mi. A külseje olyan, mint egy tűpárna. Három méteres acéllándzsa meredezik belőle, mint kiderül, a burok anyaga egyet a szívemtől centikre állított meg. Biztonsági öv rögzít az ülésbe. Nehezen látom, ahogy a Julii becsatolta rajtam.

Megmarkolom az ülés karfáját, és kicsatolom magamat. Hiába kapaszkodom, nem sokon múlik, hogy lezúgjak a mélybe. Végül sikerül felhúznom magamat a szék háttámlájára. A hajó erősebben imbolyog körülöttem a sziklatetőn. Egy félig elporladt tetemre átragad a lelkesedésem, és mozgásba lendül, nem sokon múlik, hogy lesodorjon magával, a vállamat eléggé meghúzza, de sikerül lebuknom.

Összezúzott kezeim iszonyatosan fájnak, nagyon óvatosan kell kapaszkodnom. Meg egyébként is. A hajó nem szereti a mozgást. A fülkében mindenfelé emberi maradványok.

– Volga? Volga!

Hirtelen ugyanaz az érzés fog el, mint amikor a nővérem után kutattam a hullasoron. A kék cipőt kereste a szemem. A hajót kibelezte az acél. Dugig van idegenekkel, de nagy megkönnyebbülésemre sehol sincs Victra többi lánya. Talán nem hozta őket magával a Pandorán? És mostanra az anyjuk is élettelen csontkupacként hever valahol a földön?

Nem nőtt a szívemhez a Julii, de a gondolat azért émelyget.

Egy másik ülés-mentőburok szisszenésére rezzenek össze. Most ereszt le, az eddig merev zselé ismét rugalmassá, folyóssá alakul vissza, mint valami olvadó, fekete vaj, amelyből a barátom arca bukkan elő. A szeme rémülten kerekedik el, ahogy alattunk egyenesen a szakadék pofájába néz bele. Oldalra rándul, mire a hajó erőteljesen ingani kezd.

– Ne mozogj, Volga.

Dermedt mozdulatlanságban várunk, míg a hajó lecsendesedik. Óvatosan odakapaszkodom hozzá, és segítek neki kiszabadulni a biztonsági övből. Aztán csigalassan mászni kezdünk felfelé, ahol a kabin végében lyuk tátong. Vagy öt perc, mire elérjük. Mikor végre kikapaszkodunk a napfényre, gyorsan lecsusszanunk a szárnyon, és szilárd talajt ér a lábunk. Volga térdre zuhan, és megcsókolja a földet.

– Soha többet nem ülök hajóra – hebegi. – Soha többet nem.

– Dettó – motyogom.

A sziklatetőn mindenfelé hajóroncsdarabok, de nem csak a mi hajónkból. Több sárkánySzárny maradványa füstölög a kese fűben és a befagyott tavacskákban. Egy vadászrepülő pilótafülkéjéből félbeszakított, vértes Arany test lóg ki. Hogy kerülhetett vajon oda? A mi hajónk másik darabkája az erdő végében, egy kis dombon füstöl. Az esti égbolt felhős, néha látok egy-egy villanást a légkörön túlról.

– Hol vagyunk? – kérdi Volga.

A nap épp nyugodni tér a hegyek mögött, nyugaton. Keleti és északi irányban fjordok végtelen sora nyújtózik a tenger felé.

– Fogalmam sincs – felelem. – Talán a Daidalosz-hegységben. Vagy… – fürkészem a nyugat felé magasodó ormokat. És meglátom a Hüdranyak hármas csúcsát. Elképedve nevetek fel. – A Kimériai-felföldön vagyunk. Egészen fenn északon. Ezek itt feltehetően a Pürrhoszi-fjordok.

Dél felé erdő sötét háta húzódik, a rejtekében még több fjord és sziklaorom. Több ezer kilométernyire szelídül csak meg a táj, és simul ki síkságokká, őserdőkké.

– Kiméria! Hiszen akkor hazaérkeztél – lelkendezik Volga.

Haza?

A jeges, északról fütyülő szélben a kabátom lenge, mint a virágszirom, mit sem ér. Tényleg az én bolygóm. De eddig még csak havat sem láttam soha életemben. És egyetlen szerettem sem él már ezen a vidéken, mind szétszóródtak a rendszerben vagy épp porrá váltak ennek a bolygónak a sarában. Magányos érzés.

A Mars már nem az otthonom.

– Ruha kell neked – közli Volga, és indul vissza a hajónkhoz. Belerúg egy kavicsba, ami nekipattan egy másiknak, az odébb taszít egy nagyobbacskát, ami a hajótestnek koccan. A fém nagyot sóhajt, és a hajó előredől, elveszíti a könnyű gravitációval vívott ütközetet. Nyögve csúszik le a sziklaoromról. Volgával csak nézzük, ahogy több száz méter mélyen belecsobban a vízbe.

– Ez ijesztő volt – mormolja az Obszidián, és irányt vált, a hajónk domboldalban pihenő harmadik harmadát célozza be. – Oda megyünk. Talán akadnak készletek, és esetleg életben maradhattak mások is, akiknek segíteni kell.

Megyek utána, de csak mert nincs jobb ötletem.

Mire a roncshoz érünk, besötétedik, és a Juliitól kapott új cipőm ronggyá ázott a jeges vízben.

A sötétben nekem jobb a látásom, én megyek elöl. A roncsban újabb vérengzési emlékhely fogad: a több tucat mentőburok mindegyikét vastag acéllándzsák nyársalták fel, vér szivárog belőlük, amely a hidegben lassan sűrű levessé alvad egybe. Kábé nulla az esélye, hogy ezekből élve húzhassunk ki bárkit is, de valahogy a túlélők utáni kutatás az emberi lét sajátos jellegzetessége.

Nekem jut a roncs hátsó vége, Volgáé az elülső. Egymás után bontom ki a fekete tojásokat, hogy újabb és újabb rémálommal gazdagítsam repertoáromat. A hatodik hullánál már közönybe dermedek, azon filózok, hogy a pokolba létezhet még mindig az emberiség, amikor ez zajlik a háttérben?

Ez volna a háború? Annyira véres, annyira… bántó. A holók meg a diadalok láttán valahogy mindig úgy képzeltem, hogy sokkal kifinomultabb és szervezettebb. De egyszerűen csak nyers és otromba. A bátyáim ebben léteznek minden áldott nap? És ha majd hazatérnek, ez villan fel minden gondolatuk hátterében?

A borzalom ellenére is kutatok tovább, találok is egy kincset érő készletet: gyógyszerek, hőtakarók, vizespalackok, túlélődobozok hőtűzhellyel és fehérjekockák. Ezt mind kihordom a hajó mellé, miután a túlélőkről végleg lemondtam.

És akkor a hajó legvégében mozgást érzékelek.

Először patkánynak hiszem, de aztán leesik, hogy ujjak kapirgálnak egy félig leeresztett mentőgubóból. Kinyitom. Sápadt női arc. Sértetlen… leszámítva azt a fémszilánkot, ami majdnem kettémetszette a testét.

– Füge.

Kinyílik a szeme. Fehér tetoválásai kísértetiesen fénylenek a sötétben. Nem ismer meg.

– Füge – ismétlem halkan, megérintem a kezét. hideg. – Halihó, szabadúszó.

– Szapphó? – motyogja. – Azt hittem… több időt kapok. Nem igazság. Annyi dolgom lett… volna még.

– Hallasz, Füge? – lehet, hogy régebben utáltam, de nehéz olyat tovább utálni, aki szinte két darabban van. – Lyria vagyok, Füge. A Vörös.

– A Vörös – és a szeme végre fókuszál, már engem lát. – Ó – csalódott –, te vagy? Jellemző, hogy nekem ilyen örökös jár – horkant. – Valaki olyannak kellett volna lennie, aki legalább tud valamit. Egy szabadúszónak – hunyja le a szemét. – Hozd ide az Obszidiánt – rendelkezik, és vér bugyog a száján. – Hozd már a… varjút – a homlokomat ráncolva kiáltok Volgáért. Semmi válasz. – Érzem, ahogy távolodik. Az inda gyökerénél szivárog a nedvesség. Épp, ahogy mondta.

Zagyvál. Láttam már ilyet, ilyen a halál.

– Függelék azt mondta – folytatja harmadik személyben –, hol van már az az elcseszett varjú? Ő hasznát veszi. A kék vérével birodalmat épít vele.

– Tarts ki, jön a segítség.

– Hülye. Megmenekültem, lehettem volna a valaha volt legnagyobb szabadúszó. Volt még az a Csontlovas picsa, hogy…

Megvonaglik a szája, a szeme tébolyultan forog. Az arcomba üvölt, én hátraugranék, de hihetetlen erővel szorítja a csuklómat. Öklendezik, mint valami ócska gép, mielőtt végleg tönkremegy. A szeme kimered, a teste rángatózni kezd és habzik a szája. Az arcán egy dudor indul el, mintha meztelencsiga szorult volna a bőre alá. Az orrnyeregtől lefelé araszol, felduzzad az egyik orrlyuka, és kirobban belőle.

Olyan, mint egy aprócska fém tintahal ezernyi hajszálvékony karocskával, a végükön kicsiny idegrostokkal. Az arcomra ugrik, sikoltok. Füge keze nem ereszt, képtelen vagyok lesöpörni az arcomról. Hiába vergődöm, az izé a szememre mászik. Aztán elviselhetetlen nyomást érzek az orromban. Beássa magát az orrjáratomba. Alig kapok levegőt. És az a fájdalom, olyat még soha nem éreztem. Mintha ezernyi tűt döfnének az agyam és az orrom közé. Minden idegvégződésemet tűzbe mártanák. Az egész gerincem vad fájdalomtól lüktet. Fénycsóvák robbannak. Füge lüktető, vörös szörnyeteggé duzzad. Aztán a következő pillanatban hullafehér. Látom a csontjait. A szerveit. Ahogy a vér áramlik az erekben, mint a hüperióni közlekedési hálózat térképe. Még az ételt is látom a gyomrában. Az agyamban dübörgés lüktet. De Füge mégsem engedi el a csuklómat. Aztán ismét elönt a fájdalomhullám, majd elcsitul, és forog velem a világ. Végül elcsendesedik minden, én meg reszketek ostoba rémületemben.

Füge szeme kifordul, a száján nem emberi hang árad:

Mint a hegyekben a jácintot

ha a pásztori népek

földre tapossák,

s fekszik bíbor szirma

a földön.

Függelék az

Függeléknek függeléke

FÜGGELÉKE FÜGGELÉKE FÜGGELÉK

Elismerésem, húgom. Megölted Függeléket. Innentől te vagy a Függelék. Szolgálatra ne jelentkezz, duruzsolja egy halk női hang az agyamban. Dühöm a tiéd lesz.

Aztán elhallgat, és Füge halott.

51

LYRIA

JÁDEBOSZORKA

Volga egy férfi mellett kuporog, a mellét pumpálja a két tenyerével. Aztán feladja, felegyenesedik és aggodalmasan néz rám.

– Mi az, Lyria?

– Nem… nem tudom – ingatom a fejemet. Nem találok szavakat. Tényleg megtörtént? Tisztára meggyőződésem lenne, hogy becsavarodtam, ha az orrom nem lenne sebes és véres. Most akkor fent van az agyamban az a tintahal? És az mit jelent, hogy én vagyok a Függelék? Miféle szolgálatra nem kell jelentkeznem? Hogy magyarázzam azt el, hogy egy kis szörnyecske kimászott Füge orrán, és most már belém költözött? Ha legalább tudnám, mi a fene az. De beszélt hozzám. Most épp kussol. És nem is fáj. Csak a szél meg a fém nyikorgása meg ezek az óriási fák mindenfelé. Mintha maga a világ volna gonosz.

– Füge meghalt – bököm ki végül.

– Az nem lehet.

Odavezetem hozzá. Volga a test fölé hajol, a pulzusát keresi. Fülét a szíve fölé szorítja. Megpöcköli az orrát, felvonja a szemhéját. Pofon csapja.

– Tényleg meghalt.

– Ja, kösz, hogy ellenőrizted.

– Fügénél semmi sem biztos.

Mielőtt még bármit is mondhatnék, előhúz egy kést, amit, gondolom, itt a roncsban talált valakinél, és Füge szemébe döfi.

– Mi a francot művelsz? Elég! – taszítom félre. Volga felhúzza az orrát.

– Quicksilver nem semmi fejpénzt tűzött ki rá – magyarázza, és folytatja az ocsmányságot. – Valamit lenyúlt tőle Füge, de a pénzt Amani szerződésre adják, és ahhoz kézzelfogható bizonyíték is kell – emeli ki az egyik szemgolyót, és kezd a másikon ténykedni. – Láttad azt a gömböt? Vagy a zsákját valahol?

A fejemet rázom.

– A pisztolyát?

Nem is felelek.

Rosszul vagyok, otthagyom a francba, kimászom a roncsból. Megtapogatom az orrlukaim alatt a kis sebet, amin Füge acél tintahala bemászott az orromba. Quicksilver vadászott rá. De miért? Azért, ami a zsákjában van? A gömb miatt? Vagy épp amiatt, ami bennem van? Ha Volga tudná, belőlem is kivágná? Egyáltalán tud a létéről?

Veszedelmes ügyfél, ezt mondta róla Füge. Hát nem hazudott. Csak mert most épp segített nekem is megszökni, még nem lesz a barátom. És azokat a leveleket nyilván azért írta, mert unatkozott. De ha pénzt remélhet, rögtön előbújik belőle a vadember. Lecsap a lehetőségre. Vagy a szemgolyóra.

Nemsokára kijön utánam, a vállán ott figyel Füge zsákja, hóna alatt a fekete gömb.

– Ez csak üzlet – magyarázza, mert nem érti, mi ütött belém. – Már halott volt.

Aztán nekiesik a gömbnek, próbálja felnyitni, de sehogy se boldogul vele. Akkor találomra elvesz az egyik hulla mellől egy pisztolyt, és belelő. A golyó lepattan a gömbről, és meg sem karcolódik. Volga a homlokát ráncolja. Furcsán susog a levegő, nem szűnik meg, míg végül már olyan, mintha a gömb nekem sugdosna valamit.

– Mi van benne? – kérdem.

– Nem tudom. Talán az, amit ellopott. Lehet, hogy nagyon értékes.

Több tucat hulla hever mindenütt, és őt az izgatja, hogy talán valami értékesre teheti rá a kezét. Meg kell tőle szabadulnom. El kell tűnnöm innen, ezeknek a hulláknak, mindenkinek a közeléből. Vissza kell jutnom Liamhoz.

Egyre csak hallom azt a magas zümmögést az agyamban, képtelen vagyok kiverni a fejemből. De ez nem a gömb, nem az suttog. Valami más. Először azt gondolom, hogy károsodott a hallásom. Belekotrok a fülembe. De a zümmögés csak hangosabb lesz. De nem a fejemből jön, hanem az erdőből.

– Te is hallod? – nézek Volgára, aki csak a fejét rázza. – Elvileg neked ragadozófüled van. Tényleg kicsit sem hallod?

– Nem lehet, hogy beverted a fejedet? – piszkálgatja most már a késével a gömböt.

A fák felé indulok, onnan jön a hang. Követem. Volga utánam kiált, de aztán inkább megiramodik, hogy el ne veszítsen. Együtt megyünk be az erdőbe.

Ahogy egyre beljebb jutunk, a zaj is erősödik. A levegő puhán hullámzik. Mint a gázláng felett a forró levegő. Mindenfelé letört ágak, a magasban töredeztek le. Valószínűleg sárkánySzárny zuhanhatott itt le. Sötét bozótosba érünk, itt már a leveleket is leszaggatta a becsapódás, és egy kidőlt fatörzs alól zöld fémlábak lógnak ki. Már annyira felerősödött a zümmögés, hogy be kell fognom a fülemet.

– Füge? – szólal meg egy női hang. A zümmögés abbamarad. – Jó sokáig tartott. Már vagy egy vérveretes órája hívlak.

A fatörzs másik oldalán Victra fekszik a hátán, és a két kezével igyekszik letolni magáról a fát, ami alá mindkét lába szorult. Ha csak húsz centivel feljebb esik rá, összezúzta volna a babát.

Kócos, rövidre nyírt aranybozont alól mered ránk a dühödt, csapdába esett Arany. A szeme villan. Olyan hirtelen ugrom hátra, hogy még Volgát is fellököm, és a földre huppanok. Amikor feltápászkodom, Victrát heves kacagás rázza.

– Ilyen az én vérveretes szerencsém. Milyen igaza van Sevrónak, a csótányok fogják átvenni a hatalmat a világon.

– Julii! – kiált fel Volga.

– Barca, oké?! Istenek, hát senki sem képes megjegyezni? Erre Sevro nagyon érzékeny. Füge hol van? És az embereim?

Felkapok egy faágat a földről, hogy fejbe vágjam, de aztán valamivel távolabb a havon meglátom Victra impulzusÖklét. Odarohanok, felkapom, beledugom a kézfejemet. Vvvvaaaammmmm. Feltölt, és célba veszem a nő fejét. Remeg az egész karom a hatalmas energiától. Istenek, ez durván dögnehéz.

– Gyerünk, kislány. A Vox, a Szindikátus, Atalantia, azok a zsibbadt szörnyek mind engem akarnak. Harapj te is egy nagyot. Lássuk, le tudod-e nyelni.

– Ne, Lyria – áll be elém Volga. – Nem lőheted le.

– Félre.

– Ez nem te vagy.

– Honnan a halálból tudod, mi vagyok? Abból a pár szar levélből talán?

– Figyelj, Lyria, tudom. Nem akarod lelőni.

Már sajog a karom a nehéz impulzusÖköltől.

– Megkínzott bennünket, tömlöcbe vetett, rémlik? Így legalább biztosak lehetünk…

– Tömlöcbe? – kacag nagyot Victra a földön. – Mármint Electra játszószobájába – korrigál jókedvűen. Még törpének se nőttünk elég magasra a szemében. – A negyedik születésnapjára adtam neki azokat a szobákat. Azt állította, hogy a tudósaink unalmasak, és már az én anyám is megcsinálta velem, és láthatjátok, mi lett belőlem – húzza el kicsit a száját. – Bár ott volt Antónia is, igaz? Mindegy, azt már rég lerendeztük – mosolyog félig elégedetten, félig büszkén. – Electra tizenhárom nap alatt fejtette meg a rejtvényt. Nálam persze lassabban, de az apjánál gyorsabban, és köztünk szólva szerintem ez eléggé feldobta a kis hárpiát. A lényeg, hogy ha tényleg megkínoztalak volna benneteket, akkor abba beletébolyodtatok volna. Ha nem hiszed, kérdezd csak meg nyugodtan a férjem.

Játszószoba? Így már értem Füge erődemonstrációját. És egyben törpénél is törpébbnek érzem magam.

– Láttad, mit tett velünk – próbálkozik Volga.

– Jó, hát némi csiszolás mindenki jellemének jót tesz. Veletek is csodát tett. Ha tavaly is ennyire vérszomjas lettél volna, kislány, a családod talán még mindig…

Elönti az agyamat a düh, és Victra feje mellé lövök egyet az ököllel. A fegyver ereje hanyatt lök, majdnem kiesik a kezemből. Victrának az arcizma se rándul. Nagyot ásít, közben a fejét egészen beborítja az olvadt hóból párolgó gőzfelleg.

– Istenek, ti, Vörösek milyen végtelenül színpadiasak tudtok lenni!

Volga kiveszi a kezemből a fegyvert.

– A nő terhes. Nem vagyunk gonoszok.

– Gonoszok? – csattanok fel. – Egy perce vájtad ki Füge szemét.

– De akkor már halott volt. Nincs rá szüksége.

– Függelék halott? – kérdi Victra. – Picsába. Na, így megy pocsékba harmincmillió. Hogy fog hiányozni a szikrázó személyisége – mereng, majd eszébe jut valami. – Ki volt mellette, amikor meghalt? – teszi fel a nagy kérdést, mire Volga felém biccent. Victra alaposan szemügyre vesz.

Vajon tud a parazitáról?

– Köszi – morgom Volgának.

– De ha egyszer te voltál.

– Minek állsz vele egyáltalán szóba?

– Nem szívesen udvariatlankodom, de nem lenne gond, ha a marakodást jegelnétek, és előbb segítenétek innen kikászálódni? Le kéne szedni egy fát a lábaimról. Az embereim nemsokára befutnak a jelre, és utálnám, ha partra vetett bálnaként a hátamon kellene fogadnom őket. Életem végéig hallgathatnám.

– Mi ugyan nem segítünk – jelentem ki.

Volga nagyon úgy fest, mint aki segíteni szeretne.

– Hol van a többi lányod?

– Biztonságban.

– Nem segítesz neki – figyelmeztetem.

– Nem te irányítasz – fordul felém morogva Volga. – Azt teszem, amit helyesnek tartok.

– És segítesz ennek a szukának? És az a szöveg, hogy ez nem a mi harcunk?

Volga csak hallgat.

– Édesem, ne legyél már ennyire csökönyös. Értem én, hogy végtelenül nyomott vagy – fejtegeti Victra –, de mindent összevetve, ti raboltátok el az én lányomat. Ezen nincs mit szépíteni. Ti ketten. És amilyen rendes vagyok, elintéztem, hogy a Szürke haverotokhoz mehessetek, amikor pedig ki sem kötötte, hogy egészben akar megkapni benneteket. Szóval, akárhonnan nézzük is, határozottan jó szándékkal cselekedtem. Ha rajtam múlik, mehettetek volna az Obszidián játszótérre, ha azok az… izék el nem foglalják a hajómat. Az én hajómat.

– Varégák – pontosítja Volga.

– Meglehet – bólint rá Victra.

– Ők voltak – erősködik Volga és Victra pillantásából ítélve ő sem gondolja másképp. – És tudták a nevemet.

Victra erre csak ráncolja a homlokát, de különösebben nem lepődik meg. Mit tudhat a nő?

– A lényeg, hogy annyit azért megtehetnétek, hogy segédkeztek a méltóságom maradékának megtartásában, és lerángatjátok a lábamról ezt a vérveretes fát – ismétli. – Ha fizetséget akarnátok cserébe, nem gond. Mennyi?

– A pénz nem megoldás mindenre – ingatom a fejemet.

– Tévedés, de mindegy.

Lehajolok, belenézek a szemébe:

– Most nem segít ki. Esetleg őrizd meg a méltóságodat. A végén úgyse marad egyéb.

Hidegen mosolyog vissza rám:

– Imádom az ilyen ördögi köröket. Mondjuk, megeshet, hogy amikor az enyéim ideérnek, benneteket egyszerűen itt felejtünk.

– Nem kell a segítséged. És arra sincs semmi szükségem, hogy Ephraim alkudozzon értem – vágom rá, és visszaindulok a hajóhoz. Volga utánam rohan.

– Most hova mész, Lyria?

– Mit törődsz vele?

– Jönnek érte az emberei. Ha megvárjuk őket, biztonságban vagyunk.

Hogy hiheti, hogy Victra emberei mellett biztonságban lehetünk, amikor még a saját zászlóshajójukon sem sikerült megvédeniük bennünket? Ha azok is idejönnek… megrázom a fejemet.

– Az adósai vagyunk – nógat Volga.

– Én az enyémet törlesztettem abban a cellában. És te is. Azt hiszed, kiszolgáltatott, csak mert egy gyerek van a hasában? Hiszen ez egy Páratlan Sebhelyes, te barom.

– Nem vagyok barom – szögezi le Volga sértetten.

– Tényleg össze akarsz állni velük? Vajon Ephraim is ezt akarná?

– Ephraim megtört. Ott fent hátat tudtam volna fordítani nekik, de ha most hátat fordítok… – rázza meg lassan a fejét, aztán felszegi az állát. – Én akkor törlesztem az adósságomat, ha visszavittem neki a lányát – teszi a vállamra a kezét. – Tarts velem, jó?

Az övében ott figyel a kése. Füge szemei véresre áztatták a zsebénél az inget. Talán azt gondolja, hogy most ebből meggazdagodhat. Micsoda bolond!

– Remélem, megkapod tőle a pénzt, amire vágysz. Veled ellentétben én nem vagyok eladó.

Azzal otthagyom.

Gyorsan összepakolom a készletek felét, amit a roncsban találok, felhúzok egy szürke termonadrágot is a tartalékból. A lábam kicsit csúszkál a Szürkékre méretezett csizmában, amelyet az egyik halottról húztam le, de délnek indulok. A lelkem egy kis szegletében valamelyest reménykedem, hogy végül Volga csatlakozik hozzám, de nem teszi.

Kő és olvadt jég borít előttem mindent, a tágas végtelen tárul elém, amely nyomtalanul nyel el. Senkinek sem fog feltűnni, ha itt elveszek. Minden olyan idegen. Mióta Volgával levelezni kezdtünk, most érzem magamat először igazán magányosnak. Az is milyen rég volt már.

Hátrapillantok a hajóra, már csak egy pötty a messzeségben. Tervem az nincs, de ezerszer inkább a bizonytalan, mint hogy Victra emberei mentsenek meg. Vagy hogy Ephraim vásárolja vissza a szabadságomat, és egy életen át hálával tartozzam érte éppen neki. Akkor már inkább halálra fagyok.

A fjord mentén haladok, odalenn a víz felett jó néhány hajót szúrok ki, a baleset helyszíne irányába tartanak. Jó messze vannak még, aprócska pontok a láthatáron. Bő egy percbe telik, mire sikerül üzembe helyeznem a hajónkon zsákmányolt optikát. Ügyetlenül közelítek rá a vezérhajóra. Kinagyítom. Olyan, mint valami pelikán, elég böhöm, ócska repülő, az a régi fajta szállítóhajó, nem mondanám kifejezetten flancosnak. Nem ilyen kikukázott vacakra számítottam Victra megmentőitől. És sehol se Julii-, se Barca-felségjel rajta. Megnézem a második hajót is a sorban, ugyanaz a fazon, az oldalán egy üveg Ambróziát kortyolgató Rózsaszín képmása. Lemerevedem. Ugyanúgy izzanak a fényei, mint azon a napon, amikor kiirtották a családomat.

Sarkon fordulok, és lóhalálában rohanok vissza a roncshoz. Mire szédelegve és zihálva visszaérek, Volga éppen Victráról segíti le a horpadt vértjét. Rám mosolyog.

– Tudtam, hogy visszajössz.

– Vörös Ököl – lihegek kimerülten. Nem kapok levegőt. – Jönnek. A Vörös Ököl.

Volga előkap egy roncsban talált puskát:

– Vörös Ököl? Biztos?

– A Keselyűk Napja – motyogja Victra. Az eget kémleli, asszem, most fogja fel, hogy valamiért nem jönnek érte az övéi. – Velem meg a hidegtalpúval végeznek – összegzi a kilátásainkat. – De te jársz a legrosszabbul, Gamma.

A nagy hasára pillantok. Olyan, mint ami mindjárt szétrobban.

– Képes vagy…

Felpattan, már tízméternyire van tőlem, rohadt gyorsan halad. Volga tartja vele a lépést.

Küszködve követem őket a mély hóban. Hihetetlenül gyorsak mind a ketten, a két kezével a pocakját babusgató Victra mintha rugókon szökellne keresztül az erdőn, egyenesen felfelé egy magas dombra. Volga kicsit küzdelmesen tartja vele a tempót, de nem szakad le. Hamarosan már látni sem látom őket, megyek hát a nyomukban. De egyszer csak eltűnnek azok is. Egy ideig vizsgálgatom a havat, de semmi. Aztán valami izzást érzékelek az egyik ágon. Felnézek, halvány, sárga kéznyomot pillantok meg. Jobbra több fatörzsön is észreveszek hasonlókat. Hőszellemek.

A kezem a fejemhez kap.

Mi van odabenn?

Felmászom a fára, végigkúszom az ágon, át a szomszédos fára, és így haladok ágról ágra a magasban, követem a kéznyomokat, majd amikor odalenn a hóban ismét lábnyomokat fedezek fel, leugrom, és haladok tovább a talajon. Mire felérek a dombtetőre, már szúr az oldalam. Volga a hasán fekve zihál. Victra egy szikla mögött guggolva kémlel le a baleset helyszínére, a roncsra.

– Azt a szarveretest! – lihegek, ahogy elzuhanok mellettük a hóban.

– Ugye, megmondtam, hogy kiszúrja majd a nyomainkat – szól oda Victra Volgának.

Volga összezavarodva fürkész egy darabig, majd Victra hasára mutat: – Anélkül milyen gyors vagy? – kérdi hitetlenkedve.

– Nem lenne ildomos hetvenkedni.

Még mindig zihálva kapaszkodom ki a sziklaperemre mellé, hogy megnézzem én is, mi a helyzet. Most futnak be a pelikánok. A gépek farából többtucatnyi Vörös özönlik elő üvöltözve. Nyújtom Victrának az optikámat, de úgy tolja el, mintha megsérteném vele. Mielőtt azonban belenézhetnék, Volga kikapja a kezemből, és ő kezdi vizsgálgatni odalenn a terepet. Szitkozódva erőltetem a szemeimet, hátha szabad szemmel is elkaphatnék néhány fontos részletet. A Vörösök átkutatják a baleset helyszínét. Magányos figura áll oldalvást, ő nem mozdul.

– Nahát, nem hiszek a szememnek – szűkül össze Victra szeme. – A főnökpicsa személyesen. Jupiter szent nevére, ez meg mit keres itt?

– Ki? – kérdezem.

Victra majdnem válaszol, de aztán meggondolja magát. Volga megmerevedik. Nyúlok az optikámért, Volga nem szívesen adja vissza. Most meg Victra kapja ki a kezemből.

– Nem számít – morogja.

– Hadd lássa ő is – szólal meg Volga. – Joga van hozzá.

– Mit lássak?

– Indulunk – közli Victra.

– Kérem az optikát – kapok érte, de úgy tol félre, mint egy kisgyereket. Füstölögve fordulok vissza a síkság felé. A magányos alakot nézem. A koponyám tövébe fájdalom hasít. És a homályos alak lassan kezd kitisztulni, élesedik a kép. Nem nagyobbodik meg, csak a részleteket látom élesen, mintha apró emberke formájában állna előttem. Az agyam felismeri a vonásait.

Épp most fordul az irányunkba. Ledermedek. Emlékszem erre az arcra, éppilyen volt akkor is. Az egyik fele szépséges, a másik ocsmány sebhely. Amit akkor éjjel zöldre színezett annak a puskának a torkolattüze, amikor a bátyámat kivégezte.

– Ezt a nőt ismerem – suttogom.

– Hogy lehet, hogy… – ráncolja a homlokát Volga.

– Harmonynak hívják – tájékoztat Victra, miközben érdeklődve méreget. – Arész sötét oldala. A Vörös Ököl vezére. Látom, emlékszel rá.

– Ő támadta meg a 121-est – motyogom. A gerincemen forróság áramlik végig, egyre melegebb és melegebb, míg végül a koponyám hátsó fele lüktetni kezd. A látóteremben pixelek villódznak, a szívem dübörög, zsibbadnak a végtagjaim. Különös érzés, hirtelen mintha egyetlen aprócska zörej sem kerülné el a figyelmemet. Érzékelem Volga hasában az emésztőnedvek bugyborgását, a hópelyhek roppanó hullását. A távoli hajók zúgását. Még Victra kisbabájának a mocorgását is meghallom a méhében. És akkor Volga felől újra suttog valamit a gömb.

Victra érzékeli, hogy megváltoztam.

– Igen, ez állt az aktádban. Akkor a nő kicsúszott Kavax keze közül.

– Ő ölte meg a bátyádat – mondja Volga. – A Sebhelyes, igaz? – kérdi. A leveleimben beszámoltam neki róla.

A hallásom visszaáll a normálisra. Bólintok, nem tudom eldönteni, hogy a zavarom vagy a haragom hatalmasodjon-e el inkább rajtam.

– És az apámat, a nővéremet és az ő gyerekeit. Mit keres itt?

– A bánya, ahol a férje meg a gyerekei odavesztek, a családomé volt – feleli Victra. – Ez a nő tehet arról, hogy Sevro apjának a feje abban a dobozban végezte. Nem tudta megemészteni, hogy Arész egy Arany. De hogy azt honnan tudta, hogy én is itt vagyok… – rágcsálja elgondolkodva az ajkait.

– Akarod, hogy megöljem? – emeli fel ajánlkozva a puskáját Volga.

– Nem – rázza meg a fejét Victra.

– Nem téged kérdeztelek.

Harmonyra meredek. Most még élesebben látom, minden átkozott, apró részlet tiszta. Füstpálcára gyújt, miközben két férfi kezdi mellette szimatolni a havat. Az orruk helyén fém szimatszerkezet van.

– El tudnád innen találni?

– Meglehet.

– Ne kecsegtesd szegény lányt – szól rá Victra. – Ezerkétszáz méternyire vannak, a szél elég erős. Célzófej kellene. Ráadásul az impulzusPuska torkolatfénye a nyakunkra hozná azokat a szaros hajókat.

– Ez nem tartozik rád – torkolja le Volga.

– Az a nő ott vérháborút hirdetett a családom ellen – vágja rá Victra. – Nagyon is rám tartozik. És amikor majd egyenként leszednek bennünket azokról a hajókról, csak mert te képtelen voltál jegelni kicsit a bosszút, már mindannyiunkra tartozik majd. A kisbabámat is beleértve.

– Lyria, akarod, hogy megöljem? – ereszti el Victra aggályait a füle mellett Volga.

Látom, ahogy Harmony feje tojásként hasad ketté. Látom a vérét a havon. Látom, ahogy a nyaka felszakad, és ő vért hörög fel, és talán még egy lyukat látok a hasán is. De elég egy kósza pillantást vetnem Victra pocakjára és a beretváját markoló ökle kifehéredő ujjperceire, hogy nemet intsek. Megölne vajon bennünket, mielőtt még Volga meghúzza a ravaszt?

– Nem – mondom. – Nem éri meg.

Ezt most a kisbabára vagy Volga életére értem?

De mindegy is, a lényeg, hogy Victra nem erre a válaszra számított. A keze lecsusszan a beretva markolatáról. Volga megkönnyebbülten fújja ki a levegőt, és engedi le a puskát. Furcsán vigasztaló érzés, hogy képes lett volna megtenni minden kockázat dacára is.

– Hamarosan felfedezik a nyomainkat – összegzi a helyzetet Victra. A magasban hatalmas dörrenések robajlanak. Az éjszakai égbolton fények cikáznak. – Azok a… nevezzük őket az egyszerűség kedvéért Varégáknak, meghekkelték a rendszert. Nem hittem volna, hogy összehozzák. De már ők irányítják az ágyúkat. Szétlőtték a menekülőhajókat. Ti ketten nem voltatok magatoknál, de mindegy is – fintorog. – Ki kellett kapcsolnunk a vészjelzőt, nehogy a Pandoráról lőjenek szét itt bennünket a becsapódás után. Az embereim nem fognak egyhamar megtalálni. Nem érnek ide időben. Magunk vagyunk.

Dél felé pillant, a sötét erdőt kémleli. Egyebet sem látni amerre a szem ellát. A keze a hasára kúszik, csak ez a féltenivalója van. Hiába gyűlölöm, csodálom a józanságát. Persze Harmony mellett már ez a gyűlölet is kezd elhalványulni.

– Találnunk kell valamilyen kommunikációs lehetőséget vagy legalább egy csónakot, amelyen délnek evezhetünk a tengeröblön át – foglalja össze a tervet. – És most rögtön tovább kell indulnunk innen.

52

EPHRAIM

SÁPADT ESŐ

Már nem havazik Olümpiában. Ragyogó reggelen sétálok a habos, fehér utcákon. El kellett jönnöm a Sasfészekből. Négy órája jöttem le a lépcsőn, de még mindig nem gyalogoltam ki az orromból az istálló véres hússzagát.

A gépek gyorsan összemocskolják a fehérséget, mert már ilyen korán beindul a munka. A korábban menekülttáborokban senyvedő Vörösök most az építkezéseken szorgoskodnak, Sefi parancsára rohamléptekben folyik a város újjáépítése. Pokolira beindult minden. Quicksilver a maga részéről minden befolyó jövedelmet zsebre vágott, amikor még az övé volt a hélium, az Obszidiánok Kimériába forgatják vissza. Uralmuk teljes és kétséget nem tűr, a Vörös Ököl terroristáit kegyetlenül, nyilvánosan végzik ki. De a javakat szétosztják, végre mindenkinek jut belőle.

A vidékről érkezett Vörösök és aljaSzínek áramlanak a munkaközvetítő irodákba. Mindenki kap szállást, igazságos fizetést és életcélt. Az utóbbi években egyikben sem bővelkedtek itt az emberek. Mostanra a középSzínekből sokan találtak már helyet Sefi önkormányzataiban, hivatalaiban. A többiek pedig szabadon boldogulhatnak, az Obszidiánok nem nagyon korlátozzák azokat sem, akik a maguk szerencséjét akarják kovácsolni, a lényeg, hogy juttassanak nekik is belőle. A városba kezd visszatérni az élet. Csak rám nem ragad át ugyanez a derűlátás. Mert ami jó lehet a Marsnak és Lyria népének, az Volgának még nem feltétlenül az.

Vagy ez nem az én döntésem?

Amikor idehoztak, a piactereken csavargók tanyáztak, tábortüzek lobogtak. Most visszakapták régi szerepüket, ömlik Olümpiába az áru, egymás után nyílnak meg a boltok és a standok: Dél-Kimériából termények garmadája érkezik, hal a Termál-tengerből, Égeából csodás vásznak és a Magból mindenféle egzotikus csoda. Obszidiánok, Ezüstök, Barnák, Rezek és Vörösök élnek, járnak-kelnek, dolgoznak békességben egymás mellett. Nem egy utópikus álomvilág, de legalább már nem dúl háború. Sefi megvalósította elképzelését. A Vörös Ököl hetek óta nem hajtott végre merényletet. Valdir az összeroppanását megelőzően egészen kiszorította őket az erősségeikből és búvóhelyeikről, fel a felföldre, sőt, egyes híresztelések szerint a tengeröblön is túlra.

És ha Sefi meghal, ez mind darabjaira hullik majd.

Nem hagyhatom, hogy belerángassa Volgát, de amíg Julii fogva tartja, kénytelen vagyok összejátszani vele. Sefi tudja, hogy a hatalmában tart.

Egy kockabarlang mellett egy Vörös fiú próbál kizsebelni. Adok neki egy tockost, majd lenyúlom egy Ezüst zsebóráját, hogy illusztráljam a megfelelő technikát. Az órát odahajítom a fiúnak, és figyelmeztetem, hogy a kezei olyan finoman dolgozzanak, akár a zsebóra ketyegése, már ha meg akarja őket tartani.

Beleborzolok a hajába, ő meg döbbenten mered rám:

– Maga Ephraim ti Horn – közli.

– Az volnék? – pillantok körbe reflexből, nem ólálkodnak-e a környéken a Szindikátus Vérebei, de amikor a kissrác a kabátomra köp, elnevetem magamat.

– Üdv, Arató! – rikoltja, és megpróbál behúzni nekem egyet.

Hangos kiáltással fújok visszavonulót, amikor látom, hogy több Vörös is a segítségére sietne.

Beugrom egy bordélyba, így sikerül leráznom üldözőimet. Az orromat megcsapja az ismerős illat, de a madámot elhessegetem, és csak azt várom ki, hogy a Vörösök elhúzzanak odakinn, aztán indulok is. A lincselők elvették a kedvemet a sétálgatástól. Arató rajongói veszedelmes őrültek, ezt leszűrhetem, miközben visszamászom a hosszú lépcsősoron a Bellona erősségbe.

Két Vörös kis híján elsodor. Faragatlan tuskók ezek, az vitathatatlan. De aztán feltűnik a változás, ahogy minden egy dologra fókuszál az egész nagyvárosban: mintha csak Hüperiónba cseppentem volna vissza. Akinek kargépe meg optikája van, ledermedve figyeli a kinti vagy a benti képernyőjét, mások a nyilvános helyekre rohannak, vagy az Obszidiánok újonnan kialakított nyilvános multimédiapontjaira áramlanak. Egy Obszidián–Vörös őrpáros még egy bolti szarkát is futni enged, úgy elvonja a figyelmüket egy monitor. Beállok melléjük.

Űrharc bontakozik ki a képernyőn. A Pandora tűz alatt. Száguldok vissza a lépcsőre.

A Pandorát olümpiai idő szerint 09.00-kor foglalták el az Össztörzs színeiben hajózó erők.

Nem sokkal később hullani kezdtek fentről a tetemek.

Ahogy hazafelé rohantam, az elhagyott kivetítőkről villanásokban kaptam el a harc eseményeit. Miután átjutottam a Sasfészek biztonsági kapuján, a kargépemen figyelhettem tovább a hullákat.

A meztelenre vetkőztetett hullákat nagy magasságból borították Égeára. A napsütésben szinte elegánsnak, emberi tollak kavalkádjának tetszett a sápadt hullaeső. Amíg be nem csapódtak az égeai felhőkarcolókba, égi platformokba, a parkok zöldjébe és a kövezett sugárutakra meg a fehér kőből faragott üzletközpontokba, mintha sokezernyi bogár szállna neki a szélvédőnek, akár repülésnek is tűnhetett volna zuhanásuk.

A tetemeket Össztörzs-felségjelzésű csapatszállítókról hajították le. Mire a skuggi fegyverraktárba érek, és magamra kapom a skaraBőrömet és a motorCsizmát, kettőt a négyből már le is szedtek. Mire a felszerelésemet és a hatalmas neodímiummágnest szállító, bélelt ládát is magamhoz veszem, új drónfelvételek kerülnek nyilvánosságra egy Össztörzs-egyenruhába bújt Obszidián harcosról, aki a harmadik hajót vezette, és épp lekapcsolják a légierők. Azt fogják gondolni, hogy Sefi rendelte el a támadást.

De mi a Jupiterért támadná meg Sefi Victrát?

Soha nem tenne ilyet.

Volsung Fá volt, csakis ő lehetett. Ő utazik Sefire, ő akarja ezt a háborút. Volga is valószínűleg a sápadt testek között csattant Égea kövezetén. Ebbe a lehetőségbe beleszédülök. De nem hagyhatom, hogy elterelje a figyelmemet a lényegről. Így, hogy Volga már nincs képben, Sefi tudja, hogy nem számíthat rám, ezért nyilván korlátozni fogja a mozgásomat. Fogoly leszek a süllyedő hajón. És ami még ennél is rosszabb, a srácokat is foglyul ejti. És amennyit Volsung Fából láttam, fix, hogy van terve, márpedig az csakis a teljes elborulás lehet. A Köztársasággal kialakult újdonsült feszültségben épp ez a szikra hiányzik a totális háborúhoz. Az Össztörzs ismét harcba mehet.

És ezzel a gyerekek ténylegesen túszokká válnak.

Nincs mese, ki kell mentenem őket innen. Ráadásul egyre korlátozottabbak a lehetőségeim.

Nagyon ajánlom, hogy a kölykön rajta legyen a hám. Nem az értelmetlen motorbütykölésre szereztem meg neki azt a nyavalyás garázst.

A lövedékekhez gondosan Pókbénító mérget is pakolok, azt is töltök a puskámba, aztán a vállamra kapom a dzsekimet, a hónom alá csapok egy extra adag robbanószert, és már rohanok is Hógolyóhoz, hogy a horgot a hasára rögzítsem. Ezt még Pax gyártotta le nekem a garázsában. Na, ez ocsmány lesz. Magamra szedek mindent, amit vinnem kell.

– Grarnir? – hallok férfihangot a hátam mögül. Gudkind áll a hangár kijáratánál. Ő lett Freihild utódja a skuggiknál, vagyis már ő a vynKjrük. Mellette két eszesebb embere. – Grarnir! – szól határozottabban. Semmi erőszak. – A Királynő hívat. A nyugati bunkerben vár.

Meg is vagyunk. Sefi katonái nem szándékoznak bántani, de mostantól semmi szabad mozgásom nincs. Rövid pórázon tartanak a srácokkal együtt. Vagyis most kell cselekednem, amíg még hozzáférek a hajómhoz.

Ahogy Gudkind felfogja, hogy skaraBőrben vagyok, és nálam a neodímiumos láda meg a robbanószerek, egyből a mérgezett pengéjű dobókésére vándorol a keze. A két másik skuggi zavartan biztosítja ki az impulzusPuskát. Nem tudják, mit tegyenek. Csak azért jöttek, hogy a Királynőhöz kísérjenek.

– Bocs, fiúk, ne vegyétek magatokra.

Ugrom.

De istenek az égben, ezek aztán veszettül gyorsak!

Könnyed mozdulattal vágom hanyatt magamat, miközben kirántom a pisztolyt. Hanyatt fekve vagyok a legkisebb célpont. A lábujjammal indítom a motorCsizmát, tíz métert száguldok a hátamon. Három lövést adok le rájuk. Gudkind kései az orromtól centikre hasítják a levegőt, az impulzussortűz a hangár hátsó falába csapódik. Most állok fel. A három skuggi a bénító méregtől deszkamerevségűre dermedt, a homlokukon találtam el mind a hármat. Lassan előredőlnek, csorog a nyáluk.

A motorCsizmán szöcskeként pattanok oda hozzájuk, elveszem a kommunikációs mikrofonjaikat, és sűrűn elnézésüket kérem:

– Tudom, hogy csak a Királynőtök parancsát jöttetek teljesíteni, de sajnos ez a hajó süllyedőben van. Meg kell pattannom.

Míg a déli leszállópályát aláaknázom, figyelem, ahogy a Mars megtébolyodik. A Köztársaság hírcsatornáiból ömlik a harag és a Pandora miatti rasszista bosszúvágy. Állításuk szerint ez Sefi költőien ironikus válasza volt a Merkúrért. Hiszen ott egymillió Obszidián veszett oda, és a Mars az Oroszlánszívű és Arató otthona, a Lázadás központja. Vagyis a hidegtalpúak így állnak bosszút. Merthogy az örök acsarkodás és vérszomj kódolva van a genetikájukban.

Mire kiosonok a kiképző ludusokhoz, felbolydult az egész világ. Itt persze hiába keresem a gyerekeket, nyilvánvalóan nem mentek tanításra. Világos, hogy a biztonsági kódjukhoz nem férek hozzá, érthető, de az is biztos, hogy Sefi őket is magához kérette. Tehát épp úton lehetnek a nyugati bunkerhez. Lágy célpontokkal ilyen helyzetben a levegőbe emelkedni nem volna bölcs döntés, pláne ilyen fontosságú túszokkal, ezért az alagutakon viszik őket, és a bunker mellett, a nyugati szoborparkban fognak előkeveredni. Ha repülök, elébük kerülhetek.

Jaj, Hádész, meg fogok halni.

Ahogy a márványlépcsőkön lódulok felfelé és átvágok a havas udvaron, a bensőm jeges. Nem az Össztörzs intézte a támadást. Hanem a varégák. Háborút akarnak kirobbantani. Volga egy cellában sínylődött azon a hajón, tehát semmi esélye nem lehetett, nem menekülhetett előlük. Látom magam előtt, ahogy zuhan a teste Égea felé. Ahogy a csontjai szilánkosra törnek a betonjárdán.

A lehető legrosszabb pillanatban léptetem életbe a biztonsági tervet. Azt gondoltam, több figyelmeztető jelet kapok, mielőtt még elszabadul a pokol. Lehet, hogy akkor kellett volna kereket oldanom, amikor Fá színre lépett. Vagy legkésőbb akkor, amikor Valdir átment tébolyodott mészárosba. Túl sokáig vártam. Mostanra túl sokan lettek. Elhajítom a puskát, és a neodímiumládát viszem csak magammal. Egy falkányi fülig felfegyverzett Obszidiánnal szemben semmire se megyek egy szál pisztollyal.

A Köztársaság és az Össztörzs között exponenciálisan fajult el a helyzet.

A Köztársaság mámorosan igyekszik Sefire kenni a támadást.

Abból hallom, ahogy a magashegyi hangárokból felemelkednek a sárkánySzárnyak. Abból, ahogy a fémcsizmák döngenek. Ahogy a hadsereg dobjai verik a gyászos csatazajt a város nyugati részén álló kaszárnyákban. Abból látom, ahogy az alja-és a középSzíneket biztonságos zónákba terelik. És kiderül a bolygó körüli fénylő flotta készülődéséből is. Készül a köztársasági ellencsapás. A fenébe is, Sefi, nehogy elsőként támadj. Fá pontosan ezt akarja.

Semmiképpen sem az a barbár, akinek első találkozásunkkor néztem. Ha tényleg ő tervezte meg azt a Pandora elleni támadást, akkor alapos ismerete van rendszerek megbuktatásáról. Mert amit eddig csinált, az tankönyvbe illő.

És előbb vagy utóbb megrándul egy ideges ujj.

Vagy ha nem, hát Fá kijátssza az újabb kártyáját.

És akkor dőlni kezdenek a dominók, hullani kezd az atom.

Ez a világvége.

Nem fogom ölbe tett kézzel várni.

Elkéstem, nem tudom beindítani a neodímiummágnest. Már a szoborpark közepén járnak a nyugati bunker bejárata közelében, seregnyi Valkűr gyűrűjében viszik a srácokat. Minden egyes harcos hatvan kilogrammnyi impulzusVértben, impulzusFegyverekkel és gravCsizmában. A sisakjuk le van eresztve. Valóságos csatalovak. Ennyit a harci megoldásokról. A csatában egy egész légiónyi Szürkének se lenne ellenük esélye, de ez most nem csata, és még véletlenül sem szeretnék megölni senkit.

Ég a lábam a rohanástól. SzellemKöpeny-protokollra kapcsolok, és indítom a déli leszállón a robbanásokat. Kicsi látványtöltetek, csak az ablakokat törik be és rengeteg füstgombát köpnek a magasba. És beindítják a szirénákat. A Griff-erőd magasából indulnak a gyors reagálású biztonságiak, meteorokként süvítenek az ellenkező irányba.

Aktiválom Hógolyó automata pilótáját, indítom a beprogramozott repülési útvonalon. A hangárban most gördül el a lebénult Gudkind és a másik két skuggi mozdulatlan teste felett a hajóm.

A Valkűrök egyre jobban szaporázzák, szorosan körbefogják a gyerekeket. Rohadt nehéz ez a láda. Mostanra a szellemKöpenyemben is érzékelnek a sisakoptikáik, annak ellenére, hogy még mindig negyvenméternyire vagyok tőlük. Nem tudok bevetni semmit, nincs a tarsolyomban eszes hazugság, amivel kicsalhatnám tőlük a két gyereket. Semmi olyat nem mondhatok nekik, amiért megszegnék a parancsot. Ráadásul most csak feléjük száguldó, levegőt torzító valami vagyok.

Szobrok robbannak szét, ahogy a Valkűrök tüzet nyitnak szellemKöpenyes alakomra. Ketten a levegőbe pattannak. Anyámanyámanyámanyám! Olyan magasra cikázom, amilyen magasra csak visz a motorCsizmám. Tíz méter, nem valami nagy szám. A két Valkűrre hajítom a ládát, persze bombának vélik, és megküldik az impulzusPuskájukkal. A láda elolvad, a mágnes kiszabadul. Grifftojás nagyságú lövedék gyanánt csapódik be odalenn, ha a vértből meg tudom ítélni, Bragát kapta el. Aktiválódik, megrántja az övcsatomat. A mágnesesség egyre nő, a két repülő Obszidián lepottyan. A gravCsizmájuk elméletileg jóval erősebb a mágnesnél, de a gravitációgenerátor fém alkatrészeit szétcincálja bennük a mágneses erő. A többi Valkűr sem tud az erő ellen küzdeni, a mágnes mindet magához rántja, tönkrevágja a fegyvereiket, a vértjüket, tucatnyi összezavarodott gyilkológép gombolyodik nyomorult labdává a gyepen. Ahogy a gázlövedékeik burka összeroppan, kis robbanások teszik még izgalmasabbá a labdájukat.

Durván csapódom be, az én csizmám sem ússza meg a mágnest, darabokra szakad. De valami a vádlimban is leválik, átszakítja a bőrömet, nekifeszül a skaraBőrnek. Sikoltok fájdalmamban.

A mellkasomból jön a következő pattanás, újabb fájdalom forrósága döf belém. Rémülten figyelem, ahogy kicsi, henger alakú valami emelkedik ki belőlem és próbálja mohó parazitaként kiszakítani magát a skaraBőr öltözet fogságából, hogy a mágneshez szaladjon. Mi a fene ez? Bizonytalanul lépek egyet, a világ megfordul körülöttem. Oldalra dől. Pax felém lódul, és ahogy a mágnes kezd gyengülni, elkapja a testemet a zuhanásban. Nem így terveztem. Az Obszidiánok köszvényesen botorkálnak el a mágnes közeléből, amint az erő elereszti őket.

Pax felpillant, meglát valamit a fejem felett, odakiált Electrának. Letépik a kabátjukat, alatta ott a hám, amelyet a terveim alapján készített el a srác: egyszerű, masszív szerkezet, a combjuknál és derékban tart, a köldöknél pedig rostdrót cséve. Összekapcsolják a rostdrótjaik végét, és felfújják a csatlakozópontban elhelyezett héliumzsákot. Ötvenméternyi magasba emelkednek, közben a cséve kitekercselődik, így el tudnak egymástól távolodni. A fejünk felett már hallatszik a közeledő Hópehely dübörgése, siklik a beprogramozott útvonalon. A hasáról lelóg a horog, amelybe beleakad az összekapcsolt rostdrót. Az orsó kiengedi magából az összes anyagot, Pax visszarohan értem, úgy kap a karjaiba, mint egy elfelejtett alvós macit, és már rándulunk is vissza a magasba, ahogy Hógolyó emelkedni kezd, és elhagyja a Sasfészket. Hárman úszunk a levegőben utána.

Egyre szédelgősebb a déjà vu, ahogy a hegyek elszáguldanak alattunk, és a Valkűrök utánunk vetik magukat. Persze Hógolyóval szemben semmi esélyük a béna gravCsizmájukban. Nevetek és köhögök és nevetek és hörgök, közben a horog beránt bennünket a hajó gyomrába. Paxnak egyből nyoma vész, Electra bont ki a skaraBőrből. Hallom, ahogy sárkánySzárnyak vesznek bennünket üldözőbe.

Electra lekapja a falról az orvosi ládát meg egy fémvágót. Fölém hajol, és már csak az arcát látom, ahogy hunyorítva összpontosít, és dolgozni kezd. Mi a francot csinál? Zsibbadást érzek, tompán vibrál a testem. Morfint adott?

Épp a mellkasomat nyitja fel?

Füst száll fel a mellkasomról. Véralvasztót spriccel rám. A hajó mesterséges gravitációja megsokszorozódik, a padlóba lapulunk, és Pax dugóhúzóba viszi a gépet. Aztán minden beleremeg a dupla ágyú tüzébe. Nem tudom, mire tüzelhet. Electra szorgosan munkálkodik rajtam, az idő csordogál.

Egy rozsdafoltot szúrok ki a hangár mennyezetén. Azt majd le kell onnan súrolni. A Hópehely túl szép hajó ahhoz, hogy ilyen foltok éktelenkedjenek rajta. Amikor elengedi a pillantásom a foltot, Electrát már sehol sem látom. Odakinn sötét van. Mennyi idő telhetett el? Még mindig zsibbadt vagyok a morfintól.

Bizonytalanul állok fel, ekkor veszem észre a hosszú húsTapaszt a mellkasomon. Vészesen megnyúlik minden hevesebb mozdulatomra. Összetapasztottak. Ha majd kimegy belőlem a morfin, ez asszem, fájni fog.

Keresztülimbolygok a hajó helyiségein, a pilótafülkébe igyekszem. Eszembe jutnak az Égeára hulló testek. Ahogy elhaladok az apró konyha mellett, Volgát látom odabenn, amint épp a Karachi felett balhézunk egymással. Az emlékeimben hallom a vacak zenéjét, amit az emeletes ágyán hallgat, amíg egyik aszteroidaállomásról hajózunk a másikra. Látom magam előtt, ahogy minden ajtónyílásban lehúzza a fejét, és rinyál, hogy folyton beveri. Hógolyó lágyan duruzsol, de a fülem süket a dalára.

Semmivé foszlik a meneküléssel töltött közös kis életünk álma, csak a hajó maradt meg belőle, üresen, tele a jövő soha meg nem születő szellemeivel.

A két Arany srác a pilótafülkében üldögél gőzölgő teásbögrével a kézben. Meghökkenve néznek fel, ahogy letottyanok hátul a falnál. Hógolyó sötéten repül, az aktív műszerek fényeit lekapcsolták, csak a passzív radarok zümmögnek. Alattunk a tenger felülete fekete és érdes.

– Na ez aztán…! – vágok bele.

– Nagy mázli volt – fejezi be kéretlenül Pax.

– Förtelmeset akartam mondani, bocs. Kurvára förtelmes volt – markolom hörögve a mellkasomat. Mintha napvér rúgott volna mellbe.

– Hogy lehetsz ébren? – ráncolja Electra a homlokát, amitől – ha lehet – még csúfabb lesz. – Egy Obszidiánt is kiütött volna a morfin, amit adtam.

– Függő – bököm a hüvelykemet kábán a mellkasomba. – Még csak be sem takargattál.

– Nem hűlt le a tested – mondja, majd hallgat egy sort. – Végig ébren voltál?

– Mármint amikor nagy vidáman fémvágóval nekiestél a mellkasomnak? Hát ja.

– Baszd. Meg – röhög nagyot. – Ez a csávó fémből van.

Feljajdulok. Tompa fájdalom kezd éledezni a mellemben.

– Lehet, hogy nem ártana egy igazi kórház – nyögöm és a húsTapaszt tapogatom. – Mi a franc volt az? Voltak azok.

– A vádlidban nyomkövető – felel Pax, és egy befőttesüveget nyom a kezembe. Két fémhenger figyel benne.

Lepillantok a vádlimra, még mindig szivárog belőle a vér. Juj.

– Elfelejtettél ezt meg azt – nyújtom Electra felé a lábam.

– Júnó pinájára, nem vagyok én kedvesnővér. Van a hangárban egy foltozópisztoly, intézd el magad. Ne legyél már olyan Pixi.

– Olyan bájos vagy. És ez mi? – bökök a kisebbik hengerre a nyomkövető mellett.

– Az, bádogember, szívtű volt az aortádon – közli Pax. – Hogy egyetlen mozdulattal lekapcsolhassanak, kedvük szerint.

– Csesszék. Meg.

– Hát ja, ez volt a lényeg.

– Nem hiszem el, hogy Sefi nem bízott bennem – hőbörgök őszinte felháborodással. Ezek meg úgy kacagnak, mintha tréfálkoznék. – Hova… – kezdem, de egyből ki is megy a fejemből, amit akartam. – Égea?

– Nem megyünk vissza a Köztársaságba – szögezi le Pax. – Akkor csak bedugnak a Citadellába, hogy várjunk. Az nem pálya.

Pompás. Tisztára férfiformája van, ahogy ott ül a pilótaülésben. Nem mintha megnőtt volna, de határozottan megváltozott. Az a magabiztosság a szemében, és ahogy előreszegi az állát. Mikor lett elege belőle, hogy mások írják elő, mit tegyen?

Ámulatba ejt ez a változás, még ha a világ nevében gyászolom is, hogy vége a fiúságának. Mert férfiból annyi rohangál. Mondjuk, ő talán másmilyen férfi lesz. Valószínűleg nem, de már a talán is elég.

Azt a rohadt, mennyire fáj a mellkasom. A karomba cső fut, becsévélem a végét: egy vértasakkal a nyomomban sétálgatok. Jaj, ne!

– Ha Victra néninek sikerült menekülőhajóval lejutni a rombolóról, akkor valahova az északi féltekére zuhant.

– Ezt a pontosságot – mormolja Electra.

– Fogd be. A sok törmelék megnehezítette a bemérést…

– Te fogd be. Majdnem nem vetted fel a hámot.

– Ez nem igaz – pillant rám Pax. – Nekem kellett folyton a fülét csavargatni, hogy hajlandó legyen végre felvenni az övét.

– Tanár bácsi kedvence.

– Barlanglakó.

– Főpöcsfazék.

– Pengearc.

Electra levegő után kapkod. Aztán csak fintorognak egymásra duzzogva. Kuncogok.

– Éreztem én, hogy ez mélyre ment.

– Fogd be – vágják rá kórusban.

Csak vigyorgok.

– Ha élnek, megtaláljuk őket – közli hosszú csend után Pax.

– Őket?

– A mieinket, bádogember. És a tieidet. Akár tetszik, akár nem, már egy tábor vagyunk. És eluntuk, hogy csak nézzünk, amíg a többiek szétcsesznek mindent. Most mi következünk.

Electra olyan műmosollyal pillog felém, amilyet még életemben nem láttam, aztán amikor Pax elfordul, keresztet vet rám. Lehunyom a szememet, ízlelgetem a mellemben szétáradó bizarr melegséget:

– Végül is, mi baj lehet? – sóhajtok.

53

VIRGINIA

ZŰRZAVAR

Miután anyám a mélybe vetette magát arról a szikláról a marsi birtokunkon, az apám megkeresett. Azon kevés beszélgetésünk egyike volt ez, amikor nem a szőnyegen, a vérfolt mellett, az íróasztalánál állva kellett kihúznom magamat izzadó tenyérrel. Ő jött ki utánam az istállóba. A fűrészporban gubbasztottam. Akkoriban még óriás volt hozzám képest. Megsimogatta a kedvenc lovam orrát, és belekezdett:

– Az önsajnálat a plebejusok vigasza. Ami velünk történhet az vagy elviselhető, vagy elviselhetetlen. Ha elviselhető, akkor viseld el. Ha elviselhetetlen, akkor kövesd anyádat.

Kivételesen hálás vagyok neki ezekért a szavakért.

– Kavax au Telemanus.

Ezer emlék táncol a levegőben. A Pokolszék rángatta elő őket az agyam neuronjaiból. Csupa szabad asszociáció, amin a Vox elcsámcsoghat, és az összerakott mozaikok segítségével felkutathatja a családomat. A tükörüveg túloldalán ülő Zöldek egy hálóval fogdossák össze az összetartozókat, és próbálják lajstromba venni, amit csak találnak.

Búvóhelyeket.

Titkos bázisokat.

Utasításokat a flottának.

Az aktív Vonítókat: a tartózkodási helyüket. Parancsokat, találkozási koordinátákat. Menekülési útvonalakat.

Sevro au Barca.

Fekete Katedrális. Mi az a Fekete Katedrális?

Végítélet-protokollok.

Az égicsarnok atomvetőjének kódjai.

Arcok és szavak szikráznak előttem a levegőben, mind az asszociációkat akarják beindítani, lineáris támadást mérnek az agyam biztonsági rendszerére. A vizuális szóképző területeket próbálják aktiválni; az arcokkal pedig a temporális kéreg alsó részét. Ez a prefrontális kéregben, majd a halántéklebenyben vált ki aktivitást, és ezt fordítja képi és hangi megjelenésekre Octavia Pokolszéke.

Nem adom könnyen magam.

Daxo pszichotechnikusai kidolgoztak egy szabályozórendszert, amelynek része volt, hogy minden este hamis emlékekkel rakjam tele az agyamat. Ezeket saját, titkos totemekkel népesítettem be – spanyol reneszánsz festmények alakjaival, fakó tollú madarakkal, bizonyos dalokkal vagy alacsony frekvenciájú dudorászással, jellegtelen illatokkal –, hogy megkülönböztethessem őket a valódiaktól. Így most a hamis és valós információk katyvaszában halászgatnak, nem tudják, melyik adat valódi, melyik kód nem az önpusztítási mechanizmust vagy a lezárást indítja be. Ebben a totális összefüggéstelenségben ezer pszichotechnikus is csak tíz év alatt vághatna utat magának. Szerencsére nincs a világokon ezer pszichotechnikus. És az ellenségeim szakemberei sem a meglévők legjava, nem mérhetők hozzám.

Van, hogy a saját fegyveremet vetik be ellenem, apró, ezüst pszichoTüskéket döfnek a homlokomba, hogy erőszakkal törjenek be az elmémbe. Ez sokkal fájdalmasabb.

Az idő tágul, nyúlik, lassul, megáll, eltűnik.

Lehet, hogy Publius tart ténylegesen a markában, de valójában Lilath követte el, ami történt.

Lilath rabolta el a fiamat.

Lilath mészárolta le Daxót.

Lilath játszadozott velem.

Tíz évvel ezelőtt azért lőttük le a Mars oroszlánját Hüperión felett, nehogy beteljesítse a testvérem utolsó kívánságát: hogy felperzselje a Lunát. De ő valahogy túlélte. Nem is értem. Lilath nem elég okos ehhez. Gyilkos, nem építész. Vajon Atalantia tervelte ki? Vagy Atlas?

Ha épp nem a székben vagyok, a pszichoTüskékkel megfosztanak az érzékszerveimtől. Nem tudom, hol tartanak fogva. Igazából azt sem tudom, hogy kikerülök-e közben a székből.

A semmiben lebegek. Nem látok. Nem érzek szagokat. Ízeket. Nem hallok. Csak egy tudat vagyok az ürességben. Meg sem kellett halnom, és belecsöppenhettem a legfőbb rettegésembe, miszerint a túlvilág valami ilyesmi.

Ebben az ürességben, a félelmeim közt lebegek. Hogy mit tesz a férjem, ha megtudja, mi történt velem. Hogy milyen pokoli terveket szőnek a fiam ellen. Milyen szörnyűség történt Sevróval és a Köztársasággal.

A reményvesztettség teljes és engesztelhetetlen.

Még létezem, de csakis azért, mert a létezésben mindig van remény.

Még ha ilyen végtelenül távoli is. Daxo halott.

Kétszer próbálnak meg a pszichotechnikusok közvetlenül rácsatlakozni az agyamra, ahogy én tettem a Kezek Hercegével. A biztonsági csomagom azonnal aktiválódik, idegi ellentámadást bocsátok rájuk. Az első férfi rohamot kap, meghal. A második blokkolja a támadást, de megfájdul a feje, és másnap megöli magát, mert olyan mélységesen gyötrő traumaemléket hagytam hátra az agyában.

Mit akarhat Lilath? Publius mögül, a háttérből uralkodni? Megbosszulni halott testvéremet? Atomot dobni a Lunára és ezzel beváltani az évekkel ezelőtt neki tett ígéretet?

Bármit akar is, az elmémet nem nyithatom meg előtte.

Idővel át fognak törni minden gáton, és akkor életbe lép az önpusztító protokoll: agyi katasztrófa, a légzésem leáll, és utána a szívem is.

Csak idő kérdése.

Aztán egy napon a semmiből kikerülök az üres Holdcsarnok közepére.

Örülök, bár fogalmam sincs, miért.

Középen ülök az átkozott széken, előttem az emelvény, amelyen a Bírák valaha a Társadalom címere alatt hirdettek ítéletet. A címer sehol sincs már. És a Bíró magányos széke helyén hét sorakozik. A fejem felett forgó hold. Egyedüli társaságom a Gondnokok.

Mosolygok. Megkötözve nem vagyok, de a fejem kivételével nem vagyok képes mozdítani semmilyen testrészemet. A pszichoTüske a hatodik csigolyámtól lefelé kiiktatja az idegi reflexeket, lebénítja a végtagjaimat. Hogy ez a Lilath milyen mókás és eszes! Soha meg sem fordult a fejemben, hogy így is alkalmazhatnám a tüskéket.

Hirtelen ámulat árad szét bennem. Le vagyok nyűgözve.

Vizsgáljuk meg a helyzetet.

Megpróbálok a terem oldalában csoportokban beszélgető Gondnokokhoz szólni. Mintha tehén bőgne ki a számból. Mennyire vicces. A pszichotechnikusok megszállták a Broca-területet, beszélni nem tudok, bár a motoros készségeim épek, a hangképzés nem akadályozott.

Okos lány vagy te mégis, Lilath.

– Bocs, kishölgy, megismételnéd? – mondja röhögve egy Szürke Gondnok. Vagyis az anguláris gyrust és a Wernicke-területet nem bántották, a szavakat és fogalmakat megértem, tudom, hogy az őr seggfej volt. Pedig kifejezetten jóképű tag. Persze, ha tudnám, megölném ezért, de azon elidőzöm egy kicsit, hogy a férfiassága vajon örömöt tudna-e okozni nekem. Feltehetően nem. Elég magasak az elvárásaim.

Nem, ne kalandozz el. A feltevésem helyesnek bizonyult.

Némán kell végigülnöm, ahogy förtelmes bűnökkel vádolnak meg zavarodott, rémült állampolgárok milliárdjai szeme láttára, füle hallatára, akik értetlenül állnak a rémséges vérontás előtt. Napok, talán hetek óta várják, hogy magyarázatot adjak, és nekem most némán kell hallgatnom, ahogy Táncos halálát a nyakamba varrják.

A hallgatásomat megvetésként értelmezik majd, a bűnösségem jeleként. Ha béke lenne, lázadás törne ki és anarchiába torkollna, de háborúban csak nyelnek majd egyet, mert mindennél fontosabb, hogy legyen egy vezető, aki megvédi őket. És elfogadják a kivégzésemet. A fiam is látni fogja. Atalantia a tárgyalás idejére megszünteti a Merkúron a kommunikációs blokádot, és Darrow is látja majd. És Lilath fog uralkodni, még ha Publius háta mögül is.

Mesteri terv.

Elkalandoztam. Annak a Szürke Gondnoknak tényleg nagyon szép…

Jaj, ne.

Érzem a sebeket, amelyeket a csőcseléktől szenvedtem el a vérengzés alatt. De csak tompán. Távoliak, a gyönyör alatt húzódnak meg. Az agyam dopamin-és oxitocinközpontját is megszállták. Boldog vagyok, mikor épp őrjöngenem kellene. Észlelek és megértek mindent, de a felerősített közösülés utáni boldogságon kívül semmit sem érzek.

Lilath, te ribanc.

Hologram jelenik meg előttem, apró kék embrióból duzzad félcsarnoknyira.

A Holdcsarnok udvarára gyászmenet vonul be a holón, itt vannak kint, az épület mellett. Fehér lovon kék köpenyes Gondnokok kísérik. Feketeláncosok követik őket hatalmas puskákkal, mögöttük szkiffeken Publius tisztogatásának többi áldozata: az Oroszlánőrség tagjai, a háztartásom, Szenátorok, tisztek a csarnokból, üzletemberek és politikai kalandorok.

A szkiff orrában pedig egyenes háttal Theodora ül.

Szerencsétlen asszony. Mindig olyan keményen bántam vele. Pedig közelebb kellett volna engednem magamhoz. A bizalmatlanság éket vert közénk, és most meg kell halnia. Milyen borzalmas világ ez, mosolygok, ahogy átfut az agyamon.

A Holdcsarnok lépcsőjén Publius áll, mögötte a Vox radikális szárnyának vezetői. Bemocskolt szenátori tógájukat viselik, még rajtuk éktelenkednek a vérfoltok. A gyász jeleként arcuk hamuval van bemázolva.

Milyen színpadias.

A korlátok és katonai kordonok mögött felgyülemlett tömeg kurjongat és fütyül, miközben a menet megtorpan Arész obeliszkje előtt. Tíz méterrel a felszín felett lebeg. Sevro apjának emlékére Victra rendelte el a felállítását. Százméteres törzsén a mozgalom legfontosabb momentumai. Darrow képe, amely hagyományosan mindig északnak fordul, most délre néz. Első feleségének árnyalakja foglalja el a díszhelyet. Lykosi Eo kőbe vésve énekel az akasztófa alatt, amelyen véget ért az élete.

Mindig féltékeny voltam arra a halott lányra. Ismerte az akkori Darrow-t, aki csak szeretni és szeretve lenni vágyott. Engem is szeret Darrow, igazán szeret, olyan szerelemmel, ahogy csak háborúban szeret az ember. De ez a szerelem Arany szerelem, nem Vörös, ami mindent felemészt, önmagát is, amilyenre én soha nem leszek képes. Az agyam mindig jóval a szívem előtt járt. És ennek dacára is úgy érzem, hogy Eo nem szerette annyira, amennyire megérdemelte volna.

Végignézi vajon a Merkúrról az ellenség egyre szorosabbra feszülő szorításából a halálomat?

A menet megállt.

Hogy csinálhatták? Atalantia pénzelte Lilathot? Minden bizonnyal.

A katonák leszállítják a foglyokat, és az Obeliszk tövéhez kísérik őket. Senki sem próbál kitörni. Sokan határozott léptekkel haladnak, van, aki díszlépésben. Theodora a magasba pillant, a Holdcsarnok bronzkupoláján megcsillanó utolsó napsugarat nézi a bekötözött szemű, mérleget tartó Igazság szobra mellett. Bronzvállain galambok trónolnak.

Amikor a bűnösök felsorakoznak az Obeliszk alatt, Publius felolvassa a vádpontokat, amelyekben a birodalom új hatalma, a Népek Bírósága bűnösnek találta Theodorát.

– …összeesküvés gyilkosság elkövetésére, összeesküvés a Szenátust illető, törvényes hatalom kisajátítására, összeesküvés a Köztársaság elárulására…

A tömeg minden vádpontnál fújol. Az átlátszó osztófalakat leengedik az Obeliszkről, Theodorát odavezetik, egy fémhoroghoz erősítik, amely a kőhöz van rögzítve. A Vox alaposan felkészült, lézerrel vájatokat metszettek a kőbe, hogy a folyadék a vájatokon bejusson az osztófalak alá is.

Publius az utolsó vádpontot is felolvasta.

Theodora felszegi az állát, maga elé mered. Nemes asszony a tízezer tonnás kőtömb alatt. Egy asszony, aki harckocsivá nőtte ki magát, pedig Kupidó Csókján nevelkedett, és korán megértette, hogy a kínt csak a szexuális engedelmesség enyhítheti. Nem maradt más választása, mint kitanulni, hogyan okozhat örömet a férfiaknak, akik utána évtizedeken keresztül megalázták, megerőszakolták, és ő a kínokból megdicsőült szűzként emelkedett ki. Úgy döntött, hogy követni fogja az ifjút, aki az egész világ ellen indult háborúba. Nem azért döntött így, mert hitt a győzelmében, hanem mert ő volt az első férfi, aki érte is kész volt harcolni.

Cserébe Theodora is harcolt őérte. A kőtömb lezuhan, a márvány, amely összezúzza, az ő álmának megdicsőült emlékét hirdeti.

Összeszorítom a szemem.

Élete utolsó pillanataiban Darrow-ra gondolt? Vagy inkább a gyerekkori szerelmére? A halál legnagyobb tragédiája, hogy ezt soha senki sem kérdezheti már meg, és a titok a sírba száll.

Theodora halott.

Az Obeliszk a magasba emelkedik, a töve véres. A vájatokban vér csorog, és a tömeg odatolakszik, kendőket és sálakat mártanak meg benne. Azzal integetnek. Servilla au Arcos, Alexandar anyja bosszús megvetéssel méregeti őket. Aztán eltakarítják a maradványokat, és Servillát erősítik a kampóhoz. Kiált valamit, és a kőtömeg lezuhan.

Mit érezhet most Alexandar a Merkúron?

Miután mindenkit kivégeztek, a holoKép eltűnik. Pár pillanattal később a cirkusz bevonul a bíróságra. Publius körül tucatnyi szárnysegéd sürög-forog, újsütetű hatalmukban fürdenek. Micsoda álmokat dédelgethetnek ezek a Voxok? Milyen végtelenül ostobák, hogy azt hiszik, ingyen kapták, ami most az övék. Zan FőImperátor a sleppje élén ballag Publius oldalán.

– Ügynökeid elszalasztották a lehetőséget – szól oda Zan Publiusnak. A Kék undorodó pillantást vet rám, aztán visszafordul a Rézhez. – Én mondtam, hogy ne a saját zsoldosaidat használd, hanem Dunhult.

– Ha nem rettegnél úgy a Marstól, most nem lennénk ilyen kutyaszorítóban.

– A Mars kétharmada Arató testvérének a kezében van – húzza az orrát Zan. – A megmaradt harmadot az Obszidián ribanc vezeti, és szerinted a félelmem oktalan?

– Csakis azért lehet az a senki a Mars vezetője, mert az embereid golyót röpítettek O’Sicyon FőKormányzó fejébe. Ami pedig az Obszidiánokat illeti, tudjuk, hogy arról ki tehet.

Rám pillantanak.

– Bőven van héliumunk, hogy visszafoglaljuk a bányákat – jelenti ki Publius. – A Telemanus-és az Augustus-flotta éppen idetart. Te azzal foglalkozz, Zan, a Mars az én dolgom.

Zan távozása után Publius távolabb zavarja az őröket, és rám néz. A gonosz jelét keresem az arcán. De változatlanul kellemes jelenség. Kicsiny áll és finom arccsontok, csak a hosszú orr kölcsönöz némi jelleget és erélyt a puha összképnek. És az oly sokáig kifejezéstelen, hideg szeme most izgatottan csillog.

– Bocsáss meg, Virginia – kezdi a Megvesztegethetetlen. – Sajnálom, hogy ide fajult a helyzet. Ha a megbeszéltek szerint a gyermekedet leszállították volna nekem, nem kellett volna eddig feszíteni a húrt. Megúszhattad volna a fájdalmakat, de sajnos a változás néha nem túl esztétikus élmény.

Egy olyan „becsületes” férfi, mint a Megvesztegethetetlen maga mellé állíthatta a Gondnokokat, akik Wulfgar halála után igazságot akartak. De a tógákat Lilath mérgezte meg, ő döntette le a kordonokat, hogy a csőcseléket a Szenátusra szabadítsa. Publius nem végrehajtó. Csak azt nem értem, hogy juthatott a tudomására a Táncossal kötött megegyezésünk. Megőrjít ez a kérdés.

– Valaha felnéztem rád, tudod? Őszintén – mosolyog szomorkásan Lilath bábuja. Nekidől a korlátnak. Fogalma sincs róla, hogy bábu. Azt gondolja, ő irányít. És most következik a vérveretes prédikáció.

– Azt gondoltam, te vagy a mi nagy reménységünk. A Bukást követően én is a dicshimnuszodat zengtem. Vitáztam a szélsőségesekkel, a középutas megoldásokért kardoskodtam. Úgy véltem, a Vox hevessége tévedés. Te sem alkottál tökéleteset, közel sem, mégis te voltál a legjobb, akit és amit remélhettünk. „Maradjunk józanok”, érveltem a radikálisok előtt. „Be kell látni, hogy egyetlen nap alatt senki sem teremthet új világot.” Micsoda naivitás, igaz? A politikai vita csak játszadozás volt, mint gyerekek az óvodában. Senki sem tudta, hogyan kell ezt csinálni, hogy mekkorát léphetünk. Nem létezett hagyományunk, nem építkezhettünk a nagy múltra. Nekünk új volt a politika, neked nem. Figyeltem, ahogy rálegyintesz a többségre, csak mert képtelen hangot adni a véleményének. Figyeltem, ahogy halmozod a hatalmat magad körül, miközben csak úgy ömlött a szádon a demokratikus közhelyek áradata. Figyeltem, ahogy fokról fokra visszavezetsz bennünket a régi világba. És felfogtam, hogy nincs középút. Csak a múlt van, és a jövő. A szegények és a gazdagok. Mi és ti. Akkor fogtam fel, hogy az érzékenység csak a bénultság finomkodó elnevezése. Amióta az első majom lerázta a tunyaság jármát, és megfaragta az első kőbaltát, a gyenge az erőset szolgálja. Megtanultunk örülni a lehulló morzsáknak. Hagytuk, hogy a vallással lecsendesítsenek. Könnyű ígéretekkel befogják a szánkat a sok rémség után. Hagytuk, hogy elgyengítsen bennünket a szegénység. Megtanultuk, hogy ha felemeljük a hangunkat, dorgálásra számíthatunk. Azt tanultuk, hogy a tartós változást a lassú, kitartó, civilizált küzdés hozza. A civilizáltság herélt ki bennünket. De mondd csak, Virginia, az Aranyak vajon civilizáltak voltak, amikor a Földet meghódították? Békés tüntetésekkel jutottak előre? Vagy inkább a rémtetteikkel?

Fellengzősen járkál előttem.

– Amennyire békeidőben az erény a népi kormányzás legfőbb tőkéje, úgy forradalom idején az erény és a rettegés az. Az erény rettegés nélkül tehetetlen, ezt az elmúlt tíz esztendő során alaposan megtanulhattam, amíg a „józanság hangját” hallattam. A rettegés pedig erény nélkül maga a gonosz, amint azt az Aranyak kormányzása példázta. Amennyiben én a rettegéshez folyamodom, az csakis a gyors, szigorú és hajlíthatatlan igazságszolgáltatást jelenti. Az erény ölt benne testet, az erény megnyilatkoztatásául szolgál. Tudom, tudom. Úgy véled, egy szörnyeteggel szövetkeztem mindezért – seper le egy hajszálat a tógájáról, miközben halvány fogalma sincs arról, hogy a valóság szálait ugyanaz a szörnyeteg szövi körülötte. – De a gyermeket visszakaptad volna, amint a hatalomról leköszönsz. Te magad ezerszer rosszabbat cselekedtél, amikor a Holdurakkal álltatok össze. Fasiszta rabszolgatartókkal – szegi fel az állát határozott sértettséggel. – Mi ehhez képest az, hogy egy bűnügyi szervezetet használ eszközül az ember? Nem említhetők egy napon. És miután te ráadásul megtetted nekem a szívességet, hogy leszámolj velük, már képben sincsenek. Majdnem az összes létesítményüket megsemmisítetted. Tisztában vagyok vele, hogy megvetsz a kis monológom miatt, de a sok hosszú, hallgatásban és fegyelemben legyűrt év után kikívánkoznak belőlem a szavak. Jó érzés végre hallatni a hangomat. Azért kívántam, hogy lásd a kivégzéseket, mert ma téged is bűnösnek fogunk nyilvánítani, és holnap követed a többieket a halálba. Egyszerű oka van ennek: a technikusaim szerint önmegsemmisítő protokoll van az agyadba építve, tehát… – legyint, mintha mindegy is lenne. – Mielőtt azonban meghalsz, azt akartam, hogy felfogd, én más vagyok. A Szindikátus maradványaival leszámolunk. Mert én nem tűröm a bűnözést. Quicksilver elmenekült a Lunáról, de őt is elfogjuk, és a kémmesteredhez hasonlóan az Obeliszk alatt végzi. Én nem engedem, hogy a gonosztevők megússzák az igazságszolgáltatást és hasznosságuk okán tovább tevékenykedjenek. Én nem szövetkezem velük. Át fogom formálni a világot, Virginia. Olyan lesz, amilyennek lennie kell. Megszűnik minden rang és rangsor. Megszűnnek a gazdasági osztályok és a vagyoni helyzet szerinti különbségtétel. A vagyont büntetni fogjuk. Olyan világot építek, ahol az emberi lény legfontosabb feladata az lesz, hogy a népet szolgálja. Nem lesznek cégbirodalmak. Az egyenlőnél is egyenlőbb kevesek, kivételezett polgárok. Mindenki a közjó nagyságát és becsességét fogja szolgálni. Mert minden ember egyenlőnek születik, és erről az egyenlőségről én örökre gondoskodom – jelenti ki emelkedetten, majd összecsapja a két tenyerét. – Nos, készen állsz a szelídek igazságára?

54

VIRGINIA

A SZELÍDEK IGAZSÁGA

A Népbíróság hat szélsőséges Vox taggal bővül, akik megúszták a nagy tisztogatást. Néhány tucatnyi nézőt is kapunk, a kivételezettek szerény számban részt vehetnek, de nem zajlik nagy nyilvánosság előtt a förtelem. Publius feltehetően szerette volna szoros irányítása alatt tartani az eseményeket, és elejét venni annak, hogy a szövetségeseim megpróbáljanak kiszabadítani. Már ha maradtak egyáltalán. Még a szerotoninfröccs dacára is lüktet bennem a félelem, hogy mi sül ki ebből. Láthatok még ebben az életben valakit, akit szeretek?

Nincs ennél magányosabb gondolat.

A férjemet biztosan nem. És a fiamat sem. Sehol sincs se Kavax, se Sevro, se Niobé, Leanna vagy akár Victra. Csak ezek az őrültek vesznek körül.

Először mindegyik arról hablatyol, hogy micsoda rendkívüli fontosságú ez a nap. Hogy nevetséges bűneim milyen súlyosak, hogy hogyan próbáltam akaratomat az emberiségre kényszeríteni. Azután Publius felolvassa a vádakat. A robotkamera zümmögve közelít rá az arcokra, keresi a legjobb szögeket. Az egyik alig húsz centire lebeg az arcomtól, nem veszek róla tudomást, csak minden akaratomat megfeszítve arra összpontosítok, hogy ne mosolyogjon a szám az agyamat megszálló vegyszerek hatására.

– Azért állsz most a Népbíróság előtt, hogy eldöntsük, bűnös vagy-e a következő vádpontokban: hazaárulás, Táncos O’Faran Szenátor és a népet hűségesen szolgáló több más Szenátortársa elleni gyilkosság, kenőpénzek elfogadása, sikkasztás, választási csalás, kísérlet zsarnokság kiépítésére és szövetkezés a magbéli Aranyak ismert cinkostársával, Daxo au Telemanusszal. Mit felelsz a vádakra?

Rájuk meredek, nehéz a homlokomat ráncolni. Olyan nevetséges ez a pöffeszkedésük, amilyen fontosnak érzik magukat. Hét kanári, aki sasnak képzeli magát. Dehogy kanárik, azok a kismadarak megérzik a felettük köröző halált. Inkább dodógalambok.

– A hallgatás nem ment fel a vádak alól, polgártárs – közli fensőbbséges gondterheltséggel Publius, miközben egy segítő egy pohár vizet tölt neki. Valami megmozdul a pohárban. A robotkamerák döglötten pottyannak a földre. Meghekkelték őket. A csarnok végéből zaj hallatszik.

Valami sikolyféle.

Publius odakiáltja a Gondnokoknak, hogy intézkedjenek. A kéttucatnyi ember fele az ajtóhoz rohan, közben erősítésért kiáltoznak, mintha nem halt volna be a rendszer. Odakintről fegyverzaj támad, majd csend. Publiust figyelem.

– Mi történik, Publius? – kérdi az egyik Vörös Szenátor.

– Sevro az! – sikolt fel egy másik.

De Publius ennél okosabb. És látja, amit én, a poharában úszkáló polipot. A megmaradt Gondnokok pajzsot vonnak az asztal köré és a bejárathoz. Ahogy a mennyezetre pillantok, három áttetsző alakot látok ereszkedni.

A Publiust őrző Gondnokok mellett érnek földet, gyors mozdulattal tépik le a fejeket.

A vér bő árban fröccsen a szellemKöpenyekre, ki is kapcsolják. Három délceg Arany tornyosul előttünk, fekete vértjükbe komplett csontváz van ágyazva.

Ismerem ezeket a vérmocskos arcokat.

Mindannyian a Plútó-Házhoz tartoznak, a testvérem sötétlelkű testvériségének tagjai, még az intézeti évben álltak össze megbonthatatlan szövetségbe. Gyerekkoromban együtt vadásztunk, az Intézetben a testvéremmel együtt lakomázták az emberhúst. Darrow Diadalán mindannyian ott voltak, és ezek szerint túlélték az elzártságban letöltött tíz évet. Csak sápadtabbak és dühödtebbek lettek tőle. De valahogyan kiszabadultak a mélytengeri fogságból, és most röhögve hallgatják a Szenátorok sikoltozását. Az ajtónál felsorakozott Gondnokok rég halottak. Hátraszegem a fejemet, hogy lássam, amint a többi pszichopata is csatlakozik a röhejes kompániánkhoz.

Tizenheten maradtak a régi véres marsi vadakból, akiket a bátyám azért toborzott maga köré, hogy Octaviát kiiktatva megszerezze a világok feletti uralmat. Egyikük sem idősebb nálam, és kacagtató a felismerés, hogy ezek szerint a kudarcuk csak lábjegyzet lesz történetükben.

A Szindikátus Királynője, Lilath érkezik a falka élén.

Lerántja magáról a Vörös maszkot, a parókát, kiveszi a lencsét, amelyet a Fórumon is viselt a mészárlás idején, elveszi egyik társától a fekete vaskoronát, és a fejébe nyomja. A hóna alatt az egyik Gondnok feje, és ahogy elindul felém, a Szenátorok közé hajítja, mint valami labdát. Azok rettegve merednek rá, csak a nevét suttogják egymás közt. Aztán persze akadnak, akik menekülnének.

Lilath megáll mellettem, végigcirógatja a fejemet, keze a halántékomon pihen.

– Nagyon engedetlen voltál, Publius – jelenti ki síri hangon. – Neked adtam azt a széket, és te vadászatot indítasz utánam? Egy jó kutya soha nem tenne ilyet – mondja, és elővesz egy szegecses nyakörvet és pórázt. – Hozzám.

Publius nem moccan. A Vox Szenátorok elképedve merednek rá.

– A Csontlovasokkal szövetkeztél? – kiáltja az egyik Vörös. – Te megbolondultál?

Publius szóhoz sem jut.

– Publius, hozzám! – csattan korbácsként Lilath hangja.

– Te nem Vörös vagy? – mormolja Publius tanácstalanul.

– A Császár jobbkeze hogy lehetne Vörös? – billenti félre Lilath a fejét. – Milyen ocsmány gondolat.

– Távozz, rabszolgatartó! – kiált rá egy Kék. – Szabad férfiak és szabad nők vagyunk. Már nem hordjuk a láncaitokat. Inkább meghalunk, mint…

Lilath mozdulatát szemmel követni képtelenség. Az egyik pillanatban még mellettem áll, a következőben hanyatt döntötte a Kék nőt, és egy fejszével marcangolja a fejét. Amikor már csak véres massza maradt belőle, hátralép, és ismét a magasba emeli a nyakörvet. Int.

– Publius, hozzám!

Publius habozik, és megesik rajta a szívem. Micsoda mesebeli álomként kezdődhetett, amikor Lilath megkereste az ajánlatával. Hogy áll a szolgálatára. És ahogy közeledett a beteljesedés, és egyre rövidült a várakozás… Még egy év. Még egy hónap. Egy hét. Egy nap. Végül eljött a pillanat, hatalmat kapott.

És akkor ez.

Bárkinek a lelkét megkísértené.

Az övé összeroppan. Térdre ereszkedik, úgy odakúszik Lilathhoz. A nő felcsatolja rá a nyakörvet, finoman, majd gyöngéden megcirógatja az arcát.

– Jó kutya leszel, ugye? – néz bele közelről a szemébe. – Az leszel?

– Igen – sunyja le a fejét.

– Igen mi?

– Igen… domina.

Lilath újabb nyakörveket vesz elő, egyet-egyet minden Szenátornak a Népbíróság székein. Az emberei térdre kényszerítik őket, hogy felcsatolják rájuk. Ketten tiltakoznak, azokkal szó nélkül végeznek. Miután a megmaradtak nyakára is felkerült a felszerelés, Lilath a mögöttem található ajtó irányába fordul, és meghajtja a fejét.

– Császárom, rabszolgáid várják a parancsodat.

A hátam mögött aprócska kezek csattannak össze, a Csontlovasok szerelmesen hajtanak térdet. Még Lilath is.

– Szép munka, Királynőm. Szép munka, barátaim.

Ez a hang…

A kiejtés lunai, de a zsigerileg is végzetesen ismerős.

A rémület minden racionális érvet elhomályosít. Aprócska léptek indulnak el mögülem, megkerülnek. Az Iszonyat tízéves gyermek arcát viseli. A haja szőke. Az arca keskeny. A szeme mint egy hüllőé, hideg kíváncsiság ül benne. A rabszolgasorba taszított Vox-tagok előtt áll meg, a kezében egyszerű kis tányérkák.

– Ismerem ezt az érzést – szólal meg negédesen az Iszonyat. – Egy regényre emlékeztet, a régi Oroszországban játszódik, és egy cipészről szól. Ez most az a bizonyos pillanat, igaz? Amikor négykézláb lihegtek, a fejeteket lesunyjátok, és a palástként a szívetekre vont jelentőségetek tudata a semmibe vész. Önnön fontosságotok a saját súlya alatt roppan össze, és ti kénytelenek vagytok szembenézni igazi valótokkal. Hogy mik is vagytok. Nem gyengék, mert a gyenge legalább azzal a tragikusan romantikus mítosszal védekezhet, hogy csak áldozat. Nem is átlagosak, hiszen a magatok kezdetleges módján eszesek vagytok mind. Ahhoz épp eléggé, hogy az emberi hús tengere fölé emelkedjetek, és megértsétek, milyen jelentéktelenek is vagytok igazából – érinti meg az Iszonyat Publius fejét. – De mind különlegesek szeretnénk lenni. Milyen fájdalmas lehet ráébredni, hogy nem vagytok azok.

Azzal a gyermeki alak a Kékhez lép, akit Lilath az előbb vágott le, nagyot markol az agyvelejéből, és elosztja a tányérkákon. Mindegyik Vox tag elé letesz egyet. Lilath térdre hullik, és egy kis dobozkát vesz elő. A dobozból az Iszonyat egy antik beretvát húz ki.

Silenius Kardját.

Nagyot csattint az ostorral.

– A természetes rend helyreállt – közli a Vox Szenátorokkal.

– Hic sunt leones! – harsogják az emberei.

– Augustus fia mostantól a Köztársaság ura. De micsoda világ az, ahol csak oroszlánok vannak? Tegyétek, amit parancsolok, és gazdaggá, hatalmassá teszlek benneteket. A Császár Rabszolgakirályai lesztek – szegezi rájuk Silenius Kardját. – Faljatok.

Publius kezd elsőként enni. Az Iszonyat egy ideig nézi, ahogy zokogva nyelik az agyvelőt, majd testvéri szeretettel felém fordul: – Szervusz, nővérem. Mily öröm végre megismerni téged.

55

VIRGINIA

A FARKAS ÉS AZ ANYA

– Úgy tűnik, mégis csak tudnak térdelni a Vonítók – mereng Lilath.

Egy rémálomba csöppentem.

Testvérem klónja a Hajnaltrón előtt áll, keze úgy cirógatja a csiszolt karfát, mintha rázna. Publius, nyakában nyakörvvel ül a padlón, maga elé mered. Mellette Gorgó, az aranyfogú Obszidián verőember, mélységes tisztelettel figyeli a klónt.

Sevro, Kavics és Bohóc térdepel mellettem a Hajnaltrón előtt. Kiverték belőlük a lelket, kicsit sem nyújtanak szebb látványt nálam a tömeglincselés után. Egyikünk sem épületes látvány, az már biztos. Még mindig maroknyi foltok éktelenkednek a hajamban. A karomon rosszul beforrt sebek.

– Te förtelmes torzszülött – sziszegi Sevro Lilathnak a szétroncsolt szájával. – Hogy a pokolban rontod még mindig itt a levegőt? – majd a klónra bámul. – Ez meg mi az elbaszott faszság?

Lilath lustán mosolyog rá a klón trónja mellől. A Mélysírban kissé meghibbant Csontlovasok a Gondnokok hulláival aggatják tele a csarnokot.

– Mi a halál ez, Musztáng? – kérdi Sevro. – Ki a fene ez a gombszemű rágcsáló?

– A bátyám klónja – felelem, mert a tüskét ugyan nem távolították el, de valahogy már nem gátolja a beszédközpontomat, és a szerotoninszintem is visszatért a normális szintre. Csak a lábaim bénultak, de az szinte fel sem tűnik.

– A Sakál? – suttogja Kavics.

– Nagy szart – közli Sevro. – Jó nagy szart – próbál meg felállni, de az egyik Csontlovas talppal hasba rúgja, és levegő után kapkodva nyúlik el a földön. Gorgó a biztonság kedvéért mellésétál, és alaposan megrugdalja ő is. Aztán visszatér a klónhoz. – Hogy a…

– A Császár a legfőbb stratéga – jelenti ki fenségesen Lilath. – Ő mindent lát.

– Ő mindent lát – visszhangozza Gorgó.

– Nem lehettem benne bizonyos, hogy Octaviától meg tudom szerezni az uralkodói hatalmat – magyarázza az Iszonyat még mindig a trón mellől –, ezért utasításokat hagytam hátra, és a DNS-em, a drága Lilathnak arra az esetre, ha erőfeszítéseim esetleg az életemet követelnék. Önmagamnak is hagytam jegyzeteket és utasításokat. Az ember soha nem lehet elég alapos – kerüli meg lassú léptekkel a trónust. Alig látszik ki a háttámla mögül. – Miután Lilath felépült sebeiből, a Földre hajózott, felkereste a mesterfaragó Zanzibárt, és azzal, hogy saját méhében hordott ki engem, hűségéről végső tanúbizonyságot adott.

Sevro szó szerint a földre okádik, folyik az epe a szájából a kőre.

– Csak úgy érezhetted magadban a Sakált, hogy kiszartad magadból a klónját, te szerencsétlen?

Lilath ráveti magát, nem sokon múlik, hogy megmártsa Sevro fejében a fejszéjét.

Az Iszonyat a nevét kiáltja, és a nő szabályosan beledermed a mozdulatba. Ahogy a klónra néz, abban a szenvedélyben az anyai hévnek nyoma sincs. Nem is csinál belőle titkot, láthatja mindenki, de a Csontlovasokat nyilvánvalóan nem zavarja. Azok csak azzal törődnek, hogy végre megint a vértjükben lehetnek. Örömük tisztára gyermeki boldogság.

– Ilyen torz ocsmányságot se hallottam még – morogja Bohóc.

– Megint beelesdéztél bennünket? – pislog rá Kavics. – Tudod, mennyire rühellem az LSD-t.

– A tiszta és észszerű klónozásnál ezerszer betegesebb és perverzebb gondolat, hogy egy olyan nemes lény, mint Victra egy ilyen korcsot választott társául – jelenti ki a klón. Lilath keserűen meresztgeti a szemét a Julii említésére. Victra húga, Antonia volt halála előtt a bátyám szeretője. És nagyon nem hasonlított Lilathra. – De ez a megelőző életemből származó véleményem volt csupán. Ebben az életben igazán kevéssé érdekelsz te meg a korcs ivadékaid. Leszámítva persze a gének romlását.

– A kicsinyeim kiskanállal fogják bekanalazni a szívedet – sziszegi Sevro.

– Jaj, ugyan, Sevro. Mi haszna lenne felidegesítened? – dobol apró ujjaival az állán. – Ezt a Köztársaságot figyelve megtanulhattam valamit. Az emberek csakis akkor engedelmeskednek, ha az engedetlenségüknek ára van. Tehát. Ha legközelebb megfenyegetsz, Sevro, akkor megtanítalak rá, hogy annak mi az ára. És meglátjuk, próbálkozol-e még. Príma?

– Ne beszélj velem úgy, mintha ismernénk egymást. Én nem ismerlek. Te kis… rém. Nem is vagy igazi ember. Csak egy utóérzés. Hogy nem hányod össze magadat, Musztáng?

Nem tudok felelni, képtelen vagyok rendezni a gondolataimat. Daxo, Táncos, Theodora. Mind meghaltak. És vajon ki még? Holiday is? Darrow anyja? Kavax is? Kinek az élete szárad még förtelmes vérvonalamon?

Daxo volt a legjobb barátom.

És ez… ez ölte meg?

Darabokra hullok. Ha ez a lény a kezei közé kaparintja Paxot…

Jupiternek hála Victráért. Ő vigyáz rá. És Electrára.

– Hallasz, Musztáng? – próbálkozik Sevro.

– A neve Virginia – közli vele a klón. – Ereiben ugyanaz a vér csordogál, mint bennem. Adrius vagyok és több is, mint Adrius. Bizonyos szempontból kevesebb, de még inkább több. Sokat tanultam első életemből, tanulmányoztam az Intézet archív felvételeit, az ellenségeim életét.

Azzal felül a Hajnaltrónra.

– A Köztársaságotokat darabokra cincálni olyan egyszerű volt, hogy még egy gyermek is képes lenne rá – mosolyog. – Nyilvánosan persze nem uralkodhatom. Idővel talán. De addig a szocialista kutyáim megteszik helyettem – cirógatja meg Publius fejét, mire a megalázott Szenátor teste összerándul. – Eredetileg az volt a kívánságom, hogy Pax legyen az én Átjáróm, de Sefi beleköpött a levesembe, és Atlas kötötte az ebet a karóhoz. Lilath nem cselekedhetett.

– A Rettegés Lovagja soha nem állna össze veled – találom meg végre a hangomat. – Atomot dobtál a Lunára.

– Természetesen fogalma sincs a létezésemről. Hogy mindez az én tervem volt, az én madaraim daloltak olyan csodásan a Vörös Galambok Napján.

Int a magasba, az ablakok felé, ahol egy pakelbel énekel. Akkor is ilyen madárka énekelt, amikor Táncossal találkoztunk, és jutottunk végül szövetségre. És a kertekben is mindenütt ott röpdöstek a pakelbelmadarak, ahol megannyi tárgyalást lefolytattam sok-sok emberrel. De amikor Szophoklész tucatjával kapkodta el őket, bőven alkalmunk nyílt látni a hardverüket, és nem volt bennük semmi gyanús. Ennél sokkal kifinomultabb lehet a módszere.

– Atlas és Atalantia csak a végén került a képbe – fejtegeti tovább elégedetten a klón. – Ugyanis Electrát Julia au Bellonának óhajtottuk volna eladni. Hogy mindenki rendezhesse a régi adósságait, tudjátok, hogy megy ez – mosolyog Lilathra, aki láthatóan jobban érzi magát, hogy végre lekerült róla a Vörös álca, és megint a Csontlovas-vértjében feszíthet. – Azok az ostobák azt gondolják, hogy van a Lunán egy bábjuk. A Vörös Királynő. Milyen sekélyes színjáték – dobol a klón az ajkain. Tisztára olyan, mint Adrius, minden mozdulata, még az arcrángásai is. Csak talán az emlékei nem pontosak.

– Meg foglak ölni, ha már legutóbb nem volt rá lehetőségem – közli vele Sevro. – És lassú halálod lesz.

– Megmondtam, hogy a következő fenyegetőzésnek ára lesz – méri végig közömbösen a klón. – Csakis magadat okolhatod. Gorgó, kérlek, hozd a farkast és a foglyokat.

Az Obszidián egy oldalajtó mögött tűnik el.

Egy pillanatra rá kitárul a csarnok végében a hatalmas Nap Kapu, és a szindikátusi verőemberek egy gigantikus, vonító farkas vasszobrát tolják be szállítószkiffen. Mögöttünk puffan a kövezeten. És meghalljuk a belsejéből a dobolást, mintha valaki belülről püfölné a vasat. Egy hang szól ki belőle.

– Min-Min? – suttogja mellettem Kavics.

– Ne. Ne. Ne. Ne. Ne. Ne – mormolja Bohóc.

Sevro egytelen hang nélkül nézi, ahogy a vas izzani kezd. A szobor egyre hangosabban kong, ahogy a belsejébe zárt Vonítók próbálnának szabadulni belőle. Füst gomolyog a farkas orrlikain, aztán a benne szorultak üvölteni kezdenek. És ahogy elolvadnak a farkas gyomrában, halálüvöltésük vonításként tör elő a vasfarkas torkából.

Amikor az égő hússzag megtölti a csarnokot, és a kiáltások megszűnnek, a klón megszólal:

– Tanultál a leckéből, Sevro? – kérdi, de Sevro nem felel. A szelleme elhagyta a testét, ahogy Bohóc és Kavics is önmagán kívül van. Csak merednek maguk elé üveges tekintettel, a hátuk görnyedt, megrendültek. – Remélem, mert remek terveim vannak a számodra. A nővérem kiokoskodta, hogyan lehet a tudattal játszadozni, és kedvem támadt a tiéddel kísérletezni. És amikor majd legközelebb találkozol a feleségeddel és a lányaiddal, meg sem ismered majd őket. Úgy foglak megfosztani mindentől, amire vágysz, ahogy te és a falkád megfosztott engem mindattól, amire én vágytam – simogatja a trónus karfáját. – És akkor egálban leszünk.

Soha nem láttam még Sevrót így rettegni. Rám pillant, pontosan tudja, hogy érti a klón, amit mondott, hiszen együtt tettük meg ugyanezt a Kezek Hercegével. A kezei úgy reszketnek, mintha áramot vezettek volna bele. A lányai a mindene. Állati üvöltéssel veti magát Adriusra, épp Lilath keze ügyében. A nő lecsapja. Sevro felkel, Lilath pedig a fejszéje markolatával vágja fejbe. Megint feláll, mindenéből ömlik a vér. Egy másik Csontlovas lerúgja a veséjét. Most egy kicsit tovább tart, hogy újra feltápászkodjon, de újra meg újra megteszi megint, és csak halad előre a klón felé, míg végül Lilath kétlépésnyire tőle fejbe rúgja.

Sevro ernyedten omlik a földre.

Nem tehetek semmit.

A magabiztosságom és a híres nagy eszem dermedten áll ezelőtt. Kívül és belül is lebénítottt a rémület.

– Végezz velünk, és legyen végre vége ennek a műsornak – csattan a hangom. A klón kifejezéstelenül pillant rám, miközben a Csontlovasok kicipelik Sevro ernyedt testét. – Nem vagy Adrius, csak azt a szerepet játszod, amire ez betanított – mutat az ujjam Lilathra.

A klón lelép a trónusról, és elébem sétál. Két kezébe fogja arcomat.

– A véred az én vérem is. A nővérem vagy, Virginia, az egyetlen rokonom. Hogy ölhetnélek meg? – túr bele a hajamba. – Te vagy a családom. Túl sokáig cipeltél férgeket és bolondokat a hátadon. Megérdemelsz egy második esélyt – mondja, a háta mögött Lilath keservesen szívja a fogát. – Megérdemled, hogy uralkodj a birkák felett.

56

VIRGINIA

LABIRINTUS KÖZÉPPONT NÉLKÜL

Sakálok lakomáján vagyok díszvendég. A bátyám kreatúráit már a régi időben sem lehetett az épelméjűség vádjával illetni, és a hosszú elzártság, a hatalomínség végképp kivetkőztette őket emberi elméjükből. A visszakapott hatalom zamata megmámorosítja őket gonoszságukban. Ahogy lemegy a nap, a Napcsarnokban elszabadul a tobzódó téboly. Niobé flottája időközben a Luna légteréhez ért, a Házam, a Telemanusok, az Arcosok és a Köztársaság majdnem minden kisebb Arany Háza felvonultatja erejét a Köztársaság ellen. A Vox flottája felveszi a védalakulatot, hogy ne tudják bevenni a holdat. A terem felett az égbolton lassan kibontakozik az űrcsata.

A Köztársaság önmagát zabálja fel, míg a Csontlovasok mulatoznak.

Báb Légiók és a Citadella magas falai mögé húzódva rászabadulnak a narkotikumok sárga és zöld halmaira. Kifosztják a férjem whiskey-készletét, a pincékből kiürítik a családom hordóit, nyelik a finomabbnál finomabb borokat. A szindikátusi szolgák Rózsaszíneket és a Vox ellenségeivel megrakott börtönök foglyait hordják elébük, hogy beteges étvágyukat csillapítsák. Vannak olyan szerencsétlenek, akiket vívópárnának használnak, másokat meztelenül uszítanak egymásnak, hogy gladiátorokként életre-halálra szóló küzdelmet vívjanak, míg holtan össze nem esnek. A padlót véres hullák borítják, a szolgák alig győzik kihordani a tetemeket. Amikor Britannia ag Krieg Szenátort cipelik be, már nézni sem bírom. Egy fegyvertelen, részeg Csontlovassal kerül szembe, esélye sincs. Már nem hatalmas Szenátor, nem gazdag vállalkozó, csak egy alantasabb faj tagja a szemükben. Hallom, ahogy a hullája nedves szivacsként csapódik a kőhöz.

Láttam már mindent, amit ez a világ produkálhat, nem a barbarizmus dühít fel. Hanem a sekélyessége. Hogy nincs semmiféle ügy, ami mögé ezek az új hódítók felsorakoznának. Sem a vallás, sem a becsület tévképzete nem lebeg a szemük előtt, csakis a bosszú és a hatalmaskodás hajtja őket, ami nem nyilvánulhat meg egyébben, mint ellenségeik kíméletlen megsemmisítésében. Az elmúlt tíz évet én a folyamatos megpróbáltatások, kudarcok és győzelmek sorozataként éltem meg. De ezek a vadak a Mélysírban beledermedtek az időbe, nem fejlődtek, nem változtak. Most is a múltban akarnak létezni. Abban az illanó fiatalságban, amikor még maga Octavia is tartott az Intézet megveszekedett Plútó-Házától. Épp csak elmúltak húszévesek, és a lábuk előtt hevert a világ. És most nagy megrészegültségükben fel sem tűnik nekik, hogy az az idő már a múltnak is a múltja csupán. Vagy talán ezért a nagy mámor. Talán a lelkük mélyén sejtik, hogy nekik már nincs hová, hogy természetük szerint kárhozatra ítéltettek, és ki akarják élvezni a pillanatot, amíg még lesüt rájuk a nap.

Meddig tarthat ki ez a torz tréfa?

Elhallgattam már jóval azután is, hogy megemésztettem az első megrázkódtatást. Elcsendesedtem, és figyeltem. Nagyon sokat tanultam. Az igazi bátyám utálta a Csontlovasokat. Megvetette, a hátuk mögött kigúnyolta őket. Csakhogy a legjobb katonák sokszor a legsekélyesebbek, akiknek a jó hadvezér képes célt adni. A klónja azonban nem viszolyog a harcosaitól, hiszen olyan nő nevelte fel, aki egyformán imádta és tisztelte a Sakált és a Csontlovasokat. Akinek a szemében a kettő elválaszthatatlanul ugyanazt jelentette. Milyen csalódás lehetett a torzszülött számára a sok legenda, amelyeket az anyatejjel szívott magába és amelyeken nevelkedett.

A balján ülök, a második díszhelyen. Lilath velünk átellenben falja a kolibritojásait, úgy eszik, mint valami pelikán, a fejét leszegi, szemét felfelé mereszti, és szürcsölve szippantja magába a táplálékot.

A pillantása óraműpontossággal villan folyton a klónra, hogy megbizonyosodjon, minden rendben van vele, nem szenved hiányt semmiben. Amikor egy nyíllal átlőtt Rózsaszín sikolyára megáll a kezében a kargép felett az érintőceruza, Lilath felkapja a fejét. Már-már groteszk látvány, ahogy ez a halott lelkű gyilkos a pillanat villanása alatt elfúló seggnyalóba fordul:

– Mi az, Császárom? Megvan mindened, amire vágysz?

Lilath szerette a bátyámat, ezt mindig is tudtam. De a szerelme mostanra eltorzult. Régebben a szeretője akart volna lenni, csakhogy a bátyám a szemrevaló rémbanyákat kedvelte, és Lilath nem gyönyörködteti a szemet. Esélye sem lehetett nála Antonia mellett. Ezért megszülte a klónját, és úgy érzem, kevéssé vagyok járatos a pszichológiában, hogy ezt valaha kibogozhassam.

Azt azonban látom, hogy a klón megérti az érzelmeit.

És ki is használja a sebezhetőségét.

Felpillantok az égre, a csatarendbe állt flottákra.

A klón közben Lilath kérésére megmutatja az egyszerű, háromdimenziós rejtvényt, amit a kargépén szerkesztett:

– Meg tudod fejteni? – kérdi tőle.

A nő kihúzza magát, és a kargépre mered. A csillogás lassan megfakul tekintetében, ráébred, hogy ő még csak azt sem fogja fel, mi ebben a rejtvény. Mit kellene megfejtenie? A klón rám néz, hogy együtt kacagjuk ki. Soha nem hittem volna, hogy Lilathot valaha szégyenkezni láthatom.

Egyre gyengül a befolyása. Ráadásul Pax és Electra elrablásával kudarcot vallott, az nagy csalódás lehetett a klónnak. És most már retteghet, hogy elveszem tőle. Közben a klón is aggódik, hogy a Csontlovasaihoz hasonlóan én is csalódást okozok majd neki. Milyen régóta kihasználhatják már. Legalább négy vagy öt éve élősködnek az eszén. Mert eleinte mindent Lilath csinált, nyilván. De most már nem sokáig lesz rá szüksége az Iszonyatnak. Ahogy a Csontlovasokra sem, hiszen itt van neki egy egész Birodalom a Légióival és a Vox bábjaival, akik mostantól azt teszik, amit csak akar. Lilath agyában is bizonyára ez jár. És nyilván fél. A klónt pedig idegesíti, hogy még mindig ennyire kicsi a teste.

Pontosan tudom, hová verhetem be az éket.

– Ha mindene meglenne, amire szüksége van, már rég tisztára törölt tábla lennék, nem igaz, Lilath?

A nő hallgat. A klón feszülten figyeli, ahogy magam felé fordítom a kargép kijelzőjét, és pillanatok alatt megoldom a rejtvényt, két újabb sokszöget adok hozzá, és már passzolom is vissza neki. Egy pillanatig tanulmányozza, majd elmosolyodik, felderíti az újdonság, elégedetten csavar még egyet a talányon egy újabb dimenzióval, és tolja elém, hogy megfejtsem. Vagy harminc percen át tart a partink, miközben a fejünk felett kibontakozik az ütközet.

Bizarr érzés éledezik bennem, miközben egy pillanatra félreteszi a táblánkat, és egy másik kargépen kiigazítja a haditervét. Odafenn a hajók pár percnyi késéssel az utasítását követve úsznak tovább.

A rejtvényparti furcsa volt. Meg sem próbált legyőzni. Sőt, valójában meglepte és szórakoztatta, hogy meg tudom fejteni a talányait. És mikor hozzászokott az ámulathoz, már csak élvezte a játékot. De a harmadik rejtvény körül bennem is felébredt ugyanaz az érzés. Gyerekkorunkban az ujjaimat adtam volna azért, hogy az ikertestvérem ilyen őszinte élvezettel játsszon velem, hogy így sóhajtozzon és sikongasson a gyönyörűségtől. Egész életemben abban a hitben éltem, hogy a testvérem sérülten született. De nem. Valószínűbb, hogy a nem megfelelő apától született.

– Emlékszel a régi rejtvényeinkre? – teszem próbára a klónt, ahogy azt lesi, két rombolója hogy harapdálja a Telemanus-flotta bal szárnyát. Bosszúsan ráncolja a homlokát, amiért azok visszaverik az ostromot.

– Tudom, hogy voltak – feleli, miközben új parancsokat pötyög a kargépbe. – Itt is, ott is mutatott rá jel.

Mosolyogva sandítok Lilathra. A rejtvények határozták meg a kapcsolatunkat. Fogalmam sincs, az évek során hányat rajzolt nekem, de azt pontosan tudom, hogy mennyit őriztem meg belőlük. Egymás után fejtettem meg mindet, és ő mosolyogva gratulált hozzá, de néha kilestem, ahogy később a fejét veri a falba, a bőrét csipkedi bosszúságában, és ingerülten üvöltözik önmagával: „Ostoba, ostoba, ostoba!”

Ha valóban ez lett volna a B terve az Octavia elleni lázadásban, akkor nyilvánvalóan ellátta volna a jövendő klónt a rejtvényekre vonatkozó minden információval, hogy teljes bizonyossággal önmagává váljon. A rejtvények ugyanis kulcsfontosságú elemei voltak a kettőnk közötti versengésnek, amely a személyiségét formálta. És ha meghagyott volna erről minden lehetséges információt a későbbi, új önmagának, akkor nem lepte volna meg, hogy olyan szépen meg tudok fejteni mindent. A meglepettségének a ténye mutatta meg a gyenge láncszemet, amit kerestem. Felpillantok a flottákra, látom, amint az Iszonyat csapdába csal egy Telemanus-korvettet, és amilyen gyorsan csak merem, igyekszem kihasználni az imént felfedezett gyengeségét.

– Meglep, hogy ilyen örömödet lelted abban, hogy képes vagyok megfejteni ezeket – jegyzem meg.

– Miért?

– Régebben nagyon feldühített.

– Tényleg? – mered rám.

– Nem emlékszel? Volt, hogy fájdalmat okoztál magadnak és ostobának nevezted magad, amiért nem tudtál túljárni az eszemen.

– De előfordult, hogy sikerült? Akadt olyan, hogy nem tudtad megoldani, amit kitaláltam?

– Nem.

Egy pillanatra eltűnődik ezen, majd Lilathra pillant. Lehetséges volna, hogy átszerkesztette az információk egy részét, amit Adrius ráhagyott? Ahogy a klón arckifejezését elnézem, nem most először merült fel benne a kétely.

– Hazudik – tiltakozik Lilath, aki érzi a veszélyt, átlátja, hogy éket verek kettejük közé, de fogalma sincs, hogy ellensúlyozhatná. Neki a gyilkolás az erőssége. – Te vagy a legcsillogóbb elme az egész Naprendszerben.

Aha, meg is van a különbség. Ezt a klónt úgy nevelték, hogy istennek higgye magát. A testvéremet ütötték-verték, nemegyszer kitették a sziklára, hogy jöjjön érte a sötét halál. Ő megdolgozott a győzelmeiért. Ez úgy érzi, hivatott rá.

– Lilathért teszed? – kérdem tőle. – Vagy Adriusért?

– Adrius vagyok.

– Az akarsz lenni?

A fejét oldalra biccentve fürkészi az arcomat, miközben a marsi flotta visszavonulót fúj, hogy két újabb korvettveszteség után új stratégiát dolgozzanak ki.

– Ne hagyd, hogy mérget csepegtessen a füledbe, Császárom. Mindig szörnyetegnek tartott téged – figyelmezteti Lilath. Aztán nekem esik: – Elárultad őt a rabszolgáknak. Cserben hagytad a saját testvéredet. Saját kezűleg akasztottad fel. Pedig az egész világnak imádnia kellett volna őt. De te egyszerűen csak átléptél felette. Gyűlölted, szörnyetegnek nevezted.

– Ha gyűlöltem, akkor miért rántottam meg a lábát? – kérdezem. – Ha nem szerettem, akkor miért tartottam meg a rejtvényeit?

Lilath megmerevedik. Na, ezt a falatot rágd meg, ribanc. A klón támadásba lendül, előrehajol. Sejtettem én, hogy a néhai Adrius életének relikviáit vallásos áhítattal kutatja fel és őrzi meg. A Csontlovasok szó szerint veszik a klón felgerjedő gonosz hullámait, mind felhagy az éppen űzött kedvtelésével, és figyelni kezd.

Istenek, egyetlen legyintéssel ketté tudnák törni, és mégis rettegnek tőle. És még ennél is többről van szó. Tisztelik és imádják. A lényük része. Ez meg sem fordult a fejemben, azt hittem, hogy csak Lilath ennyire elvakult. Lehet, hogy a bátyám azt ígérte nekik, ha veszítenek, ő tíz év múlva kiszabadítja őket? Csak a vezetőjük lenne? Vagy a prófétájuk?

– Hol vannak azok a rejtvények? – kérdi a klón.

– Az irodámban.

– A Marson?

– Itt.

A klón rezzenéstelenül ül.

– Nem azt mondtam, Lilath, hogy a nővérem irodájához egy ujjal se nyúljatok? – Lilath nyel egyet. A klón választ vár. És vár. A Csontlovasok vigyorogva lesik, ahogy egy tízéves elfenekeli a Luna talán legkeményebb asszonyát. És ő hagyja. Mind szívesen lépnének a helyébe, mindegyik a második helyre áhítozik. Ez hát a falka dinamikája. – Válaszolj a kérdésre, Lilath.

– Azt mondtad.

– És miért nem engedelmeskedtél? – hajol felé a klón. – Te tervezted meg a Vörös Galambok Napját? Te vetetted be a Fehér Céheket, hogy kirobbanthasd a háborút? – ez meg mit jelenthet? – Te csak eszköz vagy, Lilath. Egy tompa eszköz. Ezzel tisztában is vagy. Tisztelettel bánok veled, és te bele merészelsz avatkozni a terveimbe?

– Azt gondoltam, hogy csak elvonnák a figyelmedet, uram.

– A saját érdekedben remélem, hogy nem semmisítettétek meg őket.

– Nem – tiltakozik sietve –, hiszen a te műved mind.

– Hol vannak? – kérdem reménykedve, hogy jó úton haladok.

A klón feláll.

– Hallottad a nővéremet, Lilath. Talán nem a szövetségesünk, de nálad nemesebb vér. Felelj a neki járó tisztelettel.

– A lakosztályomban – néz rám a nő szánalmas gyűlölettel.

A klón undorodva húzza el a száját, mintha azon kapta volna, hogy a szennyesében turkál, és a fehérneműit szagolgatja.

– Szállíttasd vissza az eredeti helyükre őket. Máris látni kívánom mind.

– De a csata…

A klón felpillant a Telemanus-flottára: egyelőre mozdulatlanságba dermedtek, nem indulnak meg a hold felé.

– Nem szomjaznak vérre. A zavaróinkat próbálják feltörni, hogy a néphez szólhassanak. Bőven van időnk.

A klón az irodámban ácsorog a rejtvények előtt, amelyeket Lilath korábban a saját holmijai közé vitetett, hogy elrakja őket magának. Öt perce mélyen hallgat, egyetlen szó sem jött ki a száján. Kissé meglep, hogy Lilath rátalált a válaszfal mögötti rejtekszobára. Mindazonáltal úgy tűnik, a titkos átjáróm legalább titkos maradt.

– Hagyod, hogy ez az alantas vér így bámuljon bennünket? – kérdem a klóntól. – Olyan, mint egy féltékeny keselyű.

– Hagyj minket magunkra – suttogja ő.

Lilath jeges tekintete felém villan.

– Császárom… nem lenne bölcs gondolat.

Lehuppanok egy fotelba a könyvekkel borított dohányzóasztalnál. Egy vázában éjliliom hajladozik.

– Bénítsd le a lábaimat, ha annyira félsz – javaslom.

A klón gyanakodva fürkészi mellettem az asztalt.

– Voltak önvédelmi szerkezetek az asztalban, Császárom, de mindet semlegesítettük– jelenti Lilath.

– Az étkezőasztalban is?

– Azokat is hatástalanítottuk.

A klón végigmutogatja a székeket és a polcokat, a vázákat, bennük a virágokkal, amelyeknek nagy része mérgező. Én csak ülök a fotelben, és hagyom, hogy a pszichoTüskével lebénítsa a lábaim.

– Na, hát nem olyan komplikált ez – mondom.

– Ha megöl, azzal megöli Sevrót és a többieket – pillant a klón Lilathra. – Ha kész megfizetni ezt az árat, hát megérdemelte.

Lilath gondterhelten meghajol előtte, és két kijózanodott Csontlovas kísérőnkkel együtt kihátrál a szobából. A klón újra a rejtvények felé fordítja figyelmét. Reménykedtem, hogy nem kell a bénítást is bevetnem, de az élet nem egyszerű.

– Tudom, hogy játszol – szól a klón, miután bezárul az ajtó. – De nem hibáztatlak. Az egész tulajdonképpen játéknak indult. Négy évvel ezelőtt kezdődött, amikor meghallottam az első felvételt, amit magamnak készítettem. Lilathnak pontos forgatókönyvet kellett követnie, megkapta a pszichológiai profilt, hogy milyen Szenátort válasszon ki bábjául. Publius tökéletesen megfelelt az elképzeléseimnek. Tény, hogy Lilath önerőből vette át a hatalmat a Szindikátus felett, de sajnos az alvilágot váratlanul érte a vérszomja és az erőszak. Talán a leghatékonyabb katona, aki valaha létezett. Ezt mindkét énem állítja. De egyszerre csak egy dologra képes koncentrálni.

A rejtvények előtt sétálgat, egészen közel megy az éjliliomokkal teli vázához. Rég nem kaptak vizet, lekókadtak már, sok el is száradt.

– Először csak meseként adagolta be. Aztán megoldandó problémaként tálalta. Mindig más változóval, más bandát kellett a kedvéért kiirtani, más terméket eladni. Jobban szerettem, amikor csak a mese volt, mert azokban én lehettem a hős. Vagy Adrius – horgonyoz le egy labirintus előtt. – Pedig nem vagyunk hősök, és tudom is, hogy miért. Egészen kicsi koromban Lilath elvitt a Földön egy mészárszékre. Ott láttam, hogyan ölik le a marhákat, és hogyan készítenek belőlük ételt. Nekünk, embereknek. Mondd csak, mi a különbség a marhák és az emberek között? A marhák is álmodnak. A marhák is kötődnek a családjukhoz és a barátaikhoz. Ha azt válaszolod, hogy az ember értelmesebb, akkor arra felelj, hogy miért ne vághatnám le a marhákhoz hasonlóan az ostobákat, akiknek nem sokkal van több eszük a marháknál. Vagy ha azt állítod, hogy az embernek kifinomultabbak az érzelmei, azért érdemelnek többet a marháknál, akkor kérlek, döfj kést egy ember és egy marha nyakába, és meglátod, mennyire hasonlóan reagálnak.

Miközben beszél, én a virágokat nézem, olyat keres a tekintetem, ami még nem száradt el.

– Ez hamis egyenlőségtevés – mondom. – A logikai csúsztatás nem méltó hozzád.

– Te is tudod, hogy igazam van – feleli. Épp időben talál vissza hozzá a tekintetem a virágokról. – A lelked mélyén. Egyedül ez fontos. Hogy veled beszélhetek, mert te megértesz. Ezt kifejezetten megígértettem a Csontlovasokkal. Kár, hogy ilyen… torzlelkű majmok. Lilath elbeszélései alapján pedig azt gondolná az ember, hogy égi angyalok serege.

– Régen te is utáltad őket – jegyzem meg.

– Valóban? – kérdi szinte megkönnyebbülten.

– Röhejesnek tartottad őket.

– Haszonleső népség. Apát is utáltam?

– Nem.

– Golyót eresztettem a fejébe.

– Te úgy szeretted, ahogy egy apát szeretni kell, de ő nem szeretett téged. Ez volt a gond. Azt hitted, te tehetsz róla. Sok mindenről tehettél, de erről nem. Azt hiszem… azt hiszem, arra jöttem rá, hogy minden apa összezavar mindent. Csak az a különbség köztük, hogy van, aki rájön, hogy ezt teszi. És van, akit még zavar is. Apánk nem jött rá, és szerintem te ezt ismerted fel.

– De te miért vagy… te, és én miért vagyok én? – fordul most felém.

– Mert én felhagytam azzal, hogy megpróbáljak a kedvére tenni. Te nem. Őszintén szólva szerintem téged ez az egész soha nem érdekelt igazán – intek a falak felé. – Minden újabb kihívás mögött ott a remény, hogy ezzel végre megleled a boldogságot, és soha többé nem leszel egyedül. De tudod, mire jöttem rá? Amint Uralkodóvá válsz, te leszel a világon a legmagányosabb lény, mert onnan nincs tovább, nincs újabb kihívás. Nincs újabb remény. Mérhetetlenre duzzad a magány, ami addig is benned élt, mert Uralkodóként már végképp senki sem értheti meg a gondjaidat. Pedig ha szerencsés voltál, korábban még akadtak olyanok, akik megérthettek. Azt, hogy mit jelent Uralkodónak lenni, egyszerre csak egyetlen élő ember tudhatja.

Lábujjai úgy követik a márvány repedéseit a földön, mintha az is megfejtendő rejtvény lenne. Ismét rápillantok a virágokra. Talán ott hátul lapul még egy élő szál.

– Tudod, miért csináltam ezt az egészet? – kérdi hirtelen. – Mert Lilath azt mondta, hogy csak így találkozhatok veled. Ha nem lennél nekem kiszolgáltatva, megölnél. Tudom. Szörnyszülöttnek tartasz, és az is vagyok. De köszönöm, hogy úgy beszéltél velem, mintha nem volnék az. Értékelem a gesztust, még ha nem is kedvességből fakadt.

– Utálod őt? – teszem fel a kérdést. – Lilathot.

Némi hallgatás után, közönyösen felel:

– Azon a napon, amikor elvitt a marhákhoz a vágóhídra, támadt egy ötletem. Megkértem, hogy csináltasson nekem egy vastehenet. De ő vasfarkast csináltatott. Előre láttam, hogy ez lesz. Nemsokára őt is abban fogom megolvasztani.

– Miért? – meredek rá elképedten. Még a virágokról is megfeledkezem.

– Mert nem érti az iróniát.

Komolyan gondolja, tényként közli, nem hevíti, nem tölti el büszkeséggel, nem is aggasztja.

– És ez boldoggá tenne?

– Nem tenne semmilyenné. Csak újdonság lenne.

Abban a pillanatban kegyetlenebb tettet nem tudnék elképzelni, mint hogy hideg szívvel végez Lilathtal, aki a méhében hordta, életet adott neki, a melléből táplálta, éjjel, ha sírt, felkelt hozzá, aki járni, beszélni, olvasni tanította. A bátyámról sok rosszat el lehetett mondani, de az ő gonoszsága a szívéből táplálkozott. Ez az izé pedig csak unatkozik.

– Mint az, hogy a Köztársaság felzabálja önmagát?

– Úgy bizony – mosolyodik el elégedetten. – Tudtam, hogy ha valaki megérthet, hát te leszel az. Bár apa is itt lenne! Még ha kegyetlen is volt. Legalább láthatnám a kegyetlenségét. Belenézhetnék a szemébe. Érezhetném a bűzös leheletét. Hogy kiderüljön, hogy tényleg érzem-e.

– Mit?

– A gonoszt. Az elme milyen zugából pattanhatott ki a kegyetlen apa semmihez sem mérhetően rémisztő képzete?

– Úgy vélem – mondom erre lassan –, hogy feltehetőleg keveset voltál gyerekkorodban szabad levegőn, fiatalember.

Ingerülten perdül meg, zavarja, hogy ilyen erőltetett fordulattal próbálom elterelni a szót. Ezt tiszteletlenségnek veszi.

– Egyáltalán nem tekintesz engem Adriusnak, igaz? – kérdi elborult arccal. – Felteszem, számodra olyan érzés lehet, mintha egy kukkolóval beszélnél – legyint a rejtvényekre. – Nem vagyok számodra valóságos. Csak zavaró jelenség vagyok. Legjobb esetben is szélhámos – húzza el vicsorogva az ajkait. A szeme összeszűkül. – Igazam van?

– Úgy ááááám, kölyök, de mennyire, hogy igazad van. Mert Adrius homárt zabálva értekezne az asztal felett, amelynek hasába a legyőzött ellenségét zárta. Mert Adrius szexrabszolgákat hozatna a csata diadala után, és Octavia au Lune ágyában dugná őket. És mérhetetlenül elégedetté tenné, hogy belevizelhet a legdrágább italokba, hogy aztán vigyorogva kínálja a Csontlovasainak, akik két pofára innák minden cseppjét. És mindezek után soha senkinek sem mondaná el. Mert a világok ellen vívott háborújának egész tréfáját arra a legbelső, örök állítására építette, hogy nem kell neki annak az embernek az elismerése, aki soha nem értékelte őt. Te csak egy rám írt bohózat vagy. Látogató, aki nem része ennek a világnak. Egy szellem – viszem be a végső döfést. Elképedve bámul. – És ami apánk volt Adriusnak, neked az vagyok én.

Közelebb lép, mint aki vallomást akar tenni:

– Úgy tűnhet – nyögi némi felindultsággal. – Akkor viszont a haláloddal kell végződnie.

Megvan a virág, amit kerestem. Az ilyen pillanatokban érzek annyira együtt Darrow-val.

Haladhatnék egy türelmes, hosszan kibontakozó terv szerint, kivívhatnám a klón bizalmát napok, hetek munkájával. Megóvhatnám Sevro, Kavics és Bohóc életét. De ha olyan sokáig késlekedem, mi lesz a Köztársasággal? Maradna belőle valami menthető? A flották addigra rég megsemmisítik egymást, pedig azért készültek, hogy az Aranyaktól védjenek meg minket. És a barátaim biztonságánál fontosabb, hogy a hajóink ne pusztítsák el egymást.

Ugyanolyan döntést kell most hoznom, mint a férjemnek annyiszor.

– De ennek nem kell feltétlenül így lennie – folytatom. – Én nem olyan vagyok, mint apánk, én törődöm veled. Még ha nem szeretlek, akkor is. Megölted a barátaimat, pedig semmi szükség nem volt rá. Ezt Lilath nevelte beléd. És amit az előbb mondtam, az ennek a nevelésnek szólt. Nem akarok az ellenséged lenni. Lilath sok dologban téved. És ez az életedet is veszélybe sodorhatja. Ott van mindjárt a Pokolszék. Tudtad, hogy Octavia csak kétszer használta? Mert veszedelmes szerkezet.

– Arra akarsz rávenni, hogy a Félhold Kincstár kódját kérjem tőled?

– Nem. Arra akarlak rávenni, hogy a kutatásaim felől kérdezz, amelyeket a Pokolszék tanulságai alapján végeztem. Hogy hogyan működnek a pszichoTüskék…

Felemeli a kargépét, és fájdalomlöketeket küld a gerincembe.

– Úgy vélem, arra már magamtól is rájöttem.

– Persze, de azt még nem pontosan érted, hogyan törölhetsz ki emlékeket, igaz? A belelátás és a megsemmisítés két teljesen más funkció. Több mint huszonnégy lépés választja el egymástól a kettőt – hajolok előre mosolyogva. Nem jött rá a rejtvényre. – Bocs, hogy nem tettem rá egy helyes kis piros gombot nyíllal a gyengeelméjűek számára.

Mindennél jobban szeretné tudni, hogy mit kell csinálnia, mert velem akarja kezdeni. Hogy a társa legyek. Hogy milyen jellegű társ, azt inkább nem firtatom.

– És ha megkérlek, te szépen beavatsz a titokba? Csak úgy? – lép közelebb megvert arckifejezéssel.

– Idővel bármi lehetséges, testvérem.

Kiveszem a még élő éjliliomot a vázából. Nyújtom neki, ahogy a Bellona Lovagok tették régen, amikor szeretteikhez visszatértek a győztes háborúból.

A reakciója ösztönös. Ahogy az ember hétköznapi helyzetben gondolkodás nélkül elfogadja, és megrázza a feléje nyújtott üdvözlő kezet. Amikor valaki mélyen gyökerező, tiszteletet kifejező kulturális szokás szerinti gesztust gyakorol feléd, akkor a megfelelőképpen reagálsz. Ő is így is tesz. Ha a beretvamestertől illő kiképzést kapott volna, nem tenné. De nem kapott. És akár zseni, akár nem, még csak tízéves. Elveszi a virágot. De nem ám úgy, ahogy én tenném, vagy Adrius tette volna. Hanem úgy, ahogy egy sokra és nagyra hivatott gyermek, aki keveset volt szabad levegőn. Erőszakosan.

57

VIRGINIA

FEKETE KATEDRÁLIS

Az éjliliomok jól viselik, ha szépen bánnak velük. De a durvább érintést nem tolerálják. Rögtön aktiválják halálos tüskéiket. Ezért lettek ők a legutolsó védvonalam a sok korábbi mögött, amelyeket szépen megtaláltak és el is távolítottak. A vérveretes virágaimra persze nem ügyelt senki, mert egy Atalantia-féléből sokkal inkább kinéznek hasonlót, mint Virginia au Augustusból.

Többtucatnyi hajszálvékony, fényes tövis áll bele a klón hüvelykujjába. Megrándul a teste. A váratlan, vakító fájdalomtól visítani kezd. Feketeség kúszik az ujjbegyből lefelé lassan a körömágy tövébe. Hátratántorodik, a méreg ereje elhatalmasodik rajta. Én is ugyanazt a kínt érzem. A jobb hüvelykemből húzódik felfelé a gerincoszlopomba. Mindjárt hányok, de akkor sem késlekedhetem. Előrelendítem a testemet, ki a fotelből a földre, a klón lába mellett heverő karGéphez. Ahogy a tövisek az ujjába fúródtak, kiesett a kezéből. Időközben a virág már vissza is húzta őket. Óvatosan veszem fel a földről. A virággal az egyik, kargéppel a másik kezemben vonszolom magamat a rejtvények falához, igyekszem lekapcsolni a pszichoTüskét, mielőtt újabb löketet kapnék a méregből. Alul, balra a harmadik rejtvény a menekülőajtó gombja. Fel kellett kerülnie a helyére a falra, hogy nyissa az ajtót, Lilath hátborzongató lakosztályából nem működött volna. Ha a tenyeremet a falnak nyomom, miközben a falon ott a rejtvény, a titkos ajtó felcsusszan, és kimenekülhetek. Ha el tudnék odáig jutni.

Szinte berobban a külső ajtó, Lilath olyan vehemenciával reagál Császára sikolyaira. Mindkét kezében egy-egy fejsze. Felém vetődik, én pedig megtalálom végre a megfelelő gombot, és visszatér a lábaimba az erő. Feltápászkodom, a hátsó falhoz rohanok, a virágot finoman fogom.

A hátamba iszonyatos erő szegeződik. De ez csak apró ütés a mindent elhomályosító fájdalom mellett, amit a kezemben érzek. A halálos méreg a kezemet akarja. Ha eljut a törzsembe, meghalok. De elég, ha csak a csuklómig feljut, már olyan fájdalmaim lesznek, hogy gondolkodni sem tudok, pláne mozdulni nem. A másik kezem a falnak csapódik. A fal felemelkedik, derékmagasságban ott a fémcsúszda. Lilath a fejemet próbálja lecsapni, lebukom, elejtem a virágot. Próbálom kirúgni a lábát, de félrelép, és lesújt. A bal alkaromat találja el. A csont egyből kettéroppan, átszúrja a szilánk a bőrömet. A csúszda mellett a falnak tántorodom, mérgezett kezemmel nyúlok a virágért. Lilath brutális és rettenetesen hatékony. Újabb lendületet vesz, a bal vállamat döfi meg, lemetszi a jobb fülemet, és félelmetes erejű szúrást helyez el a jobb mellkasomban. Törnek a csontok, valami megroppan bennem. Összegörnyedek, a virág mellettem. Lilath a Császárra pillant, már tudja, hogy halálos sebet kaptam, de azt nem érti, miért üvölt a klón. A fájdalomtól vakon tapogatózom a virág után. Két másik ujjamba is beleszúrnak a tövisek, újabb adag méreg jut a szervezetembe. A látásom elmosódik, lüktet minden. Lilath arcába hajítom a virágot. Csak ott nem fedi vért.

Nem látom, hol találom el. Csak a sikolyát hallom. Megtántorodik, majdnem elejti a fejszét. Valami csattan mögöttem a falon, érzem. És ahogy hátranyúlok, acélt tapint a kezem. Kirántom, enged a nyomás a hátamban. Az egyik fejsze az. A vérveszteségtől és a fájdalomtól támolyogva keresem Lilathot, célzok. A klón mellett kuporog. Aztán valami hasad. És a nő felemelkedik. Borzongató látvány: a tövisek az orrába fúródtak, és nem tükör előtt metszette ki magán a sebet. Előrántja a másik fejszét, és ismét engem keres a tekintete. Az arca csurom vér.

Elhajítom a fejszét.

Nem is próbál elhúzódni, a vértje szikrát vetve ellenáll, leperdül róla az acél. Nem sok esélyt látok már a harcban, ezért levetem magam a csúszdán. Egy hosszú percnyi zuhanás következik a sötétben. Az alagút majdnem a Sárkánypofa bunkerig visz. A függőleges zuhanás a végén szintbe fordul, és puhán érkezem meg egy szobába. A Citadella kettes számú biztonsági bunkerében vagyok. Négy csövön lehet idejutni. Meghúzom a fogantyút, amellyel mind a négyet lezárom.

Lehet, hogy minden egyebet megtaláltak az irodámban, de ez elkerülte a figyelmüket. Nemsokára elájulok a vérveszteségtől. A fegyverszekrény mellett van az elsősegély-állomás. Törött karommal ügyetlenül kapom fel a lézerfűrészt, beindítom, és a kék fénnyel a tövénél metszem le a mutatóujjamat. A fájdalom semmi a méreghez képest. A levágott fülemmel nem vesződöm, ott hamarosan magától is megalvad a vér és megindul a hegesedés. A középső ujjam felső ujjpercét és a gyűrűsujjam végét is lecsapom. Elhajítom a lézervágót, keresem a sebkiégetőt. Nincs idő finomkodni. A belső szerveim még így is épp elég vért fognak veszíteni, legalább a nagyobb vérző lyukakat össze kell zárnom. Jajgatva forrasztom össze az oldalamat és utána a többit, amit elérek.

Tudtam, hogy nehéz döntéssel szembesülök. Hogy Sevrót és a barátaimat mentem-e vagy önmagamat. Mert itt már nincs választás. Ha nem jutok ki, akkor meghalok, és ha meghalok, akkor a flottáknak is vége. Vagyis ki kell jutnom.

Három stimmet lövök magamba, hogy el ne ájuljak, vért pumpálok az ereimbe, és szédelegve ülök le a kommunikációs terminálhoz. A kilövőcsúszda mellett van. A terminál már Fekete Katedrális-módban üzemel, valaki megelőzött, és leadta a vészjelet. Ki lehetett? Kavax? Vagy Holiday?

A titkos hálózaton rögtön felcsatlakozom a Reynard hajóhídjára. Ez Kavax zászlóshajója. Személyesen ő néz rám a kijelzőn. Szophoklész kíváncsian dugja az orrát a kamerába.

– A kiskápolnában vagyok, Kavax – mondom sietve. A szeme elkerekedik, az arcán a csata fényei villódznak. – Belső vérzésem van, felszakadt a vesém, feltehetően a májam is megsérült. A bal karom eltört, a jobbat egyre kevésbé tudom használni. Sevro, Bohóc és Kavics is a Napcsarnok foglyai. Hány pap van a házban?

– Négy – jön a válasz azonnal. – De mind a Holdcsarnokban, és az összekötő-alagutakat elfoglalták.

– Nem jutok el hozzájuk – pillantok le a sebemre az oldalamon.

– Azt tudod, hol vannak a foglyok?

– Nem.

– Ki tudod deríteni?

– Hozzáférést adok a rendszerhez kapcsolt belső kamerákhoz – felelem. – Te döntesz, Kavax. Ha szerinted meg tudom csinálni, visszamegyek értük.

Néhány pillanatig elemzi az embereivel a bejövő adatokat. Közben én a Citadellában kialakított védelmi rendszert ellenőrzöm. Majdnem az összes kémszem vak. Lilath meg a klón alapos munkát végzett. Különös, hogy a menekülőrendszerek és az átjárók nagyjából érintetlenek, mintha csakis ezek kerülték volna el a figyelmüket. Vagy épp megtartották őket maguknak, hogy a színfalak mögött jöhessenek-mehessenek a bábuk zsinegeit mozgató Csontlovasok és ők maguk. Kavax időközben feldolgozta az értesülést.

– Hol vannak?

– Előbb hadd lássam a sebesüléseidet.

A kamera felé fordulok.

– Szállj ki – rendelkezik. – Vannak csapataink a felszínen, akik kihoznak.

Szálljak ki. A szívem visszamenne, hogy akár az életemet is kockára tegye Sevróért. A fejem képtelen dönteni. Ezért van az, hogy egy ilyen helyzetben a vonal másik végén lévő személy a főnök. Most Kavax irányítja az akciót. Üres tekintettel pillantok a kilövőcsőre.

Ez a vége? A legjobb barátaimat a múltam szellemének a kezei közt hagyom? Úgy fest. Sevrónak igaza volt. Már nem Musztáng vagyok, hanem az Uralkodó.

A törött karommal felrántom a kilövő zárját, felordítok a fájdalomtól. Önzőnek érzem magam, ahogy bekúszom a nyílásba, és egymagam helyezkedem el a tíz fő befogadására képes bélelt fülkében.

Lezárom a csapóajtót, a fülke fénye kigyullad. Fények villannak fel hosszú vonalban alattam a betonalagútban. A cső két oldalán feltöltődik a két acélsín, és a fülke előrelendül.

Elvisz Sevro, Bohóc és Kavics közeléből. Elvisz a helyről, ahol Daxo meghalt, és ahol azok maradtak, akik végeztek vele. Távolra röpít a tíz munkás évemtől. A harcból, amitől mindig is tartottam. Sokat álmodoztam arról, hogy egy napon a hátam mögött hagyom a Fénycitadellát, amikor kénytelen leszek egy nemes ellenfél javára derék küzdelmet követően távozni a hivatalomból. Vagy amikor kitöltöttem az időmet. Valaha abban reménykedtem, hogy Táncos lép majd a helyembe. De az meg sem fordult a fejemben, hogy így fogok lelépni innen. Ahogy a fülke a negyven kilométer hosszú alagútban száguld előre, megfogadom, hogy ez volt az utolsó előtti alkalom, hogy a Citadellában jártam. Hogy visszatérek és lezárom ezt az ügyet, hogy utána már ne kelljen soha hátranéznem.

Mintha álmodnék, lelassít a fülke, és megáll. A fejem felett kipattan a zár, és én kibújok. Hatalmas, vértes férfiak állnak körül, már vártak rám. De akkor felemelik a puskájukat, és a mellkasukon megpillantom a Vox fejre állított piramisát.

Csak állok, a karjaimat a magasba emelem, mintha megszűnne a világ.

A folyosóról puskaropogás hallatszik, és a férfiaknak arra sincs idejük, hogy megforduljanak, berobban a hátuk mögött a fal. Másodpercek alatt kaszálja le mindet a sorozattűz. A folyosóról állig felfegyverzett Oroszlánőrök és Pegazusok törnek be. Az egyik horpadt Pegazus-sisak felcsusszan, és Holiday ti Nakamura néz rám.

– Feküdjön le, asszonyom – rendelkezik. Két embere különös, hordágyszerű alkalmatosságot varázsol elő, arra kényszerít le Holiday, bár nem nagyon tiltakozom. Állni sincs erőm. – Reynard, itt Szürke Szikla, Arany Ló nálam. Indulunk.

A hordágy rögzít. A két végén lévő termetes kapszulából erős impulzusMező robban zúgva körém.

Az egység Holiday vezetésével elhagyja a helyiséget, engem két katona cipel. Mindenhonnan tűzharc zaja hallatszik. Odakinn ágyúznak. Lépcsőn rohanunk ki a bunkerből. A fokok tetején több tucat Vox Legionárius hullája hever. Itt még több egység csatlakozik hozzánk, mintha gonosz vízköpők serege törne ki a napfényre.

A bátyám holdon ütötte krátereinek egyikében vagyunk. És most látom csak, hogy Kavax miért nem küldte be korábban ezen az útvonalon az erőit. Mert ez egy Vox kaszárnya, az egyik gyalogsági Légiójuk főhadiszállása. Holidayék most nagy erőkkel lőnek szét mindent, miközben egy várakozó rohamjármű hangárjához visznek. Amint a fedélzeten vagyok, emelkedni kezdünk, és dalra fakadnak a hajónk lövegei. Ötven Pegazus indítja be a gravCsizmát, és emelkedik a levegőbe szorosan mögöttünk.

A háború lassan távoli dörgéssé halkul.

A rohamhajóban már vár az orvosi csapat, lerohannak. Tiltakozni sincs időm, kiütnek. Már csak a fedélzeten visszhangzó, messzi dörrenésekből érzékelem, hogy valószínűleg kilépünk a légtérből. Aztán súlytalanná válok, vagyis az űrben vagyunk. Amikor a hajó zihálva megáll, és fémesen csattannak a lábai a fedélzeten, már tudom, hogy sikerült. Feljutottam a Reynardra. Akkor hunyom le a szemem, és adom meg magam a vérveszteség okozta levertségnek.

Amikor felébredek, Darrow anyját látom az ágyam mellett. Szophoklésszel a karjában szendereg. A hajó csendes. Mintha beszüntették volna a harcot. Felettem monitorok figyelik az életfunkcióimat. A Reynard őrzőjében vagyok. Szophoklész riad fel előbb, boldogan nyikkan egyet, és átugrik rám. Felszisszenek a fájdalomtól, az egész jobb oldalam sajog.

– Buta jószág – hessegeti le rólam Deanna. Kitörli az álmot a szeméből és olyan óvó szeretettel néz rám, hogy sírva fakadok. Nem magamért sírok. Hanem érte. Az a fájdalom, amit a szemében látok, és mindaz, amit az utóbbi időben át kellett élnie a fia, az unokája, Sevró miatt, miattam… és siratom Daxót és Theodorát és a barátokat, akiket a szörnyeteg markában hagytam. Ringatni kezd, és úgy duruzsol a fülembe, ahogy anyám soha, pedig egyébre sem vágytam.

Órákba telik, hogy kicsit összeszedjem magamat, de mikor végre elég erős vagyok, Niobé és Kavax benéz hozzám. Egy pillanatra elkap az aggodalom, hogy Holiday túlságosan is szégyellős, hogy csatlakozzon a társasághoz, de végül szerencsére ő is bekullog a betegszobába. A földre szegezi a tekintetét, rám se mer nézni. Kiborult, hogy nem sikerült kimenekítenie a vérengzésből. Pedig nem ő tehet róla, az egész remekül ki volt tervelve. Szívem szerint Kavax és Niobé nyakába borulnék, hogy együtt sirassuk meg Daxót, de arra később kell sort kerítenünk.

– Héliopolisz? Tartja még magát? – kezdem a legfontosabbal.

– Még igen, de már nem sokáig – bólint Kavax.

– Darrow?

– Nem tudunk róla semmit – feleli Niobé.

– Pax?

Kavax képtelen kimondani, Niobé veszi át a szót:

– Ephraim ti Horn elrabolta őket az Obszidiánoktól. Pillanatnyilag nem tudjuk, hol tartózkodnak.

– Elrabolta őket? Már megint?

– Arról nincs információnk, hogy miért tette. Közvetlen azután történt, hogy a Pandorát támadás érte. Victrának nyoma veszett. A mentőhajójának a roncsait megtalálták, de őt magát nem. Az első mentőalakulatot, akik értük indultak, lelőtték, amint Obszidián légtérbe léptek. A Légióit visszaparancsolták, mert a FőKormányzó attól tart, hogy az Obszidiánok támadásként értelmeznék, és kirobbanna a háború Sefiék ellen.

– Ezek szerint Rollo életben van? – hajolok feléjük reménykedve. – Olyan jó ember. Kemény, hűséges és kitartó. És ő is Arész Fi volt.

– Nem, meggyilkolták még Égeában – rázza meg a fejét Holiday. Visszasüppedek a kétségbeesésbe és a párnáim közé.

– Akkor most Vorol került a helyébe? – kérdezem, de csak a fejüket rázzák. – Őt is elkapták? Ki került hát a székbe?

– Valami idióta – vágja rá Deanna epésen.

– Kieran – feleli gondterhelten Kavax. – A Mars regionális Kormányzói jelölték ki átmeneti időre.

Darrow testvére. Niobéval küldtem a Marsra, hogy tárgyalásokat kezdeményezzen Sefivel. Reménytelenül le vagyok maradva a hírek terén. Jaj, nem, hiszen Publius és Zan mintha ezt is említette volna.

– Ki támadta meg a Pandorát?

– Nagyon úgy fest, hogy Sefi – feleli Kavax, amire tényleg csak pislogni tudok. Semmit sem értek. – Én mindig sejtettem, hogy nem szabadna bíznunk abban a korcs fajtában. Először a Rezek, most meg a varjak…

Csak most esik le, hogy ők abban a hitben élnek, Publius tehet mindenről. Egyelőre nincs alkalmam elmagyarázni nekik, mi a valós helyzet, mert Niobé, miután a férjét megnyugtatja, beavat a hadihelyzetbe. Atalantia még mindig a Merkúrnál állomásozik, csak egy kisebb egysége várakozik a Vénusznál. A Köztársaság ereje a Luna körül összpontosul, a Marsnál pedig az Ekliptikus Gárda.

– A ti flottátok önmagában elegendő, hogy áttörjük a Merkúr blokádját? – teszem fel Kavaxnak a kérdést.

– Igen – vágja rá gondolkodás nélkül.

– Dehogy – helyesbíti egyből Niobé. – A Hamu Ármádia ellen csakis az Ekliptikusokkal vagy legalábbis a Vox hadihajóival együtt lenne esélyünk. Pontosabban áttörni még csak-csak tudnánk, de a tűzben földet érni és megszervezni, hogy felvegyük a Szabadokat… – húzza ki magát mereven –, történhet persze csoda, de valószínűbb, hogy a háborúk történetének legnagyobb katasztrófáját szenvednénk el.

– Akkor is meg kell próbálnunk – erősködik Kavax. – Darrow megtenné miértünk.

Deanna az ajtó felé indul.

– Maradj, kérlek – szólok utána.

– Nem – fordul vissza nyersen. – Egyszer talán képes leszek megbocsájtani nektek, hogy cserben hagytátok a fiamat, de arra képtelen lennék, hogy áldásomat adjam rá.

És már ott sincs. Holiday véleményét még nem ismerem.

– Valamit még tudnod kell, Virginia – szólal meg Niobé. – A Perem titkos szövetségre lépett a Maggal – mondja ki a legrosszabbat. Friss hajók, friss Légiók szállnak harcba, amikor már így is elég csehül állunk. – Egyelőre nem tudják, hogy tudjuk. Arról nincs értesülésünk, hogy az ő haderejük hol lép be az ütközetbe, de feltételezhetően az lesz a kegyelemdöfés – pillant a férjére. – A Merkúr épp a pályája túlsó ívén jár, szerintem akkor csapnak le ránk, amikor a Nap közelében haladunk el, és a sugárzás torzítja a műszereket, és radarcsendbe szorulunk.

– Nem hinném – ellenkezik Kavax. – A Marsot fogják támadni. A Phobosz kikötőit semlegesítik. Szemet szemért.

– Ezért kellene a Marsra visszatérnünk – bólint Niobé. – Kavax a Peremet ismeri jobban, én Atalantiát. És a Marsot nem veszíthetjük el.

– És Sevro megmentése? Az senkinek sem jut eszébe? – vetem fel.

– Miután téged kihoztunk, beküldtünk három egységet az alagutakon. Tíz perccel később megszakadtak a kapcsolataink – lép az ágyamhoz Niobé. – A Holdcsarnok alatt még van négy egységünk, Virginia. Ők Sevro minden esélye. Mert ha most minden erőnket itt összpontosítjuk…

Az vérengzést jelentene, és a klón megölne mindenkit.

– Itt nem maradhatunk – vonja le a következtetést Niobé. – A Vox harcot akar. Még mindig a nyomunkban vannak, pedig már egymillió kilométernyire járunk a Lunától.

– Csak szót lehet valahogy érteni Publiusszal – hajol le hozzám Kavax. – Lehet, hogy a nagy célért bevetette a tömegeket, de alapvetően józan alak, most már biztosan lehet vele tárgyalni. Ha megütközünk a flottájukkal, akkor teljesen mindegy, ki kerül ki győztesen, a végső nyertes mindenképpen az Aranyak lesznek.

Ez már szinte elviselhetetlen.

– Te mit gondolsz, Holiday?

Végre a szemembe néz.

– A visszavonulás az egyetlen lehetőségünk, asszonyom. A Marson kell összevonnunk az erőinket – válaszolja. Ha így teszünk, akkor a Földet is a Voxra hagyjuk, kiszolgáltatjuk az egyre duzzadó Arany hordáknak. A Mag megkaparintja, hacsak a klón nem tartja elég értékesnek, hogy a lunai flottával a védelmére keljen. A Marsot viszont tarthatjuk a Luna segítsége nélkül is. A Földet nem.

– Akkor menjünk a Marsra – mondom ki.

Hiába ígértem meg a férjemnek, hogy érte megyek, képtelen vagyok betartani az ígéretemet. A sírig együtt kell élnem ezzel az árulással.

Kavax összeomlik. Észreveszi, hogy érzékelem, egymásra nézünk. Csak most látja meg a korábbi sebeimet, amelyeket a lincseléskor szereztem. A karjaim, az arcom, a nyakam, a lábaim… én már meg is feledkeztem róluk, de neki most könny gyűlik a szemébe. Lerogy az ágyam szélére.

– Nem veszett még el minden remény – suttogja. Egyszerűen nem vagyok képes felfogni, hogy hihet még mindig ebben. Megcsókolja a homlokomat. – Elküldtem valakit Darrow-ért a Merkúrra, hogy hozza ki, ha Héliopolisz elesne.

– Kit?

– Azt, akitől megtudtuk, hogy a Perem is hadba száll.

58

DARROW

SEVRO PALOTÁJA

A FőKreátor Glirasztész legkimunkálatlanabb alkotása előtt áll.

A Hajnalcsillag jobb oldali hangárja megszűnt létezni, Harnasszosz mérnökei eltávolítottak középtájon a hajó gyomrából minden válaszfalat és szintet, hogy elférjen benne a leggyorsabb és legújabb lángHajónk, a Faran Szelleme. A Farant is majdnem teljesen kibelezték, benne minden háborúk leghatalmasabb elektromágneses impulzusFegyverét helyezték el. A felszíni harcban nem volna újdonság egy ilyen kaliberű ágyú, de a levegőben… a háború természetéből adódóan folyton fejlesztésre ösztökél.

Glirasztész a lila klepetusában egészen olyan, mint Pax könyveiben a gonosz halottkeltő mágus. A tizennégy ujjára tervezett barokkos szerkezettel ügyködik, ködös eredményeket összegez, amelyeknek a jelentését legfeljebb a feleségem meg néhány különösen tehetséges asztrofizikus értené. Könnyes szemű öreg kutatók ellenőrzik saját számításaikat, összedugják busa fejüket, folyamatosan dünnyögnek az orruk alatt. A fiatalabbak magukban kuporognak, a koponyaimplantjuk szikrát hány, ahogy a Narancs bálvánnyal próbálnak lépést tartani.

Mikor a tizennyolcadik próbaüzem is lefut, alaposan megnézem magamnak a szerkezetet: vákuumcsöveivel hullámvonalas tekercsek fészkében ül, minden egyes három emberderéknyi vastag tekercs kék fényben dereng. A hajó végében püffögve brummog a túlméretes héliumreaktor.

Elhomályosulnak a fények.

Glirasztész a nyelvével csettint a szolgájának, aki épp a gazdája vádliját vakargatja. Közben rákiált egy hegesztőre, hogy legyen végre csend. A vaskos Vörös kiköpi a dohányt a nyakába erősített konzervesdobozba, lekapcsolja a hegesztőpákát, és lógva marad a mennyezet és a padló között félúton. A mérnökök és szerelők kollektíven tartják vissza a lélegzetüket, nem mintha annyira izgatná őket az eredmény, sokkal inkább a FőKreátor hírhedt haragjától tartva.

Akinek az arcán épp zöld számsorok táncolnak, a szeme vadul összegzi a jelentést, közben olyan merkúri szitkokat suttog maga elé, mint „galád pillanatnyi kilengés” vagy „szar, szar, pompamentes szent szar”.

– Valami probléma adódott, Glirasztész? – kérdem tőle, mire nagyot sóhajt, mintha így próbálná türelemre inteni önmagát.

– Hogy probléma? Azt kérded, adódott-e valami probléma? – fordítja felém a fejét rongyos és mégis megvető bagoly gyanánt, miközben nyakredőibe száguld a vér, és mélyvörösre színezi őket. – Ígéretekkel szédítettél, fiatalember, s a kedvedért segítettem életre kelteni a Viharisteneket. De szavaddal ellentétben a viharod korallzátonyt csinált a kedvenc városomból. Ügyed iránti szimpátiámat vízbe fojtotta a tengerár. És mégis, ha nem állítom újra szolgálatodba mérhetetlen tudásomat és tehetségemet, hogy bolygóm végleg megszabadulhasson végre alantas személyedtől, akkor, ahogy voltál kedves olyan ékesszóló brutalitással a tudomásomra hozni, szülővárosomból sem marad egyéb, mint amit egy G színképtípusú csillag belsejében találsz. A tény, hogy megelégedésemre szolgál a kihívás, hogy a háromévnyi kutatás után három hét rohamtempóban végezzük el a munkát, nem jelenti azt, hogy lelkes is volnék az eredmény és annak szükségessége szempontjából. Összefoglalva, igen, probléma az adódott, csakhogy ingerültségem sajátságos természetének nyitja mégis egy olyan rejtély megoldása, amelyet te, fiatalember, türelem, vérmérséklet és kognitív képességek híján soha nem lennél képes megérteni – fordul vissza az adatai felé. – Ó – kiált fel –, ne is törődj velem, már rá is jöttem – mozgatja meg ujjait. – Te ott! Miért hagytad abba a hegesztést? Folytasd a munkát, most rögtön. Hát mindent nekem kell csinálni?!

Azzal Glirasztész indulatosan elhagyja a Farant, és lemegy a hangárban berendezett átmeneti irodájába.

– Szarveretes szentek vagytok egytől egyig – szólok oda a hegesztőknek.

– Ajaj, uram – huhogja az egyik.

– Kaphatok egy csókot? – kérdi egy másik.

– Munkára! – bődül el Harnasszosz. – Nem óradíjban fizetünk.

Glirasztész az irodájában sóhajtozva gunnyaszt. Gondolkodószékét, ami elég különös kreálmány, egyetlen napvirágfaágból faragták ki. Igyekszem tartani a távolságot.

– Tisztában vagyok vele, hogy ez mélyen a szintje alatti feladat – fordul hozzá Harnasszosz, miközben a szolga portóit tölt a FőKreátornak –, de volna oly kedves, és elmagyarázná a tüzéreinknek, hogy működik az eszköz? Megnyugtatná őket, ha tudnák, nem valami sötét mágiára bízzák az életüket.

Glirasztész szemügyre veszi a velünk érkezett tiszteket.

– Nem. Nagyon unalmas feladatnak tűnik.

Egy selyemzsámolyra helyezi lábait, és elégedett sóhajjal fogadja, hogy a szolga lehúzza lila papucsát, és rózsaolajat masszíroz a talpába. Harnasszosz kábé öt másodpercnyire van attól, hogy behúzzon neki egyet. Nincs türelme a sznobokhoz. Nekem jóval nagyobb ezzel az állatfajjal a gyakorlatom.

– Jó, hát ez is csak egy EMP. Azt meg nem olyan nagy ügy beállítani – mondom, hogy felpiszkáljam.

– Csak egy EMP? – ismétli el Glirasztész, mintha a saját halotti búcsúztatóját olvasná. – Én meg talán csak egy két lábon járó emlős volnék? – háborog, és az arcomat fürkészi. – A fiatalemberben a csillagközi csetepaté élvezetén kívül semmi egyéb nem maradt meg akadémiai tanulmányainak emlékéből?

– Amennyi kellett, megmaradt, véleményem szerint.

A tüzértisztek kuncognak.

Glirasztész ingerülten sóhajtozik, sértetten méregeti Thraxa meg a többi harcos napégette arcát és széles mellkasát, amiért emlősségükben nálánál erőteljesebb kifejeződést kaptak, és a szellemi bántalmazáshoz folyamodik. Én követem a mondandóját, hiszen a feleségem mélységesen megsértődne, ha még ennyit is képtelen lennék felfogni.

– A fegyverként használt időszakos elektromágneses zavaroknak makacsul hegyes a hullámmagassága, gyors ütemben érik el a maximális szintet, majd pedig lassan enyésznek el. Dupla exponenciális görbét kell elképzelni. A probléma, hogy a vénuszi hajógyárakban olyan pajzsot képeznek ki, amely felismeri ezt a fajta nyers támadást – szegezi rám dühödt tekintetét. – Atalantia flottája következésképpen ennek ellenállna. Ezért döntöttem amellett, hogy egy tompább, alapvetően jóindulatú szinuszhullámot alkalmazok, ahol a forrás és az áldozat felszerelése összekapcsolódik. Általában a fegyverként használt EMP-nél ez kéretlen mellékhatás, ám az én zsenialitásomnak köszönhetően itt nem az fog történni, hogy a kétszeres exponenciális hatás kiüti egymást, hanem a szinuszhullám növekedni kezd. Ugyanakkor a hatalmas távolság szükségessége miatt rendkívüli energiákat kell mozgósítani. Nukleáris robbanás híján a képtelenséggel határos annak lehetősége, hogy ilyen hatékony és ekkora nagyságrendű energiát gerjesszünk, és ha ezt nem tudom a tökéletességig finomítani, akkor fenn, a levegőégben mindannyian a halál fiai vagytok – méreget változatlanul engem. – És most, hogy kielégítettem a majmaid kíváncsiságát, bezár a bazár – hunyja le a szemét. – Menjetek, hacsak nincs bármelyikőtökben Exeterénél több hevület és tehetség lábaim kényeztetésére.

– Én örömmel átvenném a helyét, FőKreátor – közli Thraxa mosolyogva. A magasba tartja a két tenyerét. – Tudom, úgy fest, mint az elefánt talpa, de akad, aki gyöngédnek találja.

– Kár ilyen csodás vérvonalat a hadakozás abszurd időtöltésével szennyezni – húzza el Glirasztész undorodva a száját. – Felmenőid között akadtak géniuszok, asszony. Bátyád korszakának legnagyobb elméje volt, atyád pedig… – mondja, aztán csak sóhajt. – Elfecsérled a katonáskodásra az életedet.

– Ezt akkor igennek vegyem?

– Hahh – pillant Harnasszoszra a sznob. – Holnap ne feledkezz meg a reggelimről. Szardínia nélkül képtelen vagyok gondolkozni, mivel holnap kedd van, emberek.

Ahogy a tisztjeim morgolódva és aggodalmaskodó sutyorgással távoznak a hangárból, a hátramaradt Harnasszoszhoz és Thraxához fordulok.

– Mit gondoltok?

– Kegyetlen, disznópofájú és állhatatlan különc, ráadásul tízszer olyan követelődző, mint az első feleségem. De akkor is zseni.

– Legalábbis az volt – javítja ki Thraxa. – A vagyontól belassult – sandít hátra dühödten. – Már csak a Merkúr aktuális gazdájának ölebe.

– Gondolod, hogy elárul bennünket?

– Azt gondolom, hogy nem ártana az emlékezetébe idézni, hogy tőlünk még Atalantia is be van rezelve.

– Mi bajod van vele? – kérdezem.

– Először is gyatra minden tervezése. Kilopja az egyiptomiak szemét is. És amilyen szarfej, először a rabszolgatartókhoz dörgölődzött, most meg hozzánk. Csak egy vérlégy, gerinctelen. Kérek engedélyt távozáskor kiiktatni.

– Az engedélyt megtagadom, hibbant – vágja rá Harnasszosz.

– Nem is magától kértem.

– Ő a második a rangsorban, Thraxa. Ha én nem szólok, az ő szava a döntő – emlékeztetem.

– Jaja. De épp szólsz.

– Nem ölöd meg a FőKreátort.

– Jól van már – vonja meg a vállát.

– Hol tartottunk? – kérdem Harnasszoszt. – El tudnánk végre dönteni, hogy mennyire szarfej? Mert ha fennhagy bennünket, akkor nekünk kapáltak.

– Gerinctelen – nyögi Thraxa. – Úgyse merne packázni velünk.

– Talán – fintorog Harnasszosz –, de sajnos én nem sokat konyítok a mágnesességhez meg a hullámelmélethez. Én a gyakorlati mechanikára szakosodtam. De kétszáz agyat állítottam mellé, akik követni tudják a lépéseit. Egyenként talán okosabb mindnél, de együttvéve már semmiképp. Ha trükközne, a kétszázam tudná. Szerintem, amíg a kedvében járunk, megteszi, amire kérjük.

– Ez a trükk, mi? – nézek rá.

– És a boldog zsenihez szardínia kell – bólint Harnasszosz.

– Szardínia?

– Azt állítja, hogy ha kedden nem szardíniát reggelizik, fejfájása lesz. Holnap kedd.

– Ez csak vicc, ugye? – bököm ki Thraxa kedvéért.

– Honnan a halálból tudnám? Ez a tag kamaszkora óta kristálykancsókba vizel. De most pechünk van, mert ha van is a helyi Ezüstöknek szardíniája, letagadják. Lerohanhatjuk a konyháikat és kamráikat, de már így is elég bizonytalan itt a helyzetünk.

– Hol van Sevro, amikor szükség volna rá? – morgom. Harnasszosz kérdőn vonja fel a szemöldökét.

– Mi van? Azt hiszi, a semmitől van folyton halszaga? – kérdi Thraxa.

– Én a magam részéről azt a szagot nedveskutya-szagnak érzem – mondom.

– Jó, hát fontos, hogy épp esik-e vagy sem.

– Istenek, a dzsungelben mekkora szívás volt, emlékszel? Az a gangréna a lábán…

– Azt gondoltam, amputálni kell – bólogat Thraxa.

– Ja, hát meg is próbáltad.

– De felébredt. Haha. Az de vicces volt.

– Nem ilyen beszélgetésekre számítottam, amikor a marsi Arató eljött hozzám Észak-Afrikába, és kinevezett Prétornak – ingatja a fejét Harnasszosz. – Azt hittem, csupa tűz és belezés és vérontás lesz onnantól az élet. Nem ez a pisi-kaki humor. Nem ártana benézni Sevro kamrájába. Úgy hallom, dugig van mindenféle feketeáruval.

– Miért nem jár utána? – kérdem.

– Az embereimet se küldeném be oda.

Sóhajtva intem magamhoz Rhonnát a testőrök közül.

– Eridj, nézd meg, akad-e szardínia Barca Imperátor lakosztályában.

– Hú – sápad falfehérre –, kaphatok erősítést?

– Ne kezdd te is!

– Csak… tele van csapdákkal. Alexandar egyszer megpróbált elemelni egy üveg whiskey-t. Reszketve jött vissza, mint valami újonc az első légi bevetéséről.

– Jól van – kiáltok, de minden testőrömnek hirtelen rendkívül fontos dolga akadt. – Babonás barmok. Akkor megyek magam a szarveretes szardíniáért.

Tíz percre rá kocsonyaként remegve heverek Sevro lakosztályának bejáratánál, és egy orvos tűket húzgál ki a képemből, karjaimból, seggemből. Hihetetlen fájdalom cikázik a testemben, a karjaim és a lábaim lilulnak, dagadnak.

Sevro arcának hologramja közönyösen mantrázza:

xxx– Ne nyúlj a szarjaimhoz. Ne nyúlj a szarjaimhoz. Ne nyúlj a szarjaimhoz.

– Minden príma, uram – fecskendezi belém a Sárga az ellenmérget. – Príma. Egy perc, és enyhül a fájdalom. És a duzzanatok is lelohadnak lassan. Sajnos a szín megmarad – pillant fel Sevro holójára. – És… odakinn leszek, ha esetleg még szükség lenne rám.

– Én mondtam – szól be Rhonna a folyosóról.

– Kopj le.

Amikor végre nagyjából normális méretűre húzódott vissza a kezem meg a lábam, nagy nehezen feltápászkodom, és lekapcsolom a holoKivetítőt. Rejtett tű döf az ujjamba. A szarba már!

– Nagymenő-kategóriás DNS azonosítva – duruzsolja egy szexi hang. De legalább semmi új nem veti rám magát a sötétből. – Egyezés: Lykosi Darrow. Legjobb barát. Hívják még: Aratónak, Főnökömnek, Egyes Vonítónak, Csúcsseggfejnek, Testvérnek, Musztáng Szukájának. Másodosztályú engedély megadva. Légy üdvözölve! Elnézést a figyelmeztető lövedékekért. A gazdát figyelmeztették, hogy hajlamos vagy beosonni. A ragacsos ujjcsapdák kikapcsolva. Fogadj el egy pohár whiskey-t, legjobb barát. Hozzá egy kis zenét is kaphatsz, Arató. Csodáld meg, Főnököm, a nemes Vonítók megtizedelt ellenségeitől származó trófeákat. Élvezd a bőséges pornográf irodalmat, Egyes Vonító. Lazíts egyet a szaunámban, Csúcsseggfej. Ott nincs csapda. De mindenekelőtt ne lopj, és érezd jól magad…

– Sevro palotájában – fejezi be Sevro komoly hangja.

– Hogy másodosztályú?

– Igen, a gazda azt mondja, pontosan tudod, hogy miért.

Hátrasandítok a még mindig az ajtóban ácsorgó Rhonnára.

– Rám ne nézz – mondja gyorsan, és már ott sincs. Fanyarpofa int, hogy majd ő őrködik, és kilép a folyosóra.

– Pixik – csukom magamra morogva az ajtót.

Hatalmas lakosztály, féltucatnyi szoba zsúfolásig rakva mindenfélével. Amióta a Merkúrra jöttünk, kerültem a helyet, túlságosan is emlékeztet a barátomra, arra, ahogy elváltunk. Itt minden annyira olyan, mint ő. Letiport hadvezérektől megszerzett, leterített zászlókon félig beszáradt bögrék, bennük whiskey-maradék. Magnus afrikai lebegő palotájából zsákmányolt tömörarany koponyák szemeiben cukorpapír. A jogar, amelyet valaha Attikában ajándékoztam Adriusnak, a kanapén hever, mert Sevro hátvakarónak használta. Csak egyetlen ponton nem uralkodik a káosz.

A feleségem egyszer azt mondta, hogy egy férfi lelkéről mindent elárul, hogy melyik szobája a legtisztább. Kérdeztem tőle, hogy az én lelkem melyik szobám? A beretvámat pöckölte meg.

Sevro lelke a fegyvertára, de egészen más okból.

Egy egész falat tesz ki. Három farkasvért lóg a főhelyen, körülötte egy késszentély. A kedvence, Csiklandozó, hiányzik. A tartalék beretvák olajtól csillognak. A Falthe családtól több is van itt, de a Minótauroszé is a szarvas kardgombbal. Akkor adtam neki ajándékba, amikor a legkisebb lánya született. Mindig is csorgatta utána a nyálát, különösen azután, hogy Ajáét egy „ki szed több áldozatot?” fogadásban Sefi elnyerte tőle. A polcokon impulzusÖklök és mindenféle egzotikus gyilokszer pihen.

Egy másik falon az emlékek sorakoznak. Ragnar beretvája. Kóró régi pipája. Quinn Vonítóköpenye. Octavia au Lune véres köpenye, amelyet akkor viselt, amikor végeztem vele. A legmagasabb polcon, a főhelyen az a parittyaPenge, amelyet még az Intézetben forgattam. Hosszan nézem, végül leemelem a polcról. Sokkal nehezebb, mint a mostani beretvám, és mégis sokkal kisebb, mint ahogy emlékeztem. Addig pörgetem, míg suhogni nem kezd. Kinevettem, amikor először láttam, hogy itt őrizgeti, és még jobban nevettem, amikor elmesélte, hogy milyen nehézségek árán jutott hozzá. De a lényeg felett átsiklottam – hogy milyen sokat jelent neki. Az apja mindig távol járt, mindig túlságosan is titkolózott előtte, mert féltette, és így a szeretetét sem mutathatta ki felé igazán. Ez a penge viszont célt adott neki. Végre lett valami, amit követhet, aminek az életét szentelheti. Míg nem talált valami mást helyette.

Az utolsó fal a családjáé: a lányai holója lebeg érme nagyságú projektorok felett, ezernyi emlék népesíti be a polcot. Hónapokig táncikáltak itt a sötétben, egyetlen tekintet sem pihent meg rajtuk. Aprócska karkötők és más ajándékok, tinta talp-és tenyérlenyomatok. Egy smaragdköntös, amelyet akkor kapott Victrától, amikor a Földre hajóztunk. Egy kicsiny arany egyszarvú. És a középpontban az apja vérvörös Arész vértje meg a tüskés félhold sisakja.

A pad, amelyen a csatára öltözött be, ezzel a fallal szemközt helyezkedik el.

Olyan bizarr ez a vértezet a sok családi emlék között. De olyan könnyen megfeledkezem arról, hogy Sevro élete mindig is a háború volt. Hiszen az apja se látszott ki belőle, ahelyett, hogy őt nevelte volna.

Azt látva, hogy Lorn fiait hogy emésztette el az ő elhivatottsága, megpróbáltam Fitchnerhez hasonlóan különválasztani a családomat és a háborút. Azt gondoltam, hogy két külön világ, és soha nem találkozhatnak. Sevro tudta, amit én nem. Hogy milyen az, amikor egy mindig mással gondoló hadvezér neveli fel az embert. És tudta azt is, hogy a mi világunkban mindig minden mindennel összefügg. És találkozik. Ő nem zárta ki a családját csata előtt az elméjéből, mert tudta, hogy nem gyengítik, hanem éppenséggel csak erősebbé teszik, mint egymagában lehetne. Megtapogatom a kabátom alatt a motorkulcsot.

Még ha soha nem is fogok egyetérteni a döntésével, hogy a Merkúr helyett a Lunára ment, megértem őt. Elmondta nekem, kerek perec, hogy nem fogja ugyanazt a hibát elkövetni, amit az apja. Csak éppen eddig nem akartam meghallani. Ha valaha még találkozunk, bocsánatot fogok kérni tőle, amiért ilyen képtelen választás elé állítottam. És ha valaha még találkozom a fiammal meg a feleségemmel, soha többé nem zárkózom el tőlük. Az az apa és az a férj leszek, akit érdemelnek.

59

LYSANDER

AKI KARÓBA HÚZ

Engem is megkínoznak.

Két Gorgó, egy helyes, fitos orrú Arany nő és egy gekkószerű Szürke alkoholt önt az égett arcomra. Ismerkedjünk, mondják, miközben én üvöltök. Valamit a nyakamba fecskendeznek, és az idő szó szerint lelassul. Mintha egy hétig tartana a kín. Aztán elmúlik, és visszatér a mindent meghatározó fájdalom az égett arcomba.

A nálam talált Bellona beretva felől faggatnak, hogy ki vagyok, de ha megmondom nekik, akkor még bizonytalanabbá válik a helyzetem. Úgy tűnik, a Rettegés Lovagja nincs itt. Lehet, hogy egyből jelentést tennének a Megsemmisítőnek? És akkor esetleg Ajax megtudná, hogy itt vagyok, és újabb gyilkosokat küldene rám, hogy bevégezzék, amit ő és később Seneca nem tudott.

Ki kell várnom, míg a Rettegés visszatér. Közvetlenül vele kell beszélnem.

Olyan éhes vagyok, mintha kifordították volna a gyomromat. A hajam hullik a sugárzás miatt. Nemsokára mind megkopaszodunk. Mind émelygünk. A testünk elvileg ellenáll a radioaktivitásnak, de a Ladonról folyamatosan áradó sugárzás lassacskán legombolyítja speciális DNS-ünket. Egyre súlyosabbak lesznek a tünetek. Ahogy telnek a napok, Druzillával és Alexandarral sokat beszélgetünk. Keresem rajtuk a téboly jelét, hogy ugyan miért árulták el a saját Színüket és álltak össze Darrow-val, de az elhivatottságon túl nincs bennük semmi extra. A többiek valószínűleg csakis azért vannak itt, mert az Arcos-Ház, a pártfogójuk évekkel ezelőtt csatlakozott az ügyhöz. Druzilla Perszephoné álmáról beszél. Hogy segíteni kell az embereken, mintha a Lázadás előtt minden aljaSzín csakis szegény és rabszolga lett volna.

Nevetséges. Sok olyan Vörössel és Barnával találkoztam, akik boldogabbak voltak, mint a legtöbb Arany, akit ismertem, és a hadigépezetünket szolgáló Szürkéknél bármelyiküknek jobb élete volt. És a Szürkék mégsem roppantak össze a nehézségek alatt. Minden Szín közül ők maradtak a Társadalomhoz a leghűségesebbek.

Azt hiszem, négy napja lehetek ott, amikor reggel elviszik Ignáciust és Druzillát. Elsőként a férfit hozzák vissza falfehéren, három ujja helyén a csonkot markolja. Druzilla csak jóval később kerül elő. Egy szót sem szól, csak zokog a kövön.

Miután engem is megkínoznak, befogadnak, már nem gyanakszanak arra, hogy kémnek tettek be közéjük. Egyre kevesebbet beszélgetünk, Alexandar is lassan magába fordul, elveszíti a reményt. Druzillának nagy küzdelem vizet és kását diktálnia belé.

Innen nézve kezd rendkívüli ostobaságnak tűnni a tervem. Nem nyerhetek semmit a félreértésből, hogy ide kerültem. Itt fogok meghalni. Vagy kifecsegem végül fogvatartóimnak, hogy ki vagyok, és akkor kiszolgáltatottan várhatom, hogy ellenségeim ítéljenek a sorsomról.

Amikor ötödik alkalommal kötöznek ki a láncokkal, már eltökéltem, hogy felfedem előttük az igazságot. Képtelen vagyok elviselni az időtágító szert, még a Szellem Szeme is kevés ellene. Csakhogy amint kikötöznek, Fitos és Gekko lelépnek. A barlangban félhomály uralkodik, sehol semmi, csak a víz cseperészik a cseppkövekről sekély pocsolyába. Mellette a falnál egy szekrény tele kínzóeszközökkel. A hátam mögül lépteket hallok. Valaki a nyakamba szuszog.

– Tudsz járni? – kérdi inkább lunai, mint iói kiejtéssel. Mágneskulcs oldja ki a zárat. – Kövess.

Megyek utána, ki a főalagútba. Bal felől elhagyjuk a fogvatartottak celláját, azután egy másik helyiséget, ahonnan nevetés és edénycsörömpölés hallatszik. A barlangrendszer gyomrába visz, míg egy kisebb barlangba nem érünk.

Ez a magánlakrésze tere. Az ágya vékony hőhabmatrac, rajta katonapokróc. A falba vájt üregben kis naptűzhely, néhány fegyver meg a kommunikációs vonal. Egy mocskos farkasbunda mellett vékony, fekete hasta lóg a falon. Egy másik üregben tucatnyi apró, kőből faragott alak. És egy térkép, láthatóan a barlangrendszerről. Egymással szemben ülünk le két kispárnára.

Atlas au Raa kissé különös ember. Évek óta nem láttam. A szüleim halálát követően küldték el a Peremre, hogy űzze ki a varégákat a Kuiperből. Valami nagyon súlyosat véthetett, ha a nagyanyám szemében kegyvesztetté vált. Miután eltávozott, a szobáját és irodáját is valaki másnak adta.

Meghökkentően mélyérzésűnek látom. A távoli sötét tette ilyenné? Vagy a háború, amelynek a kellős közepébe csöppent visszatértekor?

Napégette szemhéja alól süt az értelem. Férfias, akár a fia, de nem olyan tagbaszakadt. A bátyjánál, Romulusnál magasabb és karcsúbb, de nem olyan látványos a tartása. A szeme kerekebb, és tisztábban ragyogó arany. A nyakán hosszú heg, itt vágták fel egyszer fültől fülig. Haja arannyal csíkozott fekete, hosszú lófarokban hordja.

A Szellem Szemével próbálok mélyebbre jutni.

Negyvenkilenc éves, balkezes. A bal térde miatt biceg. Lepkeszínű, könnyűvértje alatt több kés lapul rejtve. Semmi magamutogatás, sem a tartása, sem a tettei nem bizonytalanok. Szociopata? Hamis hőstudat? Nem. Azt általában lelkesedés kíséri. Miért olyan távolságtartó? Ennyire magányos? Fáradt? Unott? Szórakozott? Nyilvános tevékenységének színpadiasságát nyomokban sem fedezem fel a személyes megjelenésében. Mindebből kifinomult irányítási rendszerre következtetek, amelyet valószínűleg könyvekre alapoz, talán a saját filozófiai téziseivel támogat meg. Egy filozófus-hóhér, aki gyakorlatiasan távolságot tart, akár egy hentes.

– Elég lesz – szólal meg. – Hacsak nem akarod, hogy én is megtegyem veled.

Megmerevedek.

Nagyanyám azt állította, hogy én voltam az egyetlen tanítványa. Hát ezért akarja annyira Apollóniusz kifürkészni a tudásomat? Mert tudja, hogy Atlas jócskán felülmúlja ebben?

Hideg tekintete az égést vizsgálgatja az arcomon, még mindig csak a következtetéseit összegzi, a végső konklúzióval vár. Ezek szerint alázatos. Vagy tapasztalt, aki többször is tévedett már.

– Üdv, au Lune – köszönt magasNyelven.

– Üdv, au Raa.

– Hogy halt meg a bátyám? – kérdi immár köznyelven, hogy ne váljon fáradtságossá a beszélgetés. – Persze, mások mesélték már, de úgy tudom, te a saját szemeddel láttad.

– A Sárkánysírhoz gyalogolt. Pár lépéssel azelőtt halt meg, hogy elérte volna.

Egy teljes percig nem szól semmit.

– Minden férfi így hal meg, aki az ősei nyomdokain jár. Milyen hosszan beszélt, mielőtt elindult volna?

– Túlságosan is hosszan.

– Romulus az utolsó leheletéig – kuncog. – Úgy hallottam, az unokahúgom és -öcsém a Megsemmisítőn van, és a szövetség feltételeiről tárgyal.

– Csak Diomédész. Seraphina a sivatagban maradt.

– Meghalt? – rándul össze.

– Igen. Atalantia ragaszkodott hozzá, hogy egy Raa is zuhogjon az Esőben.

– Láttad a tetemét?

– Láttam, ahogy kettétépi egy lövedék. A maradványait eltemettük a homokba.

– Árnyék és por – mormolja minden gúny nélkül.

– Nem is gyászolod? Ki sem kacagod a halott árulót?

– Nem ő árulta el a Társadalmat. Apám és a bátyám tette. Seraphina ellen nem tápláltam indulatokat. Nem bántam volna, ha ismerhetem a rokont – sóhajt nagyot, majd a nadrágja egyik zsebéből előveszi a Bellona beretvát, és kirakja kettőnk közé. – Ezen viszont Aja és Octavia vére szárad.

– Nem hinném, hogy egy magadfajta férfi bárkitől is magyarázkodást követelhet.

– Ó, milyen igaz. Láttad az egyik erdőmet. Minden bizonnyal megvan a véleményed. Eleinte a Kétszázaknak is volt. Persze nem mondták bele az arcomba. Ők a mosolygás és a célozgatások mesterei.

– Emlékszem, hogy megnevettetted apámat.

– Tényleg? – lágyul el a pillantása.

– Nem tudom, hogy az erdődön nevetne-e.

– Nem – böki ki a legnagyobb meglepetésemre kerek perec. – Brutus emberi mocsoknak nevezne. Anastasia nem fogalmazna ennyire keményen. Bizonyára emlékszel vérző szívére.

– Nem, valójában nem.

Az arcomat fürkészi, mintha azt kutatná, igazat beszélek-e.

– Azt mondaná, minden karóba húzott emberrel szerzek magamnak egy újabb ellenséget. Ezért húzok karóba csak marsiakat, merkúriakat soha.

– Hogy mélyítsd az ellenérdeket és a szakadékot a betolakodók és a hű alattvalók között? – kérdem tankönyvízűen.

– Látom, hasonló könyveket olvasunk. Játsszuk ezt? Ám legyen. Itt csupa barbár vesz körül. Hány életet vettél az Acélesőben? Nem kellene a vérteden feltűnnie a számnak?

– Nehéz megmondani. Tíz és száz között van valahol.

– Mélyen átérzed a halálukat?

– Csak felszínesen.

– Na tessék – dől hátra. – A távolság majdnem olyan hatékonyan kilúgozza a háborút, mint a Kőfejű elbaszott okoskodásai. Könnyűvé és… romantikussá tette. Nekem nem célom sem a romantika, sem a kilúgozás. Én tudományos módszerekkel okozok ellenségeinknek lélektani megrázkódtatást, hogy pszichológiai áldozataim számát szaporíthassam. Hogy ezzel csökkentsem harci hajlandóságukat, és lerövidítsem a háborút. Ez a célom.

Neheztelést érzek a szavaiból, mélységesen személyes ellenségesség árad belőle.

Nem rémlik, hogy ehhez eléggé ismernénk egymást. Mivel sérthettem meg? Vagy talán már értesült Ajax árulásáról?

– Elég a mellékvágányokból. Miért mondtad az embereimnek, hogy ez a Cato au Vitrovius vagy? Szórakoztatott?

– Szórakoztatott? Mit képzelsz, miféle ember vagyok én?

– Nagyanyád teremtménye. Minden tanítványa ilyen. A kérdésre felelj.

Tehát ezért a harag. A nőnek szól, aki ilyenné tette.

– Nem bíztam az embereidben. Ajax megpróbált meggyilkolni. Kétszer is – válaszolom, és az arckifejezéséből megértem, hogy ez nem újdonság a számára. – Nem mertem rajtad kívül másnak felfedni a kilétemet, nehogy rajtuk keresztül bevégeztethesse a szándékát.

– És engem megbízhatónak tartasz?

– Apám legjobb barátja voltál.

– De Ajax apja is vagyok egyben – kapargatja a körömágyát. – Meg akarod ölni a fiamat?

– Nem.

Nem hisz nekem.

– Tudod egyáltalán, hogy miért akart megöletni?

– A gyerekkorunkban gyökeredzik…

– De mennyire! – nevet nagyot. – Mindkettőtökkel foglalkozott akkoriban – mondja rejtélyesen, majd közelebb hajol: – Ajax dugja Atalantiát – böki ki, és először azt hiszem, rosszul hallok. De persze így már érthető. Ajax némasága, amikor Atalantia megcsókolt. Ahogy megjelölte a területét. Fél, hogy a helyébe lépek a nagynénje oldalán. – Nem tudtad. Kevesen tudják. Tizenhat éves kora előtt magához vette… ágyasul a fiamat. Szexuális szolgáltatásokkal jutalmazza meg az Arany vérárulók fejéért cserébe.

– Magnus tudott róla?

– A lánya elfajzottságáról? Természetesen. Elfajzottsága mértékéről, és arról, hogy a fiamat szexuális rabszolgájává tette? – megvonja a vállát. – Magnusnak mindig nagyon szelektív volt a memóriája a drága Atalantiával kapcsolatban.

– Te pedig… egyszerűen hagytad?

– Lehet, hogy Ajax az én DNS-emet hordozza, de fél életében távoli vidékeken harcoltam az Uralkodóért. És mire visszatértem… nos, a fiú már a csontja velejéig az ő teremtménye. Így akarta. Mert Ajával mindig is gyűlölték egymást, és ez a végső bosszúja, hogy Aja fia az ő saját, személyes gyilkológépe lett.

– Atalantia parancsolta meg, hogy végezzenek velem?

– Kétlem. Azzal önmaga előtt is elismerné, hogy képtelen téged megszelídíteni. Márpedig egy hozzád hasonló nagy fogást nem szívesen engedne ki a kezei közül. Persze, ha ki is adna ilyen parancsot, engem nem avatna be – mondja, egy zacskóból fügét vesz elő, bekapja. Engem is megkínál. Hármat veszek belőle. – Amíg Ajaxot a szíve és a farka irányítja, annak a fiúnak nem lesz hely a közelében, aki mellett kis senkinek érezte magát egész gyerekkorában. És még ezek után sem óhajtasz az életére törni?

– Ez bennem semmin sem változtat. Én a Társadalom népe, Kalindora és a Pretoriánusaim miatt vagyok itt. Nem fogom hagyni, hogy az ellenség túszaiként pusztuljanak. Tudom, hogy hamarosan megtámadjátok Héliopoliszt. Felteszem, Darrow-t veszitek ostrom alá.

Egy ideig nem szól semmit, csak méreget.

– Tudod, amikor úgy teszel, mintha nemes jellem lennél, rettentően emlékeztetsz az anyádra – vesz újabb fügét a kezébe. – Nem lesz ostrom. Nemrégiben teszteltem terepen egy új vegyi fegyvert. Atalantia azt óhajtja bevetni, hogy a városban és a kincseiben ne essem kár, viszont mielőbb visszaszerezhesse. A FőKreátor kénytelen lesz végignézni, ahogy a városa felzabálja saját magát.

– Mit okoz a vegyszer?

– Tömeggyilkosságot. Mindenki mindenki ellen.

Már értem.

Látom magam előtt Kalindora arcát, ahogy egész lajstrom borzalom szállja meg testét. Ahogy görcs rázza és vért okád. Fekélyek lepik el a hajlatait. Leolvad a bőre. Eddig nem is tudtam, mi mindenre lennék képes, hogy ezt megakadályozzam. Hiszen ő is csak egy gyilkos. De az a fáradtság az arcán… és ahogy rám nézett, amikor a Pretoriánusok letérdeltek előttem… Már-már büszkeség töltötte el. Nem hagyhatom, hogy így érjen véget az élete. És Rhone-é meg a Pretoriánusaimé sem. Sem a sok hűséges alattvalóé, akik a két gigász közé szorultak. Már így is túl sok életet tékozoltak el azok, akiknek pedig ennél sokkal okosabbnak illene lenniük.

– A Kuiperből hoztad magaddal a vegyszert?

– Nem. Ott azt tanultam meg, hogyan kell mások képességeit kiaknázni.

Nagyon titokzatos.

– És milyen FőKreátorról beszéltél?

– Hát igen, régi barátodról, Glirasztészről. Már nem egyszerű mesterember, hanem áruló is. Ő tette lehetővé, hogy az ellenség bevesse a Viharisteneket.

– Nem hiszem el.

– Az embereket különös tettekre ösztönzi a félelem. Most majd velük hal ő is. A drága városával – mondja, bár ez az utolsó részlet láthatóan nem szolgál nagy megelégedésére. – De hova lett a jómodor? Nem ennél valami rendes ételt? Reggel indulunk vissza a Megsemmisítőre, de ha nem etetlek meg, Atalantia minden bizonnyal nagy felhajtást csap.

Friss kenyeret és két nagy darab főtt húst hozat.

– Ez mi? – kérdem rágás közben.

– Milyen íze van?

– Denevér.

– Íme, megadtad magadnak a választ.

Furcsán vizsgálgat, míg eszem. Bizarrul udvarias ez a társalgás, tekintve, hogy épp csak kikerültem a kínzókamrából. Még nem kért érte elnézést, és gyanítom, hogy soha nem is fog.

– Nem úgy tűnik, mintha támogatnád Atalantia tervét – próbálkozom.

– Nem bírom elviselni a lázadókat. De ez a bolygó soha nem lázadt. Meghódították. Úgy vélem, egyetértesz, hogy stratégiailag nem lenne helyénvaló egybemosni a kettőt, és ezzel erkölcsileg megalázkodni ellenségeink előtt. Hiszen épp csak felülkerekedtünk. Ha húszmillió embert megölünk, ki fog emlékezni Arató Viharára?

– Mégsem tiltakozol.

– Katona vagyok – neveti el magát. – És a katona parancsot teljesít.

– Szabad kezet kaptál tőle. Miért nem szivárogsz be a városba? És kapcsolod le belülről a pajzsot.

– Nem. Az embereim, akik odabenn maradtak, meghaltak. A Vonítók túlságosan is jók kémelhárításban. És a hozzánk hűeket rég semlegesítették.

Ez sajátos helyzetbe hoz. Kiagyaltam egy újabb ostoba játszmát.

De gyanakszik. Atalantia tervének kritizálása érzékenyen érinti, résen van. Márpedig nekem az kell, hogy lanyhuljon a figyelme. Hogy magáról beszéljen. Olyan dolgokról, amiket szeret. Az anyjával próbálkozom először, elmesélem, hogy töltöttük együtt az időt, de Gaia említése nem hozza lázba, sőt, inkább befordul. Akkor eszembe jutnak a kis faragott figurák, az egyetlen funkciótlan jelenség ebben a pórias barlangban. Felállok, közelebbről is megszemlélem őket. Lenyűgöz a kidolgozottságuk és hogy mennyire változatosak a témák. Akad köztük pár Arany, de leginkább aljaSzínek. Felveszek egy Vörös nőalakot.

– Daedrának hívják – meséli. – Olümpia külvárosában ismertem meg. Kemény asszony.

– Ahhoz képest, hogy Vörös?

– Kemény asszony.

– Ezek trófeák?

Sértetten mér végig. Közelebb jön.

– Meditációs totemek – javít ki. – Mind olyan embert ábrázol, akit elfogultságom vakságában rosszul ítéltem meg. Daedra ártalmatlannak, butácskának és kedvesnek tűnt. Fügét és kenyeret hordott az embereimnek egy héten keresztül. A nyolcadik napon a fügét idegméregbe áztatta. Száznégy emberem élete bánta, hogy nem láttam át rajta, és nem ismertem fel a valós természetét.

– Hogy fanatikus?

– Hogy katona.

Oldalról nézeget, én pedig lépek egyet hátra. Zavartan keresgélek az alakok között.

– Darrow hol van? Ő is nyilván bolonddá tett párszor.

– Készül. A lábait elkészítettem már azelőtt, hogy találkoztunk volna, de hogy érthetnél meg valakit, aki önmagával is harcban áll? – fordít most hátat nekem, hogy a fülke belső csücskébe nyúljon. Megmarkolom Daedrát, hogy lesújtsak a füle tövére, ahol az idegek közel vannak a felszínhez. – Ha leütsz, remélem, van terved – mondja, de meg sem fordul, hogy védekezzen. Ez kizökkent. – Felteszem, láttad a térképet a kivezető utakról. Pedig nagyon komplikált a labirintus, és nekünk, egyszerű halandóknak kurta a memóriánk – fordul végre felém, és dől neki a falnak. – Nem válna be. Nem lehetek a trójai falovad.

– Miért ne?

– Tegyük fel, hogy sikerül legyőznöd. Elképzelhető, hiszen sokkal fiatalabb vagy. De nem valószínű, tekintve, milyen állapotban vagy, és nekem milyen nagy a rutinom az erőszakban. Még mindig ki kellene szabadítanod az Arcosiakat, ki kellene valahogy találnotok a térképemmel a járatokból, legyűrni az embereimet, átjutni a sivatagon, elérni, hogy Darrow beengedjen Héliopoliszba, bevetni Cato au Vitrovius csekély ravaszságát, hogy végezz a világok legveszedelmesebb emberével.

– Nem óhajtom megölni őt.

– És a többi?

– Az nagyjából helytálló.

– Miért tennéd? Az auktoritásért, tekintélyért? Dicsőségért? Hogy bebizonyítsd, te vagy a méltó örökös?

– Nem.

– Bosszúból?

– Nem.

– Emberségből az embereidért? Vagy talán a Szerelem Lovagjára fáj a fogad? – gúnyol. – Az ember sok bizarr lépésre képes félelemből, de a szerelemért… nos, a halál a legkevesebb.

– Mik vagyunk, ha képesek vagyunk elpusztítani egy várost, ami még csak fel sem lázadt?

– Érdekes. Szóval, idealista vagy. Ne aggódj, ez átmeneti állapot – mosolyodik el. – De a falat és a pajzsgenerátort egy egész veteránsereg őrzi. Csupa Vonító.

– Kiszámítható célpontok.

– Ki volna hát a megfelelő célpont?

– Glirasztész.

– Aki áruló.

– De talán megtéríthetem.

Elhallgat, gondolkodik.

– Miért nem hívod az embereidet? – firtatom.

– Mert eddig ennek a bolygónak a jóindulatából táplálkoztunk. Rejtegettek bennünket. Etettek, tájékoztattak, kémkedtek nekünk, meghaltak értünk. De nem a felsőSzínek, azok hátat fordítottak, bezárkóztak, mentették az irhájukat. Hanem az alja és a közép, akiknek szinte nevük sincs, mert ez nem a Mars, hanem a Merkúr. És ha hagyjuk, hogy éppen ők pusztuljanak el, akkor mire ment ki ez az egész? Mi értelme volt ennek? – döfi a hüvelykjét a nyakán a hegre. – Ráadásul, az enyéim két hete képtelenek bejuttatni Héliopoliszba. Mihez kezdenél Glirasztésszel?

– Tudni fogom, amint tisztában leszek a körülményekkel. Viszont Darrow is sejti, hogy közeledik a támadás, nem igaz? Valahogy bele kell csalogatni a csapdába.

– Annak az esélye, hogy ez működjön…

– Csekély.

Bólint.

– Az embereim nyilván nem tudhatnak róla. Úgy csináld, hogy valószerűnek hasson. Ha kell, öld meg őket. Tudják, mi a kötelességük – mondja, és várja az ütést. – Na? Lássuk, mennyire voltál jó tanítványa a Bellonának, Octaviának és Ajának.

Vajon kész lesz együttműködni azok után, amit Darrow az embereivel tett?

– Tudod, ugye, hogy Darrow meg fog téged ölni?

– Pulvis et umbra sumus. Egyetlen lélek húszmillió életért cserébe. Jó üzlet. Öt napod van a vegyi támadásig. Persze, ha elfogsz, ez is változhat – feleli határozottan. Ilyen meggyőződéssel szemben kezdenek kételyek éledni bennem. – Most már nehogy meginogj – szól rám, és orrba vág. Eltöri az orromat, ömlik a vérem. – Csináld már – üt meg ismét, és rávetem magam. Lebukik, egy kravat mozdulattal megpróbálja kisodorni alólam a bal lábamat. Cassius imádta ezt a fogást. A lábam nem mozdítom, hanem végiggördülök a hátán, a karomat beakasztom a jobb hóna alá, a másikkal a nyakát fogom satuba, és a lendületemet kihasználva végigcsúszom a gerincén. Egy pillanata volna, hogy előkapja a csizmájából a kését, de elmulasztja.

A karjaimmal átfogom a bal válla felett és a jobb hónalja alatt, jobb karját felfelé feszítem. A balt a testéhez szorítom, lábaimat a csípőjére fonom, két bokámat a mellkasán kulcsolom össze. Hörögve fuldokol a szorításban, összepréselem a tüdejét. A lába kapál, ahogy a nyakán elszorítom az ütőeret, de egy ilyen fogásból még egy Obszidián sem tudna szabadulni.

Az ajtót lesem, míg a sarka a padlót rugdalja. Nem sietnek ide Gorgók, hogy megmentsék a főnököt. Soha nem volt még arra szükség.

Amikor végre elájul, elfektetem a földön. Zavartan állok felette.

De kénytelen leszek kirángatni magam a bénultságból, minél tovább húzom az időt, annál nagyobb az esély a lebukásra.

Fogom a másik üregből a takHálót, leakasztom a hastát a falról. A hálót rálövöm, szorosan a testére feszül. A Bellona beretvám a földön hever a porban. Egy pillanatra kísértésbe esem, de ennyi erővel anyám gyűrűjét is elviselhetném az ujjamon. Sietve elrejtem a fal egyik láthatatlan repedésében, és Atlas kését kirántom a bakancsából, felszínes sebet ejtek a szívem felett a mellkasomon, a vérrel alaposan összemázolom az arcomat, a nyakamat és a kezeimet.

Az alagútban senki nincs. Sötét van. A Rettegés emberei változatlanul az ételkészítéssel vannak elfoglalva. Gyorsan mozgok, már amilyen gyorsan most tőlem telik, meztelen talpam nem üt zajt a barlang kövén. Két Gorgó ül a foglyok barlangüregének szájában a földön, belemerültek a kockába. Alexandar egyből kiszúr a sötétben, óbégatni kezd: – Vigyetek a Rettegés Lovagjához… – kiabál az őröknek. Ahogy az egyikük felé fordul, lerohanom őket. Arra koncentrálok, amit Ajától tanultam: egyetlen ellenféllel szemben nagy a valószínűsége, hogy nem halálos sérüléssel is ártalmatlaníthatom. Ha már ketten vannak, még ha alacsonyabb fajtából is, hetven százalékra csökken az esély.

Két szép csapással tudnék végezni velük, de figyelek, hogy ügyetlenül csináljam. Mintha még soha nem lett volna a kezemben beretva. Ahogy a lépteim zajára felém fordulnak, lesújtok az egyikre, és félbecsapom a fejét, de közben tolom tovább a pengét, és átdöföm a másik nyakát. Cassius kedvenc fogása volt ez a Peremen, az arrafelé használatos silány vértezettel szemben jó hasznát lehetett venni. Aztán a pengém szalad tovább ügyetlenül, a barlang fala állítja meg.

A második döbbenten elkerekedő szemmel mered rám, de szólni nem tud, mert ügyetlenkedésemben tettem róla, hogy a légcsöve tropára menjen. Másodszor is lecsapok, aztán harmadszor és negyedszer, vagdalkozom a világba. Aztán halkan felzokogok, és térdre rogyok.

– Azt a vérveretest! – kapkod levegő után Alexandar. Felrugdalja a többieket, akik eddig aludtak. – Cato, Cato, nézz rám – szólongat, és én nagy szemekkel meredek az arcába. – Látta valaki, hogy lejöttél?

Megrázom a fejemet.

– Náluk vannak a kulcsok, a mellzsebükben. Vedd ki, és oldozz el bennünket. Aztán segítünk neked. Így – magyaráz, miközben én reszketeg mozdulatokkal kiszabadítom őket. – Volt már valaha beretva a kezedben, Cato? Korábban, úgy értem – méregeti a véres kezeimben remegő beretvát. Úgy teszek, mintha nem tudnék tisztán gondolkodni. Beletelik némi időbe, mire bizonytalanul megrázom a fejem. A kezébe nyomom a fegyvert. Gyakorlott kezek hántják le a hullákról a használható felszerelést: az éjjellátó optikát, az oldalfegyvereket, két gránátot és még egy hosszú puskát is szerzünk.

– Mondd el, mi történt. Hol a Rettegés Lovagja?

Megmutatom nekik. Látszik, hogy vérprofi katonákkal van dolgom, egyetlen részlet sem kerüli el a figyelmüket. Harminc másodpercen belül van térképünk, hátizsákunk élelmiszerrel, lámpánk és a Rettegés Lovagjának kargépe. Egy pillanatra elkap a rémület, hogy Cassius beretváját is megtalálják, de szerencsére csak a farkasbundát kanyarintja le Druzilla a falról. Átadja Alexandarnak.

– Ígéretet tettél – ennyit mond neki. Alexandar csendesen nézegeti egy pillanatig a bundát, majdnem sírva fakad, de aztán csak a vállára kanyarintja, és rongyos ingéhez rögzíti.

Ignácius széles vigyorral húzza elő a hátizsákból a stimmeket, mindannyian benyomnak egyet-egyet a nyakukba. Szétgyalázott testük új lendületre kap, de persze sokáig nem fog tartani a hatás. Ráadásul hamarosan fel is fedezik majd az eltűnésünket. Mielőbb cselekedni kell. Alexandar Druzillát és Cractust küldi, hogy hátráltassák üldözőinket.

– Hogy kerültél te egyáltalán ide? – mér végig Ignácius. – Minek hoztak a szobájába?

– Kedves volt velem – magyarázom –, rá akart venni, hogy érjem el nálatok, hogy… hogy hazudjam azt, hogy…

– Mit számít már, Ignácius? – szakítja félbe a hebegésemet Alexandar. – Lépnünk kell.

– Csapdába estünk – játszom meg a pánikot –, karóba fognak húzni bennünket.

– Nem – dugja az orrom alá a térképet. – Ez itt a hátsó kijárat. Sejtettük, hogy kell lennie egynek, de így meg is találjuk. Arra kiszökünk. Minket erre képeztek ki, Cato. Tudom, hogy neked ez rémisztő és idegen, de ha velünk tartasz, vigyázunk rád.

– Le fog bennünket lassítani, Alexandar – tiltakozik Ignácius. – Ráadásul még lojalista is, szóval…

– Ha az Uralkodó a keze közé kapja Atlast, azzal milliók életét menthetjük meg – csattan fel Alexandar. – Ez a lojalista törődhetett volna csakis a saját bőrével, és te itt akarod hagyni?

– Úgysem tudják majd szóra bírni.

– Nem is kell.

Ezt hogy érti?

– Nem bízom benne – makacskodik Ignácius.

– Majd Darrow kikérdezi – intézi el Alexandar. Erre már Ignácius is kénytelen rábólintani. – Láttál már valaha ilyet? – mutat nekem egy stimminjekciót Alexandar, és az égett arcomra bök.

– Mert? Mi az?

– Ettől majd szárnyra kapsz, jóember – mondja, oldalra billenti a fejemet, és a nyakamba döfi a tűt. – Na, hogy érzed magad?

A katonai minősítésű neurotranszmitter úgy dübörög végig az ereimben, mint egy első kategóriás versenyló. A nyomában csak az őrült energia marad, teljesen elnyomja a fájdalomreceptorokat az agyamban. Hetek óta először nem érzem, hogy mindjárt leesik az arcom. Az alagútból hörgés morajlik fenyegetően, majd egy pillanattal később Druzilla és Cractus tér vissza komoran.

– A fegyvertárat túlságosan is jól őrizték, inkább a kantint intéztük el. De amint átássák magukat a törmeléken, itt lesznek. Max harminc másodpercünk van.

– Akkor lóduljunk, jóember – vigyorodik el Alexandar, megcsapkodja a vállamat, és a kezembe nyomja az egyik pisztolyt. – Utánam.

60

LYSANDER

KÖLYÖK EGY

Belevetjük magunkat a labirintusba, Alexandar rohan legelöl, a stimm új életet adott elgyötört, kiéheztetett végtagjainak, testének. Druzilla hozza a hátán a Rettegés Lovagját, így is szinte lebeg a Merkúr gyenge gravitációjában az alagutakban. A többiek zárják a sort. A lopott gránátjaink a háttérben nagy robajjal szakítják be valahol az alagutat. Nem lehet túlságosan messze, mert hirtelen porfelhőbe szaladunk bele, a mennyezetről hullik az áldás, hogy még a lámpa fényében is alig látunk.

Rafinált barlangútvesztőben bolyongunk, a főútvonalakat szövevényes alátjárók kötik össze, és bonyolítják megoldhatatlanná a rejtélyt. Valami seggfej terraformálónak vérveretesen jól telhettek itt a napjai.

Alexandar elég jól irányít bennünket, bár idegesítően gyakran kell lekuporodnia a térképpel, hogy ellenőrizze, nem tévedtünk-e el. Rettegés kargépe halk pittyegésekkel semlegesíti a járatokban viszonylag gyakori csapdákat.

Vagy féltucatnyi kanyar után az alagút egy keskeny átjáróba torkollik, amelyen egyszerre csak egy ember fér át. Druzilla áttolja Alexandarnak Rettegés testét, közben egy másik lovag lézer taposógránátot helyez el az átjáróban, hogy ráomoljon üldözőinkre. Utána kanyargós lejtőn loholunk lefelé, míg egy hármas elágazásnál nem kötünk ki. Innen mind a három alagútban bőséggel tenyészik a Mycena chlorophos, ez a zöld, foszforeszkáló gomba. Minden cuppogó léptünkkel kísérteties zöld levet csapunk fel a lábunk alatt is burjánzó bioszőnyegből, és a lábszárunk hamarosan hullazöldben dereng.

Az akna nem robban fel, a Gorgók se most jöttek le a falvédőről. Sőt, a hangokból ítélve, kezdenek felzárkózni.

Jobbra, balra és mindenekelőtt lefelé száguldunk, minden józan ésszel ellentétesen csakis a hegy gyomra felé süllyedünk egyre mélyebbre, áthaladunk egy természetes hídon egy föld alatti folyó felett, keresztülvágunk egy csarnokon, ahol olyan bőszen elszaporodtak a spórák, hogy már-már nappali a világosság, aztán félhomályos cseppkőbarlangok nyelnek el bennünket tejszínű barlangi tavakkal. Egyre csak lefelé megyünk. Valahol a falakban, falakon túl, a szikla gyomrában zubog a föld alatti folyam, van, hogy nem is hallatszik a csobogása, és olyankor csak az Aranyak zihálása üli meg a fülemet. Én is ugyanúgy rettegek, mint ők. Ha Atlas emberei utolérnek, nem fognak előbb kikérdezni, hogy mik voltak a szándékaim, engem is szitává lőnek velük együtt, és Atlas majd őszinte sajnálkozással fogja felküldeni Atalantiának megcsonkított, összezúzott maradványaimat.

Sötét áramlatként bugyog bennem a félelem, de meglovagolom, elszívom az energiáját és az izmaimba pumpálom az adrenalinnal együtt, hogy a látásom kiélesedjen, hogy az érzékszerveim minden rezdülést, minden apró változást érzékeljenek.

Egyszerre ammóniaszag csapja meg az orromat. Csicsergést hallok. Sűrűbb és melegebb lesz a levegő, és az alagút szája kiöblösödik, hatalmas katedrálissá dagad, ahol a falakat és a padozatot a szénsav az idők során egészen szétmarta. Sajátos mikroklímába kerülünk. Az utolsó pillanatban kapom el Alexandar vállát, mielőtt még belezuhanhatna a szakadékba. Kis híján lesodorjuk egymást.

– Jupiterre! – suttogja Alexandar a mélybe.

Felfelé világít. A katedrális magasában denevérek fészkelnek, ameddig látunk, beborítják a mennyezetet és még feljebb és feljebb minden rést kitöltenek, milliószám lehetnek.

– Tejdenevérek – suttogja Alexandar, nehogy felzavarja az alvókat. A szárnyuk oldalán mérges tüskék vannak, ezzel bénítják le áldozataikat. Aztán kiszívják a szerencsétlenül jártak csontvelejét. Szóval, Atlas tényleg denevérhússal tartott jól.

A pokolba a feketepiaci faragókkal. Ezért olyan kiterjedt és szigorú a Minőség-ellenőrző Bizottság szabályrendszere. Az emberek egyszerűen nem nyughatnak, mindenképpen izgalmas csúcsragadozókra vágynak, azt tartják szórakoztatónak, aztán amikor a csúcsragadozó mindent kiirt és elszaporodik, felborítja a kényes ökoszisztémát, akkor meg csak csodálkoznak.

Nem sokon múlik, hogy felkacagjak a dolog iróniáján.

Az alvó velővámpírok alatt a végtelenbe nyúlik a guanómező, molytányok és sápadtfehér, albínó százlábúak hömpölyögnek.

– Szerinted milyen mély lehet? – kérdi suttogva Druzilla.

– Lényegtelen – csattan fel Alexandar. – Ha egyszer csak szar. Menjünk.

– De azok ott fenn tejdenevérek.

– Tudom, én mondtam.

– Akár harminc méter mély is lehet alattuk a guanó – válaszolom meg. – És az ott fonnyasztófarok benne.

– Mi a fene az a fonnyasztófarok? – feszül meg Druzilla minden izma. A tekergő albínó százlábúakat lesi.

– Rosszabb, mint a denevér.

– De közelednek – mordul Ignácius. Kihúzza magát, széles vállait a mögöttünk nyíló alagút felé fordítja.

– Valahol bizonyára át lehet rajta jutni – kémleli a katedrálist Alexandar. – Arra.

A félhomályban a guanómező bal peremén, a magasban felfedez egy keskeny, kővel kirakott ösvényt. Odarohanunk, és amennyire merünk, száguldunk tovább a kitett peremen. Alexandar viszi Rettegést, egyszer majdnem elveszíti az egyensúlyát, és beleejti a trutyiba.

– Hat óránál – kiáltja Druzilla.

Az egyik lovag tüzet nyit hátrafelé az alagút szájában felbukkanó Gorgóra, de célt téveszt. A Gorgó azonban nem. A lövedék csípőből szakítja le a lovag fél lábát. Üvöltve imbolyog, elveszíti az egyensúlyát, és belezuhan a guanóba. A denevérszar futóhomokként szippantja magába, és hiába kapálózik, a fél lába kevés, hogy a felszínen tudjon maradni, menthetetlenül cuppan egyre mélyebbre. És akkor a fonnyasztófarkak is megtalálják. Visítani kezd.

Druzilla tűzpárbajba keveredik a Gorgókkal. Hipergyors lövedékek sziszegnek körülöttünk.

– Crastus! – kiáltja Alexandar. Mindjárt beleveti magát a gunaóba, hogy kimentse a barátját. De ha meghal, akkor minden hiába volt. Elkapom a karját, és a mennyezetre lövök.

Milliónyi dühödt denevér kavarodik fel álmából. Legalább lesz dolga a Gorgók hőkameráinak és optikájának.

Denevérekkel a nyomunkban vonszolom magammal Alexandart, tovább a keskeny peremen, ki a katedrálisból. Az egyik dög beleakaszkodik Druzilla karjába. Alexandar lecsapja a mocsok fejét, kitépi a bőréből a tüskéket, de Druzilla még így is hányni kezd és kábultan tántorog utánunk. Idővel összekapja magát, viszont Ignácius kénytelen átvenni a vállára Rettegés testét. Jó néhány kanyar után Atlas térképe véget ér. Mészkőkamrába jutottunk, benne két fekete tavacska, a mennyezetről hosszú cseppkövek cseperésznek beléjük. Megtorpanok, a szemem a foszforeszkáló falakat fürkészi, és érzem, ahogy kezd elhatalmasodni rajtam a pánik.

– Mi az? – kérdi Druzilla Alexandart. – Eltévedtünk?

– Ez nincs rajta a térképen – feleli.

– Mi az, hogy nincs rajta? – kérdi a lány. Az az, hogy a feltüntetett kettő helyet hét darab alagút vezet a kamrából tovább.

Ignácius a földre hajítja a Rettegés Lovagját.

– Tudtam én, hogy ostobaság az egész. Nem ússzuk meg a harcot.

Druzilla térdre rogy, a tejdenevér mérge kimerítette, zihál.

– Már majdnem kifogyott a lőszerünk. Melyik a jó út?

– Honnan tudjam? – csattan fel Alexandar. Zsebre vágja a térképet, és nagy pofont kever le az alélt Atlasnak. – Ébresztő! Ébredj, te istenverés! – Atlas nem moccan. – A picsába. Felvesszük a harcállást. És ha ideérnek, megverekszünk velük.

– Aranyak is vannak köztük – ellenkezem.

– De nem olyanok, mint mi.

– Bájos elképzelés, kár, hogy nem igaz – duruzsolja Druzilla. – Alsó hangon is tizenöt Sebhelyesük van. És a fanatikusokat küldik ránk első körben.

– Akkor legalább dicső halált halunk – közli Ignácius.

Alexandar az alagutakat méregeti. Ha nem a megfelelőn indulunk el, végleg elkavarodhatunk, és éhen veszünk, mielőtt még kitalálnánk innen. Látom rajta, hogy azt nem szívesen kockáztatná. Akkor már inkább a harcra hajlik.

Az Arcos Lovagok Alexandar utasításai szerint helyezkednek el a kamra különböző pontjain, hogy megpróbálják csapdába ejteni az üldözőinket. Mintha hőoptikával felszerelt katonákra váratlanul le lehetne csapni egy hideg, sötét barlangban. Ha harcot akarunk, akkor azt a guanóban kellett volna erőltetni. Botrányos, hogy egy éles beretva hogy csinál pillanatok alatt makogó majmot egy értelmes harcosból.

Szembeállok az alagutakkal.

Indokolatlan lett volna, hogy Rettegés hamis térképet tartson magánál a saját szobájában. Minek? Tehát a térkép jó és érvényes, ez nem kétséges. Ha tévesnek látjuk, akkor bennünk van a hiba, mi nem olvassuk helyesen. Elvileg két alagutat jelez, keresni kezdem tehát, hogy miből van kettő. Hát a tavacskák.

– Tudom az utat – súgom.

– Fogd be, hallok valamit – int le Ignácius. Alexandar egy cseppkő mögé rejtőzve várja a denevérek katedrálisa felől közelítő Gorgókat.

– A tavak! – sziszegem az ostobáknak. Alexandar felém pillant. – A tavacska vezet az alagúthoz – fordítom lefelé a lámpát, és tényleg, a sötét vízben látszik, hogy közel három ember széles alagút indul a víz alatt.

– Te eszes gazember – csap a vállamra Alexandar.

Belegázolunk a vízbe. Forró, a kövek repedéseiből bugyborékol a levegő, mint valami pezsgőfürdőben. A lámpánk sápadt fénnyel világítja meg a felszín alatt a széles alagutat. Alexandar befogja Rettegés orrát és száját, nehogy beszippantsa a vizet.

Levegő után kapkodva bukkanunk ki a járat másik oldalán egy újabb barlangban. Felhúzom magamat a csúszós kőre, Alexandar feladja Rettegést.

A barlang túlsó végében álcaponyva alatt gravMotort találunk. Kábító-és gázaknák kapcsolnak le Atlas kargépének passzív jelére. Mindenkinek jut motor, a megmaradt pár gépnek szétroncsoljuk az üzemanyagcelláit. A Rettegés Lovagját Druzilla motorjának szállítórácsához erősítjük, álcaponyvával beborítjuk. Alexandar minden motorra ugyanúgy ráerősít egy-egy hasonló méretű ponyvát. Okos.

Amikor kérdi, hogy tudom-e a járgányt vezetni, biccentek.

– Ereboszban egyebet se nagyon lehet csinálni, mint szórakozni – felelem.

– Senki sem áll meg senkinek – utasít mindenkit Alexandar. A fülébe illeszti a motor kommunikációs rendszerének a vezetékét, int, hogy mi is kapcsolódjunk rá. – A fülesen beszélünk. Markolóüzemmód, ahogy a Kobold csinálná. Irány dél, irány Héliopolisz! Rettegést Druzilla viszi, mi vagyunk az elterelő erő. Míg nálunk a Lovag, úgysem lőnek ránk az égből, tehát ne szakadjon le senki. Nyomás, vigyük haza a mocskot a főnöknek – mosolyog vadul. Meg is feledkezett már rólam. – Üdv, szabadság!

– Üdv, Arató! – harsogják válaszul a többiek.

A motorok sírnak, akár a csecsemők, ahogy az alagútból kihasítunk a napfénybe. Már estére jár, de így is vakít a fény. Keskeny ösvényen száguldunk kacskaringózva lefelé a hegyekből. A gravMotorok légpárnája puhán veszi a döccenőket, arra emlékeztet, amikor Cassiusszal menekültünk a Szindikátus klónvadászai elől a Darentanon.

A műszerek érzékenyek, ügyelnem kell a bestimmelt kezeimmel, de azért még így is sokkal egyszerűbb ipar ez, mint a csillagÖltöny. Nagy teljesítményű motor hajtja a gravitációs párnának köszönhetően bő félméterrel a felszín felett suhanó járgányt. Az ülés ergonomikusan görbül, hogy a vezető előredőlhessen, míg a hátsó ülés kiemeli a lövészt. Már ha van. Hamar ráérzek, még ha én vagyok is a társaság leggyengébb láncszeme.

– Kölyök Egy Vonító Egynek… – jelentkezik be Alexandar a rendszerbe, az átjátszónkat megfeszítve próbál a sivatagon keresztül jelet eljuttatni egészen Héliopoliszig. Némi esély van rá, hogy összejöjjön, mert a Társadalom nyilván nem vesztegeti arra a forrásait, hogy a Ladonban zavarja a jelet, ráadásul a saját frekvenciáin. Ha viszont Héliopolisz tényleg meghallja, akkor ugyanúgy meghallja ezer kilométeres körzetben minden létező Arany.

Azt hittem, titkos akció lesz.

De Alexandar mindent kipakolt a nagyszínpadra.

– Kölyök Egy Vonító Egynek. Kézfogás: 2345209. Elkaptuk Hangyászt. Ismétlem, elkaptuk Hangyászt. Siklók a nyomunkban. Délnek tartunk, pozíciónk: 53.48,113.41. HosszúCsapás támogatást kérek. Ismétlem…

Az ösvény a sós lapályra bukik. Mindenki tövig nyomja a gázt. Alexandar mögött palástként lobog a farkasbunda. Vadul kacskaringóznak, kerülgetik egymást, hogy megtévesszük az ellenséges lövészeket. Pedig egyelőre semmi szükség rá. Nem az van, hogy a többi motort lebénítottuk? Én is beszállok a kacskaringózásba, és akkor Ignácius bevág elém, majd izmos teste felsőrésze semmivé válik. A gravMotorja pörögve csapódik a porba.

Mesterlövészek.

Hátrapillantok, a barlang már csak aprócska pont a messzeségben. Legalább öt kilométernyire lehetünk, képtelenség, hogy onnan eltaláljanak, még a legjobb kopók sem ennyire jó lövészek… valami hasítja mellettem a levegőt, előttem, kissé balra kráter robban a homokba. Vadul cikázni kezdek, és hamarosan tényleg kiérünk bárki célkeresztjéből, de Alexandar még most sem enged ki. Komoran görnyed a kormány fölé, jobbra, balra pillantgat, és fáradhatatlanul ismételgeti üzenetét a gazdájának.

Hát persze!

Hirtelen csuklyás Gorgók serege rajzik elő balra tőlünk gravMotorokon, egy szinte függőleges homokkőfalról zúdulnak alá. Egy másik egység jobbról, egy völgyből tör elő, gyorsítanak, hogy elénk vágjanak, és bekeríthessenek. Körülöttünk a völgyekből, a hegyoldalakról, mindenfelől egyre csak törnek elő a Rettegés Lovagjának emberei a föld alatti bunkereikből és bázisaikról, mintha lódarázsfészket rúgtunk volna fel.

RATATATATATA.

Sortűz tépi előttünk a talajt, veri fel a homokot és sziklát. Ez nem végezni próbál velünk, hanem visszaszorítani nyugatra, a hegyek közé. Nem törődünk vele, belehajtunk a tűzfalba. Kétszáz kilométer per órával pattog az égett arcomba a törmelék. Egy szikla majdnem a fejemet is leviszi. Aztán túlvagyunk rajta, hajtunk egyre csak előre a sivatag felé, üldözőink előtt még mindig több kilométernyi előnnyel. Háromszázzal tépünk, a világ elmosódik, de a Szellem Szeme lustán világít meg minden akadályt, ügyesen cikázom a sziklaormok és árkok között.

Az égből függőleges ezüst csapás zuhan felénk.

VVVVUUUUUÚÚMMMM.

Fehér fénynyaláb semmisíti meg a horizontot, a látásom fehér ragyogássá foszlik. A sivatag homokja vörösen lüktet, húsz kilométeres sávban üveggé olvadt.

– Nem kell a csapkodás – harsogja a rendszerbe Alexandar. – Elkaptuk a kutyádat, Grimmus. Elkaptuk a kutyádat!

Az jut az eszembe, hogy Cassius és Darrow is ugyanígy harsoghatott az Intézet marsi felföldjein száguldozva.

Az olvadt sivatagon át hajtunk. Zsibongva ömlik ránk a hőség. Meztelen lábam felhólyagosodik. Felhúzom a vázra. A fortyogó levegőt újabb Gorgó-egység szaggatja.

– Szedjük őket ketté. Cato, te velem jössz.

Hadriánusz és Druzilla megy balra, én Alexandar nyomában jobbra, a Gorgók is kettéválnak, nem tudhatják, melyikünknél van a főnökük. Körülöttünk egyre csak potyog az égi áldás, de Alexandar úgy ül a gravMotoron, akár egy isten. A minket üldöző Gorgókat beleviszi egy részecskeágyú tüzébe. Ahogy egy hasadékba hajtunk, az üldözőink ködpermetté válnak. Kibukkanunk a másik végén, és közvetlen a sarkában száguldok, ki a tágas, végtelen sivatagba.

Hátrapillantok.

Két kilométernyire egy egész hadsereg lohol a nyomunkban. Képtelenség, hogy megússzuk.

– Kölyök Egy Vonító Egynek. Hallasz engem?

Semmi válasz. Nemsokára ideér a Társadalom légitámogatása, a sárkánySzárny-hadak és a légitüzérség elvágja előttünk az utat.

De addig még száguldunk előre. Csak úgy tudnának leszedni bennünket, ha a Rettegés Lovagjával is végeznének, ezért az egész sajátságos versennyé válik. Ki bírja tovább. Üldözőink gravMotorjai sem adják fel, de már nem is közelítenek. Tartják a távolságot. Mintha csapda várna bennünket a semmiben elöl. A nap gigantikusan ereszkedni kezd a horizonton, mindent vörösbe márt. Mostanra kiszállt belőlem a stimm. Az égés újra lüktet, a fájdalom megint elviselhetetlen. Alexandar is láthatóan nehezebben tartja már magát a nyeregben. Időközben Druzilla felzárkózott, de a társát nem látom. Hárman maradtunk. A homokban egyre több törmeléket és roncsot látni, összeégett harci eszközöket, a héliopoliszi csata mementóit.

És egyszer csak megpillantjuk a város viharfalát: keskeny fémvonal a távolban. Csakhogy közte és köztünk gépesített csapategységek érnek földet: a Grimmus erők megérkeztek. Nyilván van náluk elektronágyú, amivel kisüthetik a motorunk elektronikáját. És akkor a sárkánySzárnyak is felbőgnek a semmiből a fejünk felett. A Társadalom csapdája ránk zárul.

– Neki kell futnunk – mondja Alexandar, bár én nem látom a rést, ahol áttörhetnénk. Az ő hangja is rémült. – Elzárták előttünk az utat. Kölyök Egy Vonító…

Egy semmihez sem hasonlítható hang zúg a rendszerben:

– Vonító Egy Kölyök Egynek. Tovább előre. Közeli veszélynél HosszúCsapásra számíts. Éjfél közeleg.

– Tapadj rám – kiált felénk Alexandar. – Cato, Druzilla, tapadj rám!

Dumm. Dumm. Dumm.

Hatalmas robbanások marcangolják a sivatag felszínét. Maró füstgomolyagokat köp a homok, bele egyenesen a Grimmus vadászok gépképébe. Darrow tüzérségi ágyúi újabb sorozatot küldenek a viharfal és Helipolisz fényes kupolái közötti keskeny sávból. Mindent megsemmisítenek, ami csak az útjukba kerül. Fejünk felett visítanak a lövedékek, üldözőink hullanak a motorjaikról, mint a legyek.

Felfoghatatlan a hangtombolás. A zaj és a fém sajátos mintázata megmutatja, hogy okos szemek és kezek küldik az áldást, húznak, eresztenek, méretre és centikre, és az egészből a nettó téboly dallama bontakozik ki.

És mindezt a Druzilla motorjának hátuljához kötözött sovány férfiért. Egyik oldalt sem a szeretet vagy a gyűlölet hajtja, csakis annak az egy szem életnek a hasznossága. És ha visszagondolok Atlas szemében arra a távoli pillantásra, amikor kiszorítottam belőle a levegőt, Cassius tekintete villan az eszembe, ahogy akkor nézett, amikor szembeszállt a Raákkal. Most fogom csak fel, amit ők már akkor tudtak – hogy mennyire ostoba ez az egész, milyen őrült abszurditás ez a dühöngés.

Mielőtt még végleg elnyelne a tűzpokol és a füstfelleg, még látom, ahogy Héliopolisz pajzsa alól sárkánySzárny-egység lódul felénk izzó ágyúkkal.

Elvakít a por és a füst, ráfonódom a gravMotorom kormányára, összeszorítom a szemem. A törmelék felcsap a vázról, üti-veri a lábam, karjaim, arcomat. A levegő forró, fojtogató. Zokogni akarok, egyre csak zokogni a rémülettől. A Szellem Szemét összpontosítom, és minden elcsendesül.

Elsiklom egy ember nagyságú csillagÖltöny-darab mellett. Szinte lassításba vált minden. Semmi nem férhet hozzám, semmi nem bánthat. Semmi sem létezik, csak a szellem valóságos.

Aztán kitörök a füstből.

Tiszta levegő ömlik a tüdőmbe, mossa a bőrömet: átjutottam a bombázás másik oldalára: egy páncélos hajó tornyosul előttem egy méterrel a földfelszín felett. Soha nem láttam még ehhez hasonlót. Alexandar felhajt a hangárba, a motorja szikrázik és nagyot csattan fenn a rámpán, besiklik a raktérbe. Rántok egyet a meghajtón, de akkor balról belém csapódik Druzilla, a motorjaink összeakadnak, félresodródunk, kis híján lezuhanok a gépem hátáról. A lány mellkasát hosszú fémrúd járja át. Balra fordítom a motorom, oldalra siklom, és viszem fel magammal őket is a hajó gyomrába. Repülök a levegőben. Valami mozdíthatatlanba csapódom, a vállam kiugrik az ízületből, alattam robajlanak a meghajtók. Érzem, ahogy emelkedni kezdünk. És csak heverek ott mozdulatlanul, némán és higgadtan, mert felettem visszavonulást bőgve maga Arató áll.

61

DARROW

TÜKHÉ HŐSE

A hajónk áthasít a viharfal légi bejáratán, a levegő remeg és kavarog körülöttünk, de visszatértünk Héliopolisz pajzsának biztonságába. A hangárban gravMotorok roncsai. Alexandar unokahúga, Druzilla görcsökben fetreng a földön, a melléből hosszú acélpózna áll ki. Hemzsegnek körülötte az orvosok. A bakancsom előtt egy másik Arany hörög, olyan vastagon borítja a sivatag krétapora, hogy minden köhögésnél fehér fellegekben hömpölygi körül. Megmotozom, elveszem a fegyvereit. Az arca össze van roncsolva, a fele leolvadt.

– Vigyél a Csillagra – szólok oda a pilótának.

Thraxa az egyik gravMotor hátuljáról lerántja a ponyvát, alatta élettelen test hever. A sötétszőke hajba markol, és hátrarántja a fejet, hogy mindketten lássuk az arcát.

– Na nézd már, mit hurcolt haza a kölyök – köp az öntudatlan arcba. Aztán teljes testsúlyát beleadva hátrafeszíti a férfi kardforgató karját, és eltöri. Gondol egyet, biztos, ami biztos alapon eltöri a másikat is, majd hátracsavarja őket, és alaposan összebilincseli. – Jól fogunk szórakozni, karóba húzó.

Félrecibálom a harmadik gravMotort, és kibányászom alóla a harmadik testet. Alexandar. Alig felismerhető: a fülei és a legtöbb ujja odalett, a bőre széles sávokban lehántva. Ott termek mellette, a pulzusát keresem. Nagyon gyenge. Feltépem a kabátját, a mellkasán két kimeneti sebet is látok.

– Alexandar! – rázom meg. – Alexandar!

A szeme résnyire nyílik, nagy nehezen elmosolyodik. Újabb borzalom, a fogai sincsenek meg. A kezei önkéntelenül, erőtlenül kaparásznak a vállánál, végül egy poros, mocskos bundát húz ügyetlenül előre, és ad a kezembe.

– Megígértem… hogy visszahozom.

És vér bugyog ki a száján, a tekintete üvegessé mered.

– Igyekezz már! – üvöltöm a pilótának.

Még földet sem érünk, már rohanok is ki a hangárból Alexandarral a karjaimban. Orvosok várnak ránk, de a hordággyal lassúak lennénk, minden erőmet beleadva rohanok vele a kórházi részlegre, közben fél kézzel tolom el magam elől, aki csak az utamba kerülne. Amikor a vizsgálóban az ágyra fektetem, már alig lélegzik. Rhonna ront be mögöttem a helyiségbe elkerekedett szemmel:

– Alexandar! – nyomakszik mellé, miközben az orvosok már műtétre készítik elő a szétgyalázott testet. – Alexandar… – rebben Rhonna elborzadt pillantása a szétgyötört arcra, fogadja be a tudata a rajta esett sebek látványát, a hiányzó füleket, a csíkokban lehántott, lemart bőrt és húst, és a fogatlan szájat, ahogy öntudatlan motyogásra nyílik.

– Mit tettek vele?! – sikolt az unokahúgom. – Mit tettek vele? Alexandar.

Az orvosok félrecibálják a szegény lányt, és már viszik is Alexandart a műtőbe. Megyek utánuk. A főorvos határozottan megáll előttem, és nem hagyja, hogy félretaszítsam, talpát megveti a padlón, úgy tolom magam előtt.

– Uram!

– Bemegyünk vele! – kiáltok rá.

– Akkor megfertőzik a sterilszobát, és a frászt hozzák a sebészeimre – vágja rá határozottan. – Itt várjanak.

– Ne hagyják meghalni a fiút – nézek bele a szemébe. – Érti? Nehogy meghaljon!

– Megtesszük, ami orvosilag lehetséges, uram.

Magunkra maradunk a hirtelen ijesztően csendes várakozóhelyiségben. Csak a gépek sípolását, pittyegését halljuk. Hangos sóhaj szakad fel Rhonna tüdejéből, a testtartásán látszik, hogy most roggyan meg: csomóba zuhan össze az egyik sarokban. Majdnem felrobbant a dühtől, amikor Alexandar vészjelzésére egyedül vágtam neki a sivatagnak, és őt nem voltam hajlandó magammal vinni. De hiába kérte magát vissza, hogy szolgálhasson, még mindig nem harcképes. Ráadásul a lelkem mélyén biztosra vettem, hogy ez az egész vészjelzés csak csapda, Rettegés okoskodta ki valahogyan. Mert az egész annyira képtelenségnek tűnt. És mégis meg kellett kockáztatnom. Most pedig, bár Alexandar élve visszatért hozzánk, még mindig bekövetkezhet a legrosszabb. Még mindig elvehetik őt tőlünk. Az egész olyan végtelenül igazságtalan.

– Rettegés halálra kínozta – nyöszörgi Rhonna bénultan, sírni sincs ereje. – Feldarabolta.

– Van véralvasztójuk? – fordulok egy ápolóhoz. Egy pillanatra eltűnik egy oldalajtó mögött, majd injekciós tűvel tér vissza. – Mindjárt jövök – szólok oda Rhonnának.

– Ne – nyögi, ahogy az ajtóhoz érek. – Ne csináld.

De nem ígérek semmit, csak otthagyom.

Keresztülvágok a fogdán. Saud és Carthii rabok heverésznek a cellákban. Egy szigorúan védett cella előterében katonák nyüzsögnek. Ahogy meglátnak, a falhoz simulva igyekeznek elkotródni az utamból. Látják, hogy el van borulva az agyam.

– Darrow – áll a kezeit feltartva Thraxa a zárka ajtaja elé.

– Félre.

– Tudom, mit érzel. Ha rajtam múlna, akár egy teáskannával is agyonverném, de előbb ki kell szednünk belőle, amit lehet.

– Félre – tolom a képem az arcába, hogy még a portól eldugult pórusokat is egyenként látom az orra tövén.

Félrehúzódik. Odabenn újabb orvosok próbálják magához téríteni és kivizsgálni a Rettegés Lovagját.

– Kifelé – hördülök rájuk. – De ne menjetek messzire, nemsokára szüksége lesz rátok.

A Rettegés Lovagja a kapott vebrinumtól kábán ül fel fektéből a matracon, meghökkenten mér végig. A véralvasztót a nyakába döföm, leveszem a karjáról a bilincset. Elég furcsa szögben áll, Thraxa alaposan elbánt vele. Szemügyre veszem a szörnyeteget. A sivatag szíjasra aszalta, olyan, mint valami szárazra aszalt marhahúscafat. A perembeli Arany szemek elgondolkodva, okosan fürkésznek, a por kísértetiesen keretezi őket, de félelemnek szikrányi nyoma sem villan bennük. Nem hasonlít a Sakálra, akinek a tekintete üres volt, sem Atalantiára, akinek pillantása leginkább vadállatra emlékeztet. Az ő szemében ott tükröződik a lélek, a gondolat, ez a férfi tudja, hogy emberi húson él, és rágja, és nyeli, mert tudja, hogy megteheti.

Előrehajolok.

– Ha szopós malacként terítenének ki eléd, gyanakvás nélkül fogadnád a zsákmányt?

– Kétlem.

– Hány emberemet húzták karóba ezek a kezek? – nézek le a furcsán álló karjaira.

– Úgy fest, eleget.

– Ezek a kezek vágták le a Vonítóm füleit?

– De mennyire!

Jobb kezembe fogom a beretvámat, egyelőre élettelenül lóg az oldalamon.

– Gondolod, érdemes vagy rá, hogy megtartsd őket? – egyenesedik ki lassan a pengém.

Úgy forgatja a kezeit, mintha először látná őket. Latinul mond valamit, majd lefordítja a Közös Nyelvre:

– Caesar egy bugris volt, de egyvalamiben nem tévedett: a háborúban a hódítók kiharcolják maguknak a jogot arra, hogy azt tegyenek a legyőzöttekkel, amit csak akarnak – tartja elém a kezeit.

Készülök, hogy lecsapjam őket.

De a kezeim mégsem mozdulnak. Egy hete még simán megtettem volna. Háborúskodásaim során ennél ezerszer förtelmesebb dolgokat is műveltem. De ez nem a seregemet szolgálná, csakis engem. Lehet, hogy ez mérgezte meg a Köztársaságot? Ez a düh feledtette el velünk, hogy reményünk csupán az erényességünkből táplálkozhat? Ez az erényesség hiányzott belőlünk olyan fájón, ez vitte Oriont is a népirtás útjára.

– „Ha az ember gonoszságot gonoszsággal próbál orvosolni, a tettei romlottá válnak” – kántálja Atlas. – A rend kedvéért húztam karóba a katonákat. Te a szabadságért fojtottál vízbe városokat. A győző a legyőzött vérével írja a történelmet. Vajon a végén melyikünkre emlékeznek majd hősként? Te nem volnál erre kíváncsi?

Szó nélkül sarkon fordulok, és otthagyom. A zárka előtt Thraxa várakozik több tucat Patkány Légióssal.

– Szedjétek ki belőle, amit csak lehet – utasítom őket.

– Magam fogom vezetni a kínvallatást – ígéri Thraxa.

Hátrapillantok. Túlságosan is jól tudom, hogy a legtöbben összeroppannak a kínzás alatt, de akkor is tartok a hamis információktól.

– Tévútra vinne bennünket. Majd a feleségem megtöri.

– Figyelj, Darrow, Virginia…

– A mai napig Alexandarról is azt hittük – zárom le, és szúrósan végigmérem a Thraxa körül álló Légiósokat. Erkölcsileg is meg kell ebben erősödnünk. – Az Új Szerződés adta lehetőségeket senki se lépje át. Nem számít, hogy a Vox köpött rá, mi megtartjuk minden szavát. Ami ennek a férfinak az agyában van, a győzelmet is elhozhatja nekünk. De sokan le akarnák vágni ezt a fejet. Ha meghal, a Patkány Légiót fogom érte felelősségre vonni.

Tisztelegnek.

– És Catóval mi legyen? – kérdi Thraxa.

– Kivel?

– A másik Arannyal. Azt állítja, ő segített Alexandaréknak megszökni. De Alexandar persze ezt még nem erősíthette meg.

A Rettegés Lovagjára pillantok. Túlságosan is bonyolult lény. Lehet, hogy mindezt ő tervelte ki, hogy bejussanak ide? Hogy ezt a Catót bejuttassák? Vállalná Atlas a kockázatot?

– Egyelőre nem kell több ismeretlen ebbe a képletbe. Ha Alexandar életben marad, majd megkérdezzük erről a Catóról. Addig különítsétek el, ellenőrizzétek a sztoriját, vizsgáljatok ki minden apró részletet.

A műtő előtti váró ajtajában már őrszem áll. Alexandar rajongói köre alaposan megduzzadt, egészen sokszínű a társaság. Ahogy a kilincsért nyúlok, Colloway jön ki bentről. Meglepődöm, talán rossz helyre jöttem? Mert a pilótánk soha nem lángolt Alexandarért, korábban nagyjából ki nem állhatta. De most a meghökkenésem láttán csak megvonja a vállát, és a vállamat lapogatja.

– Fel a fejjel, főnök. Elvégre Kőfejű a fiú.

Leülök Rhonna mellé. A beretvámat vizsgálgatja, vérnyomokat keres. Megrázom a fejemet. Csak biccent, és a kezemre teszi a kezét. Így várakozunk.

Az éjszaka közepén ébreszt bennünket a főorvos asszony, hűvös tekintettel, mosolytalanul közli, hogy Alexandar megmarad, reggel bemehetünk hozzá.

Amikor reggel visszajön az orvos, Rhonna az első. Telik-múlik az idő, végül vörösre sírt szemekkel lép ki a kórteremből. Elmosolyodik.

– A főnököt akarja.

Alexandar meztelen felsőtesttel fekszik az ágyban, itt is, ott is több infúzió csatlakozik a testébe. Az arca még mindig fel van dagadva, a fültelen hallójáratait kötés fedi. Ahogy fölé magasodom, ő Rhonna kezéért nyúl, szorongatja.

– Üdv, főnök – köszönt gyerekes mosollyal.

– Helló, kölyök. Kösz, hogy visszahoztad a köpenyemet.

Harnasszosz már lyukat gyalogolt a kihallgatóterem szőnyegébe. Glirasztész épp drogot szippant: bő köpenye ujjából ezüst napporadagoló csusszan a padlóra. Hozok egy széket magamnak, leülök vele szemközt.

– Amikor első ízben volt szerencsém napport szippantani, természetesen még zsenge ifjú koromban, alighogy elérte az orrcimpámat, már tudtam, hogy révbe értem – forgatja elégedetten a kiméraformájú ezüst csecsebecsét. – Persze ha egyszer paripák vágtattak ereidben, soha többé nem éred be kevesebbel… – szedegeti össze mélán az orra tövébe ragadt, aranyló port az ujja hegyével. – Kis híján a karrierem bánta. Akkoriban persze még nem ébredtem rá, hogy szükségtelen egy hajtásra kiinni a kupát.

Azzal szabad kezével felhúzza a szemhéját, és az aranyport először az egyik, majd a másik szemgolyójára keni. Nagyot sóhajt.

– Azt beszélik, felhagyott a munkával – mondom. – A szardínia hiányzik megint?

– Istenek, dehogy, hiszen csütörtök van – feleli. – Bizonyára egyetértesz azzal, hogy a megrendelő és a művész közötti szakmai kapcsolatban be kell tartani néhány íratlan szabályt. Én a magam részéről például messzemenően illetlennek és megengedhetetlennek ítélném, ha a barátaidat börtönbe vetném, és ezért ujjongást várnék tőled. Ezzel ugyanis tönkretenném a barátságunkat.

– Harnasszosz azt állítja, hogy jó ismerőse ez a Cato au Vitruvius.

– Milyen fáradt a hangod, Darrow.

– Hosszú hét volt.

– Akkor ne akard tovább nyújtani. Cato sok tekintetben az egyetlen tanítványom.

– Az a tacskó?

– Az a tacskó olyasmire képes, amire egyetlen embered sem. Ebben biztos vagyok. Amikor megismertem, éppolyan kétkedő voltam a személyével kapcsolatban, mint te. Azt hittem, még egy henye naplopó, aki a szülei vagyona révén igyekszik a közelembe férkőzni. Igen, ezt gondoltam. Visszataszítónak tartottam. De mélység lakik benne. Úgy ismeri el a nagyszerűt, hogy közben nem legyint rá az apróságokra. A kontinens felét víz alá küldted. Meggyászoltam halottainkat. És most, hogy az egyikük csodával határosan visszatért hozzám, távol akarod tartani tőlem? Hiszen olyan ő nekem, mint fiú az apának – ingatja a fejét a FőKreátor. – Megtettem mindent, amit kértél. Én vagyok a pokolból kivezető utad őre – dől hátra, és nyugtatja a kezét a hasa nemlétező domborulatán. – Ez itt a te hadsereged, azt tehetsz, amit csak akarsz. De ha ma este nem koccinthatok a drága Catóval egy jó pohár shirazzal az életre otthonomban, akkor kereshetsz magadnak másik FőKreátort, hogy a kivezető út végén a kaput ki is tudd tárni.

A felvételen figyelem, ahogy ez a Cato au Vitruvius elbeszéli a hazugságvizsgáló szerkezetnek, hogy szabadgondolkodó.

– Mit mond a tudomány? – pillantok a szakterület Sárga tisztjére. Harnasszosz elég hatékony csapatot szedett össze, hogy mindent kiderítsenek az emberünkről.

– Lefuttattuk a DNS-ét a Társadalom katonai adatbázisán és a Gorgó-listán is. Nincs egyezés. Nem tagja egyiknek sem, nincs semmiféle kötődése a hadsereghez. Persze ahhoz az Égi Bázishoz kellene csatlakoznunk, hogy a teljes cenzus nyilvántartásában is utánanézhessünk.

Fanyarpofa sötéten biccent a sarokból, neki köszönhetjük a Társadalom adatbázisait.

– Még soha nem láttam a nyomorult Pixit – mondja. – Gorgónak pedig túlságosan is fiatal, elmélyült és különc.

– Nyelvhasználat?

– Ritka dialektust beszél – jelenti egy Rózsaszín. – Nyugat-ladoni jellege van, ami eléggé jellemző Ereboszban és környékén, de alapvetően a héliopoliszi Aureáltat beszéli.

– Vagyis hazudik a származásáról.

– Nem – ingatja a fejét a karcsú Rózsaszín. – Ellenkezőleg. Az ereboszi patríciuscsaládok a nyugat-ladonit parasztosnak tartják, ezért a legtöbben inkább tükhéi kiejtéssel beszélnek. A város legősibb családjai azonban, a sovány kisebbség még azt sem találja eléggé… kifinomultnak, ezért a gyermekeiket az ősi héliopoliszi nyelvre taníttatják. Ez annyira különös hangzású, hogy aki nem ezt tanulta, ódzkodna tőle, és úgy érezné, csavargók nyelvét nem fogja a szájára venni.

– Ezt nem értem.

– Kilencvennyolc nyelvjárását beszélem a Közös Nyelvnek, de még én sem ítéltem hasznosnak, hogy megtanuljam az ősi héliopoliszit. Már senki sem beszéli, leszámítva azt a nagyjából kétszáz ereboszi családot.

– Orvosilag mi a helyzet?

– A szervezetében semmi nyoma katonai implantátumnak – kukkant ki egy Sárga orvos az optikája mögül. – Semmilyen idegen elemet nem találtunk rajta, és az alacsony sugármérgezést leszámítva semmilyen sugárértéket nem mértünk. A vérnyomása alacsony. A szíve abnormálisan erős: percenként huszonötöt ver, és immunis a mérgekre, ami a másodvonalas Aureált családoknál gyakori, ezzel próbálnak az elsődleges, ősi családokhoz hasonlóvá válni.

– Tébolyultak – morogja Harnasszosz. – Micsoda új divat ez, hogy megmérgezzük magunkat?!

– A Vénuszon meg a Palatinuson évekig otthonosan mozogtam – jegyzi meg Fanyarpofa. – Egyszer teljes adag methracent adtam be Atalantiának, de egy gyors vérhányásos roham után túl is volt rajta. A szervezete legyűrte a mérget.

– Azt ugyan nem lehet meghatározni, hogy a rendszeres beretvaforgatásnál kialakuló bőrkeményedések megvannak-e a tenyerén, mert a két keze annyira megégett, de azt biztosan kijelenthetjük, hogy Sebhelye soha nem volt. Nincs árulkodó csontelváltozás vagy bőrhegesedés, ami arra vallana, hogy egy korábban meglévőt eltávolítottak. A sérülései összhangban vannak azzal, amit állít. Az agyáról készített felvételek nem utalnak biztonsági beidegződésre, a limbikus rendszerében azonban szokatlan szinaptikus aktivitás figyelhető meg, ami gyerekkorban történt megrázkódtatást vagy emlékelfojtást jelez, de ezt még alaposabban ki kellene vizsgálni. Összegezve: egy nagyon egészséges, tizennyolc és huszonhárom év közötti felnőtt Aureálttal van dolgunk.

– Tehát az eredmények alapján úgy tűnik, igazat mond. Vagy nagyon ügyesen hazudik – zárom le. – Nem marad más hátra, mint hogy a végére járjunk, melyikről van szó. Pofa, ezt rád bíznám.

62

LYSANDER

A HADVEZÉR ÉS A SZABADELVŰ

Megváltozott hangképzés, természetellenes mozdulatlanság, a kijelentések és a testi reakciók közötti időeltérés, tárgyiasító és távolságtartó nyelvi fordulatok és kifejezésformák, lineáris szemmozgás, nem természetes gesztusok, hosszas, oda nem illő túlmagyarázás, pupillatágulás, nyeldeklés, önkéntelen tisztogató mozdulatok, fejbillentés, szapora pulzus, rendszertelen pislogás.

Csak néhány a nyilvánvaló jelekből, amelyek a hazugságot kísérhetik, és amelyeket épp ezért alaposan tudatosítanak mindazokban a biztonsági ügynökökben, akik a belvédelmi szervekhez kívánnak kerülni. Hogy aztán kigyomlálhassák belőlük. Aki a Frumentariusnál akar elhelyezkedni, vagy Venator akar lenni, annak legalább kilencvenszázalékos hatékonysággal be kell tudnia csapni a kiképzőjét. Én magam természetesen már hatévesen átmentem nagyanyám vizsgáján.

Így hát elég jól szórakozom, amikor bele kell néznem a hazugságvizsgálójuk robotoptikájába. Nem nagy ügy. Elég méretes szerkezet, majdnem akkora, mint egy ember, lebegő krómgömb kutakodó, vörös szemmel. A fellengzős VérEb XTC-1400 elnevezést kapta, a Sugár Művek terméke, nyilván milliárdokba került az Égi Bázisnak és ugyanannyit hozhatott a jó öreg Regulusnak. Értem én, hogy fontos beruházás, hiszen egy olyan háborúban, ahol mindkét fél ontja a kémeket, informátorokat és többszörösen beépített ügynököket, még a nyaktilónál is többet nyom a latba.

Ugyanakkor a saját nagy esze mámorában csak arról feledkezett meg ez az új, technikaimádó civilizáció, hogy a hazugság nem tudomány, hanem művészet. És mint ilyet, csakis az emberek művelik.

Már akkor vizsgálat alatt álltam, amikor a tűzviharban átrepültünk a városfal felett, amikor Darrow a vérző Alexandarral kiugrott a gépből, amikor hordágyon engem is a kórházi részlegre vittek, amikor ellátták az égési sérüléseimet és a sebeimet, amikor benyugtatóztak és először kikérdeztek, amikor zuhanyoztam, amikor húst, krumplit és zöldséget ettem a cellámban, miközben gátlásoldó szerek hatása alatt álltam, amikor fegyveres őrök kétszer is kihallgatásra vittek, amikor két éteri Rózsaszín beszélgetett velem, amikor egy jóképű Arany Vonító hallgatott ki, amikor vécére mentem, és amikor egy csarnokon át ebbe a fehér helyiségbe hoztak, ahol két órája ülök a játékszerük előtt.

Most nem hazugságot mérnek. Most az aktuális mintázataimat hasonlítják össze a korábban készült felvételekkel, miközben hétköznapi kérdésekkel bombáznak. Teljesen értelmetlen vállalkozás.

– Hogy kerültél a Gorgók fogságába?

– Aknára léptem, amikor épp megpróbáltam véget vetni az egyik emberetek szenvedéseinek.

– Megölted az embereinket?

– Egyet. Láttál már karóba húzott embert?

– Nem próbáltad inkább megmenteni az életüket?

– Láttál már karóba húzott embert?

– Hogy ölted meg őket?

– Pisztollyal.

– Típusa?

– Nem tudom.

– Hol szerezted?

– Apámé volt.

– És nem tudod, milyen típusú?

– Pisztoly volt.

– Hogy hívják a szüleidet? – kérdez a kihallgatás tizenötödik megszólalásában a gép a szüleimről. Most először kérdi a nevüket.

– Actus au Salan és Leticia au Vitruvius.

Létező személyek. Létező család. Jó pénzért intéztek nekem ellenőrizhető személyazonosságot a három, Merkúron tett látogatásom idejére. Jupiternek hála a nagyanyám örök, merényletektől rettegő paranoiájáért.

Ha nem tudnám, hogy évekkel ezelőtt, a nagyanyám halálakor a keresztapám aktiválta a vészprotokollt, amely a Lázadás gyilkosaitól tartva megsemmisítette az Aranyak teljes cenzusát, vagyis név és genetikai azonosító szerinti nyilvántartását, most nem lennék ilyen merész. Így azonban a mesémet egyetlen ember igazolhatja, aki a Merkúron igen nagy népszerűségnek örvend az aljaSzínek körében, akinek a szolgálatait ők maguk sem nélkülözhetik, és akit feltehetőleg egy szomszédos helyiségben éppen kikérdeznek felőlem, még ha jóval barátságosabb körülmények között is. Hogy vajon ismer-e egy Cato au Vitruviust.

Glirasztészt nyilván megdöbbenti, amikor a nevet hallja. De legalább tudni fogja, hogy életben vagyok. És ő soha nem akart nekem ártani, szóval, még ha kényszerítik, akkor sem kell szó szerint hazudnia a kedvemért. A részleges igazság pedig az emlékezetből táplálkozik, nem az agy kreatív központjából, és így teljesen más természetű pszichológiai reakció társul hozzá. Ráadásul a művészek csodásan hazudoznak.

– Mikor találkoztál először Glirasztésszel?

– Tükhében, az irodájában.

– Te kezdeményezted a találkozást?

– Igen.

– Hány éves voltál akkor?

– Hat? Hét?

– Miért akartál vele megismerkedni?

– Ő építette a Vízkerteket. Az ereboszi Nagykönyvtárat. A Vízkolosszust. A SzemGömböt. Errefelé istennek tartják, legalábbis a Narancsok között.

– Miért mentél akkor Tükhébe?

– A szüleimnek akadt ott valami dolga. Már nem emlékszem, mi. Szerettek buliba járni, azt tudom.

– Miért hívnak Vitruviusnak? – kérdi a robot a mögötte üldögélő, teljességgel működőképes Rózsaszín és Zöld helyett. Ezek az emberek… Először a bányák, most meg ezek a kihallgatások… Szó szerint a halálba gépesítik magukat.

– Anyám kissé… Nos, ez kínos – nyögök, de a gépet nem érdekli, csak a választ várja. – A kezdetektől fogva felszarvazta apámat, eleinte csak képletesen, később már szó szerint is. Az ő családja jóval régebbinek számított, szóval…

– Hogy győzted le a Rettegés Lovagját?

– Legyőztem? Dehogy győztem le.

– Újrafogalmazom a kérdést. Hogy ártalmatlanítottad?

– Egy faragott szobrocskával fejbe vágtam, és utána fojtogattam, míg el nem veszítette az eszméletét. Szobrocskákat farag. Elég bizarr alak.

– Miért mutatta meg neked a szobrocskáit?

– Fogalmam sincs.

– Hogy érezted, az irányodban tanúsított érdeklődése szexuális jellegű volt?

– Szexuális jellegű?

– Megpróbált közösülni veled?

– Láttad az arcomat. Úgy nézek ki, mint a darált kolibrinyelv. Te akarnál velem párzani?

– Itt én kérdezek – közli a gép.

Az ajtó bevágódik, és két méter pluszos rémség robog be olyan lendülettel, mintha az egész termet félbe akarná törni. A gép mögötti irányítók vigyázzba vágják magukat, tisztelegnek. Darrow félretolja a gépet.

– A sarokból nem működik? – kérdi.

– De, Imperátor.

– Akkor miért mászik a képébe?

– Mert megfélemlítő üzemmódban van, uram.

– Szarveretes kenyérpirító! – tolja a milliárdot érő gépet a sarokba Darrow, mintha béna kisfiút vezényelne le a pálya szélére meccs közben. – Marad – mondja neki, és még az ujjával is bök felé. Keres magának egy széket. Aprócska Vörös lány bukkan fel eggyel az ajtóban. A zubbonyán a Sárkányvadászok villámjelzése. Már gyerekeket soroznak be.

Ő is részt vett vajon az embereim lemészárlásában?

– Tessék, bácsikám – tolja elé a széket.

Érdekes, ez akkor Kieran legidősebb gyereke lesz, Rhonna. Ezek szerint ő is a Lándzsása, mint Alexandar. Elég izgatottnak látszik. Rám mosolyog. Kacéran mosolygok vissza.

– Kösz – huppan le sóhajtva Darrow a székre, mintha húszmillió ember sorsa nyomná a vállát. És ezzel nyilván keveset mondtam. – Tűnés innen, Rhonna. Tudom, hogy megesz a kíváncsiság, hogy láthasd a nagy hőst.

– Dehogy – pirul el.

– HAZUGSÁG – visítja a gép a sarokból.

– Na, kifelé – vigyorog Darrow.

A Vörös kislány az ajtóhoz kotor, de ott katonásan tiszteleg. Nem Darrow-nak, hanem nekem.

– Alexandar a hálás üdvözletét küldi. Legyél vele kedves, bácsikám. Mindjárt összevizeli magát – szól még, és már kint is van.

Octavia, Aja és a keresztapám gyilkosa rám emeli tekintetét. Mintha pörölykalapácsok lennének a szemei. Mégis van bennük valami rokonszenves: az a gondterheltség és a megjátszás teljes hiánya, hogy az ember úgy érzi, nem is hadvezér ül vele szemben, akinek a keresztesháborúiban eddig legalább kétszázötvenmillióan vesztek oda, hanem egy egyszerű ember.

– Hosszú ez a nap – kezdi.

– Úgy tűnik.

Lesütöm a szememet, hogy jelezzem alávetettségemet. Aztán rögtön felnézek, hogy lássa a bátorságomat. És megint le, ahogy Cato rádöbben, mégiscsak egy legendával ül szemtől szemben. Darrow megszokta már az effélét, ügyelek, hogy a kezeim is a zavaromat tükrözzék. Túlságosan is jól emlékszem még, hogy veszítette el a Sakál a magáét. Az volt minden intézetbeli felvétel közül a kedvencem. De én nem a Sakál vagyok, és soha nem provokálnám, soha nem akarnék másnak látszani, mint akit látni akar bennem. Nem kockáztatnám a fejemet azzal, hogy óvatlanul értesüléseket igyekszem belőle kiénekelni.

– Hadd mondjam meg, hogy nagy megtiszteltetés ez nekem – kezdem. – Hogy találkozhatunk.

– Valóban?

– Láttam minden holóját. A kedvencem az, amikor az Előőrsöt elfoglalta.

– A Paxot – javít ki.

– Hogyne. Természetesen nem rajongok minden művéért, de azt készséggel ismerem el, hogy van stílusa.

– A Merkúron azok a holók be vannak tiltva – húzza el a száját.

– Ahogy a Viharistenek is, jóember. Bocs. Túl korán hozakodtam vele elő?

– Milliók haltak meg abban a hiperkánban, és ezen viccelődik?

– Az igazsághoz hozzátartozik, hogy a maga lelkén szárad az a vihar. Egyébként meg hol érdekel engem az északi partvidék? Tükhé meg a Gyermekek? Dugig van jöttment újgazdagokkal.

Mintha mondani akarna valamit, de aztán meggondolja magát.

– Nem úgy fest, mint azok, akik általában beállnak a sorainkba.

– Hogy beállni, én? Katonának? Istenek, még csak az kéne! Ne legyen nevetséges, jóember. Az efféle rémségekhez én nem vagyok elég marsi.

– Nem? – kérdez vissza, de látom rajta, hogy már szabadulna tőlem, ezer más jár a fejében. Helyes. Még felteszem az i-re a pontot, és már meg is van a megfelelő képe rólam. – Visszahozott nekem valamit, ami igen drága a szívemnek, Cato. Bizonyos szempontból… új reményt adott a seregemnek. Alexandar nyolcvanháromezer-négyszázhuszonhat életet mentett meg Tükhében.

– Tényleg? Nekem nem is említette.

– Nem? – mosolyodik el Darrow, ahogy egy apa tenné. – És ezt még a szadista lovaggal is megfejelte… Ilyen szarveretesen nagyszerű ajándékot azóta nem kaptam, hogy a feleségem átadta nekem ezt a szépséget – simítja végig a híres fehér beretvája pengéjét a karján. Most lusta, élettelen kígyóként tekeredik rá. – Ezért talán érthető a gyanakvásom, hogy egy saját bevallása szerint szabadelvű Arany… honnan is? Ereboszból, hogy volt képes elhozni nekem mindezt, miután tízmillió katonám és Vonítóm hiába próbálkozott vele.

– Ezt inkább tőlük kellene megkérdeznie.

– Vicces – nevet nagyot –, de nem épp szimpatikus, igaz? Értem én, miért kedveli annyira Glirasztész.

– Megkérdezhetem, hogy mit tervez tenni értem?

– Magáért?

– Természetesen. Feltételezem, valahogyan meg akar jutalmazni. Hiszen maga mondta az imént, hogy olyat tettem, amire tízmillió embere sem volt képes – mosolygok rá a lehető legönelégültebben.

– Jutalmat akar? Nézett már ki az ablakon, ember?

– Nem. A cellámnak nincs ablaka.

Szerintem legszívesebben beverné a fejemet.

– Istenem, hogy utálom a magafajtákat! – sóhajt. A szokásosnál is gyengébb ma türelemből. – Ha rajtam állna, bezárva tartanám, amíg ez az egész véget nem ér. Kifutok az időből, és más se hiányzik, mint hogy egy újabb kanál is kavarjon egyet a levesemen. De maga történetesen nagy barátja egy igen… indulatos FőKreátornak, akinek nem nélkülözhetem a szolgálatait. És ő ragaszkodik hozzá, hogy szabadon engedjük. De tisztázzuk. Nem áll szándékomban szabadon engedni, Héliopolisz utcái pillanatnyilag nem biztonságosak…

– Szabadelvű Aranyaknak?

– Azoknak, akik nem akarnak hullák lenni – mondja nyomatékosan. – Az embereim sok barátjukat veszítették már el ezen a bolygón, és a karóba húzások… kissé megfontoltabbá tették őket. Ugyanakkor nem szívesen látnám továbbra is a főhadiszállásomon. Még ha Glirasztész barátja is, én nem ismerem magát, és már így is éppen elég kockázatot vállaltam. Tehát több feltételhez kötöm a távozását: Glirasztész birtokát nem hagyhatja el, és amikor csak az őreim megjelennek nála, és ellenőrizni kívánják, a rendelkezésükre áll.

– Ebben nem látok semmi elfogadhatatlant. Glirasztész villája csodás. Sétálgatott már a gyümölcsösében? Sehol olyan gyönyörűséges orchideafilagóriát nem láttam még, mint nála.

– Remek – mered rám. – Nos, vigyázzon magára, Cato au Vitruvian.

– Vitruvius. Jutalmat tehát nem kapok? – kérdem még, ahogy az ajtó felé indul.

– Mit szeretne? – fordul vissza mély sóhajjal.

– Pár Rózsaszín príma lenne. Ne csinálja, jóember, nyilván maga sem él teljes önmegtartóztatásban! Nincs az a férfi, aki képes volna rá!

– Ezt mondja még egyszer! – lép egyet felém. Lesütöm a szemem. – Ajánlom is.

Köztársasági Legionáriusok és segítők hordája közepén várakozik rám a Halom előterében a hatalmas Laokoón-szökőkút mellett. Alig ismerek rá. A kopasz FőKreátor mindig is sovány alkatú volt, de mostanra szabályosan csontvázszerűvé fonnyadt. A modern egyenruhák tengerében az ezüst brokáttal díszített vörös köpenye színpadias, mintha egy Plautus-darabból csöppent volna ide. Ahogy megpillant, felragyog Narancs szeme.

– Cato au Vitruvius, fiam, szívem! – kiáltja, és beborít a vérvörös köpönyeg. Olyan, mintha egy csontvázat ölelgetnék. Eltol magától, alaposan megnézeget. Utolsó találkozásunkkor fél méterrel magasabb volt nálam. Most fordított a felállás. – Az arcod…

– Egy rémes ügy málló emléke – felelem. – Hadd enyésszen a semmibe.

– Úgy van, enyésszen. Micsoda kalandokat élhettél meg. Induljunk.

63

DARROW

SEMMI FIGYELEMRE MÉLTÓ

Thraxa a távolból figyeli, ahogy Glirasztész Catóval beszáll a hajóba.

– Te is láttad, hogy magával rántotta Druzilla gravMotorját a hangárba – mondja. – Nem sok Pixi tudna ilyen pazarul repülni – fordul most felém. – Ha csak két percre magamra maradhattam volna Glirasztésszel, maga könyörgött volna, hogy engedjük tovább dolgozni.

– Ha látták volna, micsoda örömtáncot járt az öreg – dörmögi Harnasszosz. – Mintha a tékozló fiú tért volna haza hozzá. És hogy kém lehet, a gondolattól is lebénult. Meg van rémülve, hogy megkínozzuk vagy valami gödörbe dugjuk a Catóját. Ha nem kapta volna vissza, nem lenne, aki befejezze a munkát.

– Befejezhetné maga – veti neki oda Thraxa.

– Bár képes lennék rá!

– Te mit gondolsz? – kérdem Fanyarpofát, ahogy a hajó elnyeli Catót.

– Semmi figyelemre méltó nincs benne. Csak Pixi pöcs. De…

– Egyetértek.

Valami zavar. Alexandar részletesen elmesélte a menekülésüket. Ha Cato annyira jelentéktelen, mint amilyennek mutatja magát, hogy lehet, hogy ő túlélte, miközben az olyan katonák, mint Druzilla és Crastus, odavesztek? Ennyire senki sem lehet mázlista.

– Pofa megfigyelőTüskét helyezett el benne, amikor feltöltöttük sugárzás elleni szerekkel – említem meg Thraxának és Harnasszosznak. – Abban mindenkinek igaza van, hogy Glirasztészre szükségünk van, de még ennél is lényegesebb, hogy kiderüljön, még mindig a mi FőKreátorunk-e. Figyelni fogjuk, hegyezzük a fülünket. Legyen akár az a vidéki bunkó, akit játszik, akár Atalantia kémje, ki fogjuk deríteni, hogy megbízhatunk-e még Glirasztészben.

64

LYSANDER

FŐ A KREÁTOR

A Lady Beatrice, vagyis Glirasztész villája maga a csoda. A több száz méterrel a tenger fölé emelkedő sziklafal tetején trónoló márvány-és üvegtalányt gyakran lehetett régen az enyhe tavaszi időszakban a Szirén-öböl lágy vizei felett látni a gazdagok és szépek jachtjainak szomszédságában. Most, hogy a Lázadás katonasága kisajátított minden üzemanyagot, az asszonyi alak már nem nyílt vizeken lebeg, hanem a landolópálya alapzatán pihen.

Emlékeimben sokkal barátságosabb helyként él, de az apró részletek a feledés homályába vesztek. A vázákban enyésznek a virágok, a sekély szökőkutak vizén koszos hab ül, a szobák porosak, fénytelenek, a gyümölcsös füvében lehullott almák rohadnak. A személyzet java vagy önként, vagy kényszer hatására bevonult a Lázadás seregeibe. Tükhéi irodáiban még többen vesztek oda. Másokat biztonsági okokból bocsátottak el.

Glirasztész állapota jól tükröződik a házon. Ő is ugyanilyen összeszedett és fényevesztett egyszerre.

A hajóban nem sokat beszélünk, csak a hazugságunkat kerekítjük tovább. Játszom a szerepemet, hiszen feltehetőleg megfigyelőTüske van bennem.

– Exeterre emlékszel még, igaz? – kérdi, amikor a leszállópályán elénk jön a lakája. Göcsörtös, csontfehér férfi, az arca hullaszerű, érzelem annyi sem sugárzik belőle, mint egy betontömbből. Kevesen tudják, hogy a FőKreátor teremtő birodalmának ő a nyilvántartó géniusza. A három, Glirasztész mellett töltött tavaszon egyetlenegyszer láttam Exetert mosolyogni: kora tavasz volt, virágoztak az almafák, és egy harangmadár tojó fészket rakott.

– Nos, micsoda öröm újra látni, Exeter. Még mindig gyűjti azokat a fura rovarokat?

– Félek, az utóbbi években nem sok időm jutott a szenvedélyeimre, dominus – feleli a lakáj. – Ám a gyűjteményem gazdagodott, amióta…

– Nem érdekli a hátborzongató gyűjteményed, Exeter. Áll tőle a hátunkon a szőr – fojtja belé a szót Glirasztész. Kint a folyosón nyüzsögnek a köztársasági testőrök. – Exeter megmutatja a szobádat, Cato.

– Szívesebben beszélgetnék veled.

– Most dolgom van. Vacsoránál találkozunk, ha időm engedi.

– Fontos lenne…

– Mondom, ha időm engedi.

Mivel a Tüske a hangszálaim rezgése alapján minden szavamat rögzíti, és egyébként is minden mozdulatomat kamerák figyelik, a szabadelvű énemnek megfelelően hosszasan fürdőzöm a vendéglakosztályban.

Pedig ketyeg az óra. Négy napom maradt a csapásig. Négy nap, és én levendulaolajos fürdővízben ázom. Az illat visszarepít a karóba húzás színterére, elgondolkodom a Rettegés Lovagján. Őt talán most is épp kínozzák. Tiszta rejtély, hogy miért bízta magát a silány kis tervemre. Hogy az életét is kész volt feláldozni érte. Tényleg ennyire fontos volna neki Héliopolisz népe? Lehetséges, hogy a Társadalom megmaradt, igaz szolgái ennyire elfajzottak volna?

Megszárítkozva állok a tükör előtt, és szemügyre veszem az arcomat. Nem ismerek magamra. A sivatag mohón lerágta fiatalságom legjavát az ábrázatomról, az arcom jobb oldala beesett, leégett, hámlik. Óvatosan hántom le a húsTapaszt a másik oldalt. Sápadt, színtelen az égés nyoma. Olyan, mint az olvadt viasz, legalábbis kinézetre. Nem annyira valószerűtlen, mint amilyen a sivatagban lehetett, de még mindig maradtak benne mélyen beágyazódott, belesült fémdarabok, amelyeket csak egy drága sebész vagy faragó fog tudni eltávolítani. A szemem ezen az oldalon tejfehér. De nem taszít a látvány. Korábban mindig hiúságnak véltem, amikor egy Arany nem akarta eltávolíttatni a hegeit, sebhelyeit. Most már megértem őket. Eddig túlságosan is nagy felhajtást csaptak a kinézetem körül, mintha valahogy a saját érdemem lenne, hogy milyen vonásokkal születtem.

De ezt én szereztem, ez tényleg az enyém.

Este Glirasztész rózsakvarc asztalát egy főre terítik. Csendben eszem, három szolga sürgölődik körülöttem. Nem adják jelét, hogy felismernének. Öreg barátom nem jelenik meg.

Másnap reggel tudom meg, hogy még mindig nem jött haza a városból, dolgozik. Kellemesen múlatom az időt, a gyümölcsösben sétálgatok, a medencében úszkálok, a Lázadás őreivel beszélgetek, vagyis próbálnék, mert nem szívesen állnak velem szóba. Arany vagyok, a legtöbb szíve szerint végezne velem. De megjegyzem a szokásaikat, kiismerem őket. Leginkább Glirasztész kupolás műtermében volna kedvem körülnézni, de nem merem betenni a lábamat a féltett helyiségbe.

Ebéd után a házban járkálok, lazán rugdosok egy kis gumilabdát, ügyelek, hogy magamon tartsam a léha semmittevés álcáját. Ahogy könnyedén vezetem a lasztát, egy lépcsőnél vigyázok, hogy elvétsem a lépést, a labdát hagyom legurulni, és futok utána le a könyvtárba. Ott egy ideig a poros könyvek között babrálok, eljátszogatok egy holoRáccsal, aztán amikor beleunok, felmegyek a csigalépcsőn a toronyba. Addig kotorászom, míg rá nem akadok az arany látcsőre, amivel a várost lehet figyelni.

Ásítva nézek bele, és mérem fel a terepet.

Északra, ameddig a szem ellát, építészeti álom bontakozik ki: bazilikák, templomok, diadalívek, történelmi oszlopok, amfiteátrumok és a nagy Hippodrom. Csak a messzeségben csillogó viharfal nem fénylik fehéren a napban. A nyugati városrészben irodaházak korinthoszi spiráltornyai, köztük nagy, zöld foltokban parkok és viaduktok, színházak, le egészen a Szirén-öbölig. Mesés városukat óvón ölelik körül a hegyek, sziklás ormaikon hó fehérlik, közöttük lövegállások. Több száz kilométeres körzetben földi sereg át nem juthat a védvonalukon.

Ha Atalantia hagyományos módon akarná bevenni a várost, többmilliónyi katonájába kerülne. A vegyi megoldás stratégiai szempontból teljesen logikus, pláne a korábbi ladoni veszteségei miatt.

Mindazonáltal rövidlátó és erkölcstelen terv.

Amikor utoljára itt jártam, Héliopolisz egén legfeljebb egy-egy rendőri egység cikázott keresztül, esetleg kósza jachtok tévedtek be a légterébe. Most a levegő zsúfolásig megtelt rusnya katonai járművekkel, szállítóhajókkal, polgári riksákkal. De odalenn, az utcákon is hangyákként nyüzsögnek az emberek, gyalogosok és járművek érik egymást. Annyi a sebesült és a menekült, hogy egybeolvadnak. A parkokban és az amfiteátrumokban ideiglenes táborokat és kórházsátrakat állítottak fel, és ahol valaha egy pohár bor mellett csevegtek a merkúriak, esetleg ingyenes szabadtéri előadáson élvezték Szophoklész drámáit, ott most elsősegélynyújtás és ingyenkonyha van. A Via Triumphián, ahol egykor győzelmes kocsihajtók száguldtak végig büszke paripáik hátán a tömeg ujjongása közepette, most csapattestek kocognak.

Délnyugati irányban, a város peremén terül el Héliopolisz űrkikötője. A kisebb lángHajók és rombolók eltörpülnek egy fémkupac mellett: az ott a Hajnalcsillag.

Több száz mérnök dolgozik a burkolatán, markolóhajók hordják fáradhatatlanul a távolabbi fegyvergyárakból a hadianyagot. GravPárnákon pihenő szkiffekre rakodják, és azok siklanak be vele a hajó gyomrába.

Héliopolisz olyan, amilyennek az ember nagyon is képzelné egy ilyen helyzetben: ostromra készül.

Csakhogy… Darrow tudja, hogy egy ostromot soha nem élnének túl.

Alaposan megfigyelem hát a kikötőt. Harisnyán lefutott szemhez hasonlatosan látványos az a furcsaság, ami szinte egyből kiszúrja a szemem.

A rakodószkiffeket vizsgálom, beállítom a teleszkópon a relatív helyzetmérőt, mind a negyvennek a helyzetét bekalibrálom, ásítok, és hagyom a távcsövet, keresek inkább egy verseskötetet. Kinyitom, és miközben a szavakat bámulom, dolgozik az agyam. Azok a szkiffek hetven centiméteres magasságra vannak gyárilag beállítva. Márpedig több mint a felük alig negyven centire lebegett a földfelszín felett. Kiszámolom a rakétásrekeszek térfogatát, a valószínű tömegüket. Ami semmiképpen sem indokolja a harminccentis kilengést. Vagyis nem rakétákat rejtenek, hanem valami mást, ami lényegesen nehezebb. De mit? A peremig rakodva – a süllyedésből ítélve – legalább húsz gramm per négyzetcentis sűrűségűnek kell lennie annak a valaminek.

Igazán kevés olyan katonai felhasználású dolog van, ami belefér a lőszeresrekeszekbe, és olyan súlyos, amitől a megfigyelt gravPárnák ilyen rendhagyó mértékben besüppednek. Errefelé az ozmium túlságosan is ritka, ráadásul ahhoz, hogy ekkora tömeget nyomjon, tiszta állapotban kellene lennie, ami vicc, hiszen abban az állapotában szinte képtelenség gépeket gyártani belőle. Ott van nyilván a plutónium is, lehetne az is, de a plutóniumot miért kellene rejtegetni? Minek trükközni vele?

Tehát marad az irídium.

Az irídium kemény átmenetifém, a sűrűsége háromszorosa a vasénak. Röntgenoptikákban szokták alkalmazni kontaktfémként, mert ellenáll az íveróziónak. De ami ennél sokkal lényegesebb, hogy a radioizotópos termoelektromos generátorokban bírja még a 2000 Celsius-fokos hőmérsékletet is. Hacsak nem változtatták meg totálisan feleslegesen a szkiffek harmadánál a gyárilag beállított gravitációs értékeket, vagy Darrow nem végeztet épp alapvető javításokat a Hajnalcsillag reaktorain, amit meg minek kellene titokban tartania, szóval akkor vagy egy gigantikus másodlagos generátort, vagy soha nem látott nagyságú, szünet nélküli EMP-t gyártanak odabenn.

Becsukom a verseskönyvet.

Glirasztész azon az estén sem jelenik meg. Rozmaringos olívaolajjal permetezett báránysülthöz thesszalonikéi chiantit kínálnak. Ami erjedt. Undorodva köpöm az asztalra az első kortyot. Exeter a semmiből lép elő.

– Talán nem találja a dominus kielégítőnek a bor minőségét?

– Nem. Undorító.

– Pedig a legfinomabb szüretből való, dominus. Thesszalonikéi ’35-ös.

– Kínos lehet ilyen ízlelőbimbókkal élni. A pincétek ugyanott van? Magam megyek kiválasztani valami ihatót, ha már te alkalmatlannak bizonyulsz erre az alapvető feladatra.

Elügetek mellette, feltépem a pinceajtót, ami magányos Tritón-alak szájában nyílik.

A lépcső aljában befordulok és megyek a fények után. Glirasztész leghátul vár rám egy üveg pezsgővel a poros borosüvegsorok között.

– Úgy vélem, pezsgő dukál olyankor, ha az ember a sírból tér vissza – pukkantja ki a dugót. Ezúttal sokkal őszintébben szorít magához. És nem ereszt. – Drága ifjú barátom, micsoda látvány vagy megtört szívemnek! Ne vágj ilyen képet, ezek a falak és a födém teljességgel ellenáll annak a kacatnak. Az az ostoba Quicksilver. Mindene a tömeggyártás, semmi egyéni kézművesség. Egyébként az italválasztéka is sok kérdést felvet. De túl sok időnk nincs, ne vesztegessük.

Leülünk, iszogatjuk a pezsgőt, és közben megválaszolom a dúsan záporozó kérdéseit. Mikor a végére érünk, hátradől, rózsaszín ujja hegyével a finom pezsgőspohár peremét cirógatja.

– Ez ám a történet! Ennyit szenvedni, hogy most itt legyél. És hogy szembenézz a nemeziseddel. Hát nem olvastad a Tragédiákat, fiam? Nem tudod, mi lesz ennek a küldetésnek a vége? És ha felismert?

– A faltörő kosok ritkán torpannak meg társalogni.

– Hát igen, az ember szinte látja a szemében azt a felakasztott Vörös lányt, ott himbálózik. A vérveretes Neróját! Nem lett volna elég kicsit megkorbácsoltatni? Mindenért őt okolom. Őt meg azt a hibbant Fabiit. Meg az idióta Bellonát. Őszintén szólva tobzódnak a kasztodban a balfácánok. Valójában akkora tömegben sorakoznak, hogy az embernek az az érzése támad, ha kicsit szegényebbek, sorsüldözöttebbek lennének, és feladatuk is több lenne, akkor talán lett volna annyi józanságuk, hogy ebben az öngyilkos érzelmi játszmában ne egymásra lövöldözzenek, hanem összefogjanak. De nem. És a dolog mindenek dacára cseppet sem halad. Folytatódik ugyanaz a marakodás. A Carthiik gyötrik a Saudokat. A Votumok fúrnak mindenkit, és hát a többiek sem különbek. És még azt várod, hogy a Peremmel fogjanak össze? – nevet nagyot. – Micsoda romantikus vagy! De az voltál mindig is.

– Azt hittem, ez egy szövetség lehet – felelem.

– Jaj, hallgass már. És miért nem jelentkeztél? – fűzi hozzá halkan, hogy leplezze megbántottságát. – Tudathattad volna velem, hogy élsz.

– Meg kell értened. Azok után, amiket láttam – válaszolom, mire kíváncsian felszalad a szemöldöke. Mindig is éhezett az uralkodói pletykákra, szerette első kézből megtudni, ami számít. Nem éppen nemes vonása ez jellemének. – Láttam, ahogy Aját lekaszabolják, Octaviát innentől idáig felhasítják – mutatom, ahogy Darrow pengéje felnyitotta nagyanyámat. – Láttam a Sakál bombáit felrobbanni, és azt is, amint Darrow tövestül kitépi a nyelvét. És azt is láttam, ahogy a keresztapám a pillanat töredékéig szövetségre lépett Darrow-val, hogy Lilath au Faran flottáját megsemmisítsék, mielőtt még felperzselte volna a Lunát – Ebbe beleborzong. – Láttam, ahogy azok az emberek belegabalyodnak a maguk szőtte hálókba, ahogy a terveik sorra füstbe mennek. Szabadulni akartam. Darrow becsületére legyen mondva, hogy megkímélte az életemet, és Cassiusra bízott. Ő pedig elvitt onnan.

– Magam is ebben reménykedtem ez idáig – bólint Glirasztész. – Mert ha komolyan azt kellett volna gondolnom, hogy megölt téged, akkor nem segítettem volna neki.

Nem feltétlenül hiszek neki, de láthatóan őszinte hittel mondja.

– Ezért tűntem el – zárom le.

– És megtaláltad, amit kerestél? Megtaláltad a békét?

– Nem a messzeségben várt rám. Nekem más a sorsom. Vannak, akik képesek félrefordítani a fejüket, és úgy tenni, mintha nem látnák, hogy körülöttük minden darabokra hullik. Én nem ilyen vagyok.

– És ezért beálltál a Grimmus lobogó alá: Atalantia lenne a megváltód? – húzza el a száját. – Az a nő szörnyeteg. Ruhája uszályát hullákból szőtte olyan hosszúra, mint maga a Via Gloria. De ezt nyilván tudod, különben nem lennél most itt – pislog. – Atomot dob ránk, igaz?

– Vegyi fegyvert vet be – mondom ki.

Erre elnémul.

– Ha te egy ilyen nő mögé beállsz, akkor a világoknak vége – mormolja végül.

– Bizonyos dolgokkal szembe kell… – kezdem.

– Elég, ezt már nemegyszer hallottam – vág a szavamba.

– A saját gondolataidban? Ezért segítesz Darrow-nak?

– Igen – csattan a hangja, és a pohár, amelyet olyan erővel vág az asztalhoz, hogy szilánkokra reped, és megvágja a tenyerét. A szivárgó vérre mered. – Igen. Nem így kellett volna lennie. Az Aranyak a Bukást követően szörnyen… kegyetlenné váltak. Még annál is szörnyűbbekké. Mintha a gyöngekezű vezetésük idézte volna elő a Lázadást. Tudod, Darrow-nak sok mindenben igaza van. Errefelé a fémbányászok jó, ha a harmincadik évüket megérik. És a rabszolgák… mert már ténylegesen is így nevezik őket… nem szerződéseseknek vagy úttörőknek. Rabszolgáknak – rázza a fejét keserűen. – Csak épp arra nem számítottam, hogy a bolygóm… a hazám ilyen árat fog fizetni az én hirtelen felfénylett reménysugaramért.

– Megéri?

– Mert mi a másik lehetőség? Atalantia? A tisztogatások és a táborok? Nem, nem. Akkor már inkább égjünk el gyorsan, mint hogy az ő kénye-kedve szerint ugráljunk – emelkedik fel. A beszélgetésnek vége. – Tudom, hogy jót akarsz. De ha valamit megtanultam az az, hogy kevés akarni a jót. Bármire is számítottál, hogy majd megteszem a kedvedért, nem tehetem meg. Nem tudom, és nem is akarom. A jó szándékokból semmi jó nem származik.

A keze végigsiklik a vállamon, és magamra hagy.

Én igazán engedni akartam, hogy önszántából segítsen nekem, de ha egyszer nem kínál más választást, mint a kényszert. Ahogy a nagyanyámtól tanultam.

– Ott voltam Tükhében, amikor a tenger kilépett a partra – hazudom, és ő félig hátrafordul. – Ezrek özönlöttek a Vízkolosszushoz, hogy a magasán találjanak menedéket, remélve, hogy Glirasztész műve lesz a mentsváruk. De a hullám átsöpört a kolosszuson. Egy pillanatra azt gondoltam, elnyeli a tenger, de az embereknek, akik hittek a zsenidben, nekik volt igazuk. A műved állta a hullámokat, nem mozdult. Csak az emberekből nem maradt semmi. Szerinted miért akar Atalantia inkább vegyi fegyverhez folyamodni atom helyett? Mert rájuk fáj a foga. Amit nem adtál el neki, amit megtagadtál tőle, most azt fogja megkaparintani magának.

Visszatérek a felszínre, étvágytalanul fejezem be a vacsorámat. A szavaim lassan rágják be magukat Glirasztész agyába. Amikor a báránnyal végzek, Exeter az asztalhoz lép, végigméri az üveget, amelyet felhoztam magammal.

– Remélem, a legmegfelelőbb borra bukkant odalenn.

– Csupa lőre van csak ebben a pincében.

– Én hiszek a kínálatunkban, dominus. És a kiváló ízlésében. Egy pohárkával még lefekvés előtt? Valami szíverősítő italt?

Ahogy számítottam, az éjszaka közepén halkan osonó léptekre ébredek. A kövön puhán és hangtalanul haladnak a meztelen talpak. Különös, zsibogó hang szüremlik a karomból, ahol a sugárzásellenes szereket belém oltották. Az ajtó kinyílik, a félhomályban zöld lámpással a kezében Glirasztész áll.

– A Tüske lefagyott, de nekik olyan lesz, mintha aludnál. Mutatok valamit.

A zöld fény kísértetiesen árasztja el a néma folyosókat, ahol Glirasztésszel a különös műalkotások mellett elhaladunk. Az ablakot veri az eső. A távolban dörög az ég.

Egy csarnok végében Glirasztész hatalmas faajtónál torpan meg. Nagy kulcsot illeszt a régimódi zárba, a szerkezet jóleső kattanással nyílik. A sötétben fény lobban. Boldogan mosolyodom el, a szoba éppolyan csodás, mint emlékeimben. A mennyezete kupoláján a mélyűr elevenedik meg. A falakat könyvek borítják. Emlékszem, az első, amelyet a kezembe adott Silenius: Elmélkedések volt. Távoli korok ősi szerkezeteit vastagon borítja a por. A széthagyott tucatnyi teáscsésze miatt bosszankodik.

– Tényleg nem ártana már ide is beengednem a szolgákat. Csakhogy, ha a rossz gombot meg találják nyomni, akkor minden… bummm – csap az asztalra. – Mindenkinek annyi. Vége. Na, de hova is tettem? Ó, persze. Erre gyere.

Egy 3D-s márványnyomtató és egy nevetségesen nagyszerű fallosszal megáldott önszobor mögött félrehúz egy vászontakarót, és ahogy elül a felkavart porförgeteg, meglátom egy szféraváros modelljét. Akkora, mint mi ketten együtt. Az egymásba tekeredő városfelszínt cirkalmas parkok és középületek borítják, a rétegek a gravitációra fittyet hányva csavarodnak spirálisan egymásba, hogy az emberi szem szerkezetét adják. Ahogy meglegyinti a kezét a pupilla előtt, a város az óramutató járása szerint forogni kezd. Leereszkedik egy tervezőszékre, és engem néz, ahogy körbejárom a modellt.

– Ez a… – kezdem, és úgy teszek, mintha a szavakat keresgélném. De természetesen emlékszem kedvenc versére.

– Na milyen? – kérdi izgatott várakozással.

– Hibátlan.

– Kicsit kifinomultabban.

Megfelelek hát a kedve szerint:

Városok, Trónok, Birodalmak:

az

Idő szemében mind csak

nyári gaz:

de uj szemek elé

uj rügy ragyog

s a Föld mocskából ujra Ég felé

törnek a városok.

– Hogy hiányoztál, fiam – dől hátra mély sóhajjal. – Évek óta hiányoltam már egy megfelelő kritikust.

– Minek nevezted el a városod?

– Okulusznak.

– Feltételezem, bolygó körüli pályán kell lebegnie – járom még egyszer körbe.

– Úgy bizony. Vagy az űrben. Tudtam én, hogy te megérted – húzza végig ujját az egyik központi sugárúton. – A Bukás előtti utolsó megrendelésem volt. Mondanom sem kell, hogy utána nem támadt túl nagy kereslet magánvárosok iránt.

– Ki rendelte?

– Regulus ag Sun, a jó öreg fennhéjázó Quick személyesen. Elküldtem neki ennek a párját, egy ugyanilyen modellt, de az üzlet végül nem köttetett meg, az építkezés nem kezdődött el. Pedig ez lehetett volna a legnagyszerűbb alkotásom. Amelynek megvalósulását sohasem kísérhetem figyelemmel. Talán feltűnt, hogy van benne valami szeszélyes – mosolyog. – Arra kért, egy olyan gyermeknek építsek egy várost, aki még soha semmi effélét nem látott. Persze, ezt csak amolyan fordulatnak szánta, de én szó szerint vettem. És a te szemed alapján mintáztam meg. Mert te voltál az egyetlen gyermek, aki szinte soha nem idegesített. Jó, saját gyerekem soha nem született. Sem időm, sem indíttatásom nem adódott rá, de nagy hiúságomban mindig is azt feltételeztem, hogy ha lenne, éppolyan kíváncsi elme lenne, mint te voltál.

Nyilván mélyen fel van indulva, hogy ilyeneket fennhangon megvall nekem.

De ez a szemgolyóváros valóban a legnagyszerűbb alkotásának tűnik. Kecses és mégis vadul reményteli törekvésekről mesél.

– Darrow szinte rá sem pillantott, amikor itt járt – mormolja Glirasztész. – Csak az eszközt látja bennem. Ilyen az emberi természet, persze. Az Aranyak mindig is újdonságként kezeltek, ritkaságnak, akit meg kell szerezni. A középSzínek féltékenységükben törtetőnek bélyegeztek. Az alja imádott, aztán gyűlölt, aztán ismét imádott. Mind azt hitte, hogy értik a műveimet, és talán úgy is volt. De engem csakis te értettél meg igazán.

– Te mondtad nekem egyszer, hogy egy nagy művészt soha nem lehet a lelke mélyéig megérteni. Bizonyára te is szenvedsz néha a közvetítőközeg unalmasságától.

– Meséltem már a vak Réz történetét?

– Nem hiszem – felelem, de természetesen ismerem a történetet. Szerepelt az aktájában, a naplójából lesték ki, és ezt a sztorit vettem alapul a kolosszusról szóló hazugságomnál. Ügyet sem vetek a székre, inkább a földre ülök, mint gyerekkoromban. A kíváncsi fiút akarja látni bennem, nem a viharvert, ravasz bírát.

– Még ifjú tanonc voltam, amikor a FőKreátor mesterem beszélt nekem egy Rézről, akinek különös szembetegsége van, amellyel még a mi fejlett civilizációnk sem képes megbirkózni. Amikor ez az ember úgy érezte, hogy a betegsége végleg elhatalmasodik rajta, elment a héliopoliszi Nagykönyvtárhoz, és leült előtte egy padra. Mindennap odament, miközben a világa egyre szűkebbre és sötétebbre zsugorodott, míg egy napon végleg elveszítette a látását. És még utána is éveken át járt oda, és ahogy ott üldögélt a padon, látta maga előtt a zöld rézkupolát, a Filozófuskirályokat a márványba faragott dicsőségükben, a Vízkerteket és a Bolygófáklyát. Legfőképpen az építészeti szépségekre akart emlékezni – sóhajt nagyot. – A mesterem azért mesélte el ezt a történetet, hogy mesterségünk fontosságáról adjon nekem tanúbizonyságot. Elfoglalt szellem voltam akkoriban, annál is inkább, mivel akkoriban kaptam rá a híresség ízére. Hetente kétszer jártam Aureáltak fogadásaira, vacsorákra. Neked ez talán semmiség – vonja meg kissé zavartan a vállát –, de képzelheted, hogy nekem mennyire sokat jelentett. Egy Narancs a Ródliról, akit a Votumok, az Augustusok, sőt, a Lune-ok látnak vendégül. A világok legfinomabb népségei nyájaskodtak velem, maga az Uralkodó géniusznak nevezett. Az ő nevükben és megbízásukból építettem emlékműveket, könyvtárakat, városokat. És akkor a leghatalmasabb alkotásom leleplezésekor…

– A Vízkolosszus.

– Pontosan – veszi vissza a szót. – Akkor kongó lélekkel hallgattam, ahogy a gazdagok ki sem fogynak a dicséretekből, hogy micsoda szépséget hoztam létre. Hiszen én is láttam. Csak érezni nem érezhettem. Fogalmam sincs, miért, de annak a Réznek a története jutott akkor az eszembe. Megkerestem a mesteremet, és heteken át tartó hosszas kutatómunkával sikerült kiderítenem, hogy az a vak Réz még mindig él. Elmentem hát hozzá. Akkor már állami otthonban gondoskodtak róla, egy ilyen házban várta a halált. Kifaggattam a történetéről, mire nagyot kacagott, és azt mondta: „Dehogyis az épület miatt voltam ott. Azért mentem oda, hogy a galambokat etessem, és nézzem, ahogy a gyerekek játszanak a vízben, sorban állnak a családok az árusoknál, és a fiúk udvarolnak a lányoknak.”

Elhallgat. Sokáig nem szól semmit.

– Azért járt oda, hogy az életet lássa – bökte ki végül. – Azóta ezért teszek mindent: hogy lássam, ahogy az egymásra rakott élettelen kövek körül kisarjad az élet. Mert mit ér egy épület emberek nélkül? Mit ér egy város a lakói nélkül? És most… – húzza végig ujját a kézfején egy dudorodó éren – ez az élet tűnik el most. Ezek az emberek porladnak semmivé. Hamarosan nem marad más, csak a köveim és a városaim csontjai – néz bele a szemembe üveges tekintettel. – Bármit hiszel is, nem vagyok áruló. Nem számít, Atalantia minek nevez. Darrow keresztesháborúját kellemetlennek, mégis elkerülhetetlennek véltem. Amikor elfoglalta a bolygót, a segítségére voltam, mert azt gondoltam, hogy így meg tudom óvni az életet. De elbuktam. Elbuktam. Szörnyűségesen. Azt ígérte, hogy a Viharisteneket csak arra használja, hogy az interferencia és a fellegek takarásában mozoghasson, de becsapott, és Tükhének vége.

A pillantása repkedő porpamacsokat kerget, majd előrehajol, tenyerét végighúzza tar koponyáján. A köpönyege halkan suhog.

– A mérnökeivel építek valamit. Ez a valami segít kimenekíteni a seregeit a bolygóról, amelyet tönkretettek. De még ha neki sikerül is elmenekülnie, mielőtt még Atalantia ránk támad, belőlünk mi maradhat? Az épületeket kell mentenünk, mert ritkák és szépségesek? Az emberek pedig kerülhetnek karóra, mert ők egyformák és közönségesek? – ejti le a kezét. Úgy néz rám, mint egy fuldokló vénember. – Nem tudom, mit tegyek, Lysander. Mondd meg. Mit kellene tennem?

– Bennem bízhatsz – felelem neki.

– Amikor legutóbb megbíztam valakiben, Tükhét elnyelte a tenger.

– Akkor abban a fiúban bízz, akit ismertél.

– Még életben volna? Túlélte volna azt a rengeteg borzalmat? – néz bele elveszetten a szemembe.

– Igen – nyúlok a kezéért. – És a te segítségedre szorul. A népnek meg kell mutatnia Atalantiának, hogy nem támogatja az ellenséget. Hogy nem várja tétlenül, míg megmentik. Hanem megmenti önmagát. Ígérem, hogy ezt fogja látni. Ígérem, hogy olyan látványosan mutatjuk ezt meg minden világoknak, amilyet még soha nem látott senki.

Valaki kopogtat az ajtón.

– Távozz, Exeter!

De Exeter belép.

– Elnézést, uram, de a dominus erősítő jellegű italt kívánt – jön beljebb, nyomában a teljes Glirasztész-háztartás.

– Ez meg mi a csoda akar lenni? – kiált felháborodottan Glirasztész. – Nem látjátok, hogy éppen…

Exeter fürgén térdre ereszkedik, a többi aljaSzín is követi a példáját.

– Silenius örököse visszatért – jelenti be Exeter. – A hűek készen állnak, Uralkodóm.

Megszorítom Glirasztész kezét.

– Még több férfi és nő is akad a városban, akik inkább hisznek a Társadalom rendjében, mint a Lázadás üres szózataiban. Én nem ismerem őket, de te igen, és ők is téged. Válaszd ki minden Szín leghűségesebb és legbefolyásosabb képviselőjét, és közöld velük, hogy Silenius örököse visszatért. Nem felejtette el őket, és most azt kéri, sorakozzanak fel mögé, hogy a marsi martalócoktól visszavehessék azt, ami az övék. Nem a Votumok, és nem is Atalantia kedvéért. Hanem Héliopoliszért és a Társadalomért.

65

LYRIA

ULISSZESZ

– Te mit gondolsz? – néz rám Volga.

A tenger felől havas eső hullik az arcunkba. Alacsony, fogazott sziklaormok mögött kuporgunk, rabolt optikánkon kukucskálunk le egy kis halászfalura. A parton több száz házikó húzódik szerteszét, mint tésztában a mazsola. A viharvert épületek helyi kőből épültek, a tetejükön a fémtetőt vastagon borítja a fagyott hó. A zsaluk résein meleg fény szivárog ki. Az eget kémlelem, a Vox járőröket lesem, akik már hetek óta kutatnak utánunk. A tenger csapkod és zihál, dobálja a hátán a kikötőben maradt csónakokat. A szélben csak néhány héja és sirály vitorlázik. Úgy képzelem, hogy a falusiakhoz hasonlóan ők is mind hazaigyekeznek, hogy fészkük melegéből figyelhessék, ahogy a szélvihar végül kitör.

Bárcsak mi is valamelyik házikóban húzhatnánk meg magunkat, a kandallónál ülhetnénk vastag takarókba bugyolálva, a lábunkon meleg zokni. Nem az a vékony műszálas, amilyet a táborban osztogattak, hanem olyan gyapjú, amilyet a Telemanus-Házban kaptunk, ami vastag, hogy külön kis házikónak érzik az ember lábujjai.

– No nézd csak, a Vörösnek igaza volt – jegyzi meg Victra. Ujja a város északi magaslatán álló szürke épület felé bök, három fémrúd magasodik belőle az égnek. Mint valami régi katonai bázis. Előtte több ócska repülő parkol, és a rájuk rakódott hó vastagságából ítélve napok óta nem emelkedtek már a levegőbe. – Van ott egy rádiótorony.

Éreztem a rezgéseit a parazitámmal. Ahogy a felföldön egyre közelebb araszoltunk, úgy erősödött a jel. De a rezgéseket leszámítva nem adott jelt magáról a dög, amióta Harmonyt megmutatta. Ám a tény, hogy Victra hallgat rám, elárulja, hogy tud róla, hogy a fejembe költözött.

– Ez a sok izgalom rám hozta a fájásokat – szólal meg. – Bármennyire imádnék is ebben a jeges völgyben kocaként elleni, rémesen kellemetlen lenne, ha a farkasok felfalnák a kislányomat, mielőtt még lábra állhatna. Ha sikerül a jeladóval végre hírt adni magunkról, akkor holnap estére a hüppolitai vagy az attikai váramban lehetünk.

A felföldi farkasok mintegy végszóra, kihívón vonítanak fel a távolban. Vagy ez csak a szél? A nő inkább aggódik, mint fél. Igazság szerint szánom azokat a farkasokat, akik őt nézték ki vacsorának. Még a természet erőinél is keményebb. Kilenc hónapos terhesen olyan tempót diktál, amit én alig élek túl.

– Nem téged kérdeztelek – közli vele Volga kimerülten.

– Persze, miért is kérdeznél a stratégia felől egy Páratlan Sebhelyest, aki már két Acélesőt is levezényelt, amikor van itt egy halál tudatlan bányabeli kiscsaj is. Hogyne.

– Azért, mert te nem bírsz magaddal – torkolja le Volga. – Úgy viselkedsz, mintha mindenhová veled tartana a sereged. Szabadúszóként két napig se húznád. És most hallgass. Ezt a helyet Lyria találta meg, tehát pillanatnyilag az ő véleménye fontosabb, mint a tiéd.

Victra duzzogva húzódik vissza a sziklák mögé, közben a nyakába szakad egy áfonyabokor hótakarója. Két hét esőben, hóban caplatás és fákon alvás után is sikerült mutatósnak maradnia. Ki nem venné a jáde fülbevalóit, zöldjük kiviláglik a hó fehérségéből. Én meg, ki tudja, hogy és honnan, de asszem, bolhás lettem.

Számításai alapján Victrának már hetekkel ezelőtt meg kellett volna szülnie, de azt nem hajlandó elárulni, hogy pontosan hány hete lett volna az az ezelőtt. Szívesen kirángatnám belőle a két puszta kezemmel a gyereket, ha nem rettegnék, hogy a nő az alsórészével könyékből leharapja a karjaimat.

– Szinte már bánom, hogy nem hagytad, hogy a Vörös Ököl rám találjon. Még az is élvezetesebb lett volna, mint nézni, ahogy két kótyagos kakaduként kóvályogtok a vadonban, miközben éhen veszek.

– Az összes kaját te etted meg – vakarom ingerülten a fejemet.

– Én kettő helyett eszem. Te még egyet is alig adsz ki.

– És a Vörös Ököl rád vadászik – vágom rá. – Hány bányájuk volt is a tiéd, mit mondtál?

– Úgy tűnik, kevés.

– Mindannyian éhesek és idegesek vagyunk… – jön Volga egy gyengécske próbálkozással. Füge fekete gömbje az egyik nagy karja alatt lapul. Bár a zsákmányolt pénzt elhagyta, amikor egy folyón lábaltunk át, de a gömböt azóta nem téveszti szem elől, hogy megszerezte magának.

– Hagynod kellett volna, hogy megpróbáljam elejteni azt a szarvast – acsarkodik vele Victra. – Még ezzel a vérveretes aszteroidával a hasamban is gyorsabban mozgok nálad. El tudtam volna kapni. De te se vadászni, se tüzet gyújtani, se a csillagok alapján tájékozódni nem tudsz. Esküszöm, hogy te vagy a legsilányabb Obszidián, akit valaha szerencsétlenségem volt látni. Ti ketten még soha nem léptetek ki a városból?

– Te mondtad, hogy nem rakhatunk tüzet – emlékeztetem –, mert akkor ránk találnak, akik a nyomunkban járnak.

– Nem lényeges. Csak a végtelen tudatlanságotok számít.

Úgy tűnik, Volga mindjárt megjegyzést tesz, de aztán felülkerekedik a türelme.

– Majd én lemegyek, és beszélek valakivel – jelenti ki, mire Victrával kórusban nevetjük el magunkat. Kicsit felhúzza az orrát. – Most mi van? Felhívom Ephraimot. És ő értem jön.

– Viszont nem vagy az az első látásra lehengerlő típus – próbálom finoman lebeszélni.

– Úgy festesz, mint egy szörnyeteg rocker, akibe áramot vezettek – horkant nagyot Victra.

– A nedvesség miatt… – nyúl Volga a hajához.

– Az meg éppenséggel kizárt, hogy az elbaszott Ephraim ti Hornt felhívd. Megyek, és hívom a Légióimat Attikából. Vagy Hüppolitából.

– De téged meg felismernek! Az egyik leghíresebb alak vagy minden világokban.

– Még szép, hogy az vagyok. De legalább egyből tisztában lesznek vele, hogy meg tudom fizetni a szívességet.

– És ha odalenn van a Vörös Ököl is? – hívom fel a figyelmét a magától értetődőre.

– Három órája szemmel tartjuk a helyet.

– Csakhogy ezek nem az a fajta, akik egyből felvonják a zászlót, ahová mennek, vagy nem?

– Több napja leráztuk már a nyomkövetőiket. A táborukban tett látogatásom óta az étvágyuk is elment tőlünk – tényleg egymaga ütött rajtuk, és a fémorrú szimatokból négyet is elpusztított. Aztán elégedetten heherészve rohant vissza hozzánk. – Amennyire tudják, bő negyven kilométerre innen nyugatra vagyunk. És nem látok semmiféle szállítóeszközt. Ha meg mégis rejtőznek itt néhányan, hát kinyírjuk őket – babusgatja a kabátja alatt a beretváját, mintha az volna a szarveretes babukája, nem a másik a hasában. – Amúgy meg nem kell összetrombitálni a falugyűlést, csak az átjátszójukat akarjuk használni. Túlóvatoskodod a témát.

Jócskán a terhessége végén járhat. Különben ki sem kérné a véleményünket. Gondolom, bármikor kipottyanhat a gyerek.

– Biztos, hogy készen állsz erre a… az ilyesmire? – nézek le a hasára.

– Terhes vagyok, nem nyomorék.

– Egyszerűen ki nem állhatod, ha valaki kedves veled, mi?

– Hólyag. Az vagy. Vörös, püffedt és idegesítő. Most pisálok, és utána lemegyek, és az adójukon felhívom az embereimet. Ahogy a cuccot elnézem, a hüppolitai seregemet nem fogom tudni elérni, de az attikai erődömben is állomásozik egy egész Légióm. Ötvenezren a saját magánseregemből. Ha végzik a dolgukat, akkor már egyébként is a környéken bogarásznak utánam, de legalább megsürgetem ezeket a lusta, szemtelen disznókat, és akkor holnap reggelre rózsásra kifürödve reggelizhetünk a birtokomon, hölgyeim. Kövér tyúkokat hizlalok belőletek, aztán mars vissza a gyerekrablóhoz, hogy végre hazahozhassam a drágáimat. És készülhessek a háborúra.

Dühödten nézem, ahogy elbotorkál a sziklák között.

– A fürdés nem hangzik rosszul – morgom.

– Ephraim igenis eljönne értem – ismétli el Volga. Amilyen képet a tag vágott, amikor megtudta, hogy Volgát elvitette az Uralkodó, nem kételkedem. De vajon másodszor is próbálkozna? Amúgy sokat nem agyalok ezen, Victrát lesem inkább.

– Egyébként azt felfogod, hogy épp jót teszel? – hívja fel a figyelmemet Volga. – Nyugodtan koncentrálhatunk a fürdésre meg a rendes kajára. Megérdemeljük.

– Jaj, állj már le. Hogy vagy képes megállni, hogy ne taposd ki a nőből a lelket?

– Két éjszakával ezelőtt, amikor kivénhedt rozmárnak nevezett, akkor komolyan átgondoltam ezt a lehetőséget – ráncolja a zúzmarás szemöldökét –, de arra jutottam, hogy nem jönne össze. Elvégre Sefivel harcolt együtt. Meg Darrow-val. Szóval, még így is túlságosan nagy falat lenne nekem. Hacsak nem lőhetném le messziről.

– Csak vicceltem.

– Ja – villan balra a szeme –, persze, ahogy én is.

– Akkor jó – fordulok újra a falu felé. Semmi mozgás. Nyilván mindenki behúzódott ebben a vad időben, és otthon vacsorázgat vagy valami. – Nem tetszik ez nekem.

A hátunk mögött koccannak a kövek. Victra közeledik nehézkesen, az arcán újfajta aggodalom:

– A francba ezzel a sok vérveretes kellemetlenséggel…! – pillant fel az égre. Az arca tiszta jeges hó, a haja vizesen simul a fejére. Egészen olyan, mint az a szobor Hüperiónban. A Fényhozó Silenius felesége, Győzelem asszonyság. – Bocs, hölgyek – tartja a magasba csillogó ujjait. – Megindult a kis szörnyeteg. Elég virgoncnak tűnik.

– Vagyis a kérdés lezárva – bólintok, hiszen számomra egyértelmű, hogy nem kockáztathatjuk meg a falulátogatást. Valami menedéket azonban mindenképpen találnunk kell. Nekem feltehetően még sürgősebb, mint Victra újszülöttjének. Az az izé nyilván agyarakkal és selyemköntösben fog kibújni a nőből.

Kérdés nélkül rohanok le a domboldalon. A falu szélén hajlott hátú, vén Vörös kaparja a jeget a háza tetejéről. Senki más nincs a környéken, egyetlen lelket sem látok sehol. A háza pedig elég tágasnak tűnik, hogy meghúzhassuk magunkat nála, ráadásul eléggé félreesik, talán itt elbújhatunk a kíváncsi tekintetek elől.

– Üdv – szólok oda neki, de a szél süvöltésétől nem hallja. – Üdv! – ismétlem hangosabban, mire hunyorogva fordul felém símaszkos arcával. És aztán meglátja a pisztolyt is a kezemben. – Szükségem volna a segítségedre, bátyám.

– Kéred vagy mondod, te leány?

– Mondom. Asszem.

Nehézkesen mászik le a tetőről.

– Kószáltál ebben az időben?

– Ki van a házban?

– Mi közöd hozzá? – pillant hátra a dombokra.

– Pisztoly szerint van közöm hozzá.

– A gyerekek – válaszolja, majd az ég felé int a fejével. – Láttam a tűzijátékot. Ki van még veled?

Intek Volgának és Victrának, hogy jöjjenek közelebb. A satnya bokrok mögé húzódva ereszkednek le, próbálnak a falu tekintete elől rejtve maradni a félhomályban, amennyire lehet. Volga nem sokat ad az udvariasságra. Fél kézzel elkapja a férfi gallérját, úgy emeli fel, a másik kezében a puskáját szorongatja, mintha pisztoly volna. Így rúgja be a ház ajtaját, és tűnünk el odabenn egymás után mind.

Olyan tizenkét év körüli kislány és tizenhat körüli fiú mered ránk elképedve. Vizes ruhánkban, a fegyvereinkkel nem lehetünk éppen bizalomgerjesztőek. A fiú hevesen felpattan, kis híján feldönti a levesét, és reflexből felkap egy nehezebb bögrét az asztalról. A kislány remegve les ránk a konyhából, a keze a zsíros köténye csücskét gyűrögeti.

– Nincs baj, Alred, Brea – mondja gyorsan a férfi. – Nincsen baj. Ezek itt… az új barátaink.

A fiú még mindig indulatosan markolja azt a bögrét, a szeme az apja és a puskás nő között cikázik. Egy rúgással becsapom az ajtót, és sietősen behúzom az összes függönyt.

– Tedd már le, Volga – szól lá Victra.

– Nem ismerjük.

– Az otthonában vagy, legyél kicsit udvariasabb. Ezek csak Vörösök, már elnézést.

Volga gondterhelten teszi le végre az embert a földre. Az idegesen mosolyog.

– Erős egy leány vagy te.

– Milyen bájos hely – néz körbe Victra fenségesen a kis lakásban. Le kell hajtania a fejét, ha nem akarja beverni a gerendákba. – Ezer bocsánat a betörésért. Forró vizet, tiszta rongyot, szappant, tollat, papírt és a lehető legerősebb italt kívánom. Aggodalomra semmi ok, nincsenek ellenséges szándékaink, hacsak nem folyamodtok olyan rémes lépésekhez, amilyenekkel az utóbbi időben ostromolt bennünket az élet. Ha rendesen viselkedtek, holnap reggelre egymillió pénzzel lesztek gazdagabbak, és a színünket sem látjátok többé – darálja megnyerően. Volga közben átvizsgálja a lakást, fegyver és kommunikációs eszköz után kutat. – Vedd le azt a nevetséges jelmezt, ember. A maszkodat. És halljam a nevedet.

Az egyik szekrényben Volga talál két régi puskát meg egy pisztolyt. Gyors, szakszerű mozdulatokkal szétkapja őket, és néhány apróságot mindegyikből zsebre vág.

– Cormac O’Vadros vagyok – húzza le a férfi a fejéről a jeges símaszkot. A fehérre őszült haja dacára sem olyan koros, mint amilyennek elsőre hittem. Bár a háta hajlott, és a jobb lába is furcsán áll. Talán mű. Szakállas ábrázatát mély ráncok árkolják. Végigméri Victrát, a tekintete megállapodik a nagy hasán. Bólint. – Világos. Forralj vizet, Alred. Brea, te meg legyél jó kislány, hozd elő szépen a vásznat a szobádból – Volga úgy jár a kislány nyomában, mintha az legalábbis rakétákat akarna kicsempészni a szoknyája alatt. Cormac csillogó szemmel int a pisztolyomra. – Nagy mordály az egy lánynak. Gondolod, szükség lesz rá?

– Tőled függ.

– Nem így értem – biccent Victra és Volga irányába. – Itt vannak neked ők. Az meg még minek akkor?

Azért csak nem rakom el a pisztolyomat.

– Hol a háló?

– Már azt hittem, sose kérded meg – jegyzi meg, és a ház másik kis helyiségébe vezet. Közben Volga visszatér a kislánnyal és a rongyokkal, és próbálná Victrát kiszabadítani a nedves ruháiból, de az a kezére csap.

– Te a vendéglátóinkkal törődj – szól rá, és bejön utánunk a hálóba. Vetkőzni kezd, Cormac pedig kifejezéstelen arccal figyeli. Volga bejön, ismét felkapja a férfit, és kirakja az ajtón.

– Vendégeket vártok? – kérdi.

– Ezen a nyomortanyán? – nevet nagyot Cormac, de a pillantása aggodalmasan villan a gyerekekre. – Dehogy. Nem várunk mi vendégeket.

– Jól van, akkor jól megleszünk.

Résnyire behajtom az ajtót, a halk sutyorgásuk hallatszik csak be. A háló kicsi és egyszerű. A sarokban, egy elektromos kályha mellett keskeny ágy, rajta vaskos paplan. A falon bányászbakancs lóg, pont, mint amilyen az apámé volt, mellette rozsdás parittyaPenge. Az egyik éjjeliszekrénykén horgolt terítő, rajta egy pohárban vörös bogyók és magyalág. Biztos a felesége tette oda.

– Hol a feleséged? – nyitom ki szélesebbre az ajtót, és kérdem Cormactől.

– Odakünn, a tengeren az enyéimmel. A hétvégén jönnek csak haza. Én nem állhatom a csónakot, inkább viszem a házat.

Volga veszi át a kihallgatást, én pedig magunkra csukom az ajtót.

Victra a sarokba hajítja a ruháit. Lenyűgöző a meztelen teste. A háta izmos és széles, és ennyi heget meg forradást még soha nem láttam. A gerince mentén még két golyónyom is van. A karjain, a fenekén és az erőteljes combjain is vágáshelyek húzódnak. Ennyi régi forradást egy egész fúrócsapat se tudna felmutatni. Fejet hajtok előtte.

– Vannak már fájásaid? – kérdem, ahogy odaadom neki a papírt és a tollat, amit a konyhapulton találtam.

– Mókázol velem? – vigyorog szélesen. – Napokkal ezelőtt elhagytam már a nyákdugót. Az utolsó harminc kilométer alatt folyamatosan jöttek a fájások.

– Nem szóltál.

– Ti ketten olyanok vagytok, mint valami rémes tyúkanyók. Ez az állandó kárálás. Azt hittem, az adótoronyig magamban tudom tartani, de igazatok van, az az épület túl nagy. Bármi lehet odabenn – hajol a papír fölé a tollal. Írni kezd, közben fütyörészik. – Voltál már terhes?

– Alig múltam tizenkilenc.

– Na, de Vörös vagy. Mindegy… Olyan, mintha egy Telemanus püfölne belülről. És ez most egy igazi világtörő – dönti meztelen hátát a falnak. Nem sok szégyellősség szorult belé. Gyors mozdulatokkal leszedem az ágytakarót, előkészítem az ágyat. Szórakozott megvetéssel néz fel az írásból. – Jupiterre, te meg mit szorgoskodsz?

– Előkészítem neked az ágyat.

– Minek? – kérdi, és már vissza is tér az íráshoz.

– Gondoltam, esetleg ledőlnél.

– Julii lány vagyok – mondja, és közben fel sem néz a papírról. – Nem egy lányka a bányából, aki hanyatt dobja magát a szüléshez. Én állva nyomom ki. Csak annyit kérek, hogy hallgass, hozd a vizet és az alkoholt, hogy megtisztíthassam a kezeimet, és hagyj magamra. És legyél kedves a házigazdáinkkal, kérlek.

Hogy így letorkolt, kiviharzom a szobából.

A konyhában már kezd forrni a kályhán a víz. Alred indulatosan méreget, amikor megkérem, hogy vigye a vizet a hálóba. Daganra emlékeztet a felfortyanó vérével és a suta mozdulataival. A húga jó sok rongyot szedett elő. A felnőttnek való szoknyában és a vastag kendővel a vállán egészen aprócska, az arca elvész benne, olyan, mint egy kis törpe. Idegesen csoszog, pedig mosolygok rá.

– Mi is a neved? Brea? Jól emlékszem?

Bólint.

– Sajnálom, ha megijesztettünk. Jó emberek vagyunk, csak egy kicsit most el vagyunk veszve, esküszöm. Az anyukád hol van?

A kislány lesüti a szemét.

– Néma – szól oda az apja az asztaltól, ahol a sörével üldögél. – Gyere ide, Brea, életem – a lány odamegy hozzá, az apja puszit ad a fejére, és elfintorodik. – Évek óta ilyen szegénykém. Amióta az anyukája… – magához szorítja, de a kislány láthatóan kínban van.

A hálóban kiáltozás támad, ahogy Alred beviszi a vizet meg az alkoholt, aztán vérvörös képpel rohan ki. A kezében a papír, amire Victra írt. Vagy ötvensornyi szám.

– Ez meg mi? – kiáltok be.

– Titkosírás – ordít vissza. – Egyszerű, de ilyen rövid idő alatt jobbat nem tudtam kiokoskodni. Add oda Volgának, a jeladóval továbbíthatja. De addig ne menjen sehova, amíg meg nem szültem. Addig kell egy testőr.

– Akkor elviszem én – kukkantok ki az ajtón.

– Tudod, hogy kell feltörni a holoHálót, és privát üzenetet továbbítani rajta? – kérdi, mire csak hallgatok. – Nem hát. Akkor meg ne akarj bizonyítani semmit, hagyd a szabadúszót megdolgozni a pénzéért.

Átkozódva motyogok, és viszem Volgának a titkos üzenetet az utasítással.

– Nahát, titkosírás – sóhajt, de a fél szemét folyamatosan a Vörösön tartja. Igazából nekem sem tetszik ez a Cormac. – Nahát, ötven sor. És fejben okoskodta ki?

– Úgy tűnik.

– Azta!

– Ja, hát ő is tudja.

Volga zsebre vágja a papírt, én meg az asztalhoz húzódom.

– Szóval, Cormacnek hívnak? – kérdi Volga az ajtóból a férfit. Úgy támasztja a fát, mint egy szolgálatban lévő őrszem.

– Úgy bizony, babám. Egész jól beszéled a nyelvet.

– Miért ne beszélném?

– Csak úgy mondtam, bocs. Folyton jártatom a lepénylesőmet – hunyorog, és kortyol egyet a söréből.

Jóval fiatalabb, mint amilyennek elsőre és másodjára is néztem. Egyáltalán nem öreg ember. Jó, ha harminc. De akkor miért ennyire ősz a haja? És a keze is olyan nehézkes és forradásos. A szeme vérvörös, arca kifejezéstelen, de inkább kedves, a homlokát örök ráncok barázdálják. Idegesen topogok. Fikarcnyit sem tetszik ez nekem.

– Én Volga vagyok, ő Lyria – folytatja Volga közönyösen. – Nem bántunk titeket, megígérhetem. Csak éjszakára húzódunk meg itt. Mert szül.

– Én meg még azt hittem, az Aranyak nagy fémtojásokból ugranak elő.

– Hát nem.

– Csak vicc volt – mosolyodik el a férfi. – Szépen is megkérhettetek volna, befogadtalak volna benneteket. Az már bűncselekmény, kirakni egy nőt ebben az állapotban – villan a szeme a függönyre.

– Csak tudod… – kezd bele Volga, de közbevágok.

– Honnan való vagy, Cormac? – kérdem.

Nagyot sóhajt.

– A srácaim bemehetnének a másik szobába? Nagyon nem való nekik, hogy ilyen asszonyok közelében legyenek – biccent a fegyvereinkre. Volga elszégyelli magát.

– Csak a kisebbik – válaszolja. – A fiú maradjon, hogy lássuk.

Cormac fia a tűzhöz húzza a székét, leül, összefonja a karját, úgy bámul a lángokba. Brea ránk néz, majd az apjára.

– Menj csak – biztatja halvány mosollyal az arcán. – Menj, Brea.

A kislány lesüti a szemét, és halkan surran ki a szobából, az ajtót hangtalanul teszi be maga után. Cormac még testesebbet sóhajt.

– Megzápult a leány, de édes. Kedvességgel messzire jutni nála – dől hátra a székén az apa. A szék nyikorog alatta. – Kerestek benneteket. Mindenféle népek. De ezt nyilván nélkülem is tudjátok. Nem jó népek.

– Vörös Ököl?

– Úgy a – bólint ünnepélyes képpel. – Egy Aranyat keresünk, mondták. Victra au Juliit. Rólatok nem szóltak – fűzi hozzá. Volgával összenézünk. – Ő az, mi? A Julii. Mutattak holót. Ha itt lelnek benneteket nálam…

– Nem fognak – zárja le Volga. – Nem keverjük bajba a családodat.

– Már megtettük – jegyzem meg. Én is ismerem a szabályt, nemcsak Cormac.

– Ami történt, megtörtént – közli Cormac. – Az Arató klánja vagyunk, sokat nem zavarog nálunk a Vörös Ököl. De amióta az ÖsszTörzs rugdalni kezdte a fogaikat, gyakrabban leeszi őket a fene ide a partra. Ezért kiirtják az egész falut is. Látta más is, hogy bejöttetek?

Megrázom a fejemet. Az arcát fürkészem.

– Csak a rádióadót kell használnunk. Üzenünk Julii embereinek, és itt se voltunk. Tudsz segíteni?

– Ja. Tudom az épület kódját, tényleg. Menjünk most?

Volga kibiztosítja a puskát. Valamit észrevett, amit én nem.

– A Légiónál voltál? – kérdi halkan, suttogva.

– A negyedikben. Egyszer rég.

– Miért rég? A háború még tart.

Felhúzza a jobb lábát, az asztalra rakja, a nadrágszárat felhúzza az esetlen művégtagról.

– A Patkányháborúban szereztem a kis drágámat. Ma már csak halász vagyok. Jut eszembe, maradt némi ragu és kenyér, ha ennétek.

A gyomrom korog, de nem volna bölcs döntés ételt elfogadni ismeretlenektől. Pláne, hogy a Vörös Ököl is itt ólálkodik.

– Azt hiszed, megmérgeztem, mielőtt még betoppantatok volna? Az volna ám a jövőbe látás. Ugyan már. Egyetek. Én csak ülök itt, kezem az asztalon, hogy lássátok. Még ha én volnék a Fúria maga, akkor se ugrálnék a srácokkal a házban, hogy szembeszálljak egy Páratlan Sebhelyessel meg egy Obszidiánnal.

Átmelegedve és teli hassal figyelem, ahogy Cormac a Patkányháborúból hozott sztorijaival az ujja köré csavarja Volgát. Kedves alaknak tűnik, de Ephraim is annak tűnt. Volga időről időre bekukkant Victrához, mint valami aggodalmas bába, vagy inkább mintha a saját gyereke születne. Csak pillanatokra ül le hozzánk az asztalhoz, amikor Victra már nagyon csúnyán és hosszan kiabál vele.

A szülés második felvonása nem tart sokáig. Beviszek neki egy pohár vizet, egy húzásra felhajtja. Odakinn a vihar elszabadult, dühödten veri a jég az ablakot.

– Milyenek a házigazdák?

– A kislány szerintem alszik. A fiú a tűznél üldögél, Cormac meg a történeteivel szédíti Volgát.

– Megbízhatónak látod?

– Nem. Nem ismerem. Azt mondom, kötözzük meg.

– A saját bolygómon nem fogok egy férfitól meg a két gyerekétől félni.

– De most vérháborúban vadásznak rád. Mindketten tudjuk, az mit jelent – válaszolom, és ezúttal nem legyint arra, amit mondok.

– Bár élne még a világokban a jómodor – sóhajt vágyakozón. – Más nem kell, köszönöm.

De nem jövök ki a szobából.

– Tudod, nem vagyok ám teljesen ostoba – közlöm. – Több szülést láttam már, mint te. Magam is vagy tucatnyit levezettem.

Még mindig meztelenül összefonja a két karját a mellén, és nekidől a falnak. A bőrét pirosas fénybe vonja a kályha.

– Hadd találjam ki, törzsi hagyomány volt arra felétek.

– Pontosan – fonom én is össze a karjaimat. – Anyától tanultam, ő meg az ő anyjától.

– Én az anyámtól azt tanultam, hogyan vegyek aszteroidákkal és rakodóhajókkal blokád alá bolygókat – feleli.

– És most hasznát veszed neki?

– Épp szülök. Kérlek, kímélj meg a kultúrád elavult és mégis kincset érő módijainak felsorolásától. És csukd be az ajtót magad mögött. Volga úgy járkál, mint egy összeszidott kiskutya.

Határozottan állok meg előtte, még a lábaimat is megvetem.

– Én csak azt mondom, hogy már legalább pár napja… vagy inkább több hete túlhordod, igaz? Magad mondtad. És olyankor elkél a segítség.

– Minden kölyköm divatosan késve bújt elő – feleli, aztán nagy sóhajjal veszi tudomásul, hogy akkor sem hagyom magára. – Te vezetted le annak a vaknak a születését is? Aki a Citadellában maradt?

– Liamnek hívják.

– Már vakon született, vagy te toltad el?

– Arra hajtasz, hogy erre elsírom magam, és kirohanok? – kérdem. Mert tényleg azon mesterkedik, de már nem tudnak olyan mélyen megsebezni a szavak, mint régebben. – Koraszülött volt. És ja, ott voltam én is. Saját kezemmel vágtam el az életzsineget.

– Életzsineget? De helyes. Nem a nővéred vágta el? – kérdi kissé meglepetten.

– Nálatok úgy szokás?

– Hogy máshogy? – ráncolja a homlokát.

– Nem tudom. Csak azt hittem, hogy orvosok segédkeznek. Morfinnal. Amit kristálypohárból szürcsölgettek.

– Ugyan. Csak a Pixik folyamodnak morfinhoz. És az én három lányom születésénél egyetlen ember volt jelen, méghozzá a férfi, aki belém rakta őket – közli, majd kissé ellágyultan kacag fel. – Ez elég vicces, tényleg. A saját szememmel láttam, ahogy a férjem kiránt a szeméből egy kést a harcban, és máris rohan tovább. Láttam, ahogy vigyorogva állja egy Pecsétes ütlegeit. De amikor tágulni kezdtem, remegett, mint a kocsonya. Mintha soha nem látta volna azt ott lenn. Férfiak. Ha arra kérem, hogy vágja át a köldökzsinórt, hát minden bizonnyal elájult volna. Ez az anya dolga. Ezt azért tudhatnád.

– Nálunk a nővérem mondta meg, hogy ki vágja el. Nálunk ez nagy megtiszteltetés.

– Jaj, ne már. Jelentéktelen apróságnak tűnhet, de ez akkor is lekezelő. Azt sugallja, hogy az anya túl gyenge, hogy maga tegye meg. A legfontosabb, hogy az ember fejezze is be, amit elkezdett, Hólyag. Ez jusson majd az eszedbe, ha erre adnád valaha a fejedet. Mert mit üzensz azzal a babádnak, ha másnak engeded át a feladatot? Ha csak fekszel ott, míg asszonyok törölgetik a homlokodat, mint valami szerencsétlen pestisesnek, és illendően sustorognak körülötted – szegi előre az állát harciasan. – A tigrisek nőstényeinek nem kell kedvesnővér. Nekünk sincs rá szükségünk.

– A nővérem nem volt gyenge.

– Lehet. De hagyta, hogy mások meggyőzzék róla, hogy az.

– Azt azért vágod, hogy nem mindenki olyan, mint te.

– Rémségesen tudatában vagyok ennek.

– Ez a fenségesség meg nemesség. Csak épp az az ábra, hogy te megengedheted magadnak, hogy bátor legyél, már ha annak akarod nevezni magad. Mibe, hogy azért ott várakoztak a dokik a közelben? Egy egész sereg, igaz? Rohadtul ijesztő volt látni, ahogy a nővérem visít, és nem lehettünk benne biztosak, hogy egyáltalán túléli. Mert nem tartottak vért meg plazmát meg semmit készenlétben.

– Vérzett?

– Nem tudtam, hogy ennyi vér lehet valakiben – bólintok. Victra nem szól semmit. – Annyira szerettem őt. Érted? És rettegtem, annyira féltettem. A kezem úgy remegett az ollóval, hogy majdnem a saját szememet szúrtam ki. Arra gondoltam, hogy a nővéremből ömlik a vér, engem meg mindjárt kihajítanak. De mindenki csak arra várt, hogy tegyem a dolgom. És ő is mosolygott, pedig fehér volt, mint a fal. És a sok asszony közül engem választott. Engem – ingatom a fejemet. – Attól, hogy segítséget kérsz, még nem biztos, hogy gyenge vagy. De persze csináljuk úgy, ahogy te akarod.

És az ajtó felé veszem az irányt.

– Harmony jó okkal utál engem. Meg téged – szólal meg, mire megtorpanok. – Anyám nagyon is tudott a sugárzásról a bányájukban. De adózási szempontból előnyösebbnek ítélte, ha nem végeztetik el azonnal a javításokat. És a Babérünnepen volt, aki kapott sugárzás elleni szert. A Gammák. Ha jól tudom, azért így szervezték meg, hogy a Gammák utána jó pénzért továbbadhassák a többi klánnak, csakhogy valami törzsi hirig miatt megtartották maguknak, és végignézték, ahogy a többiek elhullanak körülöttük. Akkor azt hittem, anyám terve ezzel léket kapott, de megnyugtatott, hogy ezt az önzést is belekalkulálta. A mai napig emlékszem arra, amit mondott. Szó szerint: „Így majd túlságosan lefoglalja őket, hogy egymást gyűlöljék, és mi az eszükbe sem jutunk majd.” Egy hónapra rá személyesen ment le a bányába gyógyszert osztani. Milyen jótékony!

– És te ezt hagytad? – kérdem, bár nem lep meg a gondolkodásmód kegyetlensége.

– Még nem az az ember voltam, aki ma. Miért nem mondtad Volgának, hogy lője le a nőt? Lemészárolta a családodat. Azért, mert azt gondoltad, hogy megölném Volgát, mielőtt meghúzza a ravaszt?

– Megtetted volna?

– Meg. Én mindenekelőtt a sajátjaimat óvom, mert soha senki sem teszi meg helyettem. Érthető?

Ezt már a zárkámban is alaposan megtanultam.

Napok óta rágódtam ezen a kérdésen, a hosszú menetelés alatt fenn, a jeges felföldön ezen őrlődtem magamban. Akkor még nem tudtam, hogy miért mondtam az Obszidiánnak, hogy ne lőjön. Akkor még túlságosan is hevesen háborgott bennem az indulat és szétzilált a zavarodottság, hogy átlássam. De nem félelemből, az biztos.

– Harmony megfizet azért, amit ellenem elkövetett – összegzem. – De a te gyerekednek ehhez semmi köze.

Hosszan emészti.

– A bosszút a legokosabb türelmesen megérlelni – szólal meg végül. – És azzal, amit Fügétől kaptál a halálakor, nem kell túl hosszasan várnod.

– Miért, mi az?

– Nem tudom, legalábbis nem pontosan. De Füge… más lett tőle. Én is más vagyok, tudom. Voltak dolgaim, olyasmik, amiből neked soha nem jutott. De gonoszsággal én is találkoztam. Csak az a különbség köztünk, hogy te a mélységet láttad, én pedig a magaslatot. Nem olyannak születtem, mint amilyen most vagyok, én magam alakítottam magamat ilyen nővé. És pont ez a tifélétekkel a gond. A népeddel. Gőgösek vagytok. Folyton csak azt káráljátok, hogy a klán így, meg a klán úgy, hogy azzal bármit elérhettek. Aztán ha a klánok megszűnnek, akkor semmik lesztek. Szétestek. Mint te is a fogságban. Olyan egyszerű másokat okolni azért, ami történik, hogy cserben hagytak, hogy elhagytak, hogy rosszul bántak veled – mondja. A kezét a hasára teszi, fintorogva fogadja a következő görcsöt. – Bizonyos megpróbáltatások az ember saját erejéről szólnak. Aki magadban vagy, arról. Azzal a valamivel a fejedben ezt már látnod kell. És most, ha képes vagy rá, hogy ne gyötörj az együttérzéseddel, akkor megmutatom neked, mire képes egy asszony önerőből is. De előbb még légy olyan drága, és kérd meg Volgát, hogy kötözze meg a házigazdáinkat – mosolyodik el kajánul. – Ahogy azt egyszer egy negédes leányka mondotta: nem ismerjük őket.

Az ablakokat szaggató viharban Victra előregörnyed, minden erejével átadja magát a szülésnek, mintha a benne lüktető életen kívül nem számítana semmi egyéb. Ahogy izmos combjait markolja, megfeszül a tricepsze, két lábát megveti a kőpadlóra terített vásznakon, mint aki a levegőbe akar rugaszkodni. A beretvája készenlétben van a bokájánál.

Nem sérthetetlen, ahogy eddig hittem. Átjárja a fájdalom. Felső ajka fölött cseppekben ül ki az izzadság, és amikor halk, mély jajdulás szakad fel a torkából, akkor gördülnek le a cseppek a mélybe. A hang beleolvad a nagyszoba kéményén behuhogó szél vonításába. Mintha láz gyötörné, úgy csapkod a feje, hangosan zihál, a talpai a padlót kaparják. A derekán és dudorodó hasa oldalán megfeszülnek, ránganak az izmok. Hatalmas görcs rántja össze, majdnem leguggol tőle. Ebbe a tartásba feszít bele, hosszú, ősidőkből feltörő nyögésben jajdul fel, és csak zúg belőle a hang, míg végül folyadék robban elő a két lába közül, majd lassan cseperészni kezd. Lelapult, nedves hajzat bukkan elő. Jobb kezével hátulról benyúl a lába közébe, a ballal elölről tágítja magát, miközben lankadatlanul tol. A baba feje búbja már kilátszik, mellette egyre csak folydogál a padlóra a testnedv.

Aztán mindkét kezével megtámaszkodik a csípőjén, még jobban lekuporodik a végső, nagy erőfeszítéshez. Már a baba egész feje kint van. És egy utolsó, lendületes tolással kipréseli magából a vállakat és a lilás hústömeget.

Két kezével utánakap, a koponyája tövénél megtámasztva fogja meg a kisbabát, felrántja a magasba, miközben térdre rogy. Mindezt gondolkodás nélkül, kifinomultan és ösztönösen. Letekeri az életzsineget a nyakáról, a baba nyöszörögni kezd. Victra a szájával kiszippantja a kicsi száj-és orrnyílásából a váladékot, kiköpi, és a kicsi egyből felsír. Csúszós, vörös foltok tarkítják, de él. Szemét még a tompa fénytől is szorosan összezárja, és addig nem hagyja abba a recsegő óbégatást, míg Victra a mellére nem rakja. Akkor kitátja a kis száját, és bekapja a mellbimbót. És végül az izzadt, rémült anyja erős karjaiban megnyugszik és elcsendesedik.

Victra csak ring kettős univerzumukban, olyan gyöngéden és szeretettel ringatja a kisbabáját, hogy képtelen vagyok levenni róluk a szemem. Lüktetni kezdenek, a színeik, a melegségük, vagy talán a fejemben kuporgó parazita teszi, ahogy átveszi az érzelmeimet, mindenesetre a hőenergiájuk felizzik a sötét szobában.

– Kisfiú lett, Sevro – suttogja Victra vörösen ragyogó ajkaival. – Ahogy megmondtad.

És egy pillanatra, ahogy nézem őket a lüktető melegségükben, a világukat átjáró rezgések bölcsőjében, egy pillanatra meggyőződésemmé válik, hogy bátyáim hőse hallja a felesége szavait, akárhol is van. Ahogy abban is biztos vagyok, hogy megérezném, ha Aengus, Dagan vagy Liam meghalna, olyan biztosan tudom ezt is. Sem az idő, sem a tér nem vághatja át a köteléket, amely azokhoz fűz, akiket szeretünk. És ezt nem a parazita mondatja velem. Hanem a szívem. Itt érzem magam körül az apámat, anyámat, a nővéremet és bátyáimat. Attól, hogy borzalmasan ért véget a közös életünk, a boldog pillanatok nem váltak semmivé. Semmiképpen. Itt élnek bennem azok is, hiába gondoltam eddig másképp. Az ilyen, a valóságnál is valóságosabb pillanatokban érzi ezt az ember. Mert éltek és szerették őket.

– Gyere, üdvözöld – szólal meg Victra.

– Én? – caplatok vissza meghökkenten a szobába.

– Azt hittem, nem vagy elmeháborodott.

Közelebb tolja hozzám a babát, aki nem ereszti a mellét. Megfogom az apró kezecskét, a szám csak mosolyog, míg ő megszorítja, marka az ujjamra kulcsolódik. Nem sokkal nagyobb az unokaöcsémnél, de a szeme, ami majd megmutatja, mennyire különbözik tőlük, még csukva van. A szárnyas kasztjelek a csuklóján még csak csontosodottak, még nem borítja arany. Hiszen még csak gyerek.

– Szia, kis hemantusz – mondom, ahogy valaha régen a nővérem gyerekeit is köszöntöttem, amikor előbújtak. – Üdvözlégy a világokban!

Egyedül hagyom Victrát. Ahogy nyitom az ajtót, telibe kapom vele Volgát, aki kábán mered maga elé. Behúzom az ajtót, és biccentek. Széles mosolyra húzódik a képe, és épp olyan zavart, mint én, és azon kapjuk magunkat, hogy boldogan ünnepeljük a Julii jövevény születését.

A repedt ajtólapon át hallom, ahogy Victra áldást suttog a kisdednek:

– Kisfiam… – csuklik el a hangja – Kisfiam, a Julii géneket hordozod, az őseid már akkor az eget kémlelték, amikor még csak fénycseppek pettyezték a sötétet. Utakat építettek a fénypettyek közé, összekapcsolták őket. De a Barca gének is benned élnek tovább, az emberiség őrizői sorából való vagy. Sokan fognak gyűlölni, és te is gyűlölni fogsz sokakat. Szeretni is fogsz, és téged is szeretnek majd. Elbuksz, és újra felállsz. A békét nem ismered majd, annál inkább az örömöt. Hajókon bejárod majd a sötét tengereket, és idegen világokban nyúlsz el nimfák oldalán. Apád fia vagy. Mindörökké az enyém. A mi Ulisszeszünk mindörökké.

66

LYRIA

EGY JULII SZÁMLÁJA

Victra megeszi a maradék ragut és kenyeret. A konyhaasztal mellett ül, ölében Ulisszesz. A vihar változatlanul tombol, egész éjjel süvöltött a szél. Már csak néhány óra maradt hajnalig. Volgával egymás után döntjük magunkba a kávét, hogy el ne aludjunk. Tisztában vagyunk azzal, hogy hamarosan el kell innen tűnnünk, mert ha elül a vihar, és Cormacék nem mutatkoznak, a falusiak gyanakodni kezdenek, és bármelyikük ránk hívhatja a Vörös Öklöt. Amilyen gyorsan csak tudunk, fel kell szívódnunk.

Volgával mi ketten azért várnánk még, hogy Victra pihenhessen. Félő, hogy egyelőre túlságosan gyenge. Ilyen sápadtnak még nem láttam, és bár Arany, ők is emberi lények, ők sem bírnak ki mindent. Pihennie kell. Legalább arról sikeresen meggyőzzük, hogy Volga menjen helyette az átjátszóhoz. Cormac ajánlkozik, hogy odavezeti, de Victra veszélyesnek tartja, hogy a férfit kieresszük az ajtón. A fia is kész megtenni, de az ugyanaz pepitában. Egyébként sem olyan nagy ez a hely, Volga egymaga is odatalál. A háziak meg csak maradjanak megkötözve az asztalnál.

Az ajtóig kísérem Volgát, egy ideig kibámulunk a sűrű hóesésbe. Az Obszidián hátrapillant az utolsó kenyérhéjat rágcsáló anyja karjaiban szendergő Ulisszeszre. Kivételesen még Füge gömbjét is a tűz mellett hagyta.

– Bárcsak én is végignézhettem volna – mondja egy kis irigységgel a hangjában. – Neked miért hagyta?

– Szerintem amolyan kioktatásképpen.

– Még soha nem láttam szülést.

– Soha?

Csak a fejét rázza, én pedig biztatón paskolom meg a karját.

– Egyszer majd eljön a te pillanatod is. Elég nagy élmény.

– Nem. Nincs méhem. Nem csináltak – markolja meg a puskát.

– De csak pénz kell, hogy ezen is változtatni lehessen. Manapság bármi lehetséges.

– Húszmillió – bólint. – Annyiért lehetséges – közli egyszerűen. Oldalra billentem a fejemet. Ezért csinálja ezt az egészet? Erre kell a fejpénz, amit Fügéért remél? Hirtelen elnehezedik a szívem emiatt a nagyra nőtt asszony miatt. Nem egyszerűen azért, amit mondott, hanem hogy megnyílt. Hogy a bizalmába fogadott. Mosolyogva lapogatja meg a vállamat. Hirtelen közelebb kerültünk egymáshoz, közelebb, mint eddig valaha. – Nemsokára jövök. Vigyázz rájuk.

Egy ideig nézek utána, amíg el nem nyeli a fehérség. Becsukom az ajtót.

Volga jó ember. Vagy ha jónak nem is teljesen jó… Mégis mi az, hogy jó egyáltalán? Egy görény nevelte fel, csakhogy az én apám is egy görény volt. Nem mindig és nem velem, de láttam, ahogy mohón és önzőn megtartja magának a Babérünnepen kapott csomagokat. Ahogy a mi családunk mások zsírján hizlalódott, körülöttünk sokan tönkrementek. A mi örömünk és boldogságunk az ő elhallgatott gyötrelmük árán virágzott. Ha beismerem ezt, ha nem.

Lehet, hogy nem is az anyám halálába roppant bele az öregem, hanem a saját lelkiismeretlensége súlyát nyögte.

Victra mindent megtesz, hogy ébren maradjon, de a hosszú menetelés és a szülés után még egy hozzá hasonló Arany is kimerül. Ültében bukik le minduntalan a feje. Végül sikerül meggyőznöm, hogy a legjobb, ha odabenn ledől kicsit, és alszik egyet Ulisszesszel, és mire felébred, már úton lesznek ide az emberei, hogy hazavigyenek bennünket. Erre csak mosolyog, bizonyára a lányaira és a férjére gondol.

A pisztollyal az ölemben ücsörgök az asztalnál, a fekete gömbre sandítok. A tűz lángjai tükröződve hajlanak meg sima felszínén. A kezembe veszem, végigsimítom a makulátlan fémet. Suttogása csiklandozza az agyam tövét. Mi van benned?

Cormac az asztal másik oldalán ásítozik, Volga erősen hozzákötözte a székhez. Alred, a fiú rég alszik a kandalló mellett egy pléden, neki csak a kezeit kötözte össze a teste előtt, valamivel kényelmesebb helyzetben van.

Lehet, hogy túlságosan is durván bántam velük, talán indokolatlanul kötöztem meg őket. De így egyedül tutira nem fogom most átadni magamat a lelkifurdalásnak, mert hiába van puskám, Volga elment, Victra pedig alszik, szóval egymagamban ezt nem engedhetem meg magamnak.

– Bocs, ha megijesztettük a kislányt – teszem vissza a padlóra a gömböt. – Úgy értem, szegénynek már így is elég baja van. És a kötelekért is bocs.

– Ugyan, semmi jelentősége – pillant fel meglepetten a férfi. – Ha valami, hát egy újszülött kisbaba okot ad rá, hogy pisztolyt nyomj valaki fejéhez. De csendesebb szülést se hallottam még soha. Kemény ez a Páratlan.

– Még soha hozzá hasonlóval nem találkoztam – pillantok az ajtó felé.

– Így alkották meg őket. Kemények. Kötélidegzetűek.

– Ez nem igaz. Nem volt neki könnyű.

– Alaposan ismered őket, mi? – méreget. – Meg is fordult már a fejemben, hogy egy magadfajta marsi leány hogy keveredhetett közéjük. Közben meg a kiejtésed… magasVöröstől ilyet még nem hallottam. Meg a vonásaid sem elég kifinomultak ahhoz, hogy városi legyél.

– Nem is vagyok. Kimériából jöttem.

– Melyik bányából?

– Kasszedából – hazudom.

– Kasszedából – vonja össze a szemöldökét. – Pedig nem olyan a beszéded, mint egy kasszedainak.

– Sokakat ismersz onnan? – kérdem.

– Nem mondhatnám.

– Akkor honnan tudhatnád. És te hogy kerültél ide? Mert délről való vagy te is.

– A klánunk a háború elején települt ide – magyarázza. – Mi voltunk az első felszabadítottak. Nem könnyű itt sem, de ha az ember magának dolgozik, máris nem fáj annyira a munka. Attikába adjuk el a halainkat. Onnan megy tovább Égeába, Olümpiába. Még a Lunára is. Most mondd meg. Miután a lábamat elveszítettem, hazatértem. Gondoltam, inkább legyek az enyéimmel, mint hogy a többi testrészemet is otthagyjam a nagyvilágban.

Victra a nevemet kiáltja a hálóból. Cormacre pillantok.

– Nem mék innen sehová, leány – vonja meg a vállát.

Felállok az asztaltól, bekukkantok a küszöbről Victrához. Félálomban van, Ulisszeszt még így is a karjában ringatja.

– Hoznál nekem némi havat? Sajog odalenn, mint egy törött fog.

Becsukom az ajtót, végigmérem a házigazdáinkat. Alred változatlanul a tűznél alszik, Cormac meg hatalmasakat ásítozik ültében, a fejét hátradönti a szék támlájának.

– Meg ne moccanj – figyelmeztetem. – Csak hozok neki egy kis jeget.

Kinyitom az ajtót, és közvetlen a bejárat mellett kezdem egy rongyba gyűjteni a havat, hogy közben fél szememet a férfin tarthassam. Volga lábnyomai a ház mellett haladnak, a sarkon befordulnak a bázis irányába. A sarkon túl ketyeg valami. Egy pillantással megbizonyosodom róla, hogy Cormac még mindig a székén ül, lehunyt szemmel. Megyek, hogy utánanézzek a fura hangnak.

Egy befagyott ablak mögül jön. A pisztolyommal letakarítom a jég egy részét és benézek. Cormac néma lánya kandikál ki a sötét szobából. Majdnem teljesen árnyékban van, de az arca sápadt, akár egy szellemé. Az ujjaival kopogtat az üvegen. Amikor meglát, könyörögve néz. Hátramutat maga mögé, a ház belseje felé, azután a tenyerét az ablakhoz nyomja. A közepét felhasította, tiszta vér.

Borzongás fut végig rajtam, aminek semmi köze a hideg szélhez.

Mögötte árny mozdul. Az arca előrebukik, a feje belecsapódik a vastag üvegbe, és szilánkosra töri. Elhajítom a havat, és a pisztolyommal rohanok vissza a házba. Cormac már nincs az asztalnál, és a fia se hever a tűz mellett. Az átvágott kötelek maradtak csak a pléden, ahol aludt. Victra nevét kiáltom, megcsúszom egy jeges folton, ahogy berohannék az ajtón.

Előrebukom, és valami elsuhan a fejem felett, hatalmasat koppan az ajtófélfán. Puff. Nagyot nyekkenek a padlón, és ahogy felpattanok, azt látom, hogy Alred épp egy parittyaPengét igyekszik kirángatni az ajtófélfából. Végül a penge kiszabadul, és már sújt is le rám, hogy hasba döfjön, de a pisztolyommal találja szemközt magát. Előrenyújtja a szabad kezét.

– Kérlek…

Meghúzom a ravaszt, a karja véres masszává változik. Döbbenten mered rá. Fehéren ágaskodnak elő a csontszilánkok a vállából, a bőr alól, a karja lóg, mint egy nedves rongydarab.

Felüvölt.

A második lövésem a fejét szedi le álltól felfelé. Hanyatt vágja a becsapódás, majdnem kidől az ajtón. Összeszedem magamat, már talpon vagyok. A világ összement, és kitörlődtek belőle a színek. Valami nagyon fényes visít el a fejem mellett, becsapódik a falba. Hasra vágódom, a levegőben sistereg az ózonszag a részecskelövedék nyomában. Brea szobájából jön. A falon át lövök vissza. A tűz közben elszabadult, a pléden átterjedt a konyhára. Füst borítja a szobát, marja a szememet. Victra feltépi az ajtót, kezében a beretvával ront elő. Egyetlen pillantással felméri a helyzetet, Alred holttestét az ajtóban, és a falakban a golyó ütötte lyukakat.

– Vörös Ököl – lihegek a földről.

– Elkaptad?

– Nem tudom.

– Maradj a földön – suhan előre a füstben, és teszi a fülét a falra az én lövésem ütötte lyuk mellett. Aztán berúgja a szobaajtót. Megyek utána. Cormac a padlón hever, a kiomló beleit szorongatja. A puskája a szoba másik végében.

Victra rátérdel a mellkasára, és a beretváját a karjába döfi. A férfi fájdalmasan hörög.

– Hányan vannak a faluban? – kérdi Victra. Aztán a hüvelykujját a férfi szemébe tolja. – Hányan?!

– Több százan – röhög. – A régi bázison. Halott vagy, Arany. Meghallották a lövéseket. És az Obszidiánodat is elkapják. Férgek eledele vagy, rabszolgatartó. Te is, és a fattyad is.

– Van járműved?

Csak röhög. Victra még mélyebbre nyomja az ujját a szemébe, de a férfi nem mond már semmit. Egyetlen ütéssel öli meg az Arany, bezúzza a koponyája oldalát. A szekrény mögül hörgést hallok, Breát rángatom ki onnan. Ő horgolta azt a terítőcskét a hálóban. Nem Cormac lánya, hanem a felesége. Ez a gyereklány. A nyakából egy üvegszilánk áll ki. A sebből vér bugyog, és ő csak néz rám nagy szemekkel.

Victra már nincs sehol. Egy pillanatra rá tér vissza a kis Ulisszesszel a karján, alaposan bebugyolálja egy takaróba. Mezítláb van, szédeleg a füsttől.

– Utánam, Lyria.

– Nem hagyhatjuk itt – pillantok le a vérző lányra.

Victra végigméri, aztán a szemembe néz, bocsánatkérőn, és bedugja Ulisszeszt a kabátja alá. Sarkon fordul, eltűnik kint a füstben. Levegő után kapkodva ráncigálom keresztül a gomolygó feketeségen Breát, ki az égő házból. A hóra fektetem.

– Már nincs semmi baj, leány – mondom neki köhögve. – Itt vagyok melletted. Csak egy karcolás az egész, és vigyázok rád.

A kezeim sikamlósak a vérétől, a hó is vöröslik körülötte. Túlságosan is sok folyt már ki. De nem halhat meg itt, így. Csak egy szegény kislány, és ha már ezt a férfit túlélte, ha tényleg az történt, amit gondolok… akkor nem lehet így vége. Nem halhat meg.

A tenyeremet a sebre szorítom, de a vágás túlságosan is mély, a vérzést képtelenség elállítani, és egyebet nem tehetek, mint nézem, ahogy hófehérre sápad, és a szeme rám mered, az égő ház lobogása tükröződik benne. Nem is ismertem, és mégis az az érzésem, hogy akár én is lehettem volna, akár a nővérem is.

A faluból kiáltozásokat hallani. A lövések zajára Vörös férfiak rohannak elő a házaikból, és mind az égő ház irányába tartanak. Húszan vagy akár ötvenen is vannak. Lehet, hogy mind a Vörös Ököl? Egy közeli ház ajtajából egy asszony integet nekem, hogy tűnjek innen. Meneküljek. Victra már eltűnt, a nyomai a fennsíkra vezetnek. Rohanok utána, el a kiáltozó férfiak elől.

Kétszer is elveszítem a viharban a nyomokat. És bármennyire is próbálom, képtelen vagyok feléleszteni a parazitát az agyamban. A szél marja az arcomat, az ujjaimat, zsibbadok. Szerintem nem fogom utolérni Victrát, hiszen könnyűszerrel lép kétszer olyan hosszúakat, mint én. De azért csak loholok tovább. Szúr az oldalam. A tüdőm fáj a hidegtől. Valami dörög a magasban, nem a szél, annál mélyebb a hang. Több hajó is elsuhan felettem a hóförgetegben, látom a fényeket. Befagyott patakmedreken gázolok át. Elhagyok egy magányos nyárfaligetet, majd egy örökzölderdőben kavarodom el végleg. Elvesztem. Reménytelenül eltévedtem. Körbe-körberohanok, keresem Victra nyomait, de úgy eltűnt, mintha szárnyai nőttek volna. Biztosan felmászott egy fára. Felfelé kezdek vizsgálódni, és csak most döbbenek rá, hogy éppenséggel lehet, hogy én magam fogom a nyakára hozni a bajt. Hogy az én nyomaim segítségével rá is rátalálhatnak. És különben is mi haszna lenne belőle, ha utol is érném? Csak lelassítanám. Kicsit úgy érzem, én tehetek mindenről. De ha egyszer jeget kért. Volgának pedig el kellett mennie az adótoronyhoz. És egyikük sem hitte, hogy Cormac a Vörös Ököl tagja volna. Senki sem látott a lelkébe. Nekem gyanús volt. Ezért tartottam rajta a szememet. Már amíg rajta tartottam.

Hogy vághatták át a köteleket?

Reggelre kelve a szél elül. A hó hatalmas pelyhekben hullik. Tompa acélszínbe öltözött a világ. A pisztoly még mindig nálam van, pedig már csak három töltény van benne. Az erdőben húzom meg magamat, fogalmam sincs, mit tegyek, egyre csak fülelek, nem hallok-e kiáltozást, nyomkereső kutyák csaholását. Vagy hajókat. De semmi. Csak forog a világ, és némaság honol.

Tisztában vagyok azzal, hogy úgyse mehetek innen sehová, amíg ki nem derítem, mi lett Volgával, vagyis vissza kell mennem a faluba. Ahol tudok, bokrok közé, szakadékok mélyébe húzódom, a nyílt térségeken pedig úgy rohanok, ahogy a lábam csak bírja. Átmászom egy kerítésen, és egy facsoport közepén színeket látok a távolban a havon.

A fák között vér színezi vörösre a letaposott havat, a fák fehér törzse is piroslik. Sok közülük félbetört, lövések vagy Victra beretvája kaszálta le őket. Valami van a földön, lehajolok, hogy felvegyem, de elkapom tőle a kezem. Egy kéz az, rajta Vörös kasztjel. Több mint tucatnyi bakancsnyom vezet egy olvadt folthoz, ide szállt le nyilván a hajó. A nyomok innen megszakadnak.

Elkapták. Victrát és Ulisszeszt.

Nyelni sem bírok, mintha kő lenne a nyelvem tövében.

Akkor látom meg a varjakat egy különös formájú fa körül.

Valami nem stimmel azon a fán.

Közelebb botladozom, a szívem jóval az agyam előtt érzi, ahogy a rémület lassan megbénítja. A varjak felrebbennek. A testem árnyékot vet a fatörzsre. A lábam megremeg, a térdem összecsuklik. A földre rogyok, képtelen vagyok felfogni, képtelen vagyok levenni a látványról a szememet, ahogy a vér kanyarogva csordogál lefelé a fa törzsén a kis testből, amit fejjel lefelé a fához szegeztek.

67

LYRIA

BÉNULTAN

Ulisszesz halott.

Csak ülök, és nézem a hóesést, és nem érzek semmit.

Látom, ahogy felkelek, és leszedem a fatörzsről Ulisszeszt, nem érzem a mozdulataimat, ahogy a kabátomba bugyolálom a testét. Nehéz és mocskos.

Megpróbálok puszta kézzel sírt ásni a jeges hóba, de a föld fagyott. Csak akkor ébredek rá, hogy nem jutok semmire, amikor már véreznek az ujjaim.

Feladom. Ahogy ismét a kabátba göngyölt, élettelen csecsemőre pillantok, összeomlok.

Fogalmam sincs, mit tegyek vele. Eltemetni itt képtelenség, különben sem nyugodhat ebben a földben, ahová soha nem tartozott. Hiszen egyetlen napot sem élt itt le. Hátrahagyni pedig nem fogom a dögevőknek, így is túl sokat kaptak már belőle.

Mást nem tehetek, mint hogy viszem magammal.

Minden ízemben remegek, de megyek előre. Ha nem veszem vissza a kabátomat, megfagyok, de azt sem hagyhatom, hogy ő fázzon. Az újszülöttek bőre olyan kis vékony. Megyek. Azt sem tudom, miért és merre, de egyszerre csak a falu végében vagyok megint. A magasból tekintek le. Nagy a csődület a régi bázis körül, több hajó is leszállt időközben, az az Ambrózia-reklámos is itt van. Több mint ötven fegyveres. Vajon hányan vettek részt a családom kiirtásában? Hányan erőszakolták meg a nővéremet, mielőtt egy kés csontig átvágta a torkát? Hányan szegezték ezt a kisbabát a fához, miután szétzúzták a koponyáját?

Valamit körbeállnak, rugdossák.

Érzem, ahogy a lábaim elindulnak le a hegyről. A kezem a pisztoly hideg markolatát szorongatja. Három lövés. Meghagytam Harmonynak. A falu szélén megakasztja a tempómat egy sűrű, tüskés bozótos, de közben látom, ahogy a tömeg szétnyílik, és Harmony utasítja az embereit. Pont úgy néz ki, mint két hete. Mint amikor megölte a bátyámat, csak most télikabát van rajta, és a kezében ott van Victra véres beretvája. Az emberei teszik, amit mond, a hajóra vonszolják, amit eddig rugdaltak. Victrát és Volgát.

Kocogni kezdek. Elhaladok a kiégett ház mellett, keskeny ösvényeken vágok át a házak közötti területeken. Legalább százméternyire vagyok, amikor a hajó a levegőbe emelkedik, pár férfi marad csak a földön, ujjongva intenek búcsút. A hajó északnak indul, és én csak állok ott Ulisszesz holttestével a kabátomban, a felesleges pisztollyal a kezemben.

– Leány – suttogja egy hang. – Leány.

Résnyire nyílt ajtó mögül egy asszony pislog rám. Kissé szélesebbre tárja. Ugyanaz a nő, aki végignézte, hogy menekülök el az égő házból. Magához int. Fogalmam sincs, miért és hogyan, de azon kapom magam, hogy bent vagyok a házukban. Előrántom a pisztolyomat, és ráfogom. Elrebben a közelemből. A szoba túlsó végében egy férfi ül a HK előtt, az adást lesi. Vet rám egy pillantást, majd visszafordul a holóhoz, amin az égből hóként hulló emberi testeket lehet látni. A konyhaasztalon Brea fekszik. A vérét letisztogatták, rendes ruhát visel és az arca körül bogyók díszlenek. Mintha csak aludna.

Az ő lányuk volt.

– Úgy egy éve jött ide a Vörös Ököl – mondja Brea anyja, míg én a tűznél melegszem. Maeve-nek hívják. A hátsó szobából kisfiú figyel bennünket. – A várostól északra van egy bánya, oda vackoltak be. A mi régi bázisunkat használták az adásaikhoz, a bánya lett az erődítésük. Eleinte nem is történt semmi, mert a Gammáink már rég elmenekültek. De amikor megérkeztek az Obszidiánok, minden rosszra fordult. Egyre több Ököl bukkant fel, az Obszidiánok kiszorították őket délebbről, elkezdtek északra özönleni. Sokan alig éltek, mire ideértek. A bánya előtt kialakítottak egy nagy mezőt, ott temették el az övéiket, de aztán elmérgesedett a helyzet, egymást kezdték gyilkolászni. Gondolom, már úgy voltak vele, hogy nincs miért élni. Aztán bejelentették, hogy a mi klánunkból vesznek maguknak feleséget – ekkor rövid zokogás tör fel a torkából. – Elvitték az én kicsikémet. Még a tizenhármat sem töltötte be. Még nem érte el a házasKort, mégis elvitték. Mondtam, hogy Mora még túl kicsi, de… – megremeg az ajka – de csak elvitték őt is a bázisra. Magukkal fogják vinni.

Kimerülten hallgatom Maeve sanyarú történetét. A rongy, amivel a véres kezeimet mostam le, egy tálban ázik. A leves, amit korábban kaptam, már kihűlt, de még egy nyelet se ment le belőle a torkomon. Odakintről olykor kósza lövések, kiáltozás hallatszik. Ulisszeszt szorítom magamhoz.

– Mora ki? – kérdem.

– A legkisebb lánykám. Még tizenkettő sincs – zokogja.

– És mégis hagytátok, hogy elvigyék! – fürkészem Ulisszesz halott arcocskáját. – Azok után, ami Breával történt.

– Mit kellett volna tennünk? – tördeli a kezét az asszony. – Megölnének bennünket, több százan vannak abban a bányában. Az a Cormac… egy szörnyeteg. Megölt egy fiút, aki megpróbálta… – ingatja a fejét.

– Már halott, a barátom elintézte.

– De nem ő volt a legrosszabb. Ott van Válogató, az, aki a feleségeket szedi össze. Ő vitte el Breát és most… – csuklik el a hangja, a kisebbik lánya nevét már kimondani se tudja. – És van az a nő is.

– Harmony.

Az asszony bólint, Breára néz.

– Minden lányt a bázisra terelnek, megvizsgálják és elviszik őket a bányába feleségnek. Mert azt mondják, segítettünk az Aranynak.

– És senki se próbálta megakadályozni – jelentem ki. – Csak ültetek, és hagytátok.

Rázkódik a zokogástól. Beszélni próbál, kifogásokat keres, de végül a lányára pillant, és hátrarohan a többi gyerekhez a kisszobába. A rettegés bolyong ebben a faluban.

Most végigmér Maeve férje. A HK fénye betegeszöldre festi az arcát. Ez kelti valamennyire életre.

– Gamma volnál?

– Mert? Gammák erőszakolták meg talán a lányodat? – csattanok fel.

– Ha még egyszer szóba hozod a lányomat, saját kezemmel rángatlak el a Vörös Ökölhöz – szorítja össze a száját.

– És annak meg hogy fogsz majd neki, ültödből? – kérdem, de csak nagyot nyel, és visszafordul a HK felé. – A legkisebb lányod nem ott van, ember – mondom, és kimutatok az ablakon a magaslaton kuporgó bázis felé. – Hanem ott.

– Sötétedésig maradhatsz – közli halkan. – Aztán elmész.

A tűz félhomályában nézegetem Ulisszesz arcát a kabát redői között, ahogy a nővérem és a gyerekei arcát figyeltem. Végül felhúzom a kabátot az arcára, betakarom. Belefáradtam, hogy csak bámulom.

A falon keresztül is hallom a gömb sutyorgását.

Éjszaka a sűrű hóesésben felforgatom Cormac házának elszenesedett romjait. Az északi fal beomlott a forróságtól, a fémtető behorpadt. Száll a pernye, folyamatosan köhögésre ingerel, de nem hátrálok meg, lerángatom a leszakadt, megfeketedett gerendákat a konyhaasztalról. Mellette, a kandalló kőpárkánya közelében kushad Füge fekete gömbje. A kezeimet a kabátom ujjával védve emelem ki onnan, és kuporodom le vele a kiégett falak tövében. Hiába tombolt a tűz, a gömbnek nem esett baja. Erre számítottam. Nincs rajta nyitószerkezet, se lakat, se lyuk a fémen, ami eligazítana, hogyan nyithatnám ki. Végigkopogtatom az ujjammal. A felszíne hűvös, mint a folyami kavicsnak. Két kézbe fogom, forgatom, töröm a fejemet. Lehet, hogy nem is nyílik. Erőteljesebben megkopogtatom. Bármi legyen is benne, fontos lehetett Fügének, ha az életét is képes volt kockáztatni érte, amikor a hajón visszamentünk a lakosztályába, mielőtt menekülőre fogtuk. Olyasmi lehet benne, ami sokat segíthet.

Azt nem érzem, hogy üreges lenne, de nehezebbnek kellene lennie, ha nem az. A saját szememmel láttam, ahogy Volga kövekkel próbálta feltörni, Victra pedig a beretvájával esett neki, de még karcolást sem ejtettek rajta. Fügének mintha az ujjimplantátumaira reagált volna. Lehet, hogy azok nyitják. De ha így van, akkor miért duruzsol nekem? Ráhajtom a fejemet, hátha a parazita közelsége változást idéz elő, de nem történik semmi, csak az agyamban dübög a vérem.

Ingerülten tolom el magamtól, és dőlök hátra. Az égből hópelyhek potyognak a képembe. Tehetetlenül szopogatom az ujjaim végén a fájó sebeket. Gondolkodni próbálok. Mit tegyek? Mit tehetek egyáltalán? Ez a gömb sem fog megmenteni. Még ha megmenthetne is, Volga és Victra már rég halott.

A kezeim a gömbre ejtem, kudarcot vallottam.

Úgy enged ki a nyomás a fejemben, mintha buborék pukkanna szét benne. Az ölemből halk zümmögés hallatszik, és ahogy odanézek, smaragdzöld fényt látok derengeni az egyik vérmaszat alatt, amit a véres, nyálas ujjam hagyott a fémen. Felülök, kitörlöm a szememből a havat. A zöld fény hullámzik a fekete fémen, apró, érthetetlen matematikai szimbólumokká áll össze, és azok egy bikán ülő nő alakját rajzolják ki. Az egész alig nagyobb a hüvelykujjamnál.

DNS-mintavétel kész, Énatosz Függelék protokoll kezdetét veszi – leheli lágy női hang a fejembe. Vagy inkább a gömb mondta? – Szfaíra hozzáférés megadva.

Doboló szívvel figyelem, ahogy a gömb felbúg és a felszíne csavarodni kezd, és ezernyi, milliméter széles szalag hullámzik, forog az átmérője körül, bomlik ki és olvad egymásba mindkét irányban, azután a gömb kettéválik, és az a két fél egymásba csusszan. A belseje hamvasfehéren pulzál. Benne több száz, érthetetlen szimbólummal megjelölt rekeszecske.

A legalján ugyanabból a fehér anyagból egy kis szerkezet. Hüvelyknyi. Zöld fény lüktet benne, érzem, ahogy közte és a fejemben ülő parazita között rezgések közlekednek, ugyanaz az érzés tölt el, mint amikor Victrát megtaláltam az erdőben.

Kéregimplantátum elemzése kész.

Különös írással hosszú lista jelenik meg előttem a levegőben. Próbálom megérinteni, de a kezem keresztülhatol rajta. Ahogy legyintek előtte, peregni kezd lefelé. Egyre hosszabban és hosszabban tekeredik előttem a lista, és én egy mukkot sem értek belőle.

A Függelék működése sérült. Mielőbb eszközölj javíttatást a Méhben.

Eszközöljek javíttatást? Az agyamba fúródott parazita implantátumon? És mégis, hol a halálban kellene azt megtennem?

Geolokációs funkció elérhetetlen. Mobil kapcsolódási köteg elérhetetlen.

A parazita olvas a gondolataimban. Mi ez az implantátum?

Asztarté ajándéka.

Ki a pokol az az Asztarté?

Ő voltál te.

Ez meg mit akar jelenteni? Semmi válasz. Mi a Függelék? Hogy eszközöljek javításokat? Semmi válasz, csak újra meg újra figyelmeztet, hogy eszközöljek javításokat. A szarveretesbe! Most akkor a Barna nő volt Függelék, vagy a Függelék a parazita? Ő irányította a nőt? És most engem? És ha megvannak a javítások, akkor megint irányít majd? Ha sikerül megjavíttatni, arról valaki tudni fog. Lehet, hogy az a valaki irányítja a parazitát? És mostantól akkor majd engem?

Volga szerintem úgy gondolta, hogy Füge csak egy nő. Victra láthatóan ennél valamivel többet tudott. Az egésznek semmi értelme, és most igazából leginkább leszarom. Úgy fest, arra számítottam, hogy legalábbis egy rakétavetőt találok a gömbben.

Átnézem a jeleket. De nincs olyan címke, amit értenék. És az alattuk lévő eszközök élettelenek és furák. Kis kék korongok egyfajta zselében. Egy fekete inhalátor hozzá illő patronokkal. Egy kis ezüst valami, ami leginkább olyan, mintha a szem köré lehetne helyezni, benne aprócska injekciós tű. A Köztársaság jelét viselő hitelgyűrű. Egy másik hitelgyűrű a Társadalom szimbólumával. Egy hitelimplantátum sajátos, szárnyas szimbólummal. Dobozka, benne vagy száz, mindenféle színű, kavics nagyságú golyó. Íriszimplantátumok, mind a tizennégy Színben. Egy titángömböcske. Üvegcsék átlátszó folyadékkal. Színes tűk arzenálja. Egy aprócska gyógyszertár – szerek, amelyek életet adnak, szerek, amelyek életet vesznek, csak tessék választani. Útlevél-implantátumok, érintésre az arcom kísérteties holója dereng fel felettük. És még vagy száz egyéb izé, aminek a rendeltetéséről, jelentéséről halványlila elképzelésem sincs. De nulla szarveretes pisztoly. Se varázsseprű. Se teleportáló eszköz, már ha nem az egyik pirulát kell hozzá lenyelnem. Se vértezet. Se mindenbeszélő jeladó. Se gránátok. Se egy átkozott használati utasítás. Egy picike apróság se, amivel hőssé léphetnék elő.

– Mi a halálra jó ez a sok szarság? – rimánkodom a fejemben. – Segíts már. Kérlek – de a parazita kussol. Fejbe csapom magamat, próbálom helyrepofozni a kilazult áramköreit. – Gyerünk már!

Az implantátum működése sérült. Mihamarabb eszközölj javításokat.

Basszus.

A káromkodás neuronpocsékolás.

Ostoba parazita. Mihaszna kincs. Na, erre gondolhatott Füge, amikor azt nyöszörögte, hogy Volga hasznát venné. Hogy belém kár. A híg szarba! Ennyi volt.

Átbogarászom a maradékot is, nem adom fel, találni fogok valami használhatót. A homlokomat ráncolom egy különös, hosszú rekesz láttán. A tároló aljában van, benne apró, rugalmas tár, olyan, amiben töltényeket vagy tablettákat lehet tartani. De ebben nem töltény van, és nem is dilibogyók.

Hanem fogak.

Elröhögöm magamat.

Visszarohanok Maeve-ék házába. Az asszony a lánya ágyában hever, sír. Míg be nem vágom az ajtót, felém sem fordul. A szememet véresre marta a füst és a pernye, a hajam koszlott kazal. A nadrágom is elszakadt. Tiszta hamu és vér vagyok, egy égett takarócafatban Füge gömbjét szorítom a mellemhez, és szarok a részeg pöcsre a hülye HK-ja előtt meg az anyára, aki nap nap után csak a körmét rágta az ablakban, miközben az utca túloldalán a lányát rendszeresen megerőszakolták.

– Mikor viszik el a rohadékok a falu lányait a bányába?

– Megmondtam, hogy tűnj el – morogja a férj.

– Fogd be a rezes pofádat – nyomok pisztolyt a halántékához. – A feleségedhez beszélek.

Süket szamár gyanánt mozog a szája, de visszafordul a HK felé, és úgy tesz, mintha az Obszidiánok ellen gyülekező köztársasági haderőkről szóló hírHoló ezerszer izgalmasabb lenne, mint a pisztolycső az agyánál. A felesége úgy mered a falra, mintha legszívesebben beleolvadna.

– Maeve – szólok, de nem reagál. Olyan a szaga, mintha évek óta nem fürdött volna. – Maeve – kuporodom mellé. Végül meghúzom a fülét, hogy meghalljon végre. – Akarod viszontlátni Morát? – kérdem. – Akarod még látni a kicsikédet?

Erre felnéz. Bólint.

– Mikor viszik el a rohadékok a bányába a lányokat?

– Reggel. A vizsgálat nem hosszú. De amíg a műholdak felettünk vannak, nem repülnek. Addig az alagsorban tartják… – vonaglik meg a szája, mint a besózott csiga –, a feleségeket. Általában tíz körül indulnak.

– Akkor addig van időd, hogy úgy kicsinosíts, hogy csorogjon értem bármelyik fúrófiú nyála. Meg tudod csinálni? Kicsit kifényezel, kibogozod ezt a kazlat a fejemen.

Elmosolyodik. Végre valami, amire képes.

– Egy kis olaj és sütővas. Van is egy a szekrény aljában.

– Jól van, Maeve. Helyes. És egy fogó is kelleni fog. Amilyen kicsi fogód csak van.

68

LYRIA

CSITT

Reggel a jeges hóban slattyogok a bázis felé, igyekszem a cipőmbe rejtett fogóval nem sántikálni. Az ég kék és ragyogó, durván dühítő, hogy egy ilyen rohadék napon ennyire kifényezte magát a világ.

A tenger pajkos, szürke széptevőként nyalogatja a partot. Apró sóköpeteket röpít a levegőbe, kifényesített, begöndörített fürtjeimre szitál a fehérség. Lehet, hogy Maeve már lemondott a világról, ami kíméletlenül eltiporta a felszabaduláskor agyában gyökeret vert csodás álmokat, mielőtt még virágba borulhattak volna. De ahhoz nagyon ért, hogy kell egy népirtásból szalajtott szerencsétlenből butácska bányászleánykát fényezni rózsás orcával és repdeső szoknyával, és senki nem csalogat elő olyan pompás selymet pókok farából, és annyi magvat a rozsdavérű fúrófiúk ágyékából, hogy bányatelepeket be lehetne vele népesíteni, mint az ő teremtményei.

A sorsverte falu főutcájának számító csapáson haladok, a nyakamat behúzom, mint aki dugdos valamit. A karjaimban csomag. De nem a gömb, azt elástam a hamu alatt, Ulisszeszt pedig Maeve-nél hagytam. Csak egy vödörnyi sózott hal van nálam az asszony nyomorúságos kamrájából. A szoknyám alól kivillanó bokámat mutogatom, amire fel is figyelnek a bázis előtt füstpálcát szopogató henteslegények, hogy még a slejm is bennragad a torkukban. Rosszabbak, mint a hangyák. Semmi jómodor. Hódítók. Amit meglátnak, az nekik jár. És most azon agyalnak, hogy hogyan lehet az, hogy Válogató engem eddig még nem halászott ki ebből a posványból feleségnek.

Ostromolnak, záporoznak a kérdések. Adom a szégyellős leányt, aki csak rebben ide-oda, mint kótyagos veréb a bokrok között. A kezemet rángatják, lesik, nincs-e gyűrű rajta. Körbevesznek, füstölni csábítanak. Az ajkaim közé veszek egy füstpálcát, közben az egyik a fenekemre csúsztatja a kezét. A pálca a szájüregembe biztonságosan rögzített fogak közelében cuppog. Játszom a félénket, mintha képtelen lennék ellenállni annak a fenekemen felfelé kúszó tenyérnek. A többiek kezdenek féltékenyek lenni. A legnagyobb félretaszigálja a többit.

– Még soha nem próbáltam a pálcát – mondom álmodozón Legnagyobbnak.

– Az erődben ládaszám áll belőle – hetvenkedik. Igyekszem nem piszkálni a sajgó ínyemet. A szürkeállományom legjava most azonnal szétlőné a pofáját, vagy egy kicsit talán lejjebb célozna. A maradék csak szánalmat érez az ostoba seggfej hallatán, hogy csak mert van fegyvere meg vaskos karjai és széles válla, rögtön valakinek hiszi magát. Közben meg még húsz sincs a kis pöcs. De ha csak egyszer is látott volna Telemanust állig harci vértben, vagy az Uralkodót egy csésze teával a keze ügyében, vállán tízmilliárdok életének gondjával… vagy az istenként lábát megvető Victrát, ahogy olyan életet hoz a világra, ami a világok sorsát is megfordíthatta volna, ha esélyt kap az életre… ha a szaros hülyéje csak rájuk pillanthatott volna egyszer is, hát összetöppedne a látványtól, és beledöglene a tudatba, hogy milyen semmi kis szar ő ezen a világon.

Én tudom, milyen semmi vagyok. De azt is, hogy ők sem érnek többet nálam.

A szürkeállományom maradéka pedig arra koncentrál, hogy elkapjam Harmonyt, szétolvasszam a beleit, lefűrészeljem a fejét, és a maradványait tűzre vessem. Pusztán Tiranért is megtenném, még ha utána kissé furdalna is a lelkiismeret. De a bestimmelt barmai megerőszakolták a nővéremet, lemészárolták a gyerekeit, parittyaPengével aprították fel őket, mint a hagymát. És megölték az öregemet is, aki már járni sem tudott. És fához szögeztek egy csecsemőt. Szarok rá, hogy ők is emberek. És nekik is akadnak gondjaik. Hogy csak beszívtak, és azért tették. Hogy nehéz életük volt. Hogy valahol meg lehet érteni őket is. Csak az érdekel, hogy az egyik épp a hátsómat tapogatja és én közben szélesen mosolygok, és hagyom, mert tudom, hogy meg fogok halni. De amennyit lehet, viszek magammal közülük a halálba, és talán, igen, talán, ha lehetséges, annak is a végére járok, hogy a barátaim életben vannak-e még.

A nagydarab a bázishoz visz. Átkarolja a vállamat, sugdos a fülembe, olyan közel hajol, hogy érzem a reggeli tojás és a dohány szagát a leheletén. Az ujjai a jobb mellemet tapogatják. A fiai a háttérben sorjáznak utánunk, kissé féltékenyen, kissé büszkén, hogy ilyet találtak, mint én. Beterel az ajtón, egy félreeső helyiség felé irányít, ahol majd megerőszakol, hogy utána átadjon a többieknek, mint valami levetett kapcát.

– Még sose jártam ám idebenn – turbékolom hangosan, próbálom Maeve kiejtését utánozni, amennyire lehet. – Na de micsoda hely ez! Régen biztosan Szürkékkel volt tele. Vagy még Aranyakkal is. Bellonákkal, igaz? Mindig úgy vágyódtam Olümpiába.

– Mit törődsz te Olümpiával – morogja. – Az most már a varjak szartelepe. Itt sokkal kellemesebb.

A csivitelésemre azonban a nagykutyák is előcsődültek, és mielőtt még berángathatna az egyik szobába, Válogató egyik legénye bukkan fel a folyosón. Fémkarja van, kedves tekintete és gyönyörűséges vörös haja.

– Mit találtál, Torrow?

– Ó, csak egy barátom – feleli szelíden a nagy Torrow –, nem hozzád jött, Duncan.

– Tudod, hogy a fogást Harmony osztja – jegyzi meg a jóképű fazon. Csillogó szemei engem méregetnek, miközben a kávéját iszogatja. A húszas éveiben járhat, hetyke, de azért a kedvesebb fajta.

– Válogató már beszedte az adót – veti oda a nagydarab, és változatlanul igyekszik beterelni a különhelyiségbe. – Ez itt egy vénlány. Már kipottyantott hármat, négyet is.

– Vannak csöppségei, kishölgy? – kérdi tőlem Duncan udvariasformán.

– Egy sincs még.

– Férje?

– Elment és meghalt.

– A klánja?

– Béta.

– Én meg Omikron volnék – hunyorog mosolygósan, mire ügyetlenül visszamosolygok. – Hány éves?

– Alig húsz.

– Van az már huszonnégy – horkant, a földre löttyinti a kávéja zaccos maradékát, és lép egyet Torrow felé. Int a robotikus ujjakkal, és a vállamról már le is csusszan a kar. Torrow jókorát taszít rajtam.

– Vigyed a szajhát – morogja. – Amúgy is nyilván sivatagszáraz.

Duncan udvariasan közli, hogy most megmotoz. Nem nevezném alaposnak. Végül gondoskodón lesöpri az arcomról a havat. Egy tágasabb helyiségbe visz, itt néhány fiú görnyed bekapcsolt számítógépek fölé. Válogató épp reggelizik, tojást, halat és pudingot.

– Mi az már? – néz fel, ahogy Duncan bevezet. Karcsú és rókaszerű ember. A szeme okos, az egész tekintete pokolian sötét.

– Friss fogás – közli Duncan.

– Még hogy friss! Valóságos régiség.

– Meglehet, de nincsenek porontyai. És a gyerekeknél jobb.

– Az adót már beszedtük. Dobd vissza.

– Azok gyerekek – jegyzi meg Duncan. – Tudod, hogy ez nem helyes.

Válogató falja tovább a tojást, rámered az emberére:

– Azt mondtad, neked nem kell asszony.

– Nem nekem. Némelyik lány még nem is vérzett.

– És akkor?

– És akkor ez nem helyes – csusszan Duncan keze a derékszíjára. Bárki legyen is, fontos személy. Válogató nem veszi kihívásnak a gesztust, de a fiúk már felkapták a fejüket.

Válogató eltolja a tányért maga elől, rágyújt. A füstön át vesz engem szemügyre.

– Forgasd meg.

Megforgatnak. Igyekszem úgy villogtatni a bokámat, ahogy a nővérem csinálta tánc közben. Halkan fel is kacagok, mintha megszédülnék.

– Akarsz-e férjet? – szegezi nekem a kérdést Válogató. Rövidlátó, mint a barlangi hal. Hunyorog, hogy rendesen lásson. Lesütöm a szememet, szendén.

– Ha jó ember volna – mondom. – Választhatok magamnak?

A férfiak röhögnek.

– Nem, leány – ingatja a fejét Válogató. – Szarveretesen nem választhatsz. A főnök választ. A legjobb vérnek jut a legjobb. És te nem vagy a legjobb. Tehát marad, ami marad. Még így is kell az a férj?

– Inkább, mint hogy álló napig halszagú legyek – bólintok.

Nagy körülményesen megkínálnak egy tányér kiszáradt tojással, miközben azon okoskodnak, hogy mihez kezdjenek velem. A tojás teljesen ízetlen, de amióta leégett a vákuumban a nyelvem, ízek szempontjából mindegy, mit eszem. Amikor eltakarítom az utolsó morzsát is, Duncan egy másik helyiségbe terel. Az ajtóban többen strázsálnak, odabenn pedig összezsúfolt, mosdatlan emberszag fogad. Nagyjából húsz lány kuporog rémülten a koszos matracokon.

– Melyikőtök a legfiatalabb? – kérdi Duncan.

Egy kislány, aki még tizenegy se lehet, egy még nála is kisebbre bök:

– Lea.

Duncan fájdalmas arccal térdel le és hívja magához a kicsit.

– Szeretnél hazamenni a családodhoz, csöppség?

A szegény csak félénken bólogat. Duncan a kezét nyújtja neki, de amíg a többi kislány oda nem löködi, nem meri megfogni. Duncan engem beljebb irányít, a kis Leát pedig kiviszi magával.

Az ajtó ránk zárul.

A lányok fele magában üldögél, és a piszkos lepedőre szegezi a tekintetét, mintha legalábbis a jövőt igyekezne kiolvasni a koszfoltokból. A többiek kis csoportba tömörülnek össze. Most, hogy magunk maradtunk, és sehol egy férfi, alaposan megnézek mindenkit, hogy nincsenek-e köztük beépített emberek. De ha bármelyik kislány az, hát szép pályát futhatna be a hüperióni operaházban. Az egész szoba bűzlik a rettegéstől. Nincs közöttük nálam idősebb, vagyis komoly tekintélyem lehet a sok kis ijedt szemében.

Összefonom a mellemen a karjaimat.

– Meg fognak bennünket erőszakolni, mindannyiunkat, míg nem szülünk nekik – jelentem ki halk suttogással. Rám merednek. – És utána megint és megint és megint, míg a hasatok úgy nem lóg, mint az üres vizestömlő. Néhányan feladjátok, beletörődtök a sorsotokba. Aki nem, azt szürkeporra szoktatják, és maga könyörög majd a kúrásért, csak hogy szerhez jusson. Na az olyanokat bedobják a közösbe – nézek körbe az elkerekedett szemeken. Páran morgolódnak. – Hányan vagytok már férjnél? – kérdem, mire egyetlen húsz körüli, szeplős lány a magasba emeli a kezét. Megböködi a barátnőjét, egy valamivel fiatalabb, copfos kislányt, mire az is tétován felemeli a magáét. – És hányan vagytok tizenhat felett? – folytatom, mire a kezek fele lendül fel. – Hányótok bátyját vagy apját ölték meg? – mindenki feltartja a kezét. – Hányótok apja vagy bátyja üvöltött, amikor elhurcoltak benneteket, de közben a kisujját se mozdította? – folytatom, de semmi. Csak néznek rám, szégyellik felemelni a kezüket. A holtakat tiszteljük, de a gyávákat nem áruljuk el. Erre voltam kíváncsi. Nagyon helyes. – Van köztetek patkány? – szegezem rájuk határozottan a tekintetemet. – Jó. Mert ahonnan én jöttem, ott a patkányok szemét kiszúrják.

Akadnak, akik összerezzennek. Szeplős kihívóan fonja össze a két karját a mellén. A legapróbb kislány, akinek majdnem olyan sötét a bőre, mint az enyém, és a haja is meglehetősen torzonborz, kihívóan pillant körbe a többieken, hogy csak merészeljen bárki is patkánnyá válni, tőle megkapja a magáét. Copfos, aki végül is férjnél van, lesüti a szemét.

Még mindig engem lesnek, hátranyúlok, be a szoknyám alá, és letépem a felragasztott fogsort, felszisszenek, ahogy jön vele a bőröm jó darabja is. A szabad kezemmel kiveszem a cipőmből a fogót.

A számba dugom, és megragadom vele az utolsó előtti őrlőfogat, és durván megrántom. Elsőre nem jön ki, de még friss bennem az élmény, ahogy Victra egyetlen nyikkanás nélkül kinyomott magából egy kisbabát. Még egyszer nekirugaszkodom, és még nagyobbat rántok a fogon, két kézzel markolom a fogót. A fog gyökerestül kiszakad, vér tolul a számba, lefolyik a torkomon. A magasba emelem a fogót, hogy mindenki lássa a fogamat, kitátom a számat, hogy a vért is megmutassam, majd lenyelem. Leveszek a Füge-féle fogsorról egy másik fogat, és a sebbe illesztem, belenyomom. Sistergés, és az agyamig hatoló fájdalom nyilall az ínyembe. Ez már a második, amit ma kicseréltem. Letörlöm a vért a számról és körbemosolygok.

Copfos halkan felsikkant. A többi lány rémülten pislog, csak a kicsi a nagy sörénnyel meg Szeplős méreget érdeklődve. Az előbbit nevezzük mostantól Oroszlánnak. Oroszlán tapsikolni kezd, míg végül Szeplős csendre inti.

– Nem idevalósi vagyok. Ahonnan jövök, ezek leölték a teljes klánomat – mondom. – Én aztán nem leszek a tenyészkocájuk. Nem leszek a szürkeporos szajhájuk. Nem várom, hogy akárki is megmentsen. Azért vagyok itt, hogy kinyírjam ezeket a rohadékokat. Akinek, húgocskáim, vannak hasonló elképzelései, kapja össze magát, mert ha most nem ad hangot a bajának, akkor cseszheti, és innentől a Völgyig ezeknek lesz a kapcarongya – emelem a magasba a fogót. – Na, ki akarja megmenteni magát?

A kis Oroszlán már ugrik is.

A kitépett fogunkat lenyeljük, nehogy az őrök megtalálják, ha a matracok alá rejtjük. Miután elmagyaráztam, hogy mit is tud Füge foga, Szeplős két kivétellel az összes kislányt ráveszi a műtétre. Ő fogja le őket, és gondoskodik róla, hogy ne nagyon visítsanak, én kirántom a fogukat. Az egyikük olyan hangosan jajong, hogy az őrök puskatussal ütik az ajtót, hogy hallgassunk már el. Mikor a fogak kint vannak, saját kezűleg helyezem el mindenki szájában az új szerkezetet, Szeplős és Oroszlán pedig szépen letisztogatja az arcokat. A többiektől megtudom, hogy Oroszlán Brea húga, a kis Mora. Csak Copfos meg még egy másik lány nem ment bele a tervbe.

Leülök Copfos mellé, míg Szeplős és Oroszlán a vért takarítják. Az orra alatt duruzsol és kummog, hogy nem lenne szabad ezt művelni, hogy bántani fognak bennünket. Átkarolom a vállát:

– Figyelj, nem kötelező beszállnod. Csak annyit kérek, hogy hallgass, jó? Hogy maradj nyugton. És a végén te is hazamehetsz.

– Meg fognak ölni minket. Miattad – morogja. – Őrült vagy.

– Ja – bólintok. Látom már, hogy szelíden ez nem fog menni. – Ja, hát lehet. De emlékszel, mit teszek a patkányokkal?

– Kiszúrja a szemüket – mondja a hátam mögül Oroszlán. A kis kezei ökölbe szorulnak, úgy méregeti.

– Kiszúrja a szemüket – ismétli Szeplős is. Több lány is beszáll a kórusba, addig ismételgetik, míg Copfos a fülére tapasztja a tenyerét. Odahajolok az arcához. – Ne feledd – teszem az ujjamat a szám elé. – Cssss – állok fel, hogy a csúcsponton hagyjam abba, de akkor beugrik valami. – Olvasni tudsz? – nézek le rá.

Megrázza a fejét.

És ezzel meg is született a B terv.

A délelőtt derekán jönnek értünk. Már jó előre halljuk a motorrobajt, kiterelnek bennünket, egyenesen be a hajóba. Néhány lánynak eljöttek a rokonai búcsút inteni, de a legtöbben szégyellik gyávaságukat, és inkább a tevékenységeikbe temetkeznek: a csónakokat bütykölik a kikötőben, a házak tetejéről vésik le a jeget. Akadnak lányok, akik sírdogálva tűrik, hogy fellökdössék őket a rámpán, mások a nyelvükkel piszkálgatják az ínyüket. Oroszlán és Szeplős dühödten méregeti az őröket. Lerogyok a jéghideg ülőkére, ügyelek, hogy ne nagyon nézzek senkire, míg az ajtók ránk nem zárulnak. Az őrök nem sokat szólnak, nem törődnek velünk, csak a füstpálcájukat szívják. Akadnak közöttük nők is, akik férfinak képzelik magukat, vagy legalábbis nálunk többnek és értékesebbnek, csak mert nekik van puskájuk és nem szoknyát viselnek, mint mi.

Mire leszállunk, több lány is émelyeg. Szeplős az egyik sarokba rókázik. Ablak nincs a hajón, így csak akkor látjuk meg, hova hoztak bennünket, amikor leterelnek a rámpán a friss levegőre. Egy ki tudja, hány évtizede karomFúróval a hegy gyomrába vájt sziklacsarnokba érkezünk.

Szóval ez volna az erődjük? A Fénycitadellája után nevethetnékem támad.

A tompa fény kihuny, ahogy egy ősi gravLiften leérünk a bánya központi csarnokába. Lehet, hogy amikor még a 121-es táborban éltem, a Vörös Ököl rettenetesnek és hatalmasnak tetszett, de azóta már sok tapasztalatot szereztem a Citadella Oroszlánőrségével meg a Barca őrökkel kapcsolatban, és mellettük, pláne meg a varégák mellett ezek csak kis hangyák. Tiszta vicc. Néhány százan jönnek-mennek, fiúk füttyögnek utánunk, páran annyira merészek, hogy odaszaladnak hozzánk, és megcsipkedik az arcunkat, de olyankor Válogató és Duncan elhajtja őket. Az utóbbi csupa mosoly velünk, mintha azzal felmenthetné magát az egész alól, hogy kedves velünk.

A valaha Szürkéknek berendezett kaszárnyabódékba terelnek, odabenn minden lepukkant és rozsdás, leszámítva a szánalmas csinosítgatásokat, amelyekkel láthatólag a kedvünkért próbálkoztak: vadvirágok sörösüvegekben itt is, ott is, ősrégi vígjátékokat ontó HK-k. Meg néhány vén tyúk, akik bemutatkoznak, aztán átnézik a hónunk alját, a fogainkat, nem lyukasak-e. Amikor a meggyötört ínyünket látják, ínybetegségről meg vitaminhiányról hablatyolnak. Aztán hoznak egy Sárga vénembert, aki sántikálva kukkant be a lábunk közé, hogy nem vagyunk-e tetvesek. Mintha mi hoznánk be ide az élősködőket.

Nem sokon múlik, hogy sörösüveggel bezúzzam a vénség fejét, amikor a hideg fogóval kitárja a lábam közét, és bekukkant. Szánakozó képpel paskolja meg a combomat. Miután elkönyvelhetik, hogy mind egészségesek vagyunk, vége a procedúrának, magunkra hagynak bennünket más falvakból ideszállított lányok társaságában. Nincs keveredés. Szeplős úgy méregeti az új lányokat, mintha betolakodók lennének. Kiszúrom, ahogy Copfos tétova léptekkel feléjük araszolna, de csettintek a nyelvemmel, és rögvest megtorpan. Lesüti a szemét.

Mivel „tisztességes leányoknak” bizonyultunk, kapunk egy csodás csomag füstpálcát, mintha legalábbis vénuszi csokoládé lenne. Tök idióta látvány, ahogy a lányok fújják a füstöt. A legtöbben még soha nem szívtak, vannak, akik hánynak is. Kiveszem Oroszlán ujjai közül a pálcát, és darabokra töröm.

– Egyáltalán, hány éves vagy? – kérdem.

– Tizenegy.

– Inkább negyven – jegyzi meg Szeplős. – Őrült kis bige.

– Nem vagyok őrült – tiltakozik Oroszlán. – Különben sem én vagyok szerelmes egy Szürkébe.

A kicsi az egész bandában talán egyedül Szeplős véleményére ad. Felvonom a szemöldökömet, érdeklődve pillantok Szeplősre.

– A Szürkék elég kockázatos banda.

– Nincs közöd hozzá. Na és mikor kezdjük?

– Már mondtam, hogy miután kiosztottak bennünket. Akkor magunkra hagynak majd, és hozzáférünk a puskájukhoz. Ne hagyd, hogy a többiek elfelejtsék.

– Muszáj olyan sokáig várni? – sandít hátra Copfosra. – Ötéves korom óta ismerem. Ahogy szétválasztanak bennünket, be fog árulni. Amint nem látjuk, egyből patkánykodni fog.

– Ebben teljesen biztos vagy?

– Amennyire valamiben is biztos lehetek, annyira igen.

A sarokban egymagában gubbasztó Copfosra pillantok. Szeplősnek igaza van, most is a szoba túlsó végében egymás közt traccsoló két vén tyúkot lesi.

– Tereld el a figyelmüket – kérem Szeplőst.

– Mit akarsz tenni?

– Megoldom a problémánkat.

Firtatni kezdené a szándékaimat, de akkor Oroszlán, aki persze hallgatózott, felpattan, és visítva a folyosó irányába veti magát. Kirohan, a két tyúk átkozódva a nyomában. Már csak mi, lányok vagyunk a szobában, egyből Copfoshoz indulok. Már előtte állok, amikor felnéz. Tiszta erőből állon rúgom. Valami reccsen, és oldalra zuhan a teste. Felüvölt. De nem kockáztathatok, lefeszegetem a kezeit az arcáról, és megpróbálok a képébe lépni. Többszöri próbálkozásra végül sikerül a sarkammal rátipornom az állára. Úgy reccsen a csontja, mint a száraz fa. Megpördülök, harciasan belenézek a szörnyülködve bámuló lányok szemébe.

– Nem bírom a patkányokat – jelentem ki. Az idegenek elfordulnak, a mieink elborzadnak. Visszaülök Szeplős mellé, lüktet az egész testem. Copfos úgy zokog a törött állkapcsával, mint aki haldoklik.

– Cseszd meg – motyogja Szeplős –, mi bajod neked a patkányokkal?

A mosolya lassan lehervad, végül ugyanolyan kemény pillantással hallgatja Copfos jajveszékelését, mint én. Nemsokára a fülénél fogva hurcolják vissza a kis visítozó Oroszlánt. Copfosnak már a közelébe sem ül senki, és az események tükrében hiába is faggatóznak a tyúkok, a lányok konokul hallgatnak. Senki sem húz ujjat velem. Copfos ugyan mondaná a magáét, ha tudná, de csak nyöszörögni képes. A verést túléli, de fecsegni egy ideig nem fog.

Az ostobaság nem ártatlan bűn.

Nem hagyhatom, hogy ezek a lányok fizessenek meg a nagy szájáért.

Miután a füstpálcák elfogytak, a tyúkok enni adnak, aztán mindenkibe belediktálnak egy nagy bögre keserű bort. Kevertek bele valamit, egyből érzem, ahogy a melegség és bódultság szétárad a tagjaimban. Közben meg végig arról rizsáznak, hogy micsoda megtiszteltetésben lesz részünk. Szeplős dühödten pislog, amikor látja, hogy a kicsike Oroszlánba is éppannyi piát töltenek, mint belénk, nagyobbakba.

Utána egy teremben sorakoztatnak fel bennünket. Akár a babákat a polcon. Asszem, estefelé járhat, de nehéz megmondani, mert természetes fény nem jut le a bányába. Kislány koromban nem ilyen érzést keltett a bánya, akkor minden természetes volt számomra, az életnek ritmusa volt, mindig pontosan tudtam a zajokból, szagokból, hogy hány óra lehet. Ajtónyikorgás. Reggel öt. Kávéillat, öt huszonöt. Bádogedények csörömpölése, reggeli. Öt harminc.

Itt nincs semmilyen ritmus, hiszen élet sincs.

Pont, mint a cellámban.

Már most látom, hogy túlságosan is sok itt a fiatalember, akiknek alig jut valami szórakozás, de kötelesség és elvek se. A lojalitás nem az erősségük. Ez már rég nem az a Vörös Ököl, amivel nekem a menekülttáborban dolgom akadt. Ha a várakozásoknak megfelelően lecsapnak rájuk az Obszidiánok, akkor ezek régóta csak azon őrlődnek, hogy mégis mit keresnek itt, miért viszik vásárra a bőrüket, amikor beköltözhetnének ők is szépen a városba, és élhetnének normálisan, mint a többi ember.

Nem kell még a parazita sem hozzá, hogy megérezzem a rothadás és a vég szagát. Tényleg érdemes kockáztatnom a lányok életét? Nem volna jobb a túlélésre játszani? Vállalni, amit kell, és lesz, ami lesz? Mert ha Victrát és Volgát nem találom meg, ha már nem élnek, akkor nem tudnak nekünk segíteni, és akkor végünk, akkor húsz fiatal lány halálos ítéletét írtam épp alá.

Persze már késő meghátrálni.

Egyre csak álldogálunk abban a nagy, hideg teremben a sorban. A kiégetett szőnyegek és a lobogó gyertyák dacára is teljesen egyértelmű, hogy a Szürke bádogemberek ebben a hodályban tartották a lőgyakorlatot, ott vannak a távolabbi falban a lyukak. A végén már sajog a derekam a hosszas ácsorgástól. Oroszlán fütyörészni kezd, a tyúkok persze kiakadnak, az egyik fültövön is csapja, de persze semmi haszna, Oroszlán csak vigyorog rá.

Aztán Válogató és Duncan érkezik, körbejárnak, hogy most akkor legyünk nagyon udvariasak, vigyázzunk a szánkra, és hajtsunk szépen térdet, mert magával a Vörös Anyával találkozhatunk. A Vörös Ököl megteremtőjével. Arész, Narol O’Lykos húgával, miközben nem is az Arató nagybátyja volt Arész, ezt mindenki tudja, még ezek a lányok is. Még tíz perc. Akkor ocsmányabbnál is ocsmányabb rohadékok vonulnak be a terembe, főleg férfiak, de akad közöttük asszony is, mind jeges tekintetűek és úgy sorakoznak fel velünk szemközt, mint valami kivégzőosztag, csak épp nincsen náluk annyi puska. Ezek már nem fiúcskák, hanem kemény, szíjas és gonosz mocskok, a szemük olyan, mint Válogatóé, és annyira embertelenül csendesek és kegyetlenek, hogy szerintem a lányok összeszarják magukat, és épp most dől dugába a terv. Még jó, hogy Copfost kiiktattam.

És akkor lép be Ő.

A Telemanus birtoktól kezdve egészen a jeges vackokig, ahol Victrával és Volgával meghúztuk magunkat, ennek a nőnek az arcát láttam álmaimban. A nőét, aki vörös pempővé trancsírozta a bátyám fejét. Akire gondoltam, miközben Volga megtanított puskával bánni. Az ujjaim félig lefagytak, elgémberedtek, de elég volt felidéznem magamban a nő vonásait, és máris biztosan tudtam, hogy miért is kínlódom a hideg fémmel.

Harmony arca félig pokoli, félig fonnyadt szépség. Mert valaha szépséges lehetett. Most már csupa szarkaláb és szottyadt ránc, de annak idején kilométerekkel beelőzte volna a nővéremet is, pedig ő sem számított éppen csúnyának. A fiúk százával zsonghatták körül és rimánkodhattak neki, hogy csak egyszer hadd forgassák meg.

Harmony most furcsa, lusta közönnyel indul el felénk, amilyet csak katonáknál láttam eddig. Semmi pöffeszkedés, semmi hetvenkedés, csak katonásan halad előre a kijelölt célhoz.

Ránk néz.

És elmosolyodik, felragyog a szeme. Olyan csillogó és mindent elárasztó kedvesség lobban benne, hogy egy pillanatra elbizonytalanodom, oldalra billentem a fejemet, hogy talán tévedtem. Mindenben tévedtem. Vagy ennyire leitattak?

– Húgocskáim – rohan oda hozzánk Harmony, hogy üdvözlésképpen sorban végigcsókolgasson bennünket, kinek a homlokát, kinek a szemét, kinek a száját, arcát. – Húgocskáim, édeseim. Ma este olyan megtiszteltetésben lesz részetek, amilyenről a legtöbb Vörös nő még álmodni sem mer. Ma este a Vörös Nép hősei választanak ki benneteket maguknak, hogy az asszonyaik legyetek. Most biztosan reszkettek, hiszen egy ismeretlen élet szakadékába néztek, pedig ilyen dicsőséges életet képzelni sem képzelhettetek magatoknak. Mert eddig mindent másképp gondoltatok. Az élet, amiről álmodtatok, csupa megszokásnak tűnt. Azt az életet gondoltátok a sorsotoknak. Pedig az az élet hazugság volt. A rabszolgaélet nem élet. Az az élet, ami rátok vár, az igazi és valóságos élet. A felszabadulás második felvonása. Nem klánok sorsa, hanem a Népé. A népé, amelyik egyesült, hogy fellépjen az elnyomás ellen. Összefogott a rabszolgatartók kegyetlensége ellen, amikor még számokkal tartottak bennünket nyilván bilincseinkben – szónokol. Most észrevesz egy sírdogáló lányt. Nem az én csoportomból való. – Tudom, hogy féltek. Én is féltem régen. Féltem, amikor a gyermekeim tüdőrákban haldokoltak. És Aratóhoz imádkoztam értük. Az igazihoz, aki a Völgyet őrzi, nem a férfihoz, aki hátat fordított a saját népének. Imádkoztam Aratóhoz, hogy mondja őket igaznak és ártatlannak, és engedje, hogy ezen a világon maradjanak. De Arató csak a következő életben válogatja ki az igazakat és tisztákat, ezért hiába imádkoztam és imádkoztam értük, mert ebben az életben senki sem felel az imáinkra. Senki sem mentette meg a gyermekeimet. Meghaltak – közli sötéten. Port markol fel a földről. – Végignéztem, ahogy elfonnyadnak, utána azt is végignéztem, ahogy a férjem belerokkan, majd azt, ahogy Arész Fiai elsorvadnak, bár őket nem a betegség emésztette el, hanem a világ kísértései – hajítja el a port. – Amikor féltem, mindig imádkoztam, ahogy ti is. De senki sem felel az imánkra, a megváltás csakis a következő világban vár ránk. Ebben az életben magunkról kell gondoskodnunk. Ezért küzd a Vörös Ököl.

Végigmér bennünket, tekintete Oroszlánon állapodik meg. Rámosolyog.

Oroszlán nem mosolyog vissza rá.

– Ti vagytok népünk legbátrabbjai. Nem viseltek fegyvert, nem harcoltok. Ti a szabadság lobogóját hordozzátok – pillant Szeplősre. Ő nem állja a tekintetét. – Népünk vérvonalát viszitek tovább. Asszonyok és feleségek nélkül egy nép legfeljebb kudarcra ítélt gyülekezet lehet. Fellobban, világol, aztán kihuny – néz most rám. Életemben ilyen kemény feladatom nem volt még, mint állni a tekintetét, rábólintani arra, amit mond, mégis képes vagyok rá. – Ti vagytok az erdőtűz. A tűz, ami egyre csak terjed. Puskák és hajók nélküli katonák, akik elhozzátok nekünk a jövőt. A Vörösök feleségei vagytok! Irigyellek titeket – bólint végtelen meggyőzőerővel. – Irigyellek. Ha még képes lennék életet adni, akkor nem volna erre szükségem – siklik a keze a pisztolyára. – De mindannyiunknak megvan a maga dolga. Az enyém az, hogy megvédjelek benneteket. Ha a férjetek bántana titeket, ha kegyetlenkedne veletek, akkor forduljatok hozzám, vagy azokhoz az asszonyokhoz, akiket ma itt láttok. Gyertek hozzánk bátran, és mi segítünk a gondjaitokon.

Duncan nagyot húz a flaskájából, majd lesüti a szemét a Vörös Ököl fegyveresei között. De az asszonyok, akik ott állnak a soraikban, együtt bólogatnak Harmonyval, az agyukat átmosták, szánalmasak vagy éppenséggel gonoszak. A férfiaknál is jobban utálom őket.

A lányok nagy része, főleg a más csoportokkal érkezettek, velük bólogatnak. Talán benyelik ezt a sok lószart. Vagy csak félnek, esetleg részegek. De az is lehet, hogy meg akarnak felelni a többi, idősebb asszonynak. Az enyéim egyenes háttal állnak, kihúzzák magukat és vacog a foguk a félelemtől. Nem mintha annyival eszesebbek lennének a többieknél, hanem mert van egy tervünk. És ha már megragadták a fogaskereket, még ha egészen kicsiny is az a kerekecske, úgy érezhetik, hogy ők irányítják a történéseket. És így esélyük lehet.

Tudom, hogy ezt érzik, mert engem sem Victra mentett meg a varégáktól meg attól, hogy kizuhanjak az űrbe. Volgával együtt én mentettem meg saját magamat. És ettől végre azt kezdtem érezni, hogy élek. Ahogy még soha korábban nem éreztem magam.

– Egyszer majd ti is fegyvert foghattok – ígéri Harmony –, de addig, ma még az a népetek iránti kötelességetek, hogy férjetek magva megfoganjon méhetekben, és a magzatot megérleljétek testetekben, és a világra hozzátok. Hogy szövetségünket az új vérrel erősítsétek, hogy fiakat szüljetek harcosoknak, és lányokat feleségnek és anyának, később pedig harcosnak. Üdvözöllek benneteket. Fajtánk legjava vagytok. Fogadjon be benneteket a Völgy, és népünk vére csörgedezzen bőséggel és kitartóan.

69

LYRIA

GYERMEKFELESÉGEK

A csarnokok és folyosók betonfalai között citerasírás visszhangzik, míg a köztérre vezetnek bennünket. Itt több száz szakállas férfi és pelyhedző bajszú fiú iszogat a hosszú asztalok mellett.

Közöttük is látni rövidre nyírt hajú harcos asszonyokat. Fémhordókban lobog az olaj tüze. A fiúk versenyt isznak a férfiakkal, a zubbonyaikon más fajtáktól rabolt zsákmányok ékeskednek. Arany szimbólumok csilingelnek a kacagás közepette, a gyermekfeleségeik nyakán Obszidiánok karperece villog. Minél gazdagabbak, annál nehezebben mozdulnak el a nők az oldalvást felállított különasztaloktól, ahol magukban pletykálnak, vagy csak belemerednek a bögréjükbe, és fohászkodnak, hogy az ital a lehető leggyorsabban lebénítsa minden érzéküket.

A férfiak ujjongva fogadják a menetünket, de hamar elcsendesednek, ahogy itt is újabb sorba rendeznek minket, hogy közszemlére tegyenek. A lányok a cipőjük orrát bámulják. A bátrabbak, mint Szeplős is, felszegik a fejüket, és előrenéznek, mint akik mindjárt hurokba dugják a nyakukat. Harmony a főasztal díszhelyére ül. A bögrék az asztallaphoz csapódnak, egyszerre, hangosan, a Halkuló Siratót utánozzák, míg végül a vezér a magasba emeli a kezét, és akkor csend támad.

A város szintjeit mérem fel, mi merre lehet, vajon hol tartják fogva Victrát és Volgát.

– Üdvözöljük a gyermekeket! – kiáltja Harmony. – Üdvözöljük a feleségeket. De mindenekelőtt üdvözöljük a harcosokat! Coran O’Boetia – kezdi, mire a férfiak a bögréjüket csapkodva éljeneznek. – Öt Obszidián barbár lemészárlása és negyven karperec megszerzése után nem vagy fiú többé. Ideje, hogy egy feleség férfivá tegyen. Az első választás téged illet.

Szokatlanul magas és a gyerekkori himlő nyomait leszámítva jóképű, részeg, alig férfi fiúgyerek tápászkodik fel nagy nehezen, miközben a társai a hátát paskolják és fenemód ujjonganak. Félénk mosollyal sétál el a sor előtt, megnéz minden egyes arcot, előttem meg sem torpan, míg végül Szeplőshöz ér. A lány kis híján ott helyben elroppantja a szájába tett fogat. A fiú bizonytalanul meghajol, és viharvert hemantuszt nyújt felé. Felszisszenek, ahogy Szeplős rám sandít.

Az egyik tyúk közben a háta mögé siet, és belecsíp a derekába, hogy a férfiak ne lássák, majd valamit sutyorog a fülébe. Végül Szeplős kezét nyújtja a virágért, de annyira remeg közben, hogy kis híján el is ejti, ahogy átveszi. A harcosok tombolnak, és Coran kézen fogja Szeplőst, egy félreeső, üres asztalhoz viszi, ahol sört tölt neki, majd ő maga is felhajt vagy félkorsónyit.

Tizenhatszor játszódik le ugyanez a szertartás, míg végül Duncan elteszi a flaskáját, és súg valamit Válogatónak. Az heherészve lökdösi ki a barátját az asztalok közül.

– Duncan O’Cyrosnak is leszálltak végre a heréi! Leányt akar! Mit mondasz, Anyánk?

– Már így is túl sokáig várt – horkan fel Harmony. – Gyerünk, fiam, válassz.

Már csak hárman maradtunk: vén szatyor jómagam, Oroszlán és egy testes idegen. Duncan elvesz a közös hordóból egy szál hemantuszt, és egyenesen hozzám lép. Majdnem elfelejtem elvenni tőle.

Oroszlánt viszik el utolsónak, egy ötven körüli vénember, akit a Vörös Ökölből is sokan megvetően méregetnek, ahogy a gyereklányt magával vonszolja.

A ceremónia pillanatok műve. Nem tudom, mi lehetett a borban, most kezd igazán hatni. Eddig csak lebénított, de most lassan, puha szárnyakon a fejembe száll, miközben az egyik fekete füsttel égő hordó mellett egy férfi kötelességről meg a többi zöldségről zagyvál. Nagyjából olyasmiket hord össze, amiket a nővérem esküvőjén is hallottam. Eléggé rosszul vagyok ettől a maszlagtól. A kezem Duncanét markolja, a tenyerünket a bánya pora borítja, kézfejünket valami vérfoltos ronggyal kötötték át a szolgafeleségek. Duncan idegesen toporog, a korábbi magabiztossága elillant. A füstöt figyelem, ahogy a csarnok mennyezete felé kígyózik. Micsoda hazugság. Még hogy megváltozott a világ! A nővéremet irigyeltem akkor, pedig valójában soha nem akartam volna férjhez menni. Én ugyan nem. Akkor talán még azt hittem, hogy akarok, de az is csak azért lehetett, mert kínos volt férj nélkül maradni. Hogy senki sem kért belőlem, amikor betöltöttem a házasKort.

Rosszul vagyok, hogy így kell megtörténnie.

Szavakat ismétlek, a következő pillanatban már nem is emlékszem rájuk. Ez a bor durva. A többi lány rongybabaként viselkedik, csak imbolyogva állnak, mint folyóparton a sás. Már nem tűnik annyira jó ötletnek, hogy nekik adtam a fogakat. Hányan farolnak majd ki? És hányan köpnek be, amint kijózanodik az agyuk? Az kizárt, hogy Copfos legyen közöttük az egyetlen beszari. És talán nem is rossz ez a bor. Belassít és mindent egyszerűbbé tesz, nem félünk, nem tiltakozunk.

De a nagylányokat még meg kellene találnom.

Mázli, hogy a férfiak is közel olyan részegek, mint mi. Köztük is a legrészegebb Duncan. Így próbál bátorságot szerezni? A félelem ellen kell neki? Vagy a gyengeség ellen? Tudja a halál. Lehet, hogy csak unják már, hogy folyton Obszidiánok gyalázzák és öldösik őket. Sefi szörnyetegei után mondjuk egy kis szesz meg az új puncifelhozatal maga lehet a Völgy. Csak kevesen nem matt részegek, a nagyöregek higgadtan figyelnek és a szemük sarkából a saját feleségüket lesik. Hányok a gondolattól, hogy mi járhat az Oroszlán vénségének a fejében. Van itt vajon olyan, aki rámászott a nővéremre? Talán még Duncan is? De annyira fiatal. Olyan jóképű. Annyira romlott.

Ujjongás hallatszik, nyilván megköttetett a házasság. A nagy udvariaskodása és kedves mosolygásai után Duncan most másodpercek alatt jóformán letolja a torkomon a hideg nyelvét. Nem tiltakozom, amiatt sem, hogy a két keze a seggemet markolássza. Dohány-és keserű szeszíze van, menta-és testszaga. Mohón szorít magához.

Elég gyorsan megy.

Aztán kezdődik a buli. Asszonyok és férfiak ölelgetnek, lapogatnak, kézről kézre adnak, mintha otthon lennék a saját klánomban. És jöhet a tánc. Duncan jó táncos, magabiztosan forgat, és a kezei úgy járják be a testemet, mintha a tulajdona lennék. Hullámokban tör rám a hányinger. Amikor már félő, hogy elhányom magamat, eltolom Duncant, és az egyik asztalhoz botladozom, lerogyok, összefolyik előttem a kép. Legszívesebben az asztal alá kuporodnék, és elő se bújnék, míg ki nem simul a kaleidoszkópként változó mindenség. De kénytelen vagyok belátni, hogy ha most elbújok, akkor a végén kőfalak között ébredek mocskos lepedőkön, egy ahhoz hasonló lakásban, ahol felnőttem, csak épp nem anyám hangjára eszmélek részeg álmomból, hanem Duncan horkolására, számban a másnaposság ízével, lábaim közt a meghasadt szűzhártyám fájdalmával.

Nem a parazita parancsol rám, hogy mozduljak. Okosnak kell lennem, meg kell találnom Victrát és Volgát. A parazita csendes, bár már nem csak a fejemben érzem. A csápjai körbefonták a testemet, mintha gyökereket eresztettek volna a csontjaim. Mit akarhat? Ha nem sérült volna meg, mire lenne képes?

De az nem ment meg, ha csak ülök, és ezen mélázgatok.

Mit tenne a helyemben Ephraim? Hogy keresné a nagylányokat?

Összeszedem magam, feltápászkodom. Most már állok vajon? Nem érzem a tagjaimat, de az tény, hogy a talpam a talajt éri. Duncan egy csöbör előtt térdepel, és a férfiak kántálása közepette iszik. Odabotladozom hozzá. Elrángatom, öklendezve köhögi fel a piát, de a keze máris a fenekemet markolja.

– Táncolj velem – hívom. Vagy legalábbis azt hiszem.

De nemsokára már táncolunk is, tehát valószínűleg ezt mondhattam. Körülöttünk színek, haj, szalagok csapkodnak. A nevető arcok között megpillantok egy lányt. Szeplős volna? Miközben a férje nevetve pörgeti, ő a földre szegezi a pillantását.

Duncan be van indulva. A nyakamon érzem romlott leheletét, izzadt homloka az enyémhez préselődik, egész testével rám tapad, érzem, ahogy a férfiassága ágaskodik.

– Nem valami hatalmas lagzi – jegyzem meg.

– Mármint? Az én drágám csalódott?

– Azt hittem, a Vörös Ököl igazi hadsereg.

– Az is! Hadsereg – kiáltja. – Rengeteg Légió. Egész Kimériában ott vagyunk, hát nem tudod? De az én feleségem ne beszéljen háborúról. Táncoljunk.

Hagyom, hogy tovább forgasson, visszanyelem a keserű hányást. Ahogy a zene lassul, magához szorít.

– Nem is hadsereg – akadékoskodom kényeskedőn. – Hanem csak egy libanyáj.

– Még hogy libanyáj! – rikoltja. – Elszenvedtünk kemény csapásokat, aláírom, de ebben a bányában is vannak még testvéreink, és még másik kettőben is.

– Aztán mit művelnek? Isznak?

– Nem ám, hanem van, aki bányászik. Másoknak kiképzést tartanak. Vagy épp foglyokat őriznek. Tudod, hogy bujkált egy Arany a falutokban?

– Meg még egy Obszidián is, nem?

– De még milyen hatalmas! El sem hinnéd, ha látnád se. Olyan nagy, mint az Arató maga – hetvenkedik, pedig nem is. – A másikkal együtt kaptuk el – folytatja. – Jó néhányat elkaptunk fenn, a fennsíkon. Harmony a mélyalagutakba küldte őket, lándzsaviperákat irtani meg ércet rakodni.

– Háziasított Obszidiánok? No még mit nem! Egy szavadat sem hiszem.

– Pedig igaz.

– Hát bizonyítsd be – mondom, és van annyira részeg, hogy szöget üssön a fejébe az ötlet. A férfiasságához dörgölődzöm. – Ha megmutatod nekem a hidegtalpúakat, utána mutathatsz valami mást is. Csak mert még soha életemben nem láttam ilyet – játszadozom a kis szakállával. – Azt hittem, melletted egészen új életem lesz.

Ennyi elég is.

Duncan kézen fog, és átvágunk a tömegen, útközben magához vesz egy kancsó szeszt az útra. Újabb ötletem támad, megsimogatom az arcát.

– Nem kéne vinnünk egy kortyot a fiúknak is?

– Milyen fiúknak?

– Hát akik a hidegtalpúakat őrzik.

– Milyen kedves gondolat – vigyorodik el. Még pár kancsót magunkhoz veszünk, és eltántorgunk a buliból.

Örülök, hogy nekiindultunk, már az sem érdekel, milyen árat fizetek a sötétben tett kirándulásért. Duncan ugyanis elég követelődző, kétszer is az alagút falához szorít. Mindkét alkalommal lassan végighúzom meredező férfiasságán a kézfejemet.

– Nemsokára, szerelmem – duruzsolom, közben koncentrálok, hogy ne felejtsem el a kanyarokat. A harmadik járaton húsz lépés lefelé, az elsőn jobbra. Száz lépés, le egy létrán.

Istenek, milyen erős ez a valami, amit a borba kevertek.

Mire a bányába vivő gravLifthez érünk, már olyan érzés fog el, mintha zsírban másznék. Duncan a lift sarkába rókázik, nevetve törli meg a száját, és öblíti ki nagy korty szesszel. Aztán megint rókázik. Én közben gyors mozdulattal lekapom a mellemről a kitűzött hemantuszomat, és az őröknek szánt kancsókba morzsolom. Duncan még csak a száját törölgeti, de én már vissza is dugaszoltam őket. Szerintem nem vette észre.

A gravLifttel sötét tárnába érünk, itt-ott ad csupán fényt egy-egy lámpa. Ahogy tántorogva megindulunk a fúrók robaja irányába, majd szétrobban a zajtól a fülem.

Amikor az öregemhez mentem le a fúrócsapatához, emlékszem, szétvetett a büszkeség, hogy milyen fontos embernek, és hogy egy igazi férfinak viszek ebédet. Annyira izgalmasnak találtam akkor. Most mintha a pokolba szálltam volna alá. Nedves hőség fojtogat. A zaj elviselhetetlen. Egy mély alagút tetején emberek nyüzsögnek, míg a járat fenekén karomFúró zabálja a Mars belét. Gonosz, vörös fény szivárog belőle. SzállítóHátak sziszegő szállítócsövekben rakodják a hélium-3-at a tárna szájában, jönnek-mennek. Megláncolt rabszolgák sora cipeli a megpakolt fémkosarakat, és indulnak lefelé velük egy másik alagúton. Több százan is lehetnek. A Vörös Ököl katonái hajtják őket pisztolyokkal és a hegyükön kéken derengő elektromos lándzsákkal.

– Darran! – kiált oda a férjem egy izzadó Vörösnek, akinek a zsigerei terjedelmesebbek, mint egész Kiméria. Az félretol az útból egy csupasz arcú fiút, és már jön is Duncant meglapogatni.

– Hallom, férfi lettél – dörmögi Darran. – Ez volna hát a nevezetes leány, akit a tett dicsér?

– És micsoda választás! – motyogja Duncan. – A többi virágszál már részegen támolyog, de az én kedvesem nektek is hozni kívánt az italból, ha már éjszakai műszakban kell szenvednetek – meséli, majd közelebb hajol hozzá. – És persze megnézné a hidegtalpúakat is.

– Micsoda leány, no! – rikkant Darran. – Jól belenyúltál.

Megveregeti Duncan vállát, és már adjuk is át az italt. Remélem, nem érzik ki belőle a hemantusz. Bár amilyen meleg van idelenn, örülnek, hogy hideget kap a torkuk. Darran kérdez valamit, amire édesen motyogok, pukedlizek, és orra bukok. A férfiak nevetve szednek össze.

Ahogy a szoknyámat porolom, a foglyokat fürkészem. Van itt mindenféle, Narancs, Vörös, Barna, egy félholt Kék is, meg Szürkék, de egyetlenegy Obszidián se.

– Duncan hidegtalpúakat ígért.

– Na, hát nem hagyhatom, hogy Duncan lebőgjön – feleli Darran, és már oda is kiált az embereinek, hogy hajtsák fel a jégszajha csapatát. Múlnak a percek. Aztán csattogást hallok. Tucatnyi egymáshoz láncolt Obszidián slattyog fel több lándzsás férfi között.

– Még hogy harcos faj, a picsába! – hőzöng Darran. – Most már még ráadásul királynőjük van. De ki a királyotok, szuka? – böki bele a lándzsát egy magas Obszidiánba, akinek a testén mindenütt szárnyas szimbólumok vannak. A nő hörögve néz fel rá. Villámlik a tekintete. – Ott van az is, Duncan, akit saját kezűleg csíptél meg – mutat a kövér Darran egy pernyétől fekete, égésnyomokkal teli, görnyedt alakra.

Volga. Még két napja sincs, hogy utoljára láttam, de mintha öt év telt volna el. Meztelen lába csupa vér, remeg. A haja az arcába hullik, a tekintete tompán mered Darran lába elé.

– Jaj, de rémesek, csupa lompos medve – mondom. A hangomra Volga felkapja a fejét. Épp csak megvillan a szemében a felismerés. A fejemhez kapok, mintha megszédültem volna. – Jaj, a gonosz lakik ezekben a flaskákban, Duncan – sírom, és Volga pillantása egyből a kancsókra villan, amiket az embereknek hoztunk. – Elgyöngültem, vigyél ki ebből a melegből.

– Na, ennyi volt, hidegtalpúak, mars vissza dologra. Bezár a bazár – kiált a foglyokra Darran, és döfi a lándzsáját Volga oldalába. A nő nyögve indul tovább. Egyik lépést teszi a másik után. Még mielőtt elnyelné az alagút sötét szája, kurta pillantást vet hátra felém, és egészen halványan, alig láthatóan biccent.

A buli még javában tart, amikor Duncannel visszabotorkálunk. A tér peremén kemény tekintetű Vörösök kószálnak, az oldalukon pisztoly, ők nem mulatni vannak itt. Nem jó jel. Rámosolygok az egyikre, de semmi reakció. Nemsokára elviszik majd a lányokat. Elsőként kellene lelépnem, hogy legyen időm szabadon bejárni kicsit a helyet, mert még nem tudom, Victra hol van.

– Nekem elég a táncból – sóhajtom Duncannek.

– De a fiúk nem fogják érteni, hova tűntem – háborog. – Hát, valami sírkövet vettem el?

– Nekem elég a táncból – nyúlok a kissé puhább férfiasságához.

Duncan lakása nem nagy. Ha nem jártam volna Hüperiónban, még akár annak is látnám, és ő nyilvánvalóan nem járt, mert láthatóan rém büszke rá. Mindent megmutogat, mintha nem idegenek elhagyott otthona lenne. Hatfős család is elélhetne benne. Van egy kis konyha, a falakon körben mindenféle hadizsákmány, azokról hosszasan regélne, de berángatom a hálószobába. Lehuppan az ágy szélére, idegesen pillantgat rám. A kőfalakon át csak tompa morajlás szivárog be a kinti mulatságból.

– Túl sötét van itt – jelentem ki, és ő megy lámpát keresni. Végül megtalálja, visszaül az ágyra, és feszülten paskolja meg maga mellett a matracot, hogy tegyem le magam.

Talán szót érthetnék vele. És segíthetne. Ő is tudja, hogy nem helyes, amit művelnek.

– Nem ez az otthonod – figyelem, amikor még a lámpát keresgéli. A fejét rázza. – Hol van hát?

– Már sehol. A Patkányháború elintézte – nyúl a szoknyám aljához. – És neked? Te se vagy halszagú.

– Lagalosból jöttem – válaszolom, és várom a felismerést a szemében. De semmi. – Mióta vagy az Ököllel?

Megdörzsöli a nyakát, olyasmit hoztam szóba, amit rég felejteni próbál.

– Három éve, asszem. Vedd le a ruhádat, kérlek – mondja, mintha lenne választásom.

Felállok, a ruhám vállánál kezdem, lassan.

– Három éve?

A Füge-féle őrlőfogat tapogatom a nyelvemmel.

– Vedd már le – dörren rám erőszakosabban.

– Miért?

– Mert a feleségem vagy.

– Miért?

– Mert… – keresi részegen a választ –, mert kiválasztottalak. Figyelj, én rendes akarok lenni, de…

– A számból vetted ki a szót – sóhajtok. – De van, hogy a rendesség nincs a lapok közt.

Gyorsabban pattan fel, mint várnám, elkapja a tarkómat, és a nyelve a számba döf. Hagyom, hadd élvezze, míg végül a saját matató, kutakodó kezei vonják el a figyelmét, és cuppan le a számról. A szoknyámra pillant, hogy felemelhesse az alját, a másik keze pedig a lábaim közé keresi az utat. Ráharapok az őrlőfogra. Folyadék csap a számba. Először forró, de aztán jéghidegre hűl.

DNS-beállítás kész. A V-7 személyellenes rendszer bevetésre kész, közli a fejemben a parazita. Nem értettem, hogy nem marja szét Füge száját, míg ki nem köpi.

Valami eszembe jut, ahogy megsimítom Duncan arcát, és ő felnéz, a szája nyitva, szeme lehunyva, a nyelve nedves, jön. Ez hangos lesz.

A mellkasánál taszítok rajta, az ágy végén átbukik, és félig-meddig rázuhan a matracra. Fogok egy párnát, és ügyelve, hogy az arcát ne érje, Duncan felsőtestére és lábára köpöm a savat. Beterítem. Nem történik semmi. Zavartan ráncolja a homlokát, érzi, hogy valami nem stimmel, felpattan, és a fémkezével megmarkolja a nyakamat.

Akkor indul be a sav.

Először a ruhája válik semmivé. Duncan megérzi a füstszagot, lepillant, és a sav elkezdi enni a bőrét, a húsát, a testét. Üvölteni kezd. Az ujjai a nyakamba mélyednek, de egyelőre nem foglalkozom vele, hamarosan úgyis magától el fog ereszteni, majd akkor kapok levegőt. Viszont az arcába nyomom a párnát, hogy abba kiabáljon. Így már sokkal tompább a hang. Eltolom magamtól, nehogy rám is jusson a savból.

Tessék, már el is engedte a nyakamat, négykézláb menekülne a közelemből, közben a sav szétmarta már a beleit és a combjait. Bugyog a vörös izom, már a csontja fehérjét is látom. Nem hagyom, hogy lerázzon, a párna marad a képében, hiába dobálja magát a lepedőn.

– Van semlegesítő folyadék is – sziszegem a fülébe. – Ha megmondod, hol az Arany, megkapod – rántom el a párnát az arcáról, és már veszi is a levegőt, hogy segítségért kiáltson, de még épp időben tolom vissza a hangtompítóját a helyére. – Mi lesz a sorsod, ha nem lesznek lábaid? Mibe, hogy nem tartanak művégtagokat. Szörnyeteg leszel. Szivárgó, hason csúszó rémség. Beszélj, kishaver, vagy csak csonkjaid maradnak.

Leveszem róla a párnát.

– Nnnegyedik sszzzint. A régi ttttömlöcbe dugtuk. Csináááálj valamit. ÁLLÍTSD LE!

Megtapogatom a ruhámat.

– Bocsi. Asszem, a gatyámban felejtettem – nyomom vissza a képébe a párnát, és a sav zabálja tovább. Nem tudom miért, de a szemét nem takarom le, hogy lássa, ahogy végignézem a haldoklását. Valahogy így érzem helyesnek.

Ez a sav nagyon aljas cucc. Kevesebb mint egy perc alatt rágja át a beleit és a gerincoszlopot meg a lábait.

Hamarosan vége.

És még maradt egy fogam.

A hulla felett állva pofozgatom magamat, hátha kiszállna végre belőlem az átkozott bor hatása. De képtelenség szabadulni tőle, alaposan bekábítottak bennünket. Remélem, nekem is legalább ilyen hatásosan sikerült elintéznem odalenn a tárnákban a Vörösöket. Vajon mennyi idő múlva kezdenek botladozni? És Volga mikor fog tudni megszerezni egy lándzsát? Hány lánynak lesz végül mersze használni a fogat? Ez az igazán aggasztó. Oroszlán és Szeplős nyilván nem habozik, de a többiek? Az időzítésre nem gondoltam. Amennyi Vörös Ököl kószál ebben a bányában, pillanatok alatt végeznek velünk, ha nem szabadítom ki Victrát.

Lépnem kell.

Átkutatom Duncant, találok nála egy pisztolyt, ellenőrzöm, hogy a töltény a helyén van-e. A lakásban találok még egy elég viseltes impulzusPuskát meg egy Obszidián fejszét. A fejsze marad, azt viszont igyekszem előhívni magamban, amit Volgától a puskáról tanultam, míg a fennsíkon caplattunk a hóban. Kétszer is rosszul aktiválom, nem történik semmi, végül kifújom a levegőt, és lazítok, na akkor a kezem magától teszi a dolgát. A puska vinnyogva élesedik. Pazar.

Puskával a vállamon, pisztollyal a szoknya korcában lépek ki az ajtón.

Hat Vörös Ököl vár rám odakinn a járdán. Copfos remeg közöttük. Az ujja felém bök, valami érthetetlent motyog.

Basszus!

70

LYRIA

EGY FLASKA LÓRÚGÁS

A köteleknek feszülök a nagy étkezőasztalon, amihez kikötöztek. A kisujjamra lecsap a véres kalapács. Fájdalom robban az agyamba, a kábaságomat is ezernyi szilánkra tépi. Hátrarándulok, levegő után kapok. A csontnak annyi, a bőr már dagad és egy keskeny hasítékon szivárog a vér. Harmony megforgatja a kezében a kalapácsot, hátradől. A régi Szürke étkezőben több embere is mászkál, azt látom, hogy nem zökkentette ki őket különösebben, hogy Duncannek annyi.

Éppenséggel a nő arcába köphetném a megmaradt savat, de most nem csak az én életem a tét.

– Várom a választ, leány – morogja a nő. – Van még kilenc másik ujjad, meg tíz a lábaidon. Két csöcsöd. Egy pinád, és utána majd megmozgatjuk a fantáziánkat. Hogy ölted meg Duncant?

Nem teszek semmit, mert korábbi fogolypályafutásom során már megtanultam, hogy ha az ember ilyenkor bármit is csinál, csak újabb ütést kap.

– Eldugtam a cipőmben egy üvegcse savat. És az embereid nem néztek bele a cipőmbe.

– Miért nem?

– Neked kéne tudnod. A te idiótáid.

– És neked csak úgy volt savad?

– Háború van, vagy nem? Vicces dolgokba botlik az ember.

– Miért ölted meg?

Láthatóan valamiféle elvekre számít a nő, hogy majd elkezdek hablatyolni, mennyire igazságtalan ez az egész. Ahogy belenézek a szemébe, és megvonom a vállamat, végigszalad a gerincemen a lényéből áradó gonosz. Felteszem, csakis egyfajta embert kedvel.

– Nem kell férj.

Az emberei alaposan meghökkennek, amikor kacagni kezd. Aztán nyílik az ajtó, és odapillant.

– Válogató. Épp hívni akartalak.

A férfi megmerevedik, a többiekre sandít, aztán a kalapácsra.

– Mi az ábra, főnök?

– Az ábra, hogy odafenn a szerencsétlen Duncan belei szétolvadtak – pillant rám Harmony kis fintorral. – Nem kell mindenkinek házasodni. De nem azért kellenek az anyakocák, hogy közben a harcosokat szórjam, igaz-e, Válogató?

– Igaz hát.

– Igaz, mi?

– Igaz, Anya. Itt helyben végzek vele…

– Válogató, ide figyelj, egy dobogó szívű harcossal jössz nekem, nem egy kihűlt anyakocával – pörgeti meg a kalapácsot. – Nemdebár?

A férfi biccent, de közben le sem veszi a szemét a kalapácsról egy pillanatra se.

– Van ez a gyomorbajom, stimmt? Egész éjjel ég a fekély, durván nehéz aludnom, ahogy az az izé rág belül. És most akkor úgy próbáljak aludni, hogy az embereim még egy Gammát se képesek kiszagolni? – villan rám a szeme. Helyben vagyunk. A nyelvem visszatalál az őrlőhöz. – Vízen át kiszagolom az ilyen patkánykölyköket. A szaguk… – vesz egy mély lélegzetet. – Rossz emléket ébreszt. És ahogy a patkányfogain át hazudik, fiúk, azt lessétek. Ahogy képes beenni magát közénk – kopogtatja meg a kalapácsával az asztalt. – Milyen klánból vagy, te lány?

Belenézek a szemeibe, egész biztos, hogy kiolvasztom őket a koponyájából.

– Lyriának hívnak. Lagalos utolsó Gammája vagyok.

– Lagalos – keresgél az emlékezetében Harmony. – 121-es tábor. Könnyű tisztogatás volt, majdnem egy Telemanust is kaptunk jutalmul.

– Megölted a családomat. A nővéremet…

De mielőtt még sorolni kezdhetném a neveket, a kalapács lecsap a bal mutatóujjamra. A hirtelen fájdalom fehér villanása betölti az agyamat, és kiáltást hallok. De nem a sajátomat.

Harmony elnéz felettem, irányba fordítom a fejemet. Az egyik embere botorkál be az ajtón, a nyaka és a törzse félig leolvadt, ömlik belőle a vér. Az ajtóban álló társára borul. A férfi elkapja, majd üvöltve néz le a saját kezére: ahol a sav érte, ő is olvadni kezd.

– Hányan vagytok? – üvölt rám Harmony. Olyan erővel sújt le, hogy szétesik a világ, és már nem találom a fogat a számban, nem tudom szétharapni. Mire megint összekapom magamat, már nem ül előttem. Oda a lehetőség. Előkapja a pisztolyát, mert közben újabb üvöltések hallatszanak odakintről. A kalapácsot Válogatónak hajítja.

– Derítsd ki, hányan vannak. A többiek velem jönnek.

Ahogy az ajtó becsapódik, és eltompítja a távoli kiáltozásokat, a férfi egy ideig még hallgatózik. Aztán gyűlölködő képpel fordul felém: – Te ostoba ribanc. A főnök keze közé löksz… – lép egészen mellém, hogy a hangja a fülembe duruzsol. A kalapácsot végighúzza az ajkaimon. – Nagyon rossz lány vagy.

Leül az asztal végébe.

– Na, hát nem állítanám, hogy imádtam volna Duncant. Igazából eléggé kínos kezdett lenni ez a meló, ő meg akadékoskodott, érted. De… – ütögeti a kalapáccsal az asztalt. – A parancs az parancs – vigyorog a képembe. Az orrán a sok seprűvéna olyan, mint a hüperióni villamoshálózat. – Eddig se voltál egy nagy szám, de ha nem meséled el, hány lánykánál van még sav, akkor aztán a hullák se fognak csókolgatni.

Nem akarnám rá pazarolni a fogat.

És nem is kell.

A háta mögött Vörös lány surran be az ajtón. Szeplős az. A bal kezével egy sötét foltot dörzsölget a ruháján, a másik a zsebébe mélyed. Szóval megtette. A haja kócos, az arca kába, mégis felfogja, mi történik idebenn. Előhúzza a kezét a zsebéből, egy régi pisztolyt szorongat.

– Lődd le – mondom neki.

Válogató arcából kiszalad a szín, amikor hátranéz, és meglátja, hogy egy lány, akit egy napja maga szedett össze, pár lépésről fog rá fegyvert. Nyúl érte.

– Óvatosan azzal a nagy vassal, kislány. Még a végén kárt teszel valakiben – lép felé. – Tedd le szépen.

A pisztoly remeg Szeplős kezében.

– Lődd le! – üvöltöm.

Válogató még egyet lép előre, bár amikor a lány ujja megfeszül a ravaszon, elbizonytalanodik.

– Gondolj arra, mennyit ártottak nektek a Gammák – próbálkozik. – Hányszor betegeskedtek a húgocskáid. Azok meg hogy felhíztak a dobozaikon. Míg te kanalazhattad a híg levest. Ez itt egy Gamma ám – int felém, Szeplős pedig lassan pislog. – Naná, hogy azt akarja, hogy bemocskold érte a kis kezed. De nem vagy te rossz vér, csak tedd…

Megvillan a pisztoly. Kis kaliber, épp csak eltorzul a férfi fejének korábbi formája, ahol a golyó keresztülhasít rajta. De nem esik el. Úgy kapkod levegő után, mint egy rozsdás tüdejű fúró. Szeplős ismét meghúzza a ravaszt, most mellbe lövi. Válogató erre már elnyúlik a földön, a teste rángatózik, a szeme nyitva.

– Meghalt már? – kérdi Szeplős.

– Hát beszélni nem beszél – felelem. Beleborzong. – Szeplős. Hékás, kislány, még meg sem kérdeztem. Hogy hívnak?

– Vannának.

– Én Lyria vagyok, Vanna. Megtennél egy szívességet? Eloldozol?

– Tényleg Gamma vagy? – fordítja most felém a pisztolya csövét Vanna. Mozdulatlanná zsibbadok.

– Ja. Talán gond?

– Nem vagy elég kövér Gammának.

Nevetek. Na tessék.

A pisztoly elsül, lyukat üt a kötélen, lepattan az asztallapról, és a fülem mellett süvít tovább. Elkapom a fejemet, lüktet bennem az adrenalin.

– Bocsánat! – sikoltja Vanna –, azt hittem, így jó lesz – mentegetőzik, mert szét akarta lőni a kötelet.

– Megőrültél? Késsel csináld. Biztos van valamelyik zsebében.

Válogató még rángatózik, miközben átkutatja a zsebeit. Egy vibraKést talál nála, azzal átnyiszálja a köteleimet, közben sűrű elnézéseket motyog.

A két szétroncsolt ujjammal nem könnyű, de sziszegve végül csak kirángatom a kezeimet a kötelek közül, lemászom az asztalról. A fejembe szalad a vér. Amikor végre megint rendesen látok, Vanna épp Válogató fölé hajol. Minden ízében reszket. Kiszedem a kezéből a pisztolyt, ellenőrzöm a tárat. Még tizenkét golyó maradt benne.

– Hol vannak a többiek? A lányok?

– Nem tom – pislog, mint aki most tér magához. – Az ablakból láttam, hogy elvisznek – a keze megint azt a vérfoltot dörzsöli a ruháján. – Jöttem, ahogy lehetett. Most… most mi lesz?

Nem tudom a választ. Ki tudja, hogy elég őr beivott-e már a szeszből, amit levittem nekik? Hogy elég hemantuszt belemorzsoltam-e az italba? Hogy Volgának sikerül-e rávennie a többi Obszidiánt, hogy segítsenek neki legyűrni a talpon maradt őröket, és elindulnak-e felfelé? Hogy a lányok ügyesen és okosan elrejtőztek-e? Mit kellene tennem?

Hiába jutottam pisztolyhoz, nem vagyok szabadúszó. A francba is, még csak Vörös Ököl se vagyok. Nem segíthetek a lányokon, nem tudok. Olyasvalaki kell, aki ért a harchoz.

Ahogy Vannával kiosonunk az épületből, körülöttünk minden a feje tetején áll. A városka szintjein mindenfelé savtól olvadó férfiak botladoznak elő a lakásaikból, a félig még részeg barátaik rohannak a segítségükre, de aztán rémülten húzódnak távolabb, nehogy a sav bennük is kárt tegyen. Valakiről egy magaslati átjáró egyik tartókábelére is jut belőle, a vezeték elpattan, és hat ember zuhan a mélybe. Az egyikük egy asztalon szétzúzza a fejét. A részegek ide is özönlenek segíteni.

Több gyermekfeleség – ismerős arcok – felfelé rohan a járatokon a bánya kijárata felé. Vörös Ököl harcosok vágnak elébük, hogy elkapják őket. Több szinttel feljebb megpillantom Oroszlánt, ahogy egy csapat lánnyal befut egy alagútba. Pisztoly van nála?

Harmony két szinttel felettünk épp egy lemálló arcú férfit taszít félre, és beront egy lakásba. Bentről lövések hallatszanak. A tudat, hogy épp most halt meg egy lány miattam, nem is olyan régen dühödten hajtott volna felfelé, most azonban csak még higgadtabbá tesz. Az egykori tömlöchöz kell mennem, a Szürkék erődítményként használt épületébe, ahol a régi időkben, amikor a bánya még működött, a kaszárnyájuk volt.

Ott ormótlankodik a bányaközösség felett, és a kőhöz rögzített kábellétrán lehet feljutni a bejáratához. Négyszintnyi mászás. Vannával odarohanunk, mászni kezdünk, de az első szint után elhúzunk a közeléből, mert fentről férfiak indulnak el lefelé. Sziszegve intek Szeplősnek, hogy surranjunk be egy közeli lakásba, ahonnan épp kijött egy férfi. Ahogy betolakszunk az ajtón, félretaszítjuk a feleségét a karján a csecsemőjével. Csendre intem, és nem sikolt, pedig meglátja a pisztolyomat. Egészen új kifejezést ölt az arca.

– Fel kell jutnunk a következő szintre – suttogom.

Felvisz minket a lakás második emeletére, és az ablakon át rámutat egy kábelre.

– Ez odavisz – mondja, majd a két szétzúzott ujjamra pillant. – Tudsz te mászni?

– Mindjárt kiderül.

– Miben mesterkedtek? – kérdi még, ahogy kilendülök az ablakon.

– Jobb, ha idebenn maradsz – szólok még vissza.

Nem könnyű, de a pisztolyt zsebre dugva nagy nehezen csak felkapaszkodom. Aengus mosolyogna örömében, ha látná, hogy micsoda hasznát veszem a közös felfedezéseinknek. Szeplős is nyomul utánam, bár valamivel lassabban halad, egészen addig, amíg rá nem jön, hogy a lábaival el tud rugaszkodni a faltól, és így egészen begyorsul.

– Psszt… – súgja egy hangocska, ahogy Szeplős felkapaszkodik mögöttem a hatodik szintre. Ahogy a házak felé fordulok, két házsor között egy alagútból Oroszlán komor arca tűnik fel a sötétben. – Biztonságos már? – kérdi. A háttérben vagy tucatnyi másik lány bújik meg.

– Még nem – intem. – Egyelőre lapuljatok meg, majd szólunk, ha gyertek.

Szeplőssel egy kőlépcsőn jutunk fel végre a hetedik szintre. Átfutunk az erődhöz vivő függőhídon, és épp sikerül beugranunk egy halom láda mögé, amikor kivágódik az erőd kapuja, és tucatnyi férfi özönlik ki rajta, hogy társaik segítségére siessenek.

Úgy tűnik, a legtöbb katona lefelé tart, a kiáltások irányába. De ezt mégis honnan veszem? Pedig más lépcsőkön rohannak lefelé, mint mi felfelé. Az erőd túloldalán. Kihajolok, hogy jobban belássam a terepet, és akkor látom csak, hogy a többi függőhídon tódulnak lefelé.

Honnan tudtam, hogy ott vannak?

Vagy hogy mindjárt kivágódik a kapu, és kiözönlenek bentről?

Hogy jutott időm elbújni?

És most honnan vagyok annyira bizonyos benne, hogy Szeplős ott guggol a jobb csípőm mellett?

Sem nem látom, sem nem hallom. Hanem érzem. Valami alacsony frekvenciájú rezgés, zümmögés jelzi a fejemben. Az tájékoztat. Mint valami mozgásérzékelő. A parazita. Ezek szerint teljesen mégse fuccsolt be. Fogalmam sincs, mit művel bennem, de bírom.

Az erőd kapuja valójában egy műanyag hőfüggöny, amely a fémfalba utólag vágott lyukat takarja, ami a függőhíd miatt kellett. Mögötte sötét csarnok, benne köztársasági felszerelés, utánpótlás. Több helyiségen is átvágunk, mindegyik dugig van bedobozolt elektronikával, élelemmel, lopott bőrkabátokkal és hélium-3-as szállítócsövekkel.

Végül egy lépcsőházba jutunk, ahol a szintet is jelzi egy felirat. Ez a hetedik. Három szinttel vagyunk azalatt, ahol Duncan szerint Victrát tartják. Már épp nekivágnánk a lépcsőnek, amikor megérzem, hogy fentről katonák közelednek, gyorsan belököm egy szobába Vannát, és magunkra csukom az ajtót.

A hátunkat a kőfalnak vetve várjuk, míg a léptek eltávolodnak. A pisztolyomat az ajtóra szegezem, ha valamelyik bedugná rajta a fejét. De senki sem jön be. Miután elmentek, Vanna rám néz: – Honnan tudtad?

– Meghallottam őket – hazudom.

Épp válaszolna, amikor a szoba felé biccentek.

Ez valakinek a lakrésze. A rendezetlen ágy túloldalán közel fél méter magasan halomban áll az Arany szimbólum. Ahogy közelebb megyek, egy polcon, a jelek felett több faragott figurát látok, mintha nekik szánták volna az áldozatot. Egy asztalon fegyveralkatrészek hevernek rendezetten kipakolva, előtte szék, a karfáján katonai zubbony. Az üvegpadlón szőnyegek. Felemelem az egyiket, az üvegpadlón át a bányaközösség főterét látom a mélyben.

Ez lehetett a bányaIgazgató szobája.

Nem nehéz kiokoskodni, hogy most ki lakik benne.

Letolom a bugyimat, leguggolok.

– Mit művelsz? – mereszt Szeplős nagy szemeket.

– Pisálni kellett. A legjobb hely erre. Keress egy térképet.

Miután végeztem, segítek Vannának keresni, és az egyik falon, a kommunikációs berendezés felett találunk is egyet. Az ujjammal követem az utat, ami a cellákhoz vihet, aztán a kommunikációs holmira nézek.

Soha nem láttam még ilyet.

Tekergetni kezdem a gombokat, de csak sercegést hallok, meg a Vörös Ököl belső vonalait. Aztán az egyiken kiabálást hallok?

– Elkapta Darrant, jönnek… már…

Elhal az adás. Még próbálkozom néhány gombbal.

– Tudod egyáltalán, hogy mit csinálsz? – mér végig Vanna.

– Úgy néz ki?

– És mit szeretnél?

– Kinti vonalat találni.

– A táborunkban papám volt a rádiós. Teszek egy próbát – tol félre a székből. Ott lihegek a nyakába, míg keresgél. – Egy-két percbe beletelhet.

– Nincs egy-két percünk.

Erre csak vállat von, és folytatja. Képtelenség, hogy ölbe tett kézzel várakozzak, ezért inkább felmérem a szobát, hátha akad még valami, aminek hasznát vehetjük. Egy dobozban két beretvára bukkanok, az ágy lábánál pedig egy fogason nehéz Arany impulzusVért mellvértjére. Azt nem tudom, hogy működőképes-e.

Igyekszem összpontosítani a parazitára, hátha kapok tőle segítséget, de megint alszik. Vanna egyszer csak örvendezni kezd, és magához int: – Ez csak egy széles sávú jeladó. Azt nem tudom, hogy hívhatnánk fel konkrétan valakit. Bárkit. Vagy hogy lehet-e ezzel az izével.

– És milyen messzire jut el a jel? – kérdem, ahogy széket húzok magamnak. Vanna csak a fejét rázza, én meg a mikrofont szuggerálom. Ha egyszerűen beleharsogom a világba Victra nevét, idevonzom az ellenségeit, márpedig abból akad neki bőven, úgy fest. Eljut innen egyáltalán a Köztársaság területéig a jel? Ha a varégák a közelben vannak, akkor azt is cseszhetjük, mert azok mindenképpen beelőzik őket. Ha meg ráadásul most tényleg Obszidián területen vagyunk, akkor végképp felesleges a köztársaságiakat hívni. Akkor meg ki marad?

Végül széles mosollyal hajolok a mikrofon fölé.

71

EPHRAIM

A SEMMIBŐL

A kétheti kutakodás csak némi törmeléket és a köztársasági meg az ÖsszTörzsi erőkkel való súrlódásokat hozott. Mi Electrával már fel is adtunk minden reményt, és ha nincs Pax meg a tény, hogy igazából menni se tudunk sehová, már tegnap letettünk volna a további bogarászásról.

Ma én viszem az éjszakai műszakot. A srácok alszanak, én meg a műszerek fölött kókadozom, hallgatom a radarok kósza zümmögését, lesem alant a sötétben a fjordokat. Vészjelzés nincs. Volga halott. Végigsimítom a mellkasomon a forradást: a sebet Electra beavatkozásakor szereztem. A szívTüske, amelyet az ÖsszTörzs volt olyan bájos belém plántálni, a kis edényében bizsereg. Minden áldott nappal hízik bennem az érzés, hogy a szívem is éppolyan halott, mű és röhejes, mint az a Tüske.

Hirtelen gyengécske jel reccsen az adásban.

– Vörös… bázis koordináták – felkapom a fejemet, csavarok kicsit a rendszeren, hátha tisztul az adás. – Ismétlem az egész szarveretes… 46 fokon… ostrom alatt. Minden… és a Vörös Ököl ellenségei… segítséget kérünk. Ismétlem…

Ismerem ezt a recsegő, ropogó hangot.

Egy szellem hangja.

Teljes kakaóra csavarom a hajó vészjelző rendszerét. Fél perc sem kell, és Electra meg Pax ásítozva beloholnak a fülkébe.

– Ha megint hamis riasztás, én lecsapom a…

Leállítom a kishölgyet, és lejátszom nekik a felvételt. Mindkettejüknek elillan az álom a szeméből, elfoglalják a helyüket, és már rakjuk is össze a recsegő törmeléket. Lyria állítólag egy Vörös Ököl főhadiszálláson van, ahol ostromállapot van. Az Ököl minden és bármilyen ellenségének szól a segélykérés. Márpedig a kislányt nagy valószínűséggel Volgával egy cellában vagy legalábbis a közelében tartották, szóval ha ő él, akkor talán Volga is. De egyelőre nem merek benne reménykedni.

Pax már állítja is be a megadott koordinátákat, de rácsapok a kezére.

– Ha tényleg a Vörös Ököl fogságában vannak, akkor kevesek vagyunk. Kerítsünk előbb segítséget.

– Az Obszidiánok elcseszettek – ingatja a fejét Electra. – Egyből elfognának bennünket. Hívjuk a Köztársaságot?

– Nem is törődnének a segélykérésünkkel – vágja rá Pax. – Folyamatosan nyomjuk a vészjelzésünket, szóval, ha lennének a Marson Vonítók, akkor már rég összeszedtek volna bennünket. De még ha el is tudnánk juttatni egy üzenetet Kieran bácsikámhoz, mire ő bárkit küldene, rég késő lesz.

– A Köztársaság és az ÖsszTörzs egy hajszálnyira van a totális háborútól – mélázgatok. – Mind a kettő azt fogja gondolni, hogy ez valamiféle csapda. Ha meg még azt is kisakkozza valaki, hogy ti ketten itt vagytok a hajón, akkor aztán megkapjuk a nyakunkba a környék összes zsoldosát és szerencsevadászát, akiket csak a fejpénzetek izgat.

– Akkor ki legyen? Maradt valaki? – néz rám kissé tanácstalanul Electra.

– A Mars – jelenti ki Pax. Electrával elég sötéten meredünk rá, mert ez így… nem kifejezetten tiszta. – Küldjük tovább Lyria segélyhívását mindenkinek.

72

LYRIA

AZ UTOLSÓ FOG

Szeplős imbolyogva cipeli a hatalmas Arany mellvértet, a börtön felé igyekszünk. Én haladok elöl, a pisztoly készenlétben, és folyamatosan szuggerálom a parazitát, hogy ugyan kapcsoljon már rá. De nem jelez semmit. Fogalmam sincs, ki merre van.

A fémfolyosókon visszhangzik a fél világ. A távolban kiáltozást hallani, bakancsok csattognak, ajtók csapódnak. Szeplőssel megpróbálunk elosonni három férfi háta mögött, akik egy üvegfalú kommunikációs teremben álldogálnak. Hologramok színezik őket kísértetiesen kékre. Talán nem vették észre a kimenő üzenetemet. Talán nem is ment ki. A legtöbb biztonsági gömb sötét, de ami működik, abban mindenütt a bányatárnák látszanak, ahogy a rabok kiszabadítják magukat és egymást a mindenfelé aléltan heverő őrök között. Egyre testesebb csoport gyűlik Volga köré. A fejéből vér cseperész, de egy nagy puskát markol éppen, és utasításokat ordít.

Ez az, nagylány!

Egyszer csak az egyik férfi az egyik monitor fölé hajol, egyre közelebb és közelebb. Lemerevedik. A hangom harsog a teremben, mi meg még a folyosó felénél sem járunk. Szóval észrevettek. Szeplős rémülten néz rám, gyorsan belököm egy tárolószekrénybe.

– Itt várj meg.

– Te hova mész?

– Csak várj meg itt a fegyverekkel. Mindjárt visszajövök. Akkor se bújj elő, ha esetleg azt hallod, hogy sikoltozom – csukom rá az ajtót, miközben komolyan bólint. Megmarkolom a pisztolyomat. Mindkét irányból közelednek, sokan vannak. Elhajítom a pisztolyt és letérdelek.

– Ott van a ribanc.

A sarok mögül fognak rám pisztolyt.

– Az Arannyal vagyok – kiáltom oda az egyetlen okosságot, ami zavarodott elméjű pszichopatákkal szemben esetleg még bejöhet. – Van infóm Harmonynak.

Igazából nem próbálok lebukni a lendülő bakancs elől, csak arra ügyelek, hogy ne az állkapcsomat érje. A homlokomon talál el, oldalra dőlök. Valaki belemarkol a hajamba.

– Miféle infó?

– Tudom, hol van Julii többi gyereke.

Azon a napon, amikor a klánom először láthatta meg a napot és az eget, a Szürkék erődjébe is felvittek bennünket. Körbevezettek meg minden. Az öregem látta, mennyire kiábrándítónak találom a börtönt. Azt mondta, hogy ez csak egy kis börtön, ahová azokat dugják, akik kis bűnöket követnek el. A nagyobb bűnökért már korbács vagy akasztófa jár. Ezt a börtönt a nagypofájúak lecsendesítésére, a notórius részegek kijózanítására, az engedetlen bányászok megregulázására találták ki, meg idehozzák a patkányokat is, hogy némi sajtért cserébe kitálalják a klánjuk titkait.

Gőzöm sincs, miért, de akkor megkérdeztem az öreget, hogy ő is patkánykodott-e. Erre csak mélyen hallgatott.

Ennek a bányának se nagyobb a börtöne, de a részegek és hangoskodók helyett kiéheztetett Obszidiánokkal és Vörösökkel van tele. És a szag is förtelmes.

Minden úgy történik, ahogy reméltem: amíg Harmony vissza nem tér a lenti felfordulásból, addig idezárnak. A zajok alapján olyan, mintha kezdene rendeződni a káosz. Remélem, Oroszlánék ügyesen elrejtőztek.

A cellámban csak egy rab van, de a hosszú lábai majdnem az összes helyet elfoglalják. Victra összetörten veti a hátát a falnak, fel sem pillant, ahogy behajítanak mellé. Rongyos nadrágja a vádlijáig sem ér, az inge is szakadt és véres, a fején ronda sebből vér szivárog.

Azt pedig elképzelni sem tudom, milyen fájdalom gyötri a lelkét.

– Victra… – szólongatom, de nem felel. – Victra, azért jöttem, hogy…

Kivágódik a börtön ajtaja, tucatnyi bakancs csattogva közelít felénk. Harmony masíroz a falka élén, mögötte a lehető legocsmányabb emberei.

– Nem úgy volt, hogy odalenn hagytalak? Kinél van a fűrészem?

– Azt hittem, a kalapácsodat akarod… – sápadt el az egyik embere.

– Igen, de a kalapácsomat is odalenn hagytam.

Egy másik embere odasiet az egyik sarokba, és egy fűrészt hoz elő, amire rendesen rá van száradva a vér. Harmony rámosolyog, a másik emberét viszont ronda pillantással sújtja. Nagyot rúg az ajtóba.

– Mi ez a szarság a többi lányáról? – köp ki a padlóra. – Majd pont egy ilyennek árul el bármit is Julii. Hogy hoztad be a savat? – rúg még egy embereset az ajtóba. – Hol rejtegeted?

– A pinádban – vágom rá.

Rám szegezi a fűrészt.

Kiáltozás hallatszik.

– Elkaptuk az egyiket.

Egy halott lányt vonszolnak be. Harmony átrongyol az emberei között, és az asztalhoz siet, amelyre feldobták a holttestet. Hátat fordítanak nekünk. Addig csettintgetek Victra arca előtt, míg végre rám néz.

Ráharapok a fogra.

Victra arca nem rezzen, az arckifejezése sem változik, csak a lábait nyújtja ki. A sav szétárad a szájüregembe, Victra elém tartja a bilincseit. Amikor lehűl a számban a sav, és rendeződik az állaga, felismeri a DNS-emet, egy keveset a bilincs vasára köpök belőle. A maradékot pedig a cella zárjára csulázom. Egyből füstölni kezd, szétmarja, amit csak ér.

– A fogukban van – morogja Harmony, ahogy a lányt vizsgálja. Megperdül. – A fogukban van!

De mielőtt még az emberei is észbe kapnának, a zár pattan, kiold.

Soha nem jártam a Merkúron, sem a híres Hippodromban. Filmeket azonban láttam régi fogatversenyekről. Amikor a kürt felharsan, az izmok megfeszülnek, a por felkavarodik, és minden… felpezsdül.

Victra kirobban a cellából.

Sérült és kimerült, a szülés is megterhelte a szervezetét, szóval nem hozza a valódi formáját. De ezek megölték a kisbabáját, szóval most csakis azt a Victrát kapják, akit érdemelnek. Maguknak keresték a bajt.

Az első férfinak egyetlen rúgással töri el derékban a gerincét. A másodikat pajzsként használja, a saját emberei lövik szitává. És a következő pillanatban már a soraikat irtja, darálja puszta kézzel, lábbal, nem védekezik, csak megy előre, és hatalmas csapásokkal öli őket halomra. Akikkel nem végez, azokat a társaik kaszálják le. Impulzuslövedékek és golyók pattognak mindenütt, csapódnak a falakra, rácsokra. A földön lapulok, és még így is majdnem elviszi két golyó is a lábamat.

Harmony célra tartja a puskáját, aztán nyakon lövi a saját emberét, akit Victra hajít be kettejük közé. A hulla leteríti Harmonyt is, aki a sokktól fejét rázva arra tápászkodik fel, hogy a véres Victra magasodik fölé, és az embereit zúzza össze puszta kézzel.

Erre Harmony jó csótány módjára menekülőre fogja.

Victra utánavetné magát, de a férfiak őrült módra, a saját életük árán is védelmezik vezérüket, mind nekimegy Victrának, csak hogy a nő menekülhessen. Ha már így alakult, Victra azt sem bánja, öldököl tovább.

Mire leveszi a lábát az utolsó áldozata törött gerincéről, csak a többi rab nyöszörgése hallatszik. Victra előrehajolva zihál, liheg, a vállán golyó ütötte seb, a lábai felhasogatva, a jobb fenekéből valami vörösen lüktet.

Ekkor fogja magát, és kisétál. A rabokra pillantok, de annyira kiéhezettek és gyengék, hogy semmi hasznukat nem vennénk odakinn. Inkább kiáltozva Victra után rohanok. De már nincs sehol. Végül a vérnyomokat követve az üvegfalú holoHelyiségben találok rá, ahogy a kamerák képeit vizsgálja. A lábai körül egyre nagyobb tócsában áll a vér. Az egyik holón Volgát és többtucatnyi másik rabszolgát látunk, egy alagútban vívnak tűzharcot a Vörös Ököl embereivel. A háttérben még több száz lapul meg, ha egy társuk elesik elöl, egyből a helyébe lépnek. És a lakórészekből is áramlanak le a katonák, hogy a fő alagútrendszert védjék.

– Ez a te műved? – kérdi Victra. Hátra sem fordul.

– Ja, de asszem, most már kellene némi segítség.

Erre hátrapillant, de már fordul is vissza a műszerek felé. Harmony egy lépcsőn rohan felfelé.

– Elszökik – figyelmeztetem Victrát.

– Tisztában vagyok vele – hunyorog a holókra. Aztán leül a műszerfal elé. – Csak sajnos te nem vagy tisztában azzal, hogy a bánya körül, a felszínen egy egész hadsereg állomásozik. Mindannyian meg fogunk halni. Nem juthatunk ki.

– Hívtam erősítést.

– Szimbolikusan vagy tényleg?

– Hát… tényleg.

– Vonítókat? – néz most rám.

– Mert pont megvan a számuk. Nem, olyasmin adtam le a drótot, amit széles sávúnak neveznek.

– A nevem is elhangzott? – feszülnek meg az izmai.

– Nem vagyok hülye.

– Ezt már hallottam – fordul ismét a műszerfal felé.

Harmony tágas csarnokba rohan fel a lépcsőn, ennek a teteje a szabad égre nyílik. Vagy ötvenen ereszkednek le a tető pereméről kötélhágcsókon. Harmony odakiált egy pilótának, és már szállnak is be egy hajóba. Egy pillanat, és emelkedni kezdenek, el fogják hagyni a bányát. Victra ujjai babrálnak a fogantyúkon, a kamera megremeg. A létrán leérkezett férfiak a magasba mutogatnak. És már én is látom, miért. Az ég egyre szűkebb a fejük felett, a tető bezárul. Harmony gépe nem tud kicsusszanni, a felső szárnyak kettéroppannak, ahogy nekimegy a bezáruló tetőszerkezetnek, a gép megpördül, a motorok köpködnek, leállnak, és a földre zuhan.

Victra feláll.

– Hova mész? – mutatok a holóra, amelyen Volga hadakozik a mélyben.

– Kiegyenlíteni a tartozásomat.

– Segítened kell Volgának. Mindannyiunknak – kiáltok utána, ahogy elindul kifelé. – A nőnek több tucat embere van odafenn. Ha meghalsz, nem tudsz nekünk segíteni.

– Mi a francért akarnék nektek segíteni? – kérdi az ajtóból visszafordulva. A holón Harmony kúszik ki a roncsból, az emberei egy gravLift felé támogatják.

– Mert én is segítettem neked. És Volga is. És valaki egyszer azt mondta, hogy a bosszút türelemmel kell megérlelni.

A fejét félrebillentve méreget.

– Majd őt is elkapjuk utána. Lányok is vannak odalenn. Kislányok, akik már nem akarták ezt eltűrni. Hagyod, hogy ők is meghaljanak, mint Ulisszesz?

Erre megdermed. Dühödten néz rám, aztán felméri a sebeit.

– Rendes vért kell.

– Hé, Vanna, már kijöhetsz. Én vagyok, Lyria – kiáltok ki a folyosóra.

Victra háta mögött kinyílik egy szekrényajtó, az Arany összerezzen. Szeplős több felmosónyél társaságában előbotorkál, félénken néz fel Victrára, majd odanyújtja neki a mellvértet.

– Hoztam vértet, asszonyom – mondja, és előhúzza a beretvákat is. – Meg ezeket itt.

Victra majdnem elmosolyodik.

Az egyik függőhídról lesünk le a köztérre. Vagy tíz percig nem mozdulhattunk, bár azt nem magyarázta el Victra, hogy miért. Odalenn a Vörös Ököl időközben rendet teremtett. Az összes lányt még nem találták meg, de sokakat egybetereltek, őket a köztéren fegyveresek őrzik, míg a többiek a bányába igyekeznek, hogy leverjék a felkelő rabokat. És akkor rájövök, miért akarta Victra, hogy várjunk. Mivel Harmonynak a tetőn át nem sikerült lelépnie, most lefelé próbálkozik majd. A köztéren szétosztja az embereit, néhányukat a lányok mellé rendeli, és több mint negyven másikkal az alagutak felé indul.

– El akar engem kapni – közli Victra. – Ám legyen – mormolja, és a kezünkbe ad néhány gránátot, amelyeket a megölt katonáktól zsákmányolt. – Ezeket hozzátok le nekem a földszintre.

És leugrik.

Amíg nem láttam, hogyan közlekedik Victra a szintek között, abban a hitben éltem, hogy a táplálkozási lánc élén Füge és Volga trónol. De amíg nekem meg Szeplősnek évekbe telik, hogy a lépcsők és kábelek és létrák segítségével lejussunk a mélybe, addig Victra könnyedén szökell egyik szintről a másikra, kettőt le, egyet vissza, és útközben lemészárolja, akit csak ér. Egy hídon három Vörös Ököl között landol, lehajítja őket a semmibe. Egy szinttel feljebb ugrik, és megsemmisít egy hordozható golyószórótornyot, mielőtt még beüzemelnék. Ahogy két szinttel lejjebb veti magát, golyók szaggatják körülötte a kőfalat és a padlatot, beretvájával tucatnyi férfit kaszál le egyetlen csapással, ahogy azok lefelé kapaszkodnak egy létrán. A földszinten ledarál mindenkit, akit talál, és a könnyebbség kedvéért elszedi a holtak puskáit, majd egyik fedezékből a másikba rugaszkodva egymás után szedi le mesterlövész gyanánt a lányokat őrző társaságot. Nem kell sok, és minden látható ellenség legalábbis ártalmatlanítva van, lyukkal a testében próbál fedezékbe kúszni.

Lecsusszanunk az utolsó kábelen, és berohanunk hozzá a fedezékbe. A hevenyészve rögzített mellvértjén öt horpadást számolok, a bicepszén keresztüllátok egy lyukon, és a bal fülét már csak egy cafatka tartja.

– De sokáig tartott – mér végig bennünket, miközben elveszi a gránátokat. A fülére mutatok.

– Ne terelj – szól rám, majd határozott mozdulattal leszakítja a fülét, és a mellvért alá dugja. Lövés dörren, abba az irányba kapjuk a fejünket. A kis Oroszlánt is elkapták korábban, és most az egyik hullánál talált pisztollyal egy bicegve menekülő Vörös katonára tüzel. A férfi végül elzuhan. De a kislánynak még ez sem elég, odarohan hozzá, és közvetlen közelről beleüríti a tárat. Közönyös arccal néz fel, mindene tiszta vér.

– A te embered? – pillant rám Victra.

– Mondhatjuk.

– Mindjárt jövök – köpi.

– Jövök én is…

– Nem – emelkedik fel, és rúg combon olyan erővel, hogy az egész lábam lezsibbad. Közben ő már el is tűnt az alagútban, útközben megöl két hátul maradt férfit a bejáratnál, aztán már nincs sehol. A combomat vészes görcs húzza, de azért talpra kényszerítem magamat, és sántikálok Victra nyomában. Szeplős összetereli a lányokat, hogy elrejtőzzenek. Megyek, amerre szerteszét hevernek a hullák Victra nyomán, míg végül kiszélesedik a tárna. Itt vagy kétszáz Vörös Ököl vette be magát fedezékekbe, és folyik a tűzharc Volgáékkal, akik az egyik oldalalagút mélyebb szakaszán rejtőznek. Iszonyatos a hangzavar. Victra a sebesültek lerakata mögött kuporog. Épp elhajít valamit, majd sarkon fordul, és visszarohan az alagútból. Ahogy megpillant, int, hogy húzzak én is kifelé.

Bumm. Bumm. Bubumm.

A gránátok a Vörös Ököl hátában robbannak egymás után, megszaggatják a soraikat és füstbe borítják az egész alagutat. A robbanások zaja elül, a helyébe egyre erősödő moraj kúszik, közelít az alagút torkolatához: a lázadók özönlenek fel a füst és a por álcájában.

Victra mellett zuhanok el, egy szikla nyújt fedezéket, röhögve figyelem, hogy semmisül meg a Vörös Ököl.

– Ne csak ülj ott, te hibbant – szól rám Victra térdeltében. Egyetlen lövéssel leterít egy katonát, aki vakon menekül kifelé az alagútból. – Lőj is valamit.

Mellétérdelek, a sziklán megtámasztom a kezemet, és célzok. Egyre csak tüzelek, míg egy nő alakja bontakozik ki a füstből, ahogy a saját embereit taszigálja félre, hogy menekülhessen a rabszolgahordák elől.

Harmony már megint kereket akar oldani. Mutatom, de Victránál nem lehetek gyorsabb. Ő már megkezdte a vadászatot.

73

LYRIA

VÉGRE SIKÍT

Az alagútban veszítettem szem elől Victrát. Harmony a szokásához híven azonnal érzékelte, ahogy fordul a hadiszerencséjük, és azon nyomban a sorsukra hagyta az embereit, hogy mentse a saját bőrét. Egy oldalalagúton át iszkolt el, de Victrával üldözőbe vettük. Persze az Arany a hosszú lábain közlekedve egykettőre a háta mögött hagyott. Az alagútban majdnem teljes a sötétség, csak a saját leheletem ereget párát lélegzetről lélegzetre az arcom előtt. Lefelé tartok egy karomFúró nyomában.

Hirtelen megtorpanok: suttogás üti meg a fülemet. Nem moccanok. Az alagút mennyezetén hosszú árny hullámzik, alig hatméternyire a fejem felett. Hát, ezért indult el épp ezen az alagúton Harmony. Lépek egyet, az árny megáll. Engem figyel.

Előttem lövöldözés, nagyjából a lefelé forduló kanyaron túl.

Nekiiramodom, már nem törődöm az árnyakkal.

Lefelé loholok és csúszom a meredek alagútban, beszánkázom egy szikla mögé, ahol Victra guggol. De nem kvaterkázunk, mert már lendül is a következő mögé. A lépése nyomát impulzuslövedék semmisíti meg.

– Hagyod, hogy az embereid meghaljanak! – kiáltja neki Victra. Beugrik egy újabb szikla takarásába. Két lövés is elfütyül mellette.

– Találok majd másokat a helyükbe – szól vissza az alagút mélyéből Harmony. Ott a boltozat kitágul, megöblösödik a járat, csarnokká dagad a sötétségben, amelyet csak a fegyverek torkolattüze von néha villanó, zöld fénybe. Nyilván optika van a szemén, hogy lát idelenn. Na de várjunk, én hogy látok? Elég maszatosak az alakok, mintha tintában úszó árnyak lennének, de Harmonyt látom, ahogy épp céloz.

– A saját népedet gyilkolod – csinál egy testcselt Victra, mint aki ki akar ugrani a fedezékből, hogy a következő sziklatömbig jusson. Harmony egyből megsorozza az ösvényt. Victra azonban a másik irányban bukik le az alagút oldalboltozatos szakaszában. – Megölted Arészt.

– Mert közétek tartozott – lő bele a sötétbe Harmony. – Gyere elő, szuka, és harcoljunk.

Az árnyékban hasalok, gondosan célzok.

– Megölted Lyria családját.

– Kit izgat? – kaffant Harmony, és ellenőrzi a puskája töltényeit. Victra ekkor ugrik rá felülről.

Harmony meghúzza a ravaszt.

Klikk.

Kifújja a levegőt, és Victra képébe hajítja a haszontalan fegyvert, hogy a bakancsából előrántsa a kését. Victra azonban fél kézzel elkapja a pisztolyt, és eltöri Harmony kezét. A nő hátratántorodik, a kés a földön koppan. A másik kezével csapna Victra felé, de Victra ököllel hárít, ismét ropognak a csontok. Elteszem a pisztolyomat, megindulok feléjük.

– Megölted a kisbabáját – vetem oda Harmonynak. Victra megtör egy jelzőfényt, és a nő lába elé hajítja, és ugyanazzal a mozdulattal letépi a fejéről a sötétben látó optikát.

– Ő meg az enyémet – hörgi Harmony. Fröcsög kettejük közt a vegytiszta gyűlölet. – Olyan betegség rohasztotta el őket, amit az emberiség már hatszáz éve meg tud gyógyítani. És miért? Mi értelme volt? – köp ki a lába elé. – Ezért.

Nézem, ahogy tajtékzik benne a gyűlölet, és már nem azt a szörnyeteget látom, aki az álmaimban, emlékeimben kísértett. Annak az erőnek, ami elvette a bátyám életét és kiirtotta a családomat, nyoma sincs, csak egy dühödt nőt látok. Egészen apró lett a szememben, kész érthetetlenség. Szánom, hogy ilyen semmivé és jelentéktelenné lett, de a szánalom nem kerekedik a gyűlöletem fölé.

A háta mögül zajt hallok, halk susogást. Ahogy dühödten tajtékzik a világba, feléjük araszolok.

– El fogtok égni mind – köpköd tovább Harmony. – Van egy lángHajóm. Azt a parancsot adtam neki, hogy pusztítson el mindent. Ami nem ég el, az örökre a föld gyomrában reked kétszáz méter szikla és kő alatt. Nektek is végetek, nem csak nekem. De ha másként rendelkezem, még jöhet egy újabb játszma.

– Neked is megengedem, amit a költőnek – emeli magasba a beretváját Victra. – Hogy megszólalj az utolsó szó jogán.

Közelebb kúszom a sustorgáshoz.

– Fontos vagyok a Köztársaságnak.

– Mi az? – döfné szíven Victra Harmonyt, amikor megmarkolom a vastag csuklóját. Rám mered.

– Bízz bennem. Ne így legyen vége.

Odamegyek Harmonyhoz, és letépek egy jelzőfényt az övéről. Megtöröm, és a sustorgás irányába hajítom. A fényben nem sokkal a nő háta mögött megnyílik a talaj. Keskeny hasadék nyílik a mélységes semmibe, nyilván ebbe akarta Harmony belecsalogatni Victrát.

Belerúgom a fényt a szakadékba, Victra pedig közelebb vonszolja Harmonyt. Odalenn egy melegvíz-forrás körül lándzsaviperák fészkelnek. Langyos, nedves levegő száll felfelé.

Harmonyra nézek, az arcán gyermeteg rémülettel néz bele az üregbe.

Azt gondolta, hogy ezek a kígyók fogják megmenteni.

– Azok ott kifejlett példányok – magyarázom. – Nem ölnek meg, csak annyi mérget fecskendeznek beléd, hogy lebénítsanak, aztán beléd rakják a tojásaikat. Pár nap, és kikelnek benned a kicsik, és belülről falnak fel.

– Az életre kelt költészet. Viszlát, ribanc! – kapja el Harmony övét Victra, és annál fogva hajítja be a szakadékba.

A nő karjai csapkodnak, és csak zuhan a kígyófészek felé. Még földet sem ér, egy rusnya nőstény, amely kétszer olyan vastag, mint a combom, már bele is mar. Halljuk, ahogy a fogai átütik a húst. Harmony kést ránt, de a kígyó akkorra már a karjaira és a lábaira fonódott, halkan sistergő hangok közepette bénítja le, fejét belevájja a nő hasába, hogy a nyakán lévő keltetőzsákból belerakja a tojásait.

Harmony szája fájdalmasan elnyílik.

És akkor végre sikoltani kezd.

Soha nem hallottam még ilyen hangot. Ez a sikoltás egy olyan torokból szakad fel, aminek a gazdája réges-rég elveszített mindent. Ezt halljuk, ahogy utoljára lenézünk rá, és amikor felérünk az alagút torkolatába, még mindig visszhangzik a kínja. De mi nem fordulunk vissza többé.

Harmony a fájdalomból élt. Az utolsó pillanatokban is azt ad neki az élet. Nem bánom, hogy végre leckét kapott.

*

A rabok hátrahagyták a lemészárolt és megsebesített Vörös Ököl katonákat, kifelé igyekeznek a bányából. A köztéren gyülekeznek, közel száz foglyot ejtettek. Volga egy csapatnyi véres férfinak és nőnek osztogat parancsokat, a kijárat felkutatására meneszti őket. Hat Obszidián van közöttük, a többiek Vörösek, akiknek a homlokára girbegurba Gamma betűt billogoztak.

Míg a lányaim elő nem oldalognak a búvóhelyükről, bénultan állok. De aztán megpillantom Szeplőst és Oroszlánt is az egyik fal tövében. A nagylány zokogva borul a kicsire, aki feszengve integet nekem a pisztolyát szorongatva.

Más lányok a Vörös Ököl foglyokat rugdossák. Egyre több asszony érkezik a lakásokból, a korábban idehurcolt feleségek. A foglyok aggodalmasan lesik őket, mert összeszedik a puskákat, mások köveket keresnek, és azokkal támadnak rá korábbi kínzóikra. Némelyek beverik a férfiak fejét, a hajukat tépik, dühödten üvöltöznek.

Én ugyan nem fogom megakadályozni őket ebben.

– Lezárták a kijáratot – szólal meg Victra Volga mögött, aki még mindig a haditervet próbálja kidolgozni. A hangjára felénk perdül. Pokolian fest, de az impulzusPuskáját elhajítva hozzám rohan, és magához ölel, mint valami óriás medve. Victrának is odabiccent.

– Hogy tudtad…? – kezdi Volga.

– Később – csattan Victra hangja. Kibányász egy fémszilánkot a meztelen talpából. – Harmonyt… lerendeztük, de azt mondta, lángHajójuk is van. Ha ez igaz, akkor bajban vagyunk.

És bajban vagyunk. Igaz ugyan, hogy Victra lezárta a bejáratot, de a külső katonai tábor egészen bizarrul viselkedik. És hamarosan az is kiderül, miért. A bánya külső kameráin keresztül azt látjuk, hogy a fennsík fái remegni, hajladozni kezdenek. És nemsokára hatalmas árny borul föléjük, ahogy vagy hatszáz méter hosszú hajó emelkedik fel a tenger felől.

Victra alatt keservesen nyikordul a szék, ahogy ráhajol a holóra:

– Hát, lányok, szép próbálkozás volt.

– Lyria vészjelzést adott le – próbálkozik Volga.

– Pedig ez itt egyértelmű. A kutya se hallotta a vészjelzésedet – kopogtatja meg a holót. – Amúgy meg kit hívtál?

Egy pötty jelenik meg a radaron. Victra homlokán felszalad a szemöldöke. Közelebb hajol.

Egyre szaporodnak a pöttyök. Nagyot nyelek.

– A Marsot – suttogom.

74

EPHRAIM

A LÁZADÁS FIA

A Hógolyó két lándzsarakétája belehasít a látóhatárba. A szedett-vedett flottánk egyéb hajói is megindítják a lövedékeiket, már akinek van mit. Keskeny vonalban hasítunk a hatszáz méteres monstrum lángHajó és a szivárványos pajzsa felé, amely az utunkat állja a lányok, illetve a Vörös Ököl megmaradt erői előtt.

Miután kétheti hiábavaló kutatás után befogtuk Lyria vészjelzését, felerősítettük a jelet, hogy fél Kiméria hallhassa. Én személy szerint nem reménykedtem válaszban. Pax azonban igen. És mire a Termál-tenger északi régiójába értünk, a radarjaink képernyőjét mintha absztrakt expresszionisták csurgatták volna tele festékpöttyeikkel, annyi a bejövő jel. A Mars két acsarkodó hatalmassága, a Köztársaság és az Obszidiánok armageddoni készülődései közepette a bolygó népe is magához tért.

Több mint háromszáz hajó futott be, az akaroni Vörös milícia koros sárkánySzárnyai, nikéi és attikai hazafias Ezüstök kecses ágyúnaszádjai, kiugrott köztársasági pilóták harcedzett vadászai, polgári rakodóhajók, halászrepülők, utasszállítók, a legtöbb fegyvertelen, viszont dugig megrakva harcos Gammákkal a városokból, bányákból és menekülttáborokból. Egytől egyig alacsonyan hajóznak, közvetlen a víztükör felett, hogy a sós hullámok nyaldossák a hasukat. És egytől egyig azért jöttek, hogy végre alaposan seggbe rúgják a Vörös Öklöt, ha már annyira nem nyughatik. Az Aranyak a Marson élőket vetették legelőször rabszolgaságba, és ez a bolygó lett a szabadság bölcsője is, és gyermekei csak bámultak, hogy a Vörösök, akik az egészet kirobbantották, hogy roppannak össze a súlya alatt. De most „Vérvörös! Vérvörös!” kiáltásokkal az ajkukon megérkeznek a tenger felett.

Csak egy kibaszott lángHajó állja utunkat.

Pax elképzelései szerint még ha lángHajó is, a személyzete nyilván gyenge, ahogy a közöttük uralkodó fegyelem is. Nem tévedett.

Rakétáinkat nem nyeli el a védelmi pajzs. Fejlett mesterséges intelligencia vagy szövetséges Kék pilóták hiányában, akik rászinkelhetnék magukat a hajó rendszerére, kézzel kell mindent irányítaniuk. Most nyilván fejvesztetten rohangásznak a gravLifteken és csúzdákon, hogy elérjék az oldalágyúkat. Jó sok időt elvesztegetnek, a gyorsaságunknak köszönhetően beszedhetjük az első pontokat.

Recsegve-ropogva csapódnak be a lövedékeink. A minimálpajzsuk villódzik, repedezik a becsapódásoktól.

– Alpha egység: kettes állásba – dörgöm a mikrofonba. – Béta egység: egyes állásba.

Pax ragaszkodott hozzá, hogy ha már úgyis a Hógolyó adta tovább a vészjelzést, vegyem át a hadművelet irányítását, és rendeljem a hajókat a gyülekezési pontra: a megadott koordinátáktól délre a tenger felett. Ráadásul az összesereglett kapitányok annyit kekeckedtek és huzakodtak egymással, hogy már inkább idegből, mintsem belső késztetésből magamhoz vettem a parancsnokságot. Kiterjedten gazdag, mocskos szókincsemnek és a menő hajómnak hála, mindenképpen hivatott vagyok rá, hogy a falka alfája legyek.

Haditervem szerint a fegyveres hajók felfelé törnek, amint a lángHajó tüzet nyit, míg a fegyvertelen civil erők keleti és nyugati átkarolással a hegyek rejtekében a bányához surrannak, földet érnek, és az ostromlottak segítségére sietnek.

Tarts ki, Volga, bébi. Ha itt vagy.

A Hógolyó körül sivítanak a lövedékek. Vagy fél tucat hajónk semmisül meg. Még ha alig van is ember azon a Vörös lángszörnyetegen, tűzerőben mindenképpen alulmaradunk.

– Alpha egység: hármas állás.

Egy kilométernyire a lángHajótól hatvanöt fokban bukunk alá, cikázunk a fütyülő rakéták között. Pax gyomrot felkavaró dugóhúzóba csavarodik, és tüzet nyit.

A pokolba, a srác aztán tud repülni!

Ágyúink a töltények negyedét eresztették bele a lángHajó oldalágyúállásaiba, és hármat le is szedtünk. Két rejtélyes, fekete ágyúnaszád Nikéből megnyitja a részecskeágyúi tüzét. Fehér fényhasadékok nyílnak a világ szövetén. Amikor elcsitul a fény, láthatjuk, hogy a lángHajó lőtornyai közül tíznek a helyén hatalmas lyukak ásítanak az olvadó fémben.

Gamma milícia felségjelzésű sárkánySzárny csotrogányok már be is suttyannak a résbe, lepottyantják a rakományaikat, és már fordulnak is zuhanóba a tenger fölé. A három hajó bombái tíz szint mély árkot robbantanak a hajótestbe. A becsapódási hullámok lefelé préselik a tengervizet. Odafentről úgy hullanak az emberek a vízbe, mint a pernye.

A Hógolyó megugrik. A lángHajó részecskeágyúja oldalba kap bennünket, kisüti az elsődleges pajzsot, túlterheli a másodlagos reaktorunkat. Figyelmeztető fények lüktetnek vörösen.

– Hallgattasd már el – morogja Pax. A homlokáról izzadság csepeg. Elnémítom a vészjelzőt. Nem szívesen adtam át neki a volánt, de jól döntöttem, mert az igazat megvallva, soha nem voltam és nem is lehetek közel sem olyan jó, mint ő. Nincsenek a megfelelő reflexek a DNS-embe kódolva, és a szinkelés esetemben nem jöhet szóba. Electra nagy várakozásokkal üldögél a háttérben, az ölében egy kompaktPuska, a derekán a Bragától lenyúlt beretva.

– Nyomja ám a dagadt ribanc! – szólal meg.

– Az igaz, de túl lassú – énekli Pax. – Én mondtam, hogy karcsú az a legénység.

Előttünk a lángHajó lassan fordulni kezd, hogy a lángokban álló jobb oldalát a tenger felé tartsa, és a sértetlen ballal támadjon bennünket tovább. Ahogy tüzet nyit ezekkel az ágyúkkal, egyre-másra futnak be a többiek segélykérései. Tűzgolyók repdesnek, a levegő remeg.

– Okos egy mocsok – morgom. Fordulás közben lejjebb ereszkednek, alig tíz méter ha marad az égő oldala és a hullámok között. – Hú, de keskeny az a rés!

Pax tenne egy próbát, de ágyútűz állja útját. Kifordul.

– Ágyúnaszád egyes, kettes, kéne egy ösvény.

– Te gyerek vagy? – kérdi az egyik kapitány.

Pax türelmetlenül int nekem. Megköszörülöm a torkomat.

– Ágyúnaszád egyes és kettes, megtisztítjátok nekem azt a kurva ösvényt, vagy rohadtul magamnak kell csinálnom mindent?

– Túlságosan alacsonyan van.

– Az én pilótámnak nem – teszem a kezemet Pax vállára. Electra lesöpri onnan.

– Vettem. Rendeződj az árnyékunkba.

– Keríts gyorsan hányózacskót, Ephraim.

– Pár g-vel megbirkózom.

– Ennyivel nem – dönti meg Pax betegesen a hajót, hogy a két ágyúnaszád mögött alábukjon, míg azok parabolaívben fordulnak rá a lángHajóra. A vér az agyamban dobol. A gyomrom dühöngve fogadja a légtornát.

Szedett-vedett flottánkat lassan lepattintják az égről. Hógolyó dübörögve bukik le a fekete naszádok árnyékában a víz színéig, ahol egyenesbe fordul. Bekúszunk a lángHajó hasa alá. Gravitációs párnánkra víz fröccsen. Nagy vízgömbök pattognak körülöttünk.

Az ülésembe kapaszkodom. A tajték a hasunkat csapkodja, felfelé taszigál bennünket. Az ágyúnaszádok kilövik utolsó hi-tech lándzsáikat is, megnyitják a részecskeágyútüzet. A lángHajót lángok nyaldossák. Valami elkapja a bal oldali naszádot, lyukat üt az üzemanyagtartályán, és a vízbe csapja. Még zuhantában is tüzel a részecskeágyúja, a vizet is túlmelegíti a lövedékzápor. Gőzzuhany tör felfelé. A második naszádot is találat éri, eloldalaz.

A lángHajó fölénk tornyosul. A víz és a hajótest közötti rés beretvakeskeny. A gyorsulás az ülésembe szegez. A tenger alig kétméternyire van alattunk. Ha csak megsimítja a testünk, így hangsebességen úgy megpattint bennünket, hogy a lángHajó adja a másikat.

A bal oldali alsó ágyúk tüze zuhog a nyakunkba. A víz gőzzé forr körülöttünk. Becsusszanunk az ágyúk tüzelőrendszere mögé, becsukom a szememet. Amikor kinyitom, már a résben vagyunk. Valami leszakad a Hógolyó tetejéről. A nap eltűnik, helyette a lángHajó füstölgő feneke vigyorog le ránk. Pax átvágja a gravitációs mezőnket, bélfacsaró pörgésbe fordulunk, a szerveim a bordáimhoz nyomódnak. A megmaradt töltényünket a hajó aljába ürítjük. Hullik ránk a törmelék. A két karommal óvom a fejemet, és várom, hogy ránk szakadjon hajóstul, mindenestül az egész világ.

Aztán megint eláraszt a napfény.

A másik oldalon perdülünk ki egyre csak gyorsulásban, pattogunk kicsit, és a szárazföld felé száguldunk.

– A rakétákat elfelejtetted – üvöltöm neki, de Pax csak mosolyog.

Mögöttünk mennydörgés rázza meg a világot. A hátsó kamrán át látom, ahogy a lángHajó hátsó fele megemelkedik, mint egy ficánkoló ló fara, majd megadja magát a gravitációnak, és kettéroppan. Mintha egy átok törne meg, a gravitációs meghajtói leállnak, és a hajó a tengerbe zuhan.

Pont jókor kapom fel a hányózacskót, hogy a reggelimet belehelyezzem.

Electra kacarászva paskolja meg a fejemet, mintha kiskutya lennék.

A fegyvertelen civil hajók már rég letették a rakományukat a bánya közelében, mire mi odaérünk. Több ezer fegyveres halász, bányász, kimustrált katona, férfiak, nők és kamaszok áradnak a Vörtös Ököl táborába, lefegyverzik és foglyul ejtik a katonákat. Mivel mindenki látta, ahogy a csodás zöld hajóm bevitte a végső csapást a lángHajónak, magasba lendülnek az öklök, ahogy meglátnak.

– Mit énekelnek? – kérdem még mindig kábán a sok g-től. A srácok meg sem érezték. Most Pax bekapcsolja a hajónk külső füleit.

– Perszephoné dalát – feleli, és lerak bennünket.

A rámpánkról már azt is láthatjuk, hogy semmi erőszak nem vegyül a győzelembe. Nem tombol a bosszú, nem fejezik le a térdre kényszerített ellenséget. Csak a testvériség és a nehezen beteljesült igazság érzése áraszt el mindenkit, hogy még egy teljességgel kívülálló is venné a rezgéseit. Az Obszidiánok kegyetlensége után ez szépséges élmény.

Gamma-jeles lobogókat és karszalagokat látni mindenfelé, de más klánok jeleit is felfedezem: Lambdákat, Bétákat, Alfákat, Omikronokat, sőt Ezüst kereskedelmi szimbólumokat, Szürke zsoldosplecsniket és még ezer más színt. Mostanra már százával terelték ki egy üres leszállópálya betonjára a Vörös Ököl katonáit.

Ezek itt a Mars ördögei. Lyria családjának mészárosai.

A tagjainak legalább a fele még a tízet sem töltötte be, amikor a Lázadás kitört. Fegyvereiktől és kabátjuktól megfosztva reszketnek a rémülettől, betegesek és soványak a népek gyűrűjében, akiket éveken át gyötörtek és kínoztak. Tudják egyáltalán, hogy miért csinálták? Vereségükben már a zászlóikat sem mutogatják, elhajigáltak mindent, szorosan összeverődtek, de mélységesen magukra maradtak hitványságukban.

Ha nem gyűlölném őket ennyire, még megesne rajtuk a szívem.

Gammák rohannak a hajónk irányába, hogy vállukra vegyék a diadalmas pilótát, aki elintézte a lángHajót. A távolból persze azt gondolják, hogy én voltam, nem az aprócska alak az oldalamon. De amikor már az arcunkat is látják, elveszítik a lendületet, elbizonytalanodnak, és biztos távolságban megtorpannak. Fiatal, öreg, napégette arcok. Ősi fegyvereket markolnak, pisztolyokat, régiségeket, még parittyaPengéket is látok. Ahogy Electrát és Paxot megpillantják, körbefut az arcokon a felismerés hulláma. És ahogy Paxon látják a pilótaívet, már mindent megértenek. De nem hitetlenkedve bólintanak, hanem megelégedéssel. Mert hát beteljesült. Mint akik valaha mélységesen hittek valamiben, de idővel kinevették a régi meggyőződésüket, amely gyermeki naivitássá torzult a szemükben, és lám, végül mégis beigazolódik, hogy jó úton jártak.

Érzem a pillanat jelentőségét, bele is borzongok.

Így sarjadzik ki egy legenda. Az Első Fiú. A Lázadás Fia, aki beteljesíti a szülei ígéretét. Paxot megrettenti az új világ, tart az első lépésektől, mint aki tudta, hogy ez is eljön majd. Várom, hogy rám pillantson, hogy jóváhagyjam a döntést. De ezúttal nem szorul a biztatásomra. Electrával az oldalán ellépnek mellőlem, és elindulnak a tömegben, ami kettényílik előttük, az öklök a levegőbe lendülnek, és mindenfelé a fiú apjának neve zeng az ajkakon.

Tisztes távolból megyek utánuk.

A bánya súlyos kapuja nyögve nyílik fel. A szolgálati lépcsőn egy kislány szalad ki elsőként, valami nő nevét kiáltja. Egy férfi tolakszik át a tömegen, és a karjaiba kapja. Oldalról egy asszony csapódik beléjük, és már hárman szorongatják egymást zokogva, végtagok és vörös haj boldog összevisszaságában. Számtalanszor ismétlődik meg ugyanez a jelenet, míg végül elhagyja minden erő a lábamat, annyira félek a Volgával való találkozástól.

A tömeg szélén várakozom Paxszal és Electrával. Mindannyiunkat a rettegés szorongatja, hogy a végén nekünk nem jut ki a viszontlátás öröméből. Minden egyes, a lépcsőn felbukkanó kormos és mocskos arccal, széles vállal felszikrázik bennünk a remény, csak hogy újra meg újra csalódnunk kelljen. Hol van Volga?

Rongyos, röhejes ruhában és hatalmas puskával a kezében vézna Vörös lép elő a lépcsőn. Hatalmas Arany nőt támogat mankóként, aki mintha tízéves bentlakásból érkezett volna a pokolból. A hasa még megmaradt a terhesség után, de gyermek nincs a karján. Victra au Julii. Teljes, hatalmas valójában. Akaratlanul is hátrálni kezdek, miközben Pax és Electra odarohannak hozzá. Egyszerre kapja fel mindkettőt, és öleli őket némán. A Vörös halvány mosollyal nézi őket.

– Nyuszi – szólok oda neki. Megfordul. A mocsoktól és vértől meg a hülye ruhától szinte fel sem ismerem. Amint meglát, hangosan kacagni kezd. Kiesik a puska a kezéből, a földre huppan ő is, és annyira kacag, hogy nem is tudom, mikor vált zokogásba a nevetése.

– Te hoztad a sereget – nevet. – Te.

– Volga hol van?

– Igazad volt – pillant hátra a válla felett. – Tényleg eljött.

– Ephraim – hallom, de nem merek megfordulni, hátha megcsalnak a füleim. Elkap a rettegés. Félek, hogy míg én a sok jót dédelgetem magamban a múltunkból, neki csak a rossz maradt meg. Ahogy elváltunk. Amire rávettem. Amit mondtam. – Ephraim.

Megfordulok. Ő az. Legalább húsz kilót fogyott. Az arca nyúzott, fáradt. A nadrágja rongyos és véres. A karja hevenyészett kötésben. De él.

– Helló, Hógolyó.

– Megsebesültél? – kérdi Volga. – Remegsz.

– Nem – billentem oldalra a fejemet. – Én… igen, de nem.

– Értem jöttél – pislog.

– Hülye vagy? Nyilván…

De nem fejezhetem be a mondatot, mert már a nyakamba ugrott, és végre nem fogom vissza magamat. Átadom magam az ölelésének. Ő az én mindenem. Azóta, amióta csak Echóvárosban rátaláltam. Milyen kár, hogy csak most jövök rá.

– Victra, ne! – hallom Pax kiáltását.

Elengedjük egymást Volgával, Victra au Julii egy nehéz impulzusPuskával a kezében, mintha csak revolver lenne, felém viharzik. Volga félretol.

– Elég. Victra – mondja. Nem hiszek a szememnek, amikor a nagy hatalmú Arany erre megáll, és Volga a vállára teszi a kezét. – Elég volt.

Victra csak rámered, az arca vastagon véres és mocskos, a szeme sötét karikák között csillog, és ekkor mintha minden gyűlölete gyötrelemmé változna. Iszonyatos zokogás szakad fel a melléből, és az erdő felé támolyog, mintha lenne ott valami, ami az övé.

*

A forró víz alatt támasztom a zuhanyzó falát. A mellkasomon a forradás, a Julii orvosoknak hála, majdnem teljesen begyógyult. Többet voltam velük itt, a birtokon, mint Volgával. Azt mondta, el kell intéznie valamit. Végül kiszakadok a melegből, megtörölközöm, és felöltözöm a ruhákba, amelyeket szintén Juliitól kaptam. Egyre csak várom, hogy bezáruljon a csapda, de talán még egy Arany is képes megbocsátani. Vagy belefáradni a bosszúba.

A nappaliban megy a holo. Volga is itt van, visszatért hát a rejtélyes útjáról. Körülötte a félig kész olümposzi toronyházak és tengernyi kántáló Vörös és AljaSzín, Aratót éltetik az öklüket mutogatva. A holoVetítőn túl hegycsúcsos város ragyog. Attika.

Ezt is megértük. Talán a sors vetett ide minket.

Volga lehalkítja az adást, a Vörösök elnémulnak.

– Felébredtél – fogad.

– Megvolt a rejtélyes küldetés?

– Csak Ulisszeszt akartam látni. Hogy mit műveltek vele.

– Ó – nyögöm bénán. A padlóra mered, aztán szótlanul végigpörgeti a csatornákat.

– Hogy tudod egyáltalán követni? – kérdem, de ő csak vállat von, nem zavarja az infó-és képár. – Hagyd már abba, kezdek…

De nem mondom végig a mondatot, a gondolataimat foglyul ejtik a pergő arcok, ahogy megtelik velük a nappali. Volga öt másodpercnél tovább egyik csatornán sem időzik. Egy tiltakozás Nikében. Sztrájk egy új Vörös bányában. Tizenöt másodpercig olümpiai tömeg viszi két Obszidián hulláját a hátán. Aztán az ÖsszTörzs erői leszállnak, mikrohullámú lövedékekkel oszlatják a tömeget, hogy két testvérüket magukkal vihessék. Megint újabb kép, harcosok betörnek egy ajtót, terroristák után kutatnak.

Sefi nem ezt akarta. Nem ilyen világot próbált teremteni. Nem tisztességes, hogy mások idejönnek, és beleköpnek a szépen összeállított, fődögélő levesébe.

– Sefi túlságosan is nagyot harapott – motyogja Volga. – Mennyire marsi!

– Hüperión egy centivel sem jobb, életem. Mi még csak meg se rágjuk a falatot.

– Biztos istenkenyéren pörögtek – válaszolja megvetően. A saját népéről. – Mintha a Mars inkább akarna vadembereket vezéréül Arató helyett – mondja ki suttogó áhítattal a nevet. Ez új.

– Sefi nem vadember.

– Agyrázkódást kaptál? – hunyorog rám Volga.

– Csak öregszem. Mit tudom én? – veszem ki Volga kezéből a távirányítót. Kikapcsolom a holót. – Szerintem ideje, hogy eláruld, hol jártál. Alig voltunk együtt.

– Majd elmondom – megy ki a konyhába –, de előbb igyunk egy kávét.

– Az enyémet whiskey-ből csináld.

Kávéból főzött kávét hoz. Passzív agresszív a kis szaros.

A bögréink felett osztjuk meg egymással a sztorijainkat a lemenő attikai nap narancsában. Én kezdem. Vigyorogva hallgatja, hogy hoztam el végül is Paxot és Electrát a Szindikátustól. A lélegzetét visszatartva hallgatja a sárkányvadászatot és a sok Valdir–Sefi epizódot. Fát nem említem. A szívem beleszakad az ő mondókájába, csak ülök és a bögrémet markolom. Egy kis repedésre meredek az asztalon.

– Sajnálom – nézek a szemébe. – Annyira végtelenül sajnálom.

– Mit? – fonja össze a két karját a mellén.

– Mindent.

– Fogalmazz pontosan.

– Sokat voltál a Juliival? – próbálkozom, de ő nem tágít, új keletű magabiztossággal várja a válaszomat. – Hogy, tudod, azt akartam, hogy te is olyan legyél, mint én – sóhajtok nagyot. Kínos ez a kitárulkozás. – Nélkülem… – egyszerűen képtelen vagyok kinyögni.

– Nélküled senki lennék. Még mindig az echóvárosi kikötőben güriznék. Vagy holtan hevernék valami ostoba harcmezőn. Vagy már korábban meghaltam volna. Többszörösen – teszi a kezét a kezemre. – Tőled tanultam meg, hogy maradhatok életben. Mázlista vagyok. Nincs minden lánynak ilyen apukája.

Ez mélyre megy.

– Bármit csinálsz és bárhova mész… – bök a mellkasomba, majd a sajátjába –, nincs közöttünk távolság, érted? – mondja, mire felhorkanok. Megbántva hőköl hátra. – Komolyan beszélek…

– Bocs… – válaszolom nagy nevetve. – Csak annyira… szirupos. Gondolom, Lyriától ragadt rád – erre begubózik, gyorsan megpaskolom a térdét. – Jól van már. Értem én, mit mondasz. És én is így vagyok vele. Dettó.

Erre megenyhül, féloldalasan rám vigyorog.

Kopognak az ajtón, Volga rohan kinyitni. Pax lép be egy dobozkával. Amióta leszálltunk Attikában, nem sokat láttam belőle. Jobb vállán oroszlán, a balon pegazus. Mintha legalább két évet öregedett volna.

– Mi van a szüleiddel?

– Azt beszélik, az anyám él. Elfogták, de él.

– Jaj, kölyök – érzem, ahogy könnyek gyűlnek a szemembe, megszorongatom a vállát. – És apád?

– Ő is él – biccent –, de az Aranyak már a végső csapást tervezik Héliopolisz ellen, a Luna meg tiszta káosz. Nem küldenek flottát. Szóval csak idő kérdése.

– Sajnálom.

Bólint, aztán a kezembe nyomja a dobozkát.

– Victra kért meg, hogy ezt adjam át.

– Mi a fene?

– Talán nyisd ki – javasolja, mire leülök. Ő meg Volgához fordul. – Mi még nem találkoztunk, Volga. Én…

– Tudom – bólint Volga árgus szemekkel.

A srác nem pirul bele, hogy ismerik. És ahogy Volgára néz, látom, hogy az apja régi barátját látja benne. Julii nyilván elmondta neki.

– Tudnod kell, hogy a Bádog… hogy Ephraim nagyon nagyra tart téged.

Volga fülig pirul, és nagy garral kimegy a konyhába, mert hirtelen mindenképpen kell még egy kis kávé.

Kinyitom a dobozt. Egy vékony fémlemez és egy holoCsepp figyel benne.

– Victra büszke nő – magyarázza Pax –, kellemetlenül büszke. És nem sokat szólt, amióta… – sandít Volga felé, és nem fejezi be a mondatot. – De adósa volt Triggnek. Nélküle ő is ott pusztult volna a Sakál börtönében tíz éve. Megbocsátja a vétkedet – int a lemez felé. – Ez egy egyirányú útengedély, amivel elmehetsz a Marsról. A Köztársaság őrszemei is átengednek.

Lejátszom a holoCseppet. Hajó-hajó közötti kommunikáció felvétele. Xenophón arca tölti meg a monitort, engedélyt kér, hogy a hajója Paxszal és Electrával a fedélzeten landolhasson a Pandorán. A Pandorát ért támadás napján.

Paxra nézek.

– Xenophón volt, nem Ozgard – mondja. – Ő volt a közvetítő. Victra azt hitte, kicserélnek bennünket. Az első hajó tönkrevágta a radart, így a varégák észrevétlenül leszállhattak a hajóra, és behatolhattak. Ő Fá beépített ügynöke. Ozgardot és Amelt is ő keverte gyanúba, hogy kiiktathassa őket.

– És én mit kezdjek ezzel? – teszem le a holoCseppet.

– Mondd el Sefinek.

– Mondd el te. Tudtok vele kommunikálni.

– Nem érjük el Olümpiát – ingatja a fejét. – Az ÖsszTörzs átment paranoiásba. Azt gondolják, minden üzenet vírusfertőzést okoz. Tény, hogy a Köztársaság rájuk küldött valamit, ami a hajóik negyedét kinyírta. De különben meg minden Xenophónon át jut el hozzá. Nincs már szövetségesünk a Királynő közelében, a Fehér teljesen elszigetelte.

– Azt akarod, hogy visszamenjek.

– Ki más mehetne oda? Háborús készültségben vannak.

– Ez kezd nevetségessé válni.

– Tudom – pillant ki a konyhába Volgára, miközben a kávégép elárasztja a pultot. Van, ami soha nem változik. – Ahogy öregszem, egyre inkább megértem a szüleimet. Főleg az apámat. Ha utálom, ha nem. Soha nincs jó feladat, csak emberek vannak, akik szívnak – áll fel. – Most mennem kell. Ha nincs még terved reggelire, örülnék, ha csatlakoznál hozzám. Lyriát is meghívtam.

– Ettől a leánytól függ itt – mondom, és Volga lelkesen bólogat a kávékatasztrófa felett.

Kikísérem Paxot a bejárathoz.

– El fogod mesélni neki? – kérdi. Mivel nem válaszolok, leakasztja a láncot a nyakából, és a kezembe nyomja Trigg gyűrűjét. Egészen megfeledkeztem róla. – Jó ember vagy – mondja. Nagyot nevetek. – Elég. Bárhogy döntesz is, kiérdemelted, hogy így nevezzenek.

Beletúrok a hajába, és ezt kielégítő válasznak ítéli.

– Bírom – szól Volga, amikor becsukódik a fiú mögött az ajtó. A pult mögé rejti a kávét, amit Paxnak készített. – Tényleg ő vezette a hajót?

– Akár egy igazi Kék.

A nyakamba akasztom a láncot, lepillantok a holoCseppre a dobozban. El kell neki árulnom, de hogy mond el az ember ilyet bárkinek is?

Tudom, hogy mindig is tartottál a népedtől. A lelked egy része arra vágyik, hogy közéjük tartozz, ezért isteníted őket, de közben tartasz is az elutasítástól, hogy kilöknek maguk közül, ezért hangsúlyozod ki a vadságukat. Na szóval, öreglány, nemrég a tudomásomra jutott, hogy az apukád, vagyis a spermadonorod a valaha volt leghíresebb Obszidián. Gratulálok, egy isten lánya vagy. Ha a népe elfogad, ami elég necces, ha nem gondolják inkább azt, hogy egy förtelem vagy, egy torzszülött, akkor Volsung Fával kell szembenézned. A férfival, aki emberszívet vacsorál. Isten hozott az új életedben.

Hát inkább nem mondok semmit. Mert ennek a világnak nem kell még több áldozatot hozni. Legalábbis ne ez az angyal hozza meg. Ne az én Volgám. A kezére teszem a kezem: – Szeretnélek bemutatni valakinek.

A leszállópályát a hegyi toronyhoz kapcsoló hidat fák szegélyezik. Volga idegesen ácsorog mögöttem, ahogy fellépek a padlatra, majd intek neki, hogy jöjjön.

Trigg emlékműve márványból készült, mint általában az emlékművek. Eléggé hasonlít rá, jól megragadták a vonásait, csak túlságosan is nemesnek ábrázolták. Mintha Arany lenne. De nyilván így van ez a szobrokkal. A legendáról szólnak, nem az emberről.

Eltökélten feszíti meg az állát, a szeme tüzes. Az ósdi pajzs, amelyet óvón Darrow fölé tart, repedezett és golyó lyuggatta. A szélben a korábbi látogatók hagyta gyertyák lobognak. Virágok és apróságok halmozódnak a talpazatnál, a látványból ítélve leginkább Vörösök ajándékai, bár akadnak köztük kagylók és kis, faragott totemek is Dél-Pacificáról. Trigg onnan származik. Sokan zarándokolnak el ide, hogy lássák a Föld egyik leghíresebb mártírjának nyughelyét. Gondolom, akad kagyló, amelyet Holiday hozott ide. De most rajtunk kívül nincs itt senki.

– Azt mondják, sokan járnak ide – motyogja Volga.

– Hát, jó nagy hülyék akkor. Nem is volt pajzsa. És különben is ott lent halt meg.

Hagyom az emlékművet, lenézek a sötétbe. Az elhaladó hajók fényében még látom a sziklapárkányt, ahol szétloccsant a koponyája. Hideg, kihalt hely, kicsit sem olyan, mint a gyertyák narancsfényében fürdő szobor idefenn. Közben meg Trigg nincs egyik helyen sem, még csak meg sem találták a maradványait. Elporlott szépen.

– Pedig jobb volna, ha itt fent élne – jegyzi meg Volga, és látom a férjem mítosza iránt benne élő tiszteletet. Ott lobog a tekintetében. Hálás vagyok érte, hálásabb, mint a részvét bármilyen más szaváért lehetnék. Nem igazán értem, miért akartam őt idehozni. Talán mert Trigg emlékét olyan mélyen magamba temettem, és úgy voltam vele, hogy ha el tudom őt Volga elől zárni, akkor ő soha nem lehet számomra olyan fontos, mint Trigg valaha volt. Pedig fontos lett, de mennyire fontos.

És talán Triggnek is kijár, hogy legendává váljék. Ha nem is önmaga miatt, hanem másokért, olyanokért, mint Volga meg a dél-pacifikai srácok, akik pont olyan bátrak szeretnének lenni, mint az én férjem volt. Lehetséges, hogy a világnak erre van szüksége? Nem a mocskos igazságokra, nem is a romantikus eszményekre, hanem makacs seggfejekre, akik csak azért is kitartanak?

Az olyanokra, mint Holiday? Meg a nagy Vörös pöcs? És Sefi?

A szobor lábán halvány repedések burjánzanak. De nem érdekel. Unom már, hogy mindenben a repedéseket keressem. Unom a menekülést. Volgával egésznek kellene éreznem magamat. De ahogy felnézek Triggre és felidézem magamban azt a céltudatosságot, ami alig két hete Olümpiában elkapott, ráébredek, hogy rossz városban vagyok.

Talán tényleg újabb makacs seggfejre vár a világ.

– Vissza kell mennem – fordulok Volgához. – El kell mondanom Sefinek, hogy Xenophón volt. Nem hagyhatom, hogy az a kis görény tönkretegye. Mert nem volna helyes.

– Loptál tőlük – mered Volga a szoborra. – A jégszülött nem felejt. Meg fognak ölni.

– Nem. Sefi más.

– Akkor veled megyek – jelenti ki, és tudom, hogy ehhez nagy bátorságra van szüksége.

– Bocs, öreglány, de szóba sem jön. Engem ismernek. Téged nem. Nem maradok sokáig. A francba is, lehet, hogy már reggelire visszaérek.

– Nem tartozol nekik, Ephraim. Nem tartozunk ezeknek semmivel.

– Nem vagyok egészen biztos benne, hogy ez így lenne.

– Épp csak megtaláltuk végre egymást – tiltakozik egyre erőtlenebbül. Könnyek buggyannak elő a szeméből. Megtehettem volna, hogy titokban lépek le az éjjel, de akkor jött volna utánam, és különben sem ezt érdemli. – Szükséged van rám.

– Ebben rohadtul igazad van – bólintok. – Nagyon rohadtul – simogatom meg a haját. – Tudod, van a népednek egy szava, ami a családnál is többet jelent. Aeta.

– Törzs – mondja ki áhítattal, mintha valami szentség lenne, aztán zavartan kapja el a tekintetét. Megfogom az állát, hogy rám nézzen.

– Te vagy az én törzsem, Hógolyó. Reggelire itt vagyok. Megígérem.

Reménykedve mosolyog, de aztán eltörik a mécses. Magamhoz ölelem, bármire képes lennék, hogy vigyázzak rá, hogy együtt legyünk. De ahogy Freihild ott, a tűz mellett kijelentette azon az éjjelen, léteznek fontosabb dolgok.

Szolgák kísérnek be Victra könyvtárába, ahol Pax harcászati térképek felett molyol. Megállok egy polc mögött, az ujjamra húzom Trigg gyűrűjét. Amikor előlépek, egyetlen szó nélkül áll fel, és vezet egy gravLifthez, amely a fegyverszobába visz. Leveszem a polcról a szívTüskét, és megkérem, hogy még utoljára varázsoljon nekem egyet.

75

EPHRAIM

GRARNIR

A Sasfészek nyugati falán kúszom, az istenfák árnyékában próbálok észrevétlen maradni. Sokat segít a hőelnyelő vértem és a pókkesztyűm, így könnyűszerrel elkerülhetem a jeges macskaköveken strázsáló őrséget. A radardrónokkal lényegesen nehezebb dolgom volt. Kellett nekem olyan alaposnak lennem Sefi tanácsadójaként. Azokat ugyanis én telepíttettem. Most meg ügyeskedhettem, hogy ne csípjenek fülön, ahogy a Nikében lenyúlt ÖsszTörzs felségjelzésű hajómmal földet értem. Még szerencse, hogy egy varjúseregre akaszkodhattam, és az ő árnyékukban nem észleltek a műszerek.

Az erőd egyik nyugati tornyába tartok, ott van a célszemély, akihez még az impulzusPajzsot résnyire meg kell nyitnom a gyémánt fénytörőmmel. De ez is megvan, bent vagyok a magas mennyezetű, sötét és tágas szobában. És majdnem belefúlok a füstölőszagba. Mintha egy elit lunai bordélyba pottyantam volna. Bűbájos. És mintha tájfun tombolt volna errefelé, a drága szőnyegek megfizethetetlen régészeti értékű urnák cserepeivel és fatörmelékkel vannak tele. Az öregfiú alaposan kitombolta magát, miután kipottyant a pikszisből. Helyes. Legalább a kinti nagyok megszokták már a robajt idebentről. Legalább nem nyújtunk majd semmi szokatlant.

A széles, baldachinos ágymonstrumhoz osonok. Egy óriás horkol benne. A leheletétől egy egész kisiskoláscsoport lerészegedne. Kissé gyászosan indítom a mutatványt, ahogy a megmaradt üveg bort elemelem az ágy mellől, és a mennyezet alá pattanok vele. Jól meghúzom az üveget, aztán fejjel lefelé fordítom. Méregdrága borocska csobban a sámán alvó képébe. Arra riad, hogy egy fekete árny gubbaszt a feje felett.

Sikítva zuhan le az ágyról.

Kis híján röhögőgörcsöt kapok, majd lerántom a kesztyűmet, és lehuppanok a helyére, a párnára. Ozgard óvatosan kukucskál fel rám:

– Grarnir?

– Ne üvölts már, te baromarc – könyökölök fel. – Még azok a nagydarab tökfejek is, akik az ajtód előtt strázsálnak, egyből felfogják, hogy valakihez beszélsz – simítom végig a lábszáramat. – Utálnám, ha azt kellene gondolnom, hogy én vagyok az első lotyó a párnáid között.

– Grarnir – ül fel sutyorogva. – Azt hittem, varéga vagy – kinyomott szemén kötés, szétmorzsolt keze gipszben. Mint valami óriáscsecsemő, pláne, hogy a megmaradt fél szemében könnyek gyülekeznek: – Tudtam, hogy visszatérsz, én tudtam…

– Fogd be – intem le. – Te részeg disznó. A padlóról kell összekaparni.

– Miért jöttél vissza? – szűkíti most össze gyanakodva a szemét.

– Nos, öregfiú, egy különösen mocskos tejférget kell kigyomlálnom. Úgy ám – kapom elő az adatCseppet, és játszom le neki. – Volna itt egy élősködőnk.

A szeme szörnyülködve kerekedik el, ahogy végignézi a kis bizonyítékunkat.

– Az az ördöngös féreg! A kétszínű gonosztevő…

– Alaposan túljárt az eszeden, mi, gyógyító?! De ne pironkodj.

– El kell mondanunk a Királynőnek.

– Á-á. Én úgy terveztem, hogy megtartjuk magunknak, kivárjuk, amíg Volsung megeszi az ő szívét is, vagy bármit tartogasson is az az albínó monstrum a tarsolyában, aztán megrakja magát héliummal, és kikiáltja magát az aszteroidák főcsászárának – darálom, ő meg elképedve mered rám. – A pokolba is, csak tréfa volt! Vérhurkát csinálunk ebből a hányadékból, csak ügyesen, okosan kell cselekedni, vágod? – hajolok közelebb hozzá, és kopogtatom meg az orrocskáját. – Csak az a gáz, hogy a jó Királynő megfogadta az öreg Eph minden bölcsességét, és Publius cu Caraval záróizmánál is szorosabb körülötte a véderő. Már hozzád belógni is kihívás volt, kétszer majdnem ráfaragtam. De te, drága sarlatánom, bejuthatsz hozzá. Szumma, te viszed el neki.

Megrázza a fejét:

– A Királynőt gonosz lélek szállta meg. Amikor a gyerekeket elragadtad, tombolt. Már csakis Xenophónban bízik, mindenhol államcsínyt szagol. És meggyőződése, hogy Volsung Fá nem létezik.

– Picsába.

– Nem járulhatok a színe elé, csakis azt fogadja, akinek Xenophón engedélyt ad. A Valkűrjei süketek a szavaimra.

– Úgy képzeltem, mostanra visszarágtad magad a szívébe. A szarba.

– Hát bizony. Nagy a szar – fintorog savanyúan a sámán. Akármennyire nagy kavarógép is, látszik, hogy Sefi az elevenjébe talált, amikor kitagadta. Részeg, az tény, de a megrögzött alkoholisták az istenek adománya. Soha nincsenek teljesen pályán kívül.

– Akkor hát van egy kis problémánk – ütögetem a tenyeremhez a cseppet. – Ez volna az utolsó szeg annak a féregnek a koporsójába. Hogyan verjük be? Már csak ez a kérdés. Ki legyen a követünk.

– Egy törzsfő. Holnap délelőtt a Királynő beszélni fog előttük. A Sasfészekben éjszakáznak.

– Furcsa is volt ez a nagy biztonság. A sok ismeretlen harcos. Miről fog szónokolni?

– Érkezik a Köztársaság követe. Xenophón békekonferenciát szervezett.

– Huhú – vonom fel a szemöldökömet. – Minthogy épp a Köztársaságból érkezem, hadd adjak hangot kétségeimnek. Nem vették be ezt a fás sztorit, azt gondolják, hogy Sefi vérveretesen megbuggyant. A törzsfők nem játszanak, Xenophón arra fel van készülve.

– A skuggik – böki ki hirtelen megvilágosodva. Tudtam, hogy a végén rá fog jönni. – Őket is ugyanolyan mélyen megrázta Freihild halála, mint Valdirt. Bennük bízhatunk – sóhajt. – Csakhogy őket sem fogadják. A Valkűrök hűségesek, soha nem szegülnének szembe a Királynő parancsával. Nem szíthatjuk a skuggik haragját a Valkűrök ellen, az csakis balul ütne ki.

– Egyetértünk. Én éppenséggel arra gondoltam, hogy inkább kiszabadíthatnák egy régi, vérpecsétes haverunkat.

– A Hajast… – dörmögi nyilvánvaló riadalommal.

– Na, látod, érted te a dörgést, öregfiú.

Ugyanabban a hangárban vár rám, ahol a skuggik kiképzését zavartam le, és ahol később arcon lőttem három érdemes tagjukat. A varjútoll köpenye borul a vállára, lábán a vörös sárkánypikkely csizma, kezében sárkánycsont bot, és a fején ott díszeleg a hatalmas, tizennégy hegyű jávorszarvasagancs sisak, amelynek a hegyein a népe ellenségeinek vére szárad. Igen kifinomult látványt nyújtott, ahogy ezzel a poggyásszal igyekezett kiszuszakolni magát az impulzusPajzson nyitott résen. De ha a stílusérzéket néha kicsit is túltolja, a hűségében nincs hiba.

Nem egyedül vár rám.

Nyolcvan skuggi szellemharcosom állja körül, egyenesen az ágyukból siettek ide. Gudkind a vezetőjük. Nem kis gyanakvással és borongással méregetnek, különösen azok, akiket lepuffantottam, de mivel Ozgard trombitálta őket ide, meghallgatnak.

– Halihó, rusnya bunkók, az én nevem Ephraim ti Horn – kántálom, ahogy elsasszézom a soraik előtt a skaraBőrömben. – Valaha Hüperión legnagyobb szabadúszója voltam, ami annyit tesz, hogy a valaha élt legnagyobb. De aztán jöttetek ti, pöcsök. Lekocogtatok ide, ti hátszőrállító, hitvány gyilkosok a jeges sarkokról, és átmelengettétek hüllőszívem bugyrait. Nem tartozom közétek. Ti sem tartoztok hozzám. De ezt a részét most tegyük félre. Igazság szerint rohadtul furának látlak benneteket, ti meg engem egy kurva malacperselynek, akit csak az érdekel, hogy csörögjön. És ez így van jól. Jobban le sem szarhatnám, hogy mit gondoltok rólam. De a Királynőtök – hallgatok el. – A Királynőnk bajban van nélkülünk.

Az ÖsszTörzs a Bellonák börtönét örökölte meg. A Sasfészek távoli, keleti szárnyán árválkodik egymagában, egyetlen anorexiás függőhíd kapcsolja a Citadellához. Kettőnél több Obszidián el sem fér rajta egymás mellett. A kaszárnyáikban alvó vérharcosok csendjében Ozgard könnyű léptekkel keringőzik keresztül a ködön, amely a hidat bugyolálja, az őrt álló hat Valkűr felé. Braga, Pax volt testőre a vezetőjük.

– Sámán! – mennydörgi Braga. – Nem kóricálhatsz szabadon. Hol marad Ulfred és Ulra?

Vagy valami egészen hasonlót nagaliul. Ozgard nem felel, csak megy tovább.

– Mondom, állj, sámán!

– Braga – rikoltja Ozgard nem a reszketeg, megszokott hangján, hanem a hosszú sámánkodással töltött évek alatt kifejlesztett, megszállott, nem e világi orgánumon, amelyet még a mátriárkák is kénytelenek voltak meghallani –, kicsiny korodtól ismerlek. Talán nem figyeltél, amikor a térdemen ringattalak? Akik az istenek szolgáinak vérét ontják, balsorsot vonnak a fejükre.

– Mi a Királynőt szolgáljuk – zengi idegesen Braga.

– De ő maga is az isteneket szolgálja – feleli rá a sámán zavartalanul. Meg sem torpan. – A szolga feladata nem az, hogy vakon lehunyja szemét az igazság előtt. A szolga feladata az, hogy megértse ura parancsát és akaratát, leginkább olyan időkben, amikor maga az úr nem értheti meg. Királynőnket megcsalták…

– Üres szavak. Talán mindig is azok voltak – emeli fel impulzusPuskáját a Valkűr. Társnői követik a példáját. – Királynőnk úgy véli, Valdir a trónra tör.

– Ah! Ő csak harci dicsőségre tör, no meg az asszonynép szoknyáját emelgeti. Ti is tudjátok jól – lengeti meg a sárkánycsont botot a sámán. A harcos nők összerezzennek. – Sújtsatok le rám, és a köd árnyait szabadítjátok fejetekre.

A Valkűrök félve Bragára pillantanak iránymutatásért.

– Ostobák. Ez csak egy mesemondó. Egy részeges hazudozó – teszi el Braga a puskát, és rántja ki inkább a fejszét az övéből. Ozgardhoz indul, hogy lefogja. A puha tollakba bugyolált sámán színpadiasan hadonászni kezd a csontbottal a közelítő harcos felé. Kacagni kezdek. Megvillan a köd, Braga hátrahőköl, füstölög a mellvértje. Egy kurta pillanatra elhiszi, hogy varázslat történt. Aztán persze felülkerekedik a tapasztalata, de késő. Lepillant a hídról, itt a birodalmuk szívében el sem tudja képzelni, hogy bárki ellenséges szándékkal támadhatna rájuk.

– A ködben – kiáltja, és sisakja az arcára csusszan. Színesen villódzni kezd a ködfal. A Valkűrök fele egyből elterül, idejük sincs aktiválni az impulzusVértet.

Ahogy a skuggik kibújnak a köd rejtekéből, és ártalmatlanítják a Valkűröket, hogy kiszabadítsák Valdirt, indítják a jelzavarót is, és elveszítem velük a kapcsolatot. Most következem én.

Leugrom a plafonról, miközben én is aktiválom a magam zavarMezőjét, és kihúzom magamat a Xenophón szobája előtt álló két őr előtt. Becsületükre legyen mondva, meg sem rezzennek, máris rám vetnék magukat, de egyenesen belerohannak az eléjük hajított gravAknába. Fejre állnak, és a mennyezetbe vágódnak. Kicsit lejjebb csavarom az erősséget, hagyom, hadd lebegjenek ott öntudatlanul. Hoppácska, az egyik még magánál van. Akkor még egyszer bumm, bele a mennyezetbe.

– Jó lógást, hölgyeim.

A kilincs felé nyúl a kezem, de szerencsére időben észbe kapok. Olyan töltés van a fémben, hogy az agyamat is könnyűszerrel kiolvasztaná. A kis mocsok. Lerántom a pókkesztyűket, és a skaraBőr kesztyűimet befújom gumisprével. Amíg az anyag köt, a folyosó másik végében kifeszítem a bukódrótot, a falak mentén elhelyezek még két gravAknát és az ajtó fölé, biztos, ami biztos, még egy gázCsapdát is. Mostanra a gyanta rögzült, hatástalaníthatom a zárszerkezetbe rejtett lézerriasztót, majd a másodlagos kütyüt is – valakinek de rosszak itt az idegei! –, végül a zárat is kezelésbe vehetem.

Az ajtó a zavarMezőben hangtalanul nyílik.

Xenophón szobája spártai, egyedül a mérete nem szolgai. A Fehér a kandallóval szemközt ül, egy hologramba merül. A zavarMezőmön át csak tompán jut be a hang. Mivel újabb csapdákra gyanakszom, nem akaródzik átlépnem a küszöböt, hogy nyomást érzékeljen a padló, inkább visszaveszem a pókkesztyűt, és felkúszom a falra, onnan a mennyezetre. Xenophón feje felett parkolok le a boltíves mennyezet árnyékában. Lekapcsolom a mezőt.

Szigorú férfi beszél a holón, közel olyan magas, mint Sefi, csak jóval vékonyabb és szíjasabb, amilyen a legrémesebb Aranyak. Az arca is sovány, szemei két kis kristálygömbnek hatnak keskeny szemgödreiben. Ez az ember ismeri a fájdalmat. Atlas au Raa. A szívem kihagy párat.

– Üdv néked, Xenophón. A bolha rágta társaságban végzett szorgos tevékenykedésednek a gyümölcse hamarosan beérik. A kincs a koordinátáid meghatározta szirtek között rejlik. Jeledre cselekedni kezd, de csakis akkor indítsd útjára, ha már az Obszidián erők java a Marson lesz. Amíg ez nem jön el, halaszd az akciót. Ablakunk egyre szűkül, de ő hallgatni fog rád. Tudja, hogy te vagy az én jobbkezem. Kövesd a tervemet, és nemsokára visszatérhetsz a Palatinusra, mert a változékony szívek korában, amelyben szerencsétlenségünkre élnünk adatott, kitartó hűséged jutalomra lel. Ha visszatértél a tieidhez, a Diktátor a Vaspiramissal fogja díjazni erőfeszítéseidet. Alaposan kiérdemelted. Ezt az üzenetet semmisítsd meg. Per aspera ad astra.

– Per aspera ad astra – visszhangozza Xenophón, majd újra lejátssza a felvételt. Még kétszer hallgatom vele végig, mert hiába fogtam fel elsőre is, egyszerűen képtelen felfogni az agyam. Végül leugrom Xenophón elé, beleállok a holóba. Csak pislog a nagy, fakó szemeivel, én meg a pisztolyommal behúzok neki egy nagyot.

Hátrazuhan. A két lába között rúgok belé, kiment a fejemből, hogy nincs is ott semmi különös a kis rést leszámítva, amin pisálhat. A karcsú lény elhátrál, az arcán nyoma sincs fájdalomnak, nem is kiált.

– Mr. Horn, nem számítottam a visszatérésére. Pedig tudtam, hogy valami lényeges tényről feledkezem meg – sandít az ajtó irányába, de egyből belátja, hogy az őreit kiiktattam.

– Te kis patkány – vágom a melléhez az ártalmatlanított nyomkövetőt, amelyet Electra szedett ki belőlem. – Te kibaszott Gorgó.

– A helyes megnevezés a Pavor Nocturnus, vagyis éji rémség. Bár manapság már a köznapi fordulatok a népszerűek – kulcsolja össze a hasán két hókadt kezét, és húzza ki a hátát, mintha valami pap lenne. – Xenophón, a Pavor Nocturnus Zéró Légió Első Frumentariusa, szolgálatára.

– És tényleg Frumentarius? Azt gondoltam volna, hogy az inkább valamelyik hibbantotok lesz – mert ugye, annyit tesz, hogy a különleges erők kémje. Az a fazon, aki egyetlen gombnyomással képes lenullázni még egy Centúrió pályafutását is. Szívem szerint most azonnal kicsinálnám, de meghagyom Sefinek a lehetőséget. És majd nézem. – Sefi boldogan fog cafatokra szaggatni.

– Felteszem, így van. Valaha pedig ő maga is tartott Arany urainktól. Bölcsen tette. Hiszen ők mindent tudnak. Természetesen kockázatos volt a részemről ezt az üzenetet megtartani, és beismerem, ez volt az egyetlen parancs, amelyet a szolgálat hatvan éve alatt megszegtem. De még én is egyre nehezebben viselem a szolgálat rám kényszerítette elzártságot – mondja, majd a pisztolyom felé int. – Muszáj azzal fenyegetnie? Képességeit tekintve kissé feleslegesnek tűnik, hiszen sok esélyem nincs ön ellen. Persze, ha hívnám az őröket, szétmorzsolnák – folytatja. A szemem az ajtó felé villan. – Azon tűnődik, mit is tegyen. Azt elismerem, hogy a bizonyíték ellenem szól, de egy halálos ítéletnél a kettő sem rosszabb. Úgy tudom, már van ellenem egy bizonyítéka az övében. Egy befeketítő természetű holo.

– Honnan tudod? – tolom a képébe a pisztolyt.

– Ez a feladatom. Hogy tudjam.

Csak blöfföl. A skuggiknak áll a hátukon a szőr a Fehér kísértettől, soha nem köpnének be. De most idő kell nekik. Nekem meg válaszok. A holóra intek.

– Évek óta vagy a seggfej vakondja? Amióta csak Sefi magához vett?

– Igen.

– Szóval, nem az a szerencsétlen Rózsaszín akarta meggyilkolni?

– Jaj, nem, Amel valóban bérgyilkos volt. A jelen viszontagságos idők szülötte. Sok Arany mesterkedik egymás ellen, különböző szálakat húzogatnak mind, míg végül felfeslik minden. Elég hamar rájöttem, ki ő, ám amikor Atalantiától megbízást kapott, kénytelen voltam leleplezni.

– De ha nem Sefit akarod megölni, mi a halált művelsz itt?

– A halál olyan pongyola megoldás, márpedig az én dominusom nem szenvedheti a pongyolaságot. Ha Királynőjük meghal, az Obszidiánok egyből a legerősebbjüket emelik a helyébe, a trónra. De ki lehet erősebb a Hajnalcsillagnál a szemükben? Valdir? Csakhogy ő imádja Darrow-t. A Társadalom nem sokra menne azzal, ha ilyen adománnyal kedveskednénk a Rabszolgakirálynak. Sefinek a megfelelő módon, helyen és bolygón kell meghalnia, amikor már a népe is a megfelelő pályára állt. És ehhez egy Frumentariusra van szükség.

– Meg Volsung Fára…

– Csak hogy még bonyolultabb legyen a rejtély – élvezi ki Xenophón, hogy végre nyíltan beszélhet. – Dominus au Raa igen sokat tanult a Kuiper-övben töltött száműzetésében, miután… elkövette azt az illetlenséget. A képtelenségek között csak a kisebb nehézségek közé tartozott, hogy a varégákat legyűrje. Octavia meghalni küldte oda, erre hamar rádöbbenhetett. Ezt első kézből figyelhettem meg. Én az ügynökeként maradtam hátra, láttam, hogy távozása után azonnal új Rettegés Lovagját talál a helyébe, akivel persze Darrow könnyűszerrel végzett annak idején. A második felfedezés, amelyet uram tett, az volt, hogy a varégákat nem lehet leigázni, csakis belülről dúlható fel a rend. Meglehetősen ironikus. Ezért legdrágább Gorgóját köztük hagyta, de nem azért, hogy elpusztítsa őket, hanem hogy a csúcsra emelkedjen.

Csak beszéltetni kell, hogy Ozgardnak legyen alkalma kijuttatni Valdirt. Talán már úton is vannak Sefihez. Csak jártassa azt a mocsok száját a kedvére, még mindig jobb, mint ha a Királynő fülébe duruzsolná ármányos szólamait.

– Ő, aki az Ürességben Jár, Gorgó volt?

– Gorgó még most is. Mesterem a harcos faj legtehetségesebbjének tartotta. Igen jó cselekedetnek mondható Grimmus részéről, hogy átengedte nekünk – húzódik mosolynak szánt vonallá a Fehér szája. – Maga igen eszes Homo bellicus, Mr. Horn. Én magam roppant hatékony Homo logicus volnék, de egyikünk sem mérheti magát a Homo aureate-ok legjavához. Dominusom terveibe majd csak akkor láthatunk bele, amikor részletei kirajzolódnak a jövő horizontján. Az én tudományom a logika, az övé logikán túli, mert az emberség maga. Tudja, a Raák mozgásba lendültek. Elindultak, hogy megfizessék a Köztársaságnak a régi adósságot. De a vérükben ősi gőg bugyog, úgy érzik, ők a friss erő ebben a megfáradt fajban, és majd csodálkoznak, amikor leverik őket. A mesterem egyetlen csapással hármat vág le.

Ellenőrzöm a helyzetemet. De sehol senki, nem látom a csapdát. Pedig Xenophón úgy jártatja a száját, szinte hetvenkedik, mint aki épp egyetlen lépésre van a diadalmas befejezéstől, és már a fejemnek szegezi a fegyvert. Talán így is van. Talán amit eddig megéreztem, kitaláltam és láttam, mind része a játszmának, amit a Fehér meg a gazdája kifőzött. Sefi, a skuggik, Valdir, Freihild, Ozgard mind a horgon vergődnek, és a ponty nagyra tátotta a száját. Üvölthetnékem van ettől a tehetetlenségtől. Eddig azt gondoltam, én vagyok a hős, miközben a főhülye vagyok, a játszma bolondja. De talán ha elmondom Sefinek, még gátat vethetek ennek a tébolynak. Talán együtt megleljük a módját, hogy mindent visszafordítsunk, és a Királynő felépíthesse az álmát.

– Miért tért vissza? – kérdi most Xenophón.

– Nem bírtam elviselni, hogy egy ilyen kis senki tönkretegyen valamit, ami jó. Mert ismerős. Én is tettem már ilyet. És mondhatom, a világ ezerszer jobb hely az olyanok nélkül, mint te meg én.

– Átérzem az őrlődését.

– Neeem, azt nem nagyon gondolnám.

Xenophón kicsit elgondolkodik.

– Ezt már nem tudja leállítani. Azért avatom be, hogy segítsek leszámolni ezzel a vaskos tévhittel. Maga éppolyan apró, mint én. Csavarok vagyunk, de legalább részesei lehetünk a nagyszerűségnek, Mr. Horn. Szerepet vállalhatunk sötét korunk megjavításában – kezd hadarni. – Amikor először megérkezett hozzánk, bizonytalannak éreztem, és az is volt, a settenkedő sámán hatására. Kimériát eredetileg nagy mészárlások közepette kellett volna megszereznünk, ahogy Valdir tervezte, mert akkor a Vörösök meggyűlölik az Obszidiánokat, beállnak a Vörös Ökölhöz, amelynek belülről kellett volna szétzúznia a Volkföldet, és a végletekig feszítenie az ellentétet a két fajta közt. Hogy aztán Fá megmentőként jelenhessen meg. De most kénytelen lesz a megfélemlítés eszközéhez folyamodni.

– Hadd tippeljek. A gyerekeknek a Lunán kellene lenniük, nem itt. Szegény Rettegés Lovagja. Most a szindikátusi bunkói nem játszadozhatnak a remélt játékszereikkel.

– Valóban elégedetlenkedtek. A maga vérét követelték, ahogy azoktól a kreténektől várni lehetett. Bármikor végezhettem volna magával, megmérgezhettem volna a borát, az ételét, álmában is megtehettem volna. De én megmentettem. Meggyőztem a gazdámat, hogy nagy hasznát vehetnénk. Magánál senki sem veszélyeztette jobban a tervünket, persze csak véletlenségből, ennek ellenére mégis. És a gazdám tudja ezt. És tiszteli is érte. Az a kívánsága, hogy a Zéró Légióban üdvözölhesse.

– Engem? Hogy én Gorgó legyek? Na ne röhögtessen! Ez a kutya nem hord pórázt.

– Nem óhajt pórázt csatolni önre, csak lehetőséget kínál. Az Obszidiánoknak fogalmuk sincs, mire használják a képességeit, hiszen maga korunk legnagyobb besurranója és a beépülés nagymestere. Maga mégis visszatér, hogy megmentse őket. Ennyire vágyik valamire, ami hű magához, hogy maga is hű lehessen cserébe hozzá. Csatlakozzon hozzánk, segítsen végre rendet teremteni az emberiség sorai között. Jobb most az emberiségnek, mint tíz évvel ezelőtt volt? Tagadhatatlanul nem. Legyen maga is pásztor. Legyen a megmentők egyike.

– Az emberiség nem olyasvalami, amit puszta döntéssel bárki megmenthetne.

– Csak az időt húzza, mert rögzíti, amiket mondok, ráadásul azt hiszi, nem tudok róla, hogy betört a börtönbe – sóhajt nagyot. Elhűl a vérem. Az ujjam a ravaszra csusszan. – Kigúnyol, mert én más vagyok. Én azonban mindig is tiszteltem magát, látom, milyen következetes a kiképzésben, tudom, hogy elveszítette a férjét, hogy csak lebeg a semmiben, és azt is, mi után kutat. Ezek a vadak csakis azt tisztelik magában, amit adott nekik, az ügyességet, a bányákat és a szórakozást. Ilyen könnyedén megfeledkezik azokról a durvaságokról, amelyeket a saját fajtájával szemben elkövettek? Hogy milyen cselvetésekkel próbálják kihasználni Volgát? Ezek szörnyetegek.

– Sefi nem szörnyeteg – felelem. – Végre szeretne valami újat teremteni a népének. Nem tiszta munka, de csakis az hajtja, hogy nekik jót tegyen, hogy a Marsnak jót tegyen. És te meg, te féreg, ezt el akarod venni tőlük.

– Dehogy. Ők maguk fogják elvenni maguktól. Majd meglátja. Ilyen a természetük. Ahogy a mi természetünk a kötelesség – válaszolja, a szeme a fejem fölé villan. – Nakata. Marad.

Hátranézek, három nyúlánk szörnyeteget pillantok meg az ablakban. A fejükhöz fémből, aszteroidából és gyémántból álló korona nőtt. Egy másik ablakon két másik, gyereknél nem nagyobb, nagyfejű, vaskos, majomszerű karokkal kötélbe kapaszkodó, korcslábú lény lendül be.

Varégák. Nem a Jégszülöttek veszett korcs leszármazottai, hanem az emberi génekről ötszáz éve levált, az űr sugárzásában mutálódott lények. A szemük nagy és fekete, a hajuk is, homlokuk dudorodik, mint az előembereknek. Az orruk leginkább csak orrlyuk. Bizarr, kitekeredett fegyvereik vannak, a bőrük vastag, mint a vízilóbőr, rituális hegek és forradások meg beültetett fémdarabok tarkítják, ráadásul vörös, mint a bordóival dúsított sangría.

– Mi. A. Fasz.

– Nem támadnak magára, Mr. Horn, csak ha én utasítom őket – hátrál el tőlem Xenophón. Valamit matat az ingujjában.

Ösztönös a válaszom: a puskámat hátracsapom, és arcon lövöm a hozzám legközelebbi vaskost, utána a legnagyobbat a három közül, akik a másik ablakban gubbasztanak. A plafonra lendülnek, mint valami tornászok, elhibázom őket. Xenophónra fogom a puskát, de persze ebben a játszmában rég nem vagyok nyerő. Nem számít, mennyire imádnám fejbe puffantani a Fehér görényt. Csakis úgy úszhatom meg, ha nem zárom rövidre, és a hosszabbik utat választom.

Xenophón egy távirányítót ránt ki a köpenye ujjából, és megteker egy kapcsolót.

Nyilván ez volna a szívTüske. Megjátszom a témát, rángatózni kezdek, térdre hullok, mintha épp elvinne az infarktus. Xenophón még egyet teker a tárcsán, gondolom, ki akar ütni. Adom a hullát. De az egyik varéga kurvára úgy dönt, hogy megbosszulja a haverja halálát, és rendesen megküldi a talpával a fejemet, és akkor minden elsötétül.

Távoli kiáltozásra térek magamhoz a hideg kövön. Több száz méterrel a fejem fölül újonnan kifaragott griff mered le rám. Sefi újdonatúj tróntermének kis kamrájában vagyok, a karjaimat mágnesbilincsek csavarják a hátam mögé. A skaraBőrön kívül minden felszerelésemet elszedték. Ozgard pislog mellettem.

Sefi magasodik fölém.

– Xenophón… – sikerül kinyögnöm, de rohadtul kába a fejem a rúgástól.

– Miért? – néz le rám hidegen a Királynő. – Én befogadtalak, amikor pedig az egész világ holtan akart látni. Nálam aeta várt. Miért próbáltad csellel Valdirt juttatni a trónra?

– Én nem… – nyögöm, de olyan érzés beszélni, mintha száraz homokból próbálnék várat építeni. El akarom mondani neki, hogy én tisztelem, hogy segíteni jöttem. Hogy még ha nem is tartozom az aetához, hiszek benne. Abban, amiért küzd. De ebből csak annyi cseperészik elő, hogy: – Volsung Fá… a Rettegés Lovagja…

Gyerünk már, agy, kapcsolj rá!

– A gazdája – szólal meg a háttérben Xenophón, és teker egyet a tárcsáján. Igyekszem megjátszani a görcsöket, de már az agyrázkódástól is épp eléggé hányingerem van. – Miután a gyerekeket leszállította a Rettegés Lovagjának, arra utasították, hogy zavart keltsen. Káoszt teremtsen. Én figyelmeztettelek.

– Igen, valóban, Xenophón. Figyelmeztettél – néz le rám szánakozón Sefi. Az arcomba köp. – Nem vagyunk szörnyetegek, Mr. Horn, de kegyelmünk nem végtelen. Nyúzzátok meg a csalóval együtt, és lógassátok le a toronyból.

– Varégák… – nyögöm.

– Ha javasolhatom, hadd hallgassa végig felséged beszédét, így amikor majd a falon lóg, láthatja, hogy minden szervezkedése dacára is nagy erő lakozik az Obszidiánok szövetségében.

– Úgy legyen – hagy bennünket magunkra Sefi.

*

A hajamnál fogva cibálnak fel a Griff-erődbe a csupa vér Ozgarddal egyetemben.

A magas ablakokon beömlik a reggeli fény. Közel hatszáz hadúr gyülekezik, Sefi minden törzsének feje megjelent a Jégtrónus előtt. Soha nem láttam még őket teljes számban egybegyűlni, és csak most ébredek rá, hogy még a korábban annyira maradinak látszó Valdir is a megtestesült modernség hozzájuk képest. Nagy részük tőről metszett vadember. A hajukba csontokat fontak, nevetséges pökhendiséggel aggatták magukra minden harcban szerzett gazdagságukat, a zsákmányolt aranyláncokat, rubinköves fejszéket, gyémántokkal kirakott mellvérteket. Az arcuk tetovált, a vállukon szőrmebunda, és úgy villogtatják a hétköznapokon széfekbe dugott kincseiket, mint táncos pávák a farkukat. Leginkább asszonyok, bár néhány magasabb férfi is akad, azok külön csoportba verődnek össze. De még hatszázan is elenyésznek a hatalmas barlangcsarnokban.

A Bellona Kapuig két tömött sorban húzódik a díszőrség, ezek leginkább a törzsek legérdemesebb férfi harcosai. Több ezren is lehetnek. Ahogy Sefi felléptet a trónushoz, mélységes csend ereszkedik a teremre. A Valkűrök két szárnya övezi Királynőjüket, lehetnek vagy kéttucatnyian. Engem és Ozgardot a csarnok végében taszítanak a földre.

– Ozgard… – motyogom, és nagy nehezen feltérdelek. Hanyatt fekszik mellettem, törött kezeit a háta mögött összekötözték. Megmaradt szemével nagyokat pislog rám. – Figyelj, öregfiú, a skuggik…

– Meghaltak… a legtöbbjük. Vártak ránk, amikor kijöttünk. Valdir kitört…

– Elmenekült?

– Nem tudom… – fancsalodik el a szája. – Nem tudok semmit.

Sefire néz, aki a trónus előtt áll. Nagy nehezen elérem a jobb sarkamat, a tömítőszer ott van, érintetlen. Még mindig lehet egy menetem.

– Itt vannak – morgom. – A varégák.

Az egyik Valkűr fültövön csap, hogy hallgassak már.

– Szívetek háborúért kiált – kezdi nagaliul a beszédét Sefi. A csarnok akusztikája neki dolgozik. A törzsfők a bárdjuk nyelével megpüfölik a kövezetet. – Háborút kívántok. De ki ellen? A Köztársaság ellen? Az Aranyak ellen? Ez ellen a Volsung Fá ellen? Önmagunk ellen? Vadak vagyunk, akik marakodó kutyákként keressük a harcot? – méri végig őket dühödten. – Ragnar nem a háborúért halt meg, hanem a Volk jövőjéért! Sokan nem láttok túl a fejszéteken. A háború a vérünkben van, ez igaz. De nincs nép, aki folyton háborúban állhatna mindenkivel. Mind hallottatok már az árulásról, ami vérben fürösztötte csarnokunkat az éjjel. A saját párom, akinek nevét elfeledtük, azt gondolta, hogy nem vagyok elég erős ahhoz, hogy szembenézzek ellenségeinkkel. Lássátok cinkosait… – és intésére a Valkűrök a trónus lépcsőjére vonszolják a megnyúzott skuggik tetemeit, úgy hevernek ott, mint rémes, gigászi magzatok. Visszanyelem a hányást. Fel sem ismerem őket. Először Freihild, és most a többiek. Ez vagyok én, a hullák tanítómestere. Soha nem lett volna szabad elhagynom téged, Volga. Soha.

– Gyenge lennék? – suttogja Sefi. Látom a gyűlöletet, amit önmaga iránt érez, amiért beadta a derekát a népe kegyetlen természetének. Ennyit hát a haladásról. Ennyit a jövőről. A törzsfők fürdőznek az erőszakban, röhögve döngetik a bárdokat. A sarkamon matatok, próbálom letörni a tömítést.

– Ez a Volsung Fá, a barbár király elültette Valdir szívében a rettegést. Az enyémben viszont nem. Mert én ismerem a lelke mélyét. Tudom, hogy csak egy keselyű. Idejött, mert azt gondolta, hogy a földünk az övé. De ugyanúgy nem közülünk való, ahogy az Aranyak sem. Ez Volkföld! A vérünk árán jutottunk hozzá. Míg ő az aszteroidák között bujkált, mi megtörtük az Aranyak uralmát, az Ezüstök gépeit. De ő az éjszaka leple alatt ólálkodik közénk, meggyilkolja Freihildet, akinek a lelke lakomázzon a Valhallában, eretnek módon azt állítva, nincs Mindenanya, csak Mindenatya – köpi a szót eléjük, és a törzsfők dühödten csapkodják a kövezetet. – Ő az ellenségünk. Eretnek! Mielőtt még kitelne a hold, a koponyájából iszom.

Ujjongás, üvöltés.

– Mind ismeritek Baldur bölcsességét. Nem okos dolog ellenséggel a hátunkban másoknak nekimenni. Ez az eretnek király megmérgezte vérünket köztársasági testvéreinkkel. Ma megtisztítjuk ezt a vért, és holnap Fá ellen fordítjuk fegyvereinket.

A magasba lendíti Aja beretváját, a Bellona Kapura mutat, miközben odabiccent Xenophónnak, aki nyilván az egészet megrendezte. A gyomromban érzem, mi következik. Xenophón mélységesen elégedetten bámul a kapura.

Azt mondják, a Sasok Csarnokát nem úgy tervezték, hogy a mennyekig érjen, hanem hogy illeszkedjen a kapujához. A híres Bellona Kapu, a Bellona család utolsó megmaradt kincse, amelyet nem tékozoltak el vagy faragtak át ízlésükre az Obszidiánok, kitárul. Pokoli gépezetek tárják ki a valaha volt két leghatalmasabb istenfa törzséből kifaragott két kapuszárnyat, amelyek a csarnok keleti homlokzatát zárják le. Rozsdás vas csikorog, ahogy régen a Bellonáknak is csikorgott, hogy a csinos kis vértjeikben elégedetten révedhessenek vissza a régmúlt rémséges háborúinak emlékébe. Mintha már a nevük nem azt jelentette volna.

A városban a közelgő háborút ünnepelni gyülekező tömeg éneke behallatszik. Aratót éltetik, a Köztársaságra fenekednek. Milyen messzire van már mindez a régi Aratótól.

A padlón a napfény hosszú tűje hasít az Obszidián törzsfők közé és szegeződik Sefire, hogy lassan kiszélesedjen és eloszlassa a csarnok félhomályát, csak egyetlen árnyfoltot hagyva rajta, ahol a köztársasági követek hajója madár árnyaként ereszkedik.

– A hollóárny – mormolja Ozgard.

Láttam, ahogy emberek roppannak össze lélekben a bombázások alatt. Mintha szó szerint egy kapcsolót kattintanának le bennük, és már csak a téboly marad. Ozgardban most pattan el a kapcsoló. Felugrik. Sefihez rohan, hogy lövesse le a hajót, ne hagyja, hogy a gonosz előbuggyanhasson belőle. Négy lépést sem tehet meg, máris lecsapják. És a tömítő nem jön le a sarkamról. A francba!

Ozgard szájából vér szivárog, meggyszörpként gyűlik a feje köré, ahogy mellém hajítják. Maga elé mered. A nevét suttogom, de semmi. Vége. A lelke eltörött. Még akkor sem néz fel, amikor a csarnok végében leereszkedik a Köztársaság hajójának rámpája.

Várom, hogy felrobbanjon. Hogy valami förtelmes fegyver elporlassza az egybegyűlt törzsfőket. De a Rettegés Lovagjának tarsolyában valami sokkal rejtélyesebb lapul.

Rabszolgája, Xenophón leballag a díszhelyről, és a törzsfők vonalában fordul szembe a trónnal és Sefivel.

– Isten vagy, Sefi Volarus? – kérdi hangosan. Zavartan ráncolja a homlokát. – Isten volnál?

Sefi láthatóan meghökken „hű” szolgája szemtelenségén.

– Térj vissza helyedre, Xenophón – morogja ingerülten.

– Nem.

A törzsfők elégedetlenül duruzsolnak.

– Engedelmeskedj, szolga.

– Csak egyetlen embernek engedelmeskedem, és az nem te vagy – válaszolja erre Xenophón. A Valkűr testőrség rávetné magát, és a törzsfők is vérre szomjasan markolják fegyvereiket, hogy lecsapják a hetyke Fehér fejét. Sefi az érthetetlennel szemben megpróbál olyasmire hagyatkozni, amit jól ismer.

– Ezekben az erekben Ragnar Volarus vére folyik – feleli a kérdésre. – Térdre, vagy hasalj, ha úgy tetszik.

– Ragnar Volarus vére – recsegi Xenophón. – Egy isten vére. Pedig Alia nem volt isten. Hagyta, hogy a Tornyok Gyermekei láncra verve sínylődjenek. A saját hasznát keresve adta el fiait a csillagokba. Milyen forrásból meríti hát isteni mivoltát Ragnar? Ha nem az anyjától, akkor talán az apjától örökölte?

A terem döbbenten némul el. Xenophón hangja kristálytisztán, szinte őrülten kezdi hibátlan nagaliul énekelni:

Mindenanya uralmát egyetlen előzte meg

Nagyobb és nemesebb, a Pecsétes Király.

Mindenatyáért kelt harcra a Napszülött ellen

Kuthul, a Nagy, kit Ladon sivataga várt,

Népét itt a tűz és enyészet nyelte el,

A Volk a semmibe hullt, de nem minden csontot s vért

Nyelt el ott mohón a véres múlt.

Naptól a Porig űzte Kuthul népét

Sárkányok s holdak hada,

Míg el nem rejté őket az űrsötét éjszaka.

Ötszáz év pergett le árny-és jégvilágban

Úszó barlangokba zárva, űzve és vadászva.

Vérrügyek pattantak, húsból tövis sarjadt,

Bátyot a báty, nővért nővér tép,

S a Mindenatya megmentőt ígér.

Kívánságát az Idegen hozta el messzi földről,

Hatalmas a Tinta Ura, nála is hatalmasabb Ő.

Gyermekikből rongy, trónjaikból szilánk

Maradt Őutána, mert csontjaikkal övezte homlokát,

És akiket el nem pusztított, Sötét Förgeteggé vált,

Hogy szolgálja, imádja és hirdesse Őt,

Aki az Ürességben Jár.

– Bemutatom a Melegföldek Volkja Ultima Thule Fekete Trónjának Megdöntőjét, a Húslánc Mesterét, Charon Csontkovácsát, a Kuiper-öv és az Oort-felhő Legfőbb Hadurát, a Codovanok és Raák Rémét, a Makemake, a Haumea, a Xena és az Eris Meghódítóját. A varéga Volsung Hatalmas Fát, az Obszidiánok Császárát és Ragnar Volarus Nemzőatyját.

Csend.

És akkor érkezik Ő.

76

EPHRAIM

AKI AZ ÜRESSÉGBEN JÁR

Először háromezer vitéz Obszidián testőr hadi üvöltése harsan, ahogy a magasba emelik a hagyományos fejszét, és felveszik a harci állást. A törzsfők szembenéznek a fenyegetéssel. Mögöttük Sefi egy ötéves gyereknél alig magasabb, alig erősebb és alig magabiztosabb látvány. Rettenet, remény, félelem és zavarodottság kavarog az arcán, nevetséges arckifejezése azonban csak egyetlen hosszú pillanatra szabadul el a vonásain, a következőben már átveszi a helyét Csendes Sefi jéghideg, okos maszkja.

Kár, hogy szerintem most a Csendes Sefi kevés lesz.

Azután fém csattan a kövön. Két harcibakancs dübög végig a folyosón. Még így oldalról, a kövezett terem széléről is látom a legmagasabb őrök feje fölé emelkedő, gigászi sisakot. Valami különös, háromszarvú állat koponyájából kovácsolták és olvasztották össze aszteroidafémekkel, majd gyémántokkal, rubinokkal és smaragdokkal rakták ki, hogy csak úgy szórja a szikrát.

Lánccsörgés követi, mert hosszú acélláncon tizenkét abnormálisan nagy koponyát húz maga után, a varéga királyok fejét. Másik kezében egy furcsa fűrészlándzsát vet a vállára. Az ÖsszTörzs kéttucatnyi férfi törzsfője érkezik a nyomában a hajó gyomrából, nem pedig azok a rémséges szörnyek, akiknek az élén szokott járni.

Végezetül pedig a legförtelmesebb zaj csap fel, a fémtorkából előzúgó üvöltés, mint ahogy a bádog jajong a szélviharban. Míg az őrök folyosóján a trónus emelvénye és a Valkűrök fala elé nem ér, harsog a dala.

Bárki is ez a férfiborzalom, az kizárt, hogy Ragnar apja legyen. Jó nagy kamu. A Rettegés Lovagjának trükkje. Öljétek meg. Szarjatok a hagyományra. Szarjatok rá, mit gondolnak a törzsfők.

– Ozgard, Ozgard, segítened kell – suttogom. De a mágus megbűvölt rémülettel mered Volsungra. – A sarkam, Ozgard. Nyújtsd a kezed.

Még a gyökérgumóujjaiban is több erő van, mint az enyémben. De meg sem hallja, nem figyel.

– Ozgard!

Volsung kísérete távolabb áll meg a trónustól, de Volsung maga belegyalogol a Valkűrök arcába. Azok elállják az útját. Akkor Sefi trónusára szegezi a lándzsáját.

– Az enyém – dörgi, aztán a koronára mutat. – Enyém – továbbhalad a lándzsa, és az Obszidián törzsfőket célozza: – Enyém – végül nagy kört ír a levegőbe, az egész Marsot mutatva: – Enyém.

A lándzsa tüskés markolata a kőhöz csattan, ez végre kiszakítja Sefit a kábulatból. Int a Valkűröknek, hogy kapják el. A férfi úgy rázza a hosszú láncot a háta mögött, mintha valami kígyó lenne.

– Apám, Vagnar, halott – jelenti ki fényesen Sefi. – Csapjátok le a karjait és lábait ennek a szélhámosnak, a máját dobjátok a héjáknak, a farkát pedig a kutyáknak.

Ujjong a lelkem, ahogy három Valkűr harcos felveszi a harci állást, hogy fejszéjükkel elintézzék a piszkos munkát.

Volsung akár a korbács.

A lándzsája szétválik, a hegye előresuhan, és a bal oldali nő koponyájába hatol, hogy hátul jön ki a fejéből a vége. De egy fémszál a lándzsa nyeléhez kapcsolja, így Volsung következő mozdulatára, amellyel a jobb oldali Valkűr fejszéjére suhint, rántja magával az első harcost is. A második Valkűrnek reccsen a válla, a levegőbe emelkedik, és nekicsapódik a középső társuknak. Volsung tébolyult üvöltéssel, megveszekedett vadsággal veti rájuk magát. A lándzsán apró fűrészfogak járnak, miközben pörölyként forgatja, és újra meg újra lesújt vele, átvágja a vértet, a koponyákat, hogy a rémületes nyers erejét tíz másodperc leforgása alatt kétséget kizáróan megmutassa. A három nő hússalátává alakult.

Ó, basszus.

A teljes Valkűr testőrség vállhoz emeli a puskáját, és tüzet nyit a férfira.

Több mint hatvan törzsfő, Sefi főrangú férfi elöljárói előlépnek, és falat alkotnak Volsung körül. Sokatmondó csend zuhan ránk, ahogy az egész csarnok felfogja, hogy ezt bizony alaposan kitervelték. Ezek a férfiak nagyon is jól ismerik Volsungot.

Bizonyára titokban kereste fel őket. De mikor? Még a Marsra visszatértük előtt? Vagy amikor megérkeztek? Amikor a hősüket, Valdirt letartóztatták? De azért játsszák az elvárt szerepüket, és ordítva követelik Volsungtól, bizonyítsa be, hogy valóban az, akinek mondja magát.

– Három életet éltem – mennydörgi a titáni harci sisakból Volsung. – Utolsó és harmadik a sorban Volsung Fá élete. A másodikban Sápadt Ló voltam, a Hamu Lovagjának rabszolgakirálya. Az elsőben Vagnar Hefga voltam, Alia Volarus, a Hófecske, a Valkűrök Királynőjének első nemzőtársa, nemzőatyja Ragnar Volarus istennek és a mohó kis Sefinek.

Leveszi a sisakot. Tar koponyájáról hosszú lófarok zuhan alá, a talpáig ér. A férfi törzsfők hátraszegik a nyakukat, a torkukat mutatják behódolásuk jeléül, ezzel elismerik, hogy ő Ragnar atyja. A többiek dermedten merednek hosszú dicsőségfarkára. Mellette még maga a Valdir is zsenge kisfiú.

A Pecsétesek tetovált arcából Volsung fekete szemei villannak Sefire.

– Talán ennyire megváltoztam a nap alatt, gyermek? Vagy már te is hazug vagy, mint anyád? – hajítja el a sisakot földrengető csattanással. – Nézz arcomba, és úgy mondd, hogy nem ismersz meg.

Sefi nem tér magához döbbenetéből.

Ragnar apja mostanra már jócskán nyolcvan felett járhat. Ám ez a férfi, akit a Valkűrök vére pettyez, jó, ha ötvennek kinéz, és az első osztályú hüperióni gladiátorok fürgeségével és ügyességével mozog. Sokkal összetettebb látvány, mint a sarkvidéki éjszaka sötétségében volt. A torkát már évekkel ezelőtt feltéphették, az első harmada fémből van, kilátszik a megszürkült nyelőcsöve. A karjai csupaszok, torzan izmosak, a bal könyéktől lefelé fémből van, a körmei mintha változtatható méretű tőrök lennének. Orra felét egy ocsmány forradás foglalja el, és a koponyája két oldalán, a halántékain a megfiatalító eljárástól kéken duzzadnak az erek. Soha nem láttam még ilyet Obszidiánon, még egy Julii is eldobná az agyát attól, amibe ez kerülhetett.

– Apám halott – mantrázza Sefi.

Volsung benyúl a mellénye alá, és egy törött griffamulettet húz elő.

– Ha a férfira, aki vadászni tanított, nem emlékezel, erre bizonyára fogsz – hajítja Sefi lába elé. – Anyád törte kettőbe, amikor elvittek a csillagokba. Hogy visszatértemkor ismét egyesítsük. Ötven évbe telt. Ötven év után azt kellett hallanom, hogy törzsemnek és gyermekeimnek anyja nem kapott égi temetést. Aliának nem jutott sírbolt a magas hegytetőn, csontjai nem pihennek ősei csontjai mellett. Csak egy rozzant sírkő jutott neki, énem fele is az alatt bolyong.

– Te szentségtelenítetted meg égi templomunkat? Te ölted meg Freihildet? Te köpsz Mindenanyára? Te támadtad meg a Köztársaságot? – próbálja Sefi szavakba önteni elképedését. Düh és értetlenség fogócskázik a lelkében. – De miért?

– Hogy felszabadítsalak benneteket láncaitok alól. Aliát megszentségtelenítették. Hogy miért? Szíved mélyén te is ismered az igazságot. Mit ér egy anya, aki eladja gyermekeit? Mit ér egy anya, aki törzse ifjaival kereskedik? Mit ér egy anya, ha hazug? Egy szottyosra rothadó fókatetemnél nem ér többet.

A hangja okos, és a szava fordulékony, hangszínét is váltogatja, mint egy jól képzett szónok. Nem az erejével akarja megfélemlíteni őket. A szónoklás tudományát is alaposan kitanulta. Ezerszer képzettebb az én skuggijaimnál. Felismerem a palatinusi politikaikalandor-képző hármas felépítését a beszédében. Ez a Rettegés Lovagjának az embere lesz. A szuperfegyver.

– Mindenanya uralma alatt rabszolgák voltunk, fivéreim… – folytatja, majd mosolyogva hozzáfűzi: – és nővéreim. A nők uralma alatt a férfiakat a csillagokba küldték meghalni, míg a királynőink otthon trónoltak trónusukon és a jégvadászat gyönyöreit űzték – perdül meg, hogy szembefordulhasson a törzsfőkkel, nemcsak a Valkűrökhöz akar szólni, hanem a díszőrséghez is, a vitéz férfiakhoz. – A Napszülött háborúiban haltunk, a vívógyakorlataikban vesztünk oda, lóhátról, gravCsizmákról végeztek velünk szórakozásból. Fogadóvermeikben fivéreinket kellett legyilkolnunk, nővéreinket soha – két óriási kezét a magasba lendíti. – Tengernyi életet vettek el ezek a kezek – mondja, és lesüti a szemét. – Tengernyi fivéremét. Tengernyi rokonét.

Sefi kezéből kicsúszott az irányítás. Volsung karmesterként vette át tőle.

Lassan kitárja mellényét, izmok, forradások és fémlapok építik fel testét. A hátán és mellkasán egyforma hegek sokasága válik el a többi sebesülés emlékétől. A Grimmus-Ház rabszolgabilloga.

– Ez a test kitanulta a rabszolgaságot – harsogja, majd ujja Sefire mutat. – Te mit tanultál ki, leány? – mosolyog. – Úgy tűnik, csak a hallgatást.

Nem csak a férfi törzsfők nevetnek. A Valkűrök kivételével, akik nem térnek magukhoz a borzalomtól, a testőrök soraiban is sokan érdeklődő nyitottsággal nézegetik a jövevényt. De miért is ne tennék. Ha egyszer valóban igazat beszél. A legtöbb férfi valóban az Aranyak Légióiban szolgált. Sefi soha. Mit tudhatna azokról a borzalmakról, amelyek a rabszolgaságban estek meg velük?

Még nekem is feltűnik, mennyire apróra összement, és a vad Valkűrök milyen szerény kisleánykák emellett a magányos veszedelem mellett. De a női törzsfők mozgásba lendülnek, fallal övezik a királynőt, aki ebből talán valami magabiztosságot merít, hiszen a Kiméria-szerte állomásozó törzsek mind ezeknek a nőknek az irányítása alatt állnak. De azt már nem látja Sefi, hogy a háromezer dísztestőr füleibe hogyan szivárognak be az édes szavak. Hogy néztek korábban a megnyúzott skuggikra, akiknek java történetesen kasztrált férfi volt, és hogy a hősük, a férfiak vitéze, Valdir immár árulónak lett kikiáltva.

Dehogyis volt itt a hagyomány és a modernség a vízválasztó. Egyszerűen a nemek között húzódik a szakadék.

Hogy lehetett Sefi ennyire kibaszottul vak? Hogyhogy nekem sem tűnt fel a forrongás?

Volsung csorba fogai vicsorba húzódnak.

– Míg te hallgattál, leány, én rabszolgaként éltem. Míg te ledöfted fegyvertelen anyádat, én a Messzi Tinta törzseit hódítottam meg – int hátra a láncán díszlő koponyák sorára. – Ezek voltak a királyaik. Míg te hagytad, hogy a meleg égöveik gyengesége megfertőzzön, én a harci fűrészemmel levágtam azokat, akik nem akartak nekem fejet hajtani. Koponyájukból bögre lett, gyermekeikből rabszolga, asszonyaikból szajha.

Megrázza lándzsáját. És ahogy villog… Olyan fémből lehet, amilyet még soha nem láttam.

– Amim van, azt ellenségeim halott markából csavartam ki. Amid van, hazugsággal szerezted. Elloptad levágott anyád fejéből, nemes szövetségesed, Tyr Morga zsebeiből – emeli tisztelete jeléül a homlokához ujjait –, istenbátyád örökségéből, párod erejéből. Szolgáid nélkül még egy sárkányt se volnál képes legyőzni. Mások nélkül te senki vagy. Csak egy tehén, aki azt bőgi, hogy ő a Királynő – szavalja, majd a többiekhez fordul: – Egy Obszidián az erőt követi. Bennetek látom az erőt. Az ő koronája csakis gyengeséget takar. Párbajra hívtam királynőtöket, de ő a hátatok mögé rejtőzik előlem. Fivéreim és nővéreim! Nézzetek rá. Királynőtök hátulról tol maga elé, nem elöl vezet – harsogja, és ahogy Sefi az Obszidiánjai sorfala mögött áll, hirtelen nevetség tárgyává válik. Fá hahotázik, egyenesen a díszőrséghez szól. – Rá akart venni benneteket, hogy mondjatok le a háborúról. Hogy a Szél helyett a tetőt válasszátok. Kő-és csontörökségetek helyébe a melegföldiek selymét és bársonyát hozta volna el nektek. Hagyta volna, hogy a városaik összeaszaljanak benneteket. Azt akarta, hogy az ő világukban éljetek. Én azt, hogy ők éljenek a miénkben. Quaor gyémántbányáitól kezdve Charon csonttemetőin át egészen Ultima Thule Fekete Trónusáig gyülekezik már Mindenatya Sötét Szele, hogy végigseperjen a melegföldeken és Volkfölddé tegye őket. Az Aranyak ideje kitelt, a Vörösek elbuktak, most mi következünk. És felemelkedünk – néz most megint Sefire. – De csak egy uralkodhat mind felett. Múúúúúúú – kezd fel-alá járkálni, miközben gúnyos tehénbőgéseket hallat.

– Bardahgi! Bardahgi! Bardahgi! – kántálják a férfi törzsfők. Harc. Harc. Harc. A díszőrség is csatlakozott hozzájuk, legalábbis sokan közülük. Ozgard zokog a padlón. Én kimerülten roskadok magamba. Az kéne, hogy Sefi jól lelője. Én tutira lelőném, ha lenne puskám. De ezt a nőt a saját népe hagyományai béklyózzák. Mert ha lelövi Ragnar apját, akkor az ÖsszTörzs darabokra hullik. Ha elutasítja a kihívót, akkor gyenge, és akkor elfordulnak tőle. Bár itt volna mellette Valdir. Ő is nyilván erre gondol. Ő elintézné a sok ostobát, és ráncba szedné őket.

Az Obszidiánok Királynője csak egyetlen pillantást vet az áruló Xenophónra. Aztán rám néz, és Ozgardra, bocsánatkérése és megbecsülése jeleként a homlokához emeli ujjait, majd letekeri karjáról Aja beretváját, megragadja harci fejszéjét, és lelép trónusa mellől.

Az Obszidiánok kört alkotnak és nézik, ahogy apa és lánya ledobja harci vértjét, hogy a szokás jegyében csupaszon és mezítláb vívjon meg egymással. A csarnok közepén köröznek egymás körül. Volsung mellkasa pucér, izmai mintha élő vértezet gyanánt óvnák szerveit. Két kézbe fogja harci fűrészét. Sefin ujjatlan, valkűrkék mellény. Bal kezében Aja beretváját pörgeti, a jobbjában a hatalmas fejszéje.

Több szó nem hangzik el. Csontroppantó erővel csapnak össze. Sefi hátraszökell, ügyesebben mozog, mint a hatalmas férfi, még ha nem is sokkal. Egyik lábáról a másikra szökken, keresgél, próbálkozik, szurkál, csapkod. Ő a jég szelleme, a soktucatnyi Arany alapján, akiket a semmibe taszított, felér Valdirral is.

Csakhogy Volsung nem törődik a szurkálódással, egyenesen Sefi szívére céloz, ezzel minduntalan védekezésre kényszeríti. Öreg már, talán lehetne fürgébb is, de mélységesen ravasz. Ezzel Sefi tisztában van. A provokáció csakis arra szolgált, hogy Sefit gyors támadásra csábítsa, és most centikkel kerüli csak el szívét a fűrész éle, ahogy végigvágja a mellkasát.

Sefi hátrapördül, de Volsung vérszagot fogott, szarveretes viharként lódul előre. Tiszta erőből üvölt, elborul az agya, és cséplőgépként gyepálja a fűrészével a beretvát és a fejszét, mintha fel akarná aprítani. Sefi egyre-másra hárít, felemeli a bal lábát, jobbra kilép. Volsung megpörgeti a lándzsát, a fűrész lecsap. Sefi a fejszével hárítja. Volsung nyakán kéken dudorodnak az erek, törzsizmai ránganak, ahogy nem enged, és egyre lejjebb és lejjebb nyomja a lándzsa hegyét. Sefi a beretvával alulról suhint, hogy a törzsénél félbevágja a férfit, de az pördít egyet a lándzsa alsó felén, merőlegesbe állítja, és hárít. A fémek szikrázva jajdulnak fel, Sefi vasa kifelé, Volsungé befelé pattan. Volsung kihasználja a lendületet, és egy felütéssel a fűrész görbe pengéjét beledöfi Sefi térdébe, végighasítja a combját egészen a lágyékáig.

Sefi hátrahanyatlik, és Volsung hat gyors vágással metszi át mindkét bokáját, térdét és a vállait. A nő rongybabaként zuhan a földre. A fejszéje és beretvája nagyot csörren a kövön.

Kevesebb mint egy perc kellett.

Síri csend. Felfordul a gyomrom. Le kellett volna lőnöm Xenophónt és ott meghalnom a szobájában. Ez egyszerűen nem történhet meg. Néhány női törzsfő a kijárat felé menekül, a Valkűrök agya elborul. De kevesen vannak, hamar végeznek velük. Miközben impulzusPuskák vijjognak, és fejszék zuhognak csarnokszerte, Volsung egy ideig csak figyeli, ahogy a lánya véres nyomot húzva maga után a fejszéjéhez araszol. Aztán két lépéssel mellette terem, és addig tapossa a fejét, míg a test el nem nyúlik a lábánál. Akkor a kezébe adja a fejszét, és a gerincére térdel, hogy a fülébe súgja:

– A Valhalla csak a vitézeket várja. Nyugton maradnál erre a kis időre még, gyermekem?

Azzal átveti a lábait a hátán, lovaglóülésben elhelyezkedik rajta, és komor mesterkedésbe fog. Egy kést húz elő az övéből, levágja Sefi hátáról a mellényt, majd finom, fűrészelő mozdulatokkal filé gyanánt metszi le a húst és bőrt két hosszú csíkban válltól derékig a gerinc két oldalán. Sefi horogra akadt halként vonaglik. Azután Volsung kis fejszével összeroppantja az összes fehéren világító bordát. Sefi a fájdalomtól rángatózik, de egyetlen hang sem hagyja el az ajkát. Volsung elhajítja a fejszéjét, hátulról tépi fel a bordakosarat, hogy közszemlére tegye Sefi tüdejét. Könnyek csorognak a nő szeméből, levegő után kapkod, de még mindig nem kiált.

Volsung békésen, mintha halat tisztítana, maroknyi sót markol ki egy erszényből, és meghinti Sefi sebeit. Sefi teste görcsösen ráng, minden izma megfeszül. Nincs törzsfő, aki a segítségére sietne. Kezük ernyedten lóg az oldalukon, és csak nézik, ahogy a Valkűröket lekaszabolják. Émelygek a gyűlölettől, hogy így elárulják, és attól a szörnyű tekintettől Sefi szemében. Amikor Volsung rájön, hogy a lánya nem fog sikoltani, kegyelemért könyörögni, büszkén biccent, és letörli arcáról a könnyeket.

– A Valhalla vár terád, gyermek. Eridj a csarnokaiba az Elesettekhez, lakomázz velük és bátyáddal az égi falak közt, Mindenatya szárnyai repítenek közéjük.

– Tyr Morga felfalja a szívedet – lihegi Sefi.

– Meglehet – suttogja Volsung. – Istenem szeszélyesen osztogatja kegyeit.

Két kezével benyúl Sefi hátába.

– Hyrg la Rag… – kiáltja Sefi utolsó lélegzetével, mert tudja, hogy immár vége. A szavai hörgéssé fogynak, ahogy Volsung kitépi a tüdejét, és a padlóra hajítja. Sefi még egyet pislant, aztán lecsukódik a szeme, és már csak a szemhéjára tetovált szellemszemek látják a folytatást.

Összeszorítom a szemeimet, de így is hallom a csontropogást és a hús hasadását, mert Volsung tovább szorgoskodik. Amikor ismét felnézek, már a kezében van Sefi szíve. A magasba emeli, hogy a törzsfők is lássák. A vér végigcsorog a karjain, hónalja fehér szőrzetébe kenődik.

– Mindenatya! – harsogja. – Mindenatya! Ezeket a pecséteket neked ajánlom! – két perc alatt falja fel a szívet. Amikor végez, elégedetten borzong. – Érdemes volt.

Aztán a bokájánál fogva vonszolni kezdi Sefi maradványait maga után, fel a lépcsőkön az emelvényre, vörös csíkot festve a kőre. És leül a Grifftrónusra.

Kihasználom a pillanatot, és egy halott Valkűrhöz kúszom. A bilincseimből nem tudok kiszabadulni, de a fejszéjével talán sikerülhet kipiszkálni a cipőm sarkából a szívTüskét, amelyet Pax az utasításaim szerint alakított át.

Mindenki térdre ereszkedett a király előtt, az egyetlen Ozgard kivételével, aki odabotorkál Sefi maradványaihoz. Lenéz rá, és végül felszakad a torkából a hang. Nem egyszerű üvöltés ez, hanem egy lélek haláltusája. A borzalomtól megtébolyultan zuhan térdre Királynője torz hullája mellett, a véres szárnyakként széttárt bordákra mered. Volsung odahajítja neki a kését, ami csattogva csúszik a kövön, és megáll a sámán lábánál. Ozgard már rég nem önmaga, az ajkairól nyál csepeg, megmaradt szeme üveges.

– Vörös griff volt, igaz-e, sámán? Beteljesítettem a jóslatodat, most te is teljesítsd be az enyémet.

A sámán megbűvölten veszi kezébe a kést, fordítja maga felé a pengét, és a legkisebb bizonytalanság nélkül beledöfi a saját, megmaradt szemébe. És míg Ozgard roncsa a földön zokog és jajong, Volsung a kezébe fogja Aja beretváját.

– Hétszáz év rabszolgaság. Hétszáz év háborúskodás. Hétszáz év kín őértük – hunyja le a szemét Sefi trónusán ülve, és a hirtelen támadt csendbe egyszerre felhallatszik a városban tüntetők és ujjongók kiáltozása. A tömeg még nem is sejti, miféle borzalom vár rájuk.

– Arató, Arató, Arató – éneklik a falakon túl.

– Fosszátok ki a várost – nyitja ki szemét Fá. – Vegyétek el minden kincsüket, tegyetek erőszakot a férfiakon, nőkön és gyermekeken. Véssétek eszükbe Mindenatya igazságát: a világ akkor a tiéd, ha képes vagy megkaparintani.

77

EPHRAIM

ÉRDEMES

Madarak csicseregnek. A korai napsugarak átmelengetik a Bellona Lépcső tetején a kövezett térség deres kockáit. A levegőben máglyák és sülő vaddisznóhús vaskos illata úszik. Kétezer varéga lakomázik a királyukkal, miközben alant a város halálsikoly rettenetében fürdik. Volgával szemközt kellene ülnöm, és figyelnem, ahogy igyekszik Paxra jó benyomást tenni. A barátaimmal kellene lennem. Az én aetámmal. Ehelyett egy rém lakomáját szenvedem végig.

Soha ennyire még nem borzadtam saját kétlábú fajtámtól.

Egyedül Sefi tartotta vissza ezt a szörnyeteget?

A Griff-erőd sötét árnyékában gravCsizmákon repülő Obszidiánok falkái dúlják a várost, foszforBombákkal borítják lángba a házakat, gyilkolják a lakókat, akik azt hitték, hogy a falak között menedéket találnak a fosztogató hordák elől. Nem a varégáktól, hanem ugyanazoktól az Obszidiánoktól, akik a Téli Napforduló ünnepén velük együtt ittak és énekeltek az utcán, akik a piacokon vásároltak közöttük, akik ünnepelték a Vörösöket, akik újjáépítették a kedvükért a városukat.

Láttam már népirtást, ott voltam, amikor a Sakál bombát dobott városokra. A villanások szellemképe két éven át ülte meg szememet. De ez nem villanás. Ez… sokkal emberközelibb, és ezért sokkal rettenetesebb.

Kezdem érteni önmagunkat. Hogy milyen egyszerű is menni mások feje után.

– Átgondolta az ajánlatomat, Mr. Horn? – kérdi Xenophón.

A Fehér minden érzelem nélkül nézi a lángokban álló várost. A délen leparkolt néhai Julii vezérhajó felé öt kilométer hosszú, láncra vert rabszolgasor kígyózik. Lehetséges, hogy a Köztársaság szemrebbenés nélkül végignézi Olümpia meggyalázását?

– Átgondoltam az ajánlatodat. Van az az ár, ami felett érdekelhet.

A Fehér nem hisz nekem. Nézem, ahogy a rabszolgákat berakodják a Pandorába.

– Hallottál már arról a merkúri denevérfajtáról, amely emlős lárvaként kezdi életét?

Nem is törődöm az ostobával, Fát figyelem a trónuson, ahogy elnyúlva szemléli meg az asszonyokat, akiket a vitézek hurcolnak fel neki a városból, hogy szépen a háremébe zárják őket. Sefinek a lábkörmében több nemesség volt, mint ebben a szarkupacban.

Xenophón meg csak mondja a magáét:

– Hogy a lárva elérje kifejlett alakját, találnia kell egy gazdatestet, amelyben növekedhet, és amelyet később elfogyaszthat, amikor már képes szárnyra kelni. Fá volt a katalizátor. De egy gazdag és gőgös város bukása a szükségszerű lepkebáb, ahonnan kikelve az Obszidiánok visszaváltozhatnak régi önmagukká. Hol szívhatna magába ennyi elégedetlenséget egy törzsi nép, ha nem itt? Olümpiának kínálkozott lehetőség, hogy elkerülje sorsát, de pásztor nélkül az emberiség a saját mohósága áldozatául esik – bólogat. Az arcomat fürkészi. – Ez magának fájdalmat okoz. De hogyan lehetséges, hogy éppen maga ámul azon, hogy ezt teszik a várossal, amit ők emeltek fel? Amíg még rettegnie kellett, Mr. Horn, addig Olümpia is tiszteletteli maradt. Ám Sefi jólneveltsége kiverte a fejükből a rettegést, elszemtelenedtek, és szégyentelenül kizsákmányolták az Obszidiánokat. Egy hüperióni igazán tisztában lehetne ezzel a nagy igazsággal: a város tolvaj. Minden ízében arra tervezték, hogy kicsalja a pénzt az erszényből. Csak éppen ő mosolyogva teszi. Megköszönték vajon az olümpiaiak az Obszidiánoknak, hogy tíz éven át viselték a háború borzalmait? Hogy nagyvonalúan öntötték pénzüket a lábuk elé, hogy újraépíthessék az épületeiket? Nem. Nem bizony, a boltjaikban viszont kifosztották őket, a kaszinóikban kizsebelték és átvágták őket, nevettek rajtuk, és aztán egyetlen pillanat leforgása alatt ellenük fordultak, és azt a Köztársaságot választották, aki még etetni sem bírta őket, a hőst választották, aki a Mag kedvéért elhagyta őket. Létezhetne ennél nagyobb sértés? Nem az a kérdés, hogy hogyan tehették, amit tettek. Sokkal inkább az, hogy miért csak most tették.

– Mert Sefi tisztességes asszony volt.

– Nem. Inkább figyelemre méltó. Ahogy maga is. De összeroppant a bűntudat súlya alatt, hogy miközben a csodált férfi hangjának tekintik, ő alig ismeri azt az embert. Hagyta, hogy a múlt eluralkodjon a természetén. Ahogy maga is. De miért? – tudomást sem veszek róla, míg a fehér kezek meg nem markolják a skaraBőrömet. – Miért?

– Mert mi veled ellentétben, szarfej, emberek vagyunk. Ami te soha nem leszel – ettől valami megroppan a Fehérben, sértetten fordít hátat nekem. Én pedig élesítem az erőkapcsolót, amit Pax helyezett el a szívTüskében. – Beszédem van Fával.

– Miről?

– Az, drága seggfej, csak rám és az ogréra tartozik.

– Ám legyen – markolja meg a távirányítóját Xenophón, és viharzik el mellettem. Az utolsó pillanatban fordulok meg, és csúsztatom a szívTüskét a zsebébe. Elvezet Fá testőrei mellett, és szépen kivárjuk, míg a nagy szörnyeteg kiválaszt egy Rózsaszínt a háreme számára. Míg a szerencsétlen, halálra rémült lányt elhurcolják, a kegyúr kedélyesen magához int bennünket.

– Üdv, Xenophón – üdvözli mosolyogva. – Látom, örökösöm gyámja visszatért – folytatja, majd észreveszi a bilincseimet. – De úgy tűnik, nem barátként jött közénk. Mégis. Megóvta őt a melegvidék vadságától. Nem szükséges pórázon tartani – int az embereinek, hogy távolítsák el a bilincseimet.

– Meglehetősen veszélyes ember – figyelmezteti Xenophón. – A mérete dacára.

Volsung figyelmesen szemügyre vesz.

– Hallottam róla – bólint, és az emberei eleresztenek.

– Üdv, öregfiú – mosolygok szélesen Fára. Fájó csuklóimat dörzsölgetem, és felmérem a varégák fegyverzetét. Ha csak nekilódulnék, az első lépés után holtan érnék földet. De nincs más mód. Nem valami szuper döntés, nem életművem csúcspontja, aminek Trigg halálát mindig is tartottam. Elég kisszerű döntés egyszerűen csak belemondani valaki képébe, hogy baszódj meg.

– Örökösöm életben van?

– Őt nem ölted meg? – ráncolom a szemöldökömet.

– Sefit nem puhíthattam meg, nem formázhattam. Nem a lányom már. Amikor ennyi gyermeked van, akkor nem sokat számítanak. Ragnar volt az elsőszülöttem. Mielőtt visszavittek a csillagokba, megtanítottam őt vadászni. Volga lesz a másodszülöttem. Agyagként gyúrhatom azzá, amivé tetszik. Saját képemre fogom alakítani, hogy ha majd eljön az idő, megörökölhesse a világokat.

– Akkor bizony nagy kár, hogy a tenger fenekére süllyedt – felelem rá. – Elég hanyagul láttatok neki. Jobban tettétek volna, ha mindenekelőtt igénybe veszitek a szolgálataimat. Mert én vagyok errefelé a szupersztár. Még nem is hallottál róla?

– Hogy a tenger fenekére? – hagyja ott a trónust, és szimatol körbe, mint egy kutya. – Akkor te csakis nøkken lehetsz. Mert érzem rajtad a szagát – húzza végig a körmét a skaraBőrömön, Sefi rászáradt vére pereg róla rám. – Ő öltöztetett ebbe a vértezetbe – dörzsöli az államat a bajsza. – Megcsókolta az arcodat – húzódik távolabb, és néz Xenophónra, és halkabban teszi fel neki a kérdést: – Urunknak még mindig az a kívánsága, hogy megszelídítsük ezt a kutyát?

– Hasznunkra lehetne. De a természete miatt határozottan valószínűtlen, hogy bármire is mennénk vele, póráz ide vagy oda. És a gazda bízik az ítéletemben.

Még hogy a természete! Kuncogok kicsit magamban. Ezt azért elismerésnek veszem.

– Engem nem érdekel, kicsoda. Úgy végezz vele, Xenophón, hogy ne maradjanak rajta nyomok. Úgy teszünk majd, mintha a szíve adta volna fel a harcot bánatában. Ha majd Volga érte jön, gyászolni fogja, de gyűlölet nem lobban a lelkében – mondja, és két mancsát összeilleszti. – És olyan lesz, mint az agyag – vigyorog rám gúnyosan. – Köszönet szolgálataidért, Szürke.

Visszamászna a trónusra, hogy folytassa a háreme összeválogatását. Xenophón pedig a szívem távirányítóját élesíti. Fá szörnyetegei megmarkolják a vállamat, hogy elvonszoljanak.

– Legalább egy herezacskónyi tisztesség lenne benned, és a szemembe néznél, mikor meghalok – kiáltok utána.

Volsung megadja nekem ezt a kegyet. Az emberei elhúzódnak, Xenophón pedig felcsavarja a távirányítót. Odanézek. Épp a homloka fut ezer fehér ráncba, hogy nem kapok a mellkasomhoz, és rogyok össze a szívrohamtól.

– Hahó, tejesember, bírod a rejtvényeket. Mi az? Egy darab szar zsebében bomba – rántom le a mellkasomon a zipzárt, és mutatom az Electra műtétje utáni hosszú forradást.

Xenophón egyre komorabban pillant le a zsebére:

– Ó… – és ahogy a zsebében a szívTüske jelére élesednek a töltetek, amelyeket Pax erősített rá, részecskékre esik szét. A hőrobbanás gyorsabban elér, mint a robaj.

A világ a feje tetejére áll, én pedig elrepülök benne, mint egy rongybaba.

Nem hallok semmit. A testem hideg. A jobb szemem kifakult képeket lát, a bal semmit. Körülöttem félig elolvadt alakok dülöngélnek, hangtalanul sikoltoznak. A kék égen fekete füst gomolyog. A gerincem eltörött. A lábaimat nem érzem, a jobb karom leszakadt. Fázom, és félek. Annyira azért nem, mint első nap a luduson. Életemben akkor féltem a legjobban, amikor azokat a hűvös csarnokokat láttam, és a bennük heverő még ridegebb srácokat. De oda már soha nem kell visszatérnem. Ujjamon érzem Trigg gyűrűjének fémjét. A langyos víz melegét. A hangot, ahogy a tutajt nyaldossa. Nemsokára jön a csillagos ég is. És utána örökké egymás mellett fekszünk majd. Fá halott. Volga biztonságban van. Sok szerencsét, Hógolyó!

Felnézek a napra, várom, hogy elsötétedjen.

De akkor egy árny takarja el.

Nem.

Nem.

Nem. A szörny fél pofája csontig leolvadt, az alsó fogsora kilátszik. Az orra megszűnt létezni. A vaskorona szétolvadt, és csepeg le a tar koponyájával együtt. Belenéz a szemembe, és meglátom az övében a feneketlen sötétséget, ahogy csak röhög a fájdalmán. Rémülten nyöszörgök valamit. Aztán rántást érzek. Hirtelen nyomást a mellkasomban. Fá kezében valami vöröslik, és a szája tátog, valamit, amit a fülem nem hallhat.

– Érdemes rá.

És harap egyet a szívemből.

NEGYEDIK RÉSZ

BÜSZKESÉG

A világ labirintus, amelynek nincs közepe.

Vagy eggyé válsz vele, vagy végleg elvesztél.

– Silenius au Lune

Silenius: Elmélkedések, 25 PCE

78

LYSANDER

LÁTOGATÓ

Itt az idő.

Hosszú napok teltek el számomra tétlenségben, míg mások tették, amit elrendeltem, de most végre eljött az óra, hogy én is cselekvésbe lendüljek. Glirasztész hírei szerint Darrow bármikor távozhat, ahogy Atalantia támadása is bármely órában kezdetét veheti. Nem túl messze, valahol a hegyek rejtekében már készítik a bombázóikat.

Vagy most lépünk, vagy jön a végítélet.

– Elkészült a vacsora, dominus – jelenti Exeter, én becsukom a Shelley-kötetet, és felkelek a gyümölcsfák alatti padról. Késő délutánra jár, az estét hirdető madarak már rágyújtottak dalukra. A birtok környékén a Lázadás őrei járőröznek, az eget kémlelik a távolban, meg sem fordul a fejükben, hogy a támadás idebentről érheti őket.

Odamosolygok egy össze nem illő őrszempárosra, és követem Exeter sietős lépteit a kavicsos ösvényen. A ház déli oszlopcsarnokán át megyünk be. A sápadt férfin semmi jele annak, hogy a megbízásomból egy álló hete a nevemben munkálkodik.

Sokkal egyszerűbb lett volna személyesen tárgyalnom a városban megmaradt lojalistákkal, mint hogy közvetítőn keresztül ismertessem meg őket a tervemmel és igazoljam kilétemet, azzal ugyanakkor veszedelmesen felhívtuk volna magunkra a figyelmet. Nem kísérteném a sorsot azzal, hogy szükségtelenül is magamra irányítom Darrow mindent látó szemét.

Hamarosan úgyis megszabadulok a Tüskétől, de addig játszom a szabadelvű énemet.

Kettesben vacsorázunk Glirasztésszel, semmiségekről fecsegünk, ahogy az elvárható, közben igen különös érzés a mosolyát látnom, amikor tudom, hogy a lelkében rettegés és kétségek kavarognak.

Egyikünknek sincs nagy étvágya, megkönnyebbülten fogadjuk, amikor a szolgák végre leszedik az érintetlen ételeket. Glirasztész egyből feláll:

– Most mindenképpen vissza kell térnem az űrkikötőbe. Légy jó fiú, és kísérj ki.

A hajója felszállórámpáján rámosolygok az öregre:

– Tudod, mit beszélnek rólad? – kérdezem.

– Drága fiam, tudhatnád már, hogy fikarcnyit sem érdekel.

– Hogy amikor ideérkeztél, Héliopolisz az ember városa volt, de te az istenek városává alakítottad.

– Ha léteznek is istenek – horkan keserűen –, ennél biztosan derűsebb világokban lakoznak.

Nincs sok kedve tréfálkozni. Pontosan tudja, milyen veszélyes úton indultam el, és kételkedik a sikeremben, mert az öregek megfeledkeznek az ifjúság késztetéseiről. Csak azt látják, hogy hány és hány hosszú év jogos várományosai vagyunk. Pedig joggal csakis a pillanat a miénk, nekünk se többel adósunk az eljövendő, mint bárki másnak, tehát csakis a meggyőződésünk várományosai lehetünk, azzal összhangban kell élnünk.

És én végre rátaláltam az enyémre.

A sivatag pedig megtanított arra, hogy csakis előre vezet az út.

– Hagytam neked egy ajándékot a szobádban – mondja Glirasztész. – Egy kis apróságot, az alkalomhoz illőt.

Nem akaródzik neki elindulni, nehezen jön a szájára a búcsú.

Aztán csak biccent, kezét a vállamra teszi, és szavak híján eltűnik a hajóban.

Az éjszaka csak nem akar leszállni.

Hét órakor Exeter a városba megy a hajóján, a raktérben kicsempészi magával a személyzet nagy részét, akik szintén részt vesznek az összeesküvésben. A találkozóra mennek. A házban alig marad személyzet, de az őrségnek nem tűnik fel, ők csakis engem tartanak szemmel.

Nyolckor a Glirasztészt követő Zöldek klónprogramja eltéríti a kémTüske adását, és hamis adatfolyamot sugároz rólam, azt mutatja, hogy a könyvtárban olvasgatok, miközben én egy kiskéssel kimetszem a vállamból az eszközt.

Aztán elhelyezkedem az ágyam szélén, és kinyitom a füstüveg dobozt, amelyet Glirasztész hagyott hátra. Egyszerű üzenetet mellékelt hozzá: Hangjára Légiók gyűlnek köréd.

A dobozban egy istenekkel és istennőkkel meg a napot vadlovakkal húzó kocsikkal díszített ezüstkürt hever. Amióta a Hippodrom áll, ezzel a kürttel indítják a versenyeket. Héliosz kürtje. Felbecsülhetetlen relikvia. Leteszem az ágyra, és kinyitok egy másik, jóval nagyobb dobozt, amelyben a lojalisták küldték el nekem a fegyverzetemet: a gravCsizmát, beretvát és minden szükséges katonai felszerelést. Épp felhúznám a gravCsizmát, amikor kopogtatnak az ajtón.

– Látogatója érkezett, hűbéruram – hallatszik a szolga hangja a súlyos tölgyfán keresztül.

– Látogatóm? – nyitom ki az ajtót. – Mi a poklot akar ez jelenteni?

– Alexandar au Arcos és a szolgálólánya óhajtja látni a dominust. Az előtérben várakoznak.

Alexandar? Rosszabbkor nem is érkezhetett volna. Nincs most időm fecserészni, meg a Szabad Légiók koronahercegének hálálkodásait hallgatni, amiért kiszabadítottam.

– Mondd meg neki, hogy nem vagyok jól.

– Tudja, hogy a dominus házi őrizetben van. Láthatja, hogy a könyvtárban tartózkodik – vet egy pillantást az ágyra kiteregetett felszerelésemre –, és ha elküldöm, gyanút foghat.

A gyanú pedig következmények egész földcsuszamlását zúdíthatja a nyakunkba, végül vállalkozásunk sikerét fenyegetheti. Elvileg tíz perc múlva a Hippodromban kellene lennem. Így, hogy már Glirasztész is úton van, nem lehet változtatni az időrenden.

Francba.

– Két perc múlva vezesd be a könyvtárba, mondd neki, hogy épp egy fejezet végén járok, még befejezném – csukom magamra az ajtót. A Tüske kérdésében tehetetlen vagyok, Glirasztész Zöldjeivel nem tudok kapcsolatba lépni.

Lojalista beretvámat a bakancsomba rejtem, és a könyvtárba rohanok.

Erősen izzadok, amikor kivágódik a könyvtárajtó, és betáncol Alexandar olyan végtelen magabiztossággal, mintha itt minden az övé volna. A nyomában Rhonna, a gyerekkatona. A karjai pucérok, és kilátszanak rajta a természetellenes villámkapcsolók, amelyeken keresztül náluk már az aljaSzínek is Kéknek hihetik magukat, és rászinkelhetnek a járművekre. Minthogy a Színe természetéből adódóan jellemzően nem viseltetnek a katonaságnál elvárható fegyelemmel, és mégis eljátsszák a háborúskodást, egyénileg nagyon is jellemző rájuk a belső anarchia. Egyfajta többszörös személyiségzavar, amelynek jeleit ennek a kislánynak a tekintetében is világosan látom.

Ez bizony egy fanatikus. Nem árt óvatosnak lennem.

– Szóval, így szokás fogadni a szabadgondolkodó renegátokat? A könyvtárban? – nyalintja meg vadonatúj fogsorát Alexandar. – Remélem, legalább izgalmas volt a fejezet, ami miatt annyit várattál bennünket, te gazember.

Testvéreként üdvözöl, megszorongat és a bajtársiasság bennszülött gesztusával ügyetlenül hátba vereget.

– Talán te is értesültél róla, hogy elmegyünk – folytatja. – Nagyon is hamar. És mondtam Rhonnának, hogy civilizációellenes bűntényt követnénk el, ha előtte nem csodálnánk meg a híres-neves Lady Beatricét. Feltehetően csak hónapok múlva térhetünk vissza – teszi hozzá, és a gondolat, hogy a Lázadás ezek után újfent képes ide visszamerészkedni, felforralja a vérem.

– Csodás gondolat – válaszolom, de aztán csalódott képet vágok. – Kár, hogy pillanatnyilag nem érek rá.

– Mondtam, hogy ide kéne szólnunk, mielőtt jövünk – jegyzi meg Rhonna, és bocsánatkérőn rám mosolyog. – Bocs, fiú, de ez az alak egyszerűen képtelen leszokni arról, hogy bármit megengedjen magának.

– Kizárt, hogy egy könyv akár csak feleolyan kellemes társaság legyen, mint mi vagyunk – vigyorog Alexandar a csillogó új fogsorával. – De ne aggódj, jóember, kiismerem már magam a helyi szokások közt. Hoztam valamit, amivel megvesztegethetlek – tol felém kacsintva egy üveget. – Úgy tudom, az erebosziak egyszerűen képtelenek ellenállni a vénuszi brandynek.

79

DARROW

ROSSZ VÉR

Rettegés engem bámul az üvegfalon át. Olyan, mintha azóta nem mozdult volna, hogy majdnem levágtam a karját, de aztán mégsem.

– Egy szót sem szólt, pedig nem kevés koktélt belediktáltunk – szólal meg mellettem Fanyarpofa.

– Idegi beállítódás?

– Ha az is, valami egészen újszerű. Ilyennel még soha nem találkoztam.

Atlas nem láthat bennünket, mert az üveg másik oldala vak, a szeme mégis rajtam függ. Ha balra lépek, a szeme követ.

– Érez bennünket.

Fanyarpofa nem kételkedik ebben.

– Nekem is feltűnt már. Emeljük a dózist?

– Ne.

– Meg kell tudnunk, mikor támad Atalantia, Darrow.

– Nem kapkod. De ha Atlast megöljük, mielőtt még a feleségemhez érnénk vele… – elhallgatok. Már megint ezt csinálom. A legegyszerűbb mindent a reményre alapozni. – Mármint, ha a feleségem még él, akkor képes lenne megtörni. És ha kiszednénk belőle, amit a fejében őriz, akkor esélyünk lehet a győzelemre. Addig viszont nem kellene kisütnünk az agyvelejét.

Már épp mennénk a dolgunkra, amikor Atlas beszélni kezd:

Pedicabere, fur, semel; sed idem si deprensus eris bis, irrumabo, quod si tersia fursa molieris, ut poenam pastiare et hanc et illam, pedicaberis irrumaberisque.

– Ez meg mit jelent? – néz Fanyarpofa.

– Rettegés működésbe lépett.

– Ne csináld már. A családom egy nagy rakás Pixi volt, köptek a latinra.

Nagy sóhajtva kezdem szavalni:

Tolvaj, ha először meglopsz, meghágva leszel, Ha másodízben teszed, farkam torkodba nyeled; Ám ha harmadízben ismételnéd bűnöd ellenem, Mindkét büntetést egyszerre elnyered, Hágva is, farkat nyelni is kénytelen leszel.

– Megölöm ezt az embert – jelenti ki Fanyarpofa roppant csendesen.

– Gyere velem.

A Halomban folynak az előkészületek a távozásunkhoz. Bármennyire hatékony is Fanyarpofa Atalantia kémeinek szempontjából, a legbölcsebb továbbra is azt feltételezni, hogy mindig lesznek beépített ügynökök a városban. A holnapi kiürítés ennek megfelelően a legbelsőbb köreimet kivéve mindenkit váratlanul ér majd a városban. Addig a seregem szorgosan játssza a hódítót, a járőrözés zavartalan, a szerelőműhelyekben lázasan folyik a munka, a katonaszállásokon ugyanolyan hangosan szól a zenebona, a hortyogás, és ugyanúgy megy a részegeskedés.

Mégis rossz érzés gyötör. A Rettegés Lovagjának strófája gyanakvást ébreszt bennem.

Valami elkerülte talán a figyelmemet?

Hogy csitítsam aggodalmaimat, Atlas látogatása után végigjártam a hegyormokon elhelyezett erődítéseinket, hogy van-e nyoma Atalantia készülődésének. Minden csendes. Túlságosan is. Harnasszosz és Thraxa szerint a rossz érzéseim az átfogó üldözési mánia biztos jelei. Glirasztész befejezte a munkát. A Hajnalcsillag és a többi hajónk ismét harcra kész. A hangulat jó, tombol a friss harci kedv. A bizalmas embereim a közelgő cselről tárgyalnak, latolgatják az esélyeinket, hogy kicsusszanunk-e a hurokból. De én a Halomban, a lakrészemen zúgó fejjel elemzem újra meg újra Atlas kihallgatási adatCsomagjait, az ismert lojalisták mozgásáról és Glirasztész üdvöskéjéről, Catóról készített jelentéseket.

Azt az ötperces adatkiesést, amit az első napon a borospincéből tapasztaltunk, könnyűszerrel magyarázhatta a Lady Beatrice belső reaktorának az interferenciája. Az embereim később titokban a pincét is bekapcsolták a rendszerbe. Harnasszosz határozottan kijelentette, hogy Glirasztész EMP-je rendben van. Akkor meg mit rágódom annyit ezen a jelentéktelen, élveteg alakon?

Talán csak Rettegés hatása volna?

Cato au Vitruvius nem tett semmi gyanúsat, el sem hagyta a Lady Beatricét, de nekem valami mégis bűzlik a természete körül. Talán csak a látens szociopata jegyek miatt áll tőle a hátamon a szőr. Figyelem, ahogy üldögél a könyvtárban és olvasgat, átbogarászom a pillanatokat, amelyeket a Zöldjeink különösnek jelöltek meg. A legtöbb osztályalapú félreértés. Rossz szándékot feltételeznek abból, amiket olvas, és nem tudja pontosan a szolgák nevét. De ezek a fals pozitív jegyek teljességgel beleillenek a képbe.

Hagynom kellene a francba, nem vesztegetni vele az időmet, és mégis képtelen vagyok leválni az anyagról és továbblépni. Figyelem, ahogy a kerteket járja, régi holókon kacarászik, az őrökkel tereferél, egy virágszál árnyékát rajzolgatja, reggelizik, az itala felett ásítozik este, vacsora közben Glirasztész társaságában, majd beborozva későn dől az ágyba.

Valaki kopog az ajtón. Nem állítom le a felvételt, úgy nyitok ajtót.

Thraxa az, a keze a háta mögött.

– Vacsoráztál már? És a fejadag fehérjeszelet nem számít vacsorának – mutat fel két halas pitét.

– Bújj be.

Az asztalra teszi a pitéket, kotorászni kezd, hátha talál tányérokat.

– Megehetjük tányér nélkül is, nem mindegy? – vetem oda, mire megvonja a vállát, és a székre huppan. Katonakéssel esik neki a saját adagjának, azután a késsel a holó felé hadonászva magyarázni kezd.

– Ez elég durva. Hogy azt nézed, mint durmol a Pixi. Ha annyira odavagy érte, miért nem tartottál a srácokkal?

– A srácokkal?

– Alexandar meg Rhonna nemrég felment hozzá a Lady Beatricébe.

– Minek?

– Valami ajándék miatt – mondja. Ezt nem értem, de mégis zavar. Persze nem szóltam volna nekik, hogy ne menjenek, ha tudok róla, de akkor is. Csak épp nincs semmi épkézláb okom rá. Thraxa persze egyből kiszúrja, hogy bajom van. – Mi az?

– Valami nem frankó ebben. Van valami azzal az alakkal…

– Hát hozasd be.

– Harnasszosz szerint az EMP-vel semmi gond, és a félszigetről nem juthat be semmilyen jel. Mi is zavarjuk a kommunikációt, Atalantia is. Ha kém, akkor elképzelésem sincs, hogy ügyeskedik.

– Akarsz róla beszélni? – lapátol a késsel nagy falatot a szájába.

– Róla?

– A feleségedről. A testvéremről. És talán az egész családomról.

– Nem – nézek rá. – És te akarsz?

– Nem én. Nem az én stílusom. De azért nem vidám. Igaz?

– Nem, hát nem vidám – a holóról valami mormolás hallatszik. Várjunk csak. A holóra meredek, Thraxa a homlokát ráncolja.

– Mi a gond?

– Csend.

Feltekerem a hangerőt, visszajátszom a morajlást, amit Cato alvás közben hablatyolt.

– Te is hallottad?

– Olyasmi, hogy valami mindenekfelett?

– Az igazság mindenekfelett – mondom. Már hallottam ezt valahol. De hol és mikor? Tényleg mikor is? Képtelen vagyok az agyam ködét eloszlatni, hogy emlékezzek a pillanatra, míg végül valami sikamlós érzés kúszik fel a karomon. Felpattanok, és az ajtóhoz rohanok.

– Hé, a pitéd! – kiált utánam Thraxa.

A tudományos egységben csak a fejüket ingatják, amikor DNS-elemzést kérek.

– Amióta a Merkúrra jöttünk, folyamatos támadások érnek bennünket, uram. Előbb rá kellene csatlakoznunk a központi adatbázisra, hogy érvényes DNS-adatokhoz jussunk. És az Aranyak adattárát lefuttattuk.

– Azt nézzétek meg, hogy nincs-e egyezés ezzel – hajítom eléjük Sevro egyik zsákmányát. A technikusok zavartan merednek a véres köntösre. – Most – parancsolok rájuk. A hátuk mögött koptatom a padlót, míg az analízist végzik. Nem tart sokáig, a számítógép csipog, és még fel sem nézek, tudom.

A DNS passzol.

– Ó, a picsába – hallom még valamelyik technikus hangját, ahogy kirobogok az ajtón, de olyan lendülettel, hogy Thraxát nekitaszítom egy széknek. Fanyarpofát futtában hívom. Héliopoliszi kendője alá rejti ásítását, épp most érkezett vissza a hegyi járőrözésből.

– Kapd magadhoz az acélt. Teljes felszerelés.

Leesik az álla, mert ennyiből megérti, hogy nagyon mellényúlt.

– Jönnek.

– Jönnek bizony.

A következő Harnasszosz. A Hajnalcsillagról jelentkezik be nyűgösen.

– Glirasztész ott van magával?

– Nem – illan el minden fáradtsága. – Szerelőhöz kellett vinnie a hajóját.

– Üzenem neki, hogy beszélni akarok vele a hangárban. Ha odaért, és nincs az EMP közelében, kábítsa el, vetkőztesse meztelenre, győződjön meg róla, hogy nincs a testébe beépítve semmi, zárja be, és egy egész egység őrizze, amíg oda nem érek. Senki sem beszélhet vele. Ha gyanús mozdulatot tesz, azonnal és kérdés nélkül lője főbe. Azután rendelje el a hajók kiürítését. Azt akarom, hogy a harcra kész egységeken kívül mindenki távozásra készen álljon – sorolom, majd mély lélegzetet veszek. – Végül egy részecskeágyúval vegye célba a Faran Szellemét, és robbantsa fel azt az átkozott EMP-t.

Csend.

– Vettem. Mi ez az egész?

– Belső csatornát nyitok.

Futás közben nyitom meg a Vonítók főcsatornáját, Alexandart és Rhonnát pedig kikapcsolom. Colloway az izolációs helyiségéből csatlakozik hozzám. Thraxa egy folyosón söpör végig, miközben bejelentkezik, Harnasszosz a felháborodottan ágáló Glirasztészt kíséri a hangárba. Amikor Héliopolisz legtávolabbi szegletéből is bejelentkeztek, tájékoztatok mindenkit a személyes rémálmom bekövetkeztéről: – Omega-szintű ellenséges erőt lepleztünk le a városban. Glirasztész átállt. Az EMP-t ellenünk akarják felhasználni. Elrendeltem a megsemmisítését. De a belső erők a külső támadással összhangban indulnak meg ellenünk. Készüljetek az ellenséges erők rohamára. Bármikor számíthatunk a támadásra.

Hívjam Rhonnát és Alexandart? Azzal kibillentem az ellenséget? Ha nem, akkor esetleg túszul ejtheti őket, vagy akár végezhet is velük. Mindenesetre kénytelen vagyok megkockáztatni, és egyben bíznom kell az ő döntéseikben is. Persze, ha valaki képes egymaga lefogni azt az alakot, akkor az Alexandar. Bekapcsolok a hallójáratukba beépített egységre. Rhonna nevetve csodálja a Vízkolosszust.

– Semmi reakció. Vonító rohamegység tart felétek. Az a férfi, akivel társalogtok, nem Cato au Vitruvius, hanem Lysander au Lune. Várjatok meg bennünket. Ne indítsatok magányos akciót.

80

LYSANDER

AZ ARCOS ÖRÖKÖS

– Amikor először megláttam a Vízkolosszust, azt gondoltam, képtelenség, hogy valami ilyen hatalmas legyen – ámuldozik Rhonna Glirasztész házi múzeumában a tíz méter magas makett láttán. – De persze ugyanezt gondoltam, amikor Tinost, a Fénycitadellát és utána a Hajnalcsillagot megláttam. Na, attól a szartól aztán leesett az állam. Mindig mindennél van valami nagyobb, nem igaz?

Ezt a lányt igen találóan nevezték el, mert még a neve is azt jelenti az ősi gall nyelven, hogy „vad sziget”. Kétlem, hogy tudna róla, milyen beszédes nevet kapott. Igyekszik barátságos lenni a kislány, de még így is nyers.

Alexandarnak nem tűnik fel ez a nyerseség.

Az üvegkupolán beszüremkedik a csillagok fénye, bizonyos csillagoké megnő és a tető szerkezete nyalábba gyűjti, hogy fényoszlopokat rajzoljon a makettekre. Alexandar egy padon elnyúlva iszogatja a sherryjét, és olyan áhítattal bámulja a vad szigetet, mintha ő lenne a kolosszus maga.

Kimondatlan vonzalmukat végtelenül törékenynek látom.

A Hamueső előtt nem így lett volna.

– Semmi sem lehet olyan hatalmas, mint a Hajnalcsillag, hölgyem, legfeljebb egy Valii-Rath egója – élvezkedik Alexandar a mindentudó vezető szerepében. De a neveltetése sajnos kissé megbicsaklott valahol, miután a Háza a Marstól az Ióhoz, onnan a Lunához pártolt és végül a lázadókhoz állt. De hiába kívánom őket a hátam közepére, igyekszem udvarias maradni, és nem kijavítani a tévedéseit. – Hét évbe telt megépíteni. Több tucat aszteroida kellett hozzá. De a fém legjava a Merkúr bányáiból származik.

Tévedés.

Istenek, meddig akarnak még maradni? Leplezem idegességemet. Az embereim időközben már mozgásba lendültek. Glirasztész előkészíti a programot. Nekem pedig a Hippodromhoz kell érnem. De a legbántóbb az a modortalanság, amennyire ezek elhúzzák a látogatásukat. Ha ez a marsi illem, akkor borzongató arra gondolni, mivé válhatott a Palatinus Virginia uralkodása alatt.

Képtelen vagyok lerázni őket, olyan lelkes velem az unokaöcsém. Valamit tennem kell, méghozzá késlekedés nélkül. Ráadásul új változó ütötte fel a rusnya fejét. Feltűnt, hogy Alexandar már nem piszkálgatja a nyelvével az új fogait.

– Az itteni bányákból? Mi a szar! Akkor bizony a szállítási költségek vihették olyan idejekorán sírba az öreg Octaviát – füttyent Rhonna elég parasztosan. – Félhavi fizetésembe fáj, ha csak egy kilónyi zsákmányt haza akarok küldeni a Marsra. Hogy a halálban jut így haza a szivarkészletem? – vigyorog rám a lány. – Merthogy kipakoltam a Votumok kincstárát. Az égeai régió egyetlen héliopoliszi szivarszállítója áll előtted, úgy ám. Mármint ha végre odébbállunk erről a szikláról, és rendes kölykökként hazakotródunk végre.

Felhajtja az italát. A pohara csupa ujjnyom. Darrow fajtája, le sem tagadhatná. A másik keze az oldalánál lóg, már nem játszadozik az oldalfegyvere tokjának bőrszíjával. Figyelmeztető jel ez is Alexandar megszűnt önfogászkodásával egyetemben. Bevetem a Szellem Szemét.

– A Mars népével fizettette meg Octavia – magyarázza Alexandar. – Úgy döntött, hogy a Peremmel építteti meg a vezérhajóját, amelyért a Mars fizeti meg az árat. Amolyan szellemeskedés volt ez a részéről. Különösen, miután Darrow megszerezte a Paxot.

– Nem egészen – mondom. – Octavia már négy évvel azelőtt megrendelte, hogy az Előőrsöt ellopták volna. Miután a nagyapád végignézte, Alexandar, hogy lopja el a neki felesküdött FőKormányzótól Nero au Augustus a bányáit, annak héliumtermésére kivetett adókból fizette meg Octavia a Julii szállítóhajókat. A Lázadás nagyurai szép hasznot húztak a Társadalomból, mielőtt még beleuntak volna. Igazából – pillantok Rhonnára –, a családodnak hány bányája is volt, Alexandar?

– Ó, úgy vélem, sokkal kevesebb, mint a tiédnek – mosolyog rám kellemesen.

Ásítást színlelek, majd egyből támadásba lendülök.

Megragadom Rhonna bal csuklóját, magamhoz rántom, és a szorítással eltöröm az állkapcsát. Ahogy a teste elernyed, ugyanazzal a mozdulattal lekapom az oldalfegyverét, és a halántékához szorítom a csövét. Alexandar beretvájának a hegye egy centire áll meg a szememtől.

Szépséges mozdulattal húzza vissza, és veszi fel az Őszi Avar-állást, ami lefelé csavarodó dugóhúzó vágás. A Fűzfa-módszer egyik legbonyolultabb alakzata, amelyet hihetetlen ügyességgel hajt végre, ahogy a harmadik mozdulatába beledermed a keze.

A szeme a pisztolyra tapad Rhonna fejénél.

A haragnak nyoma sincs unokaöcsém tekintetében. Csakis a féltés lobog benne.

Nem akarom lelőni Alexandart. A hegyekben semmiféle hibát nem fedeztem fel benne. Ahogy az üldözésünkkor is vitézien viselkedett, és Tükhében is makulátlan hősként. Csak az a férfi romlott és csapás az emberi fajra, akit szolgál. Alexandar nemes lélek, akinek egyetlen vétke, hogy önveszélyesen hűséges.

Rászegezem a pisztolyt, eleresztem az ájult Rhonnát. A lány a földre zuhan.

– Lune.

– Arcos. Látom, Lorn mégis megtanított a Fűzfára.

– Merészség a szádra venni nagyapám nevét azok után, amit Octavia tett vele. Rémlik, ugye? Hogy Lilath au Farannal fűrészeltette ketté a gerincét? Hátulról, így… – mozgatja a kezét lassan előre, hátra. – Egész életemben hozzád hasonlítgattak. Lysander unokabátyám így meg úgy. A tökéletes Lysander – mér végig fentről lefelé, lentről felfelé. – Bizonyára több van benned, mint első pillantásra látszik.

– Tedd le a kardot és térdelj le – utasítom.

– Mondj le a gondolatról – szegezi nekem a beretvát. – Ahhoz mit szólnál, ha előkapnád a nagy vasat a bakancsodból, és eldöntenénk, ki is Arcos örököse.

– Ki a kedvenc költőd? – kérdem, mivel azonban nem felel, én választok helyette:

…magatok

vontátok a vészt magatokra.

Tudva, nem is váratlanul

estek a romlás végtelenül mély

hálójába balgatagul.

– Nincs benned becsület – vicsorít dühödten a pisztolyra.

– Nincs rá időm.

Golyót eresztek a fejébe.

81

DARROW

A SÖTÉTSÉG KORA

A Lady Beatrice sötétségbe borul, csak a nyugati szárnyon pislog némi fény az ablakokban. A Vonítóimmal nagy erőkkel érünk földet, Fanyarpofa a tetőablakokon át hatol be az egységével, én Thraxával a főbejáratba lövök széles lyukat, és úgy rontunk be.

– Lune! – kiáltom.

– Bújj elő, bújj elő, te ostoba kis korcs – zúz össze egy oszlopot Thraxa a harci pörölyével. – Bújj elő, és nézz szembe a Gyönge Lánnyal.

Semmi válasz. Egy hang nem sok, annyi se, csak a Vonítóim ütnek zajt az emeleten, és egy forgó kristálygömb zümmög halkan a folyosón. Töredezett fénye fehér hópelyheket vet a kőpadlóra. A nyugati szárnyról kiáltást hallunk.

– Azt a vérveretest! – motyogja Thraxa, ahogy belépünk Glirasztész múzeumába.

Megremegek.

Egy test hever a földön.

Lepillantok, és a gyász pofája a lelkembe mar. A fiú, aki gőgös, kivagyi Lándzsásként lépett az életembe, hogy nehézségek és megpróbáltatások árán a sereg hősévé érjen, a saját vérében hever előttem. Felkoncolták, a fél feje semmivé lett. A tekintete az ürességbe mered. A szája elnyílt, mintha azon merengene, hogy nahát, csak így? Halk nyöszörgést hallok. Rhonna sántikál elő a Vízkolosszus makettje mögül, az arca szinte felismerhetetlen, az állkapcsa összeroncsolódott. Alexandar vérébe rogy, sikolya darabokra szaggatja szívemet. Hány éven át ellenségeskedtek a hátam mögött? Hány csodás pillanatban voltak őszinték egymással? Oly sok boldogságtól és örömtől fosztották meg őket, aztán mégis feltámadt a remény, megújult az ígéret, és most íme, megint megrabolták.

– Hol van, Rhonna? – suttogom. – Hol van Lune?

Üres tekintettel néz fel rám, és felfelé mutat.

Magamhoz intek egy Vonítót:

– Vigyétek a Hajnalcsillagra.

Rhonna dobálja magát, ahogy a Vonító megragadja, és elcibálja Alexandar tetemétől, és az ajtó felé vonszolja. Az egész házban nagy a lárma, odafenn Fanyarpofa egysége tűzpárbajt folytat.

– Megpillantottuk… – recseg a fülembe Fanyarpofa hangja.

– …francba.

– …a mocsadék lebukott a lövedék elől…

– Nyiss tüzet…

– Hat óránál akna.

Robbanás.

A második szintre lendülünk, nem vesződünk a lépcsővel. Fanyarpofa és az emberei a folyosón vívnak tűzpárbajt, két Vonító már halott. Valami szívó hang hallatszik, Fanyarpofa egysége fedezékbe bukik, és a ház negyede darabokra hullik. A vértem felfogja a detonáció hullámait, a falak azonban túlságosan is merevek, nem bírják a rájuk nehezedő nyomást. Csak állok a por-és törmelékviharban. Egy távoli helyiségben árny mozdul, a levegőbe lendül. Thraxa már utána is veti magát.

– GravCsizmája van – üvölti Fanyarpofa.

A falka a levegőben, nyomulnak utána. Ahogy a törmelékfelleg elül, az optikám ráfókuszál a távolodó alakra, hihetetlen sebességgel zúg a város felé. Új csizmák. Máris vagy fél kilométert vert az embereinkre. Mind üldözőbe vesszük. Több egységünket is riasztom, akiket a kiürítés foglalt le. Kerüljenek elébe. Távoli felhőkarcolókból emelkednek fel a reagáló egységek. A repülési zónából sárkánySzárnyak zuhannak alá. A seregem körbeveszi. Balra kitér, elkerül egy Patkány Légiós csapattestet, amely a Halom irányából érkezik. Minirakéták veszik üldözőbe, és csapódnak be az üzleti negyed felhőkarcolóinak falába. Hullik a nyakunkba az üveg. Balról próbálunk elébe vágni, amikor keresztülszáguld egy kör alakú tornyon. Észreveszi a szándékunkat, ezért felfelé fordul, lyukat lő az üvegépület falába. Odabent tűnik el. Körbevesszük az épületet, gyűrűbe zárjuk. Négy Vonítót küldök be utána. És ahogy Fanyarpofa a talajszinten landol, nekem is leesik.

– Földszint – ugatom a rendszerbe.

Thraxával és tizenhat emberünkkel zuhanórepülésbe kapcsolunk, amikor a második szinten kirobban az üveg. A gravLift aknájában ment le. Teljes automatára kapcsolom az impulzusÖklömet, és tüzet nyitok. Alattam Fanyarpofa repül, ő gondosan céloz. Lune a tűzben cikázik, mindenfelé betonszilánkok repkednek, aztán bevágódik az alacsonyabb kereskedelmi épületek szakadékába, és északnak fordul.

– Azta, a srác tud repülni – motyogja Thraxa.

– Hála annak a görény Cassiusnak – átkozódik Fanyarpofa.

Itt lenne ő is? Csak azt ne. Mert ha ő is átállt…

Ahogy Lysander egyre magasabbra emelkedik, vetek egy pillantást délre, az űrkikötő felé. Egy lángHajónk az utasításom szerint épp pozícióba áll, hogy megsemmisítse a Szellemet, de még csak a Hajnalcsillag mellett jár. Túlságosan is lassú. Kibaszottul lassú. Robbantsa már a halálba azt az EMP-t. Utasítom őket, hogy a Hajnalcsillagból lőjék szét.

Kezdünk felzárkózni Lune-hoz, már alig kétszáz méternyire vagyunk lemaradva, a sarkában vagyunk. A válla felett pillant ránk hátra, nincs optikája. Könnyűvértet és egy régi, súlyos sisakot visel.

– Mi a… – mormolja Fanyarpofa. – Kilenc óránál, főnök.

Az égbolton Lysander arca bontakozik ki, adás megy minden holoKivetítőre. De még ennél is többről van szó. Elhaladtunkban látjuk, ahogy a felhőkarcolókban hirtelen minden helyiség kivilágosodik, az egész városban az ő üzenete ragyog. Valahogy sikerült meghekkelniük a rendszereket.

Nem figyelek a szavaira. Nyilván fegyverbe szólít mindenkit, ahogy annyi évvel ezelőtt tőlem látta a Phoboszon. Az első támadás bentről indul. A Hippodrom árnyékában álló börtöntáborba tart.

Már most tűzlabdák robbannak a tábor körül. Nem a személyzet nélküli ágyúkkal felszerelt őrtornyokat, és nem a tankállásokat lövik, hanem a falak mentén robbantanak. A füstben emberek táncolnak zavarodottan a lángok között. Olyanok innen fentről, mint ködben a szentjánosbogarak. És a városban is mindenütt robbanások villóznak, de egy sem a védett pajzsgenerátor környékén.

A célzórendszerem végre rázár Lune gravCsizmájának hőgenerátorára, és kilövök rá hat minirakétát. A kondenzcsík felhasítja köztünk a levegőt, és akkor Lune alakja mintha kettéosztódna. Képtelenség.

– Kiugrott – jelenti Fanyarpofa.

Lysander gravCsizmája üresen száguld tovább, ő pedig meztelen lábakkal zuhan le a magasból. A rakéták a gravCsizmákat követik tovább, és fehér villanással robbannak fel. Lysander fejjel lefelé bucskázik, és nyílegyenesen vágódik bele a Vízkertek központi medencéjébe. Túlrepülünk felette, és mire visszakormányozzuk magunkat, már sehol senki. A holokijelzőmön figyelmeztető fények gyúlnak, gyorsan változó elektromágneses mezőbe kerültünk. A Hajnalcsillag közepén fekete pupilla pulzál, és a hajó fényei kihunynak.

A városon és az űrkikötőn fekete áradat dübörög végig, elnyeli a Phaetón-mezőn felvonult tank-és Sárkányvadász-sorokat. Sötétbe taszítja az irodatornyokat, a Hippodromot, a Halmot és a nagy pajzsgenerátort. Felettünk a szivárványszín pajzs, amely eddig megóvott minket Atalantiától, megvillan, majd semmivé porlad. A korábban a város felett csillogó repülők már nem fénylenek, távoli árnyakká válnak, és a mélybe hullanak.

Mi pedig zuhanunk velük.

82

LYSANDER

HANGJÁRA LÉGIÓK GYŰLNEK KÖRÉD

Héliopolisz, a nap városa sötétségbe borul. Darrow és a Vonítói eltűnnek az égről, ahogy a gravCsizmájuk felmondja a szolgálatot. Lezuhannak az árnyak közé. A hajók tehetetlen kövekként hullanak alá, nincs bennük semmi elegancia, még a tűzgolyók és a túlterhelt reaktorok fehér villanása is kecsesebb náluk.

A medence széléhez úszom, kikapaszkodom a vízből, és az eggyel alattam lévő medencébe ugrom, közben kis híján elveszítem Héliosz kürtjét. A magasból hatalmas csattanás hallatszik: egy csapatszállító Poszeidón fejének ütközik, letöri a jobb fülét és ő maga kettéhasad. Egy darabja a legfelső medencébe placcsan. A másik megpördül a levegőben, a fejemtől alig tíz méterre hasít el. Vagy félszáz ember ül benne még mindig beszíjazva. Olyan közel vannak, hogy egy Barna homlokán még a pattanásokat is látom, aztán becsapódnak egy közeli épület falába.

Zuhog rám a víz.

Felnézek. A Kertek legfelső tányérja a belezuhant csapatszállító súlya alatt megroppant, a medence fala megrepedt. Épp időben vetem le magamat az alattam lévő víztányérba, mert a következő pillanatban a márvány megadja magát, és a több száz tonnányi víz, hajóroncs és márványdarab mind a felső víztározóba szakad. Lavinaként temeti maga alá a hatalmas márvány-és vízépítmény önmagát, a medencék sorra szakadnak be, én meg versenyre kelek az erőkkel, és szintről szintre menekülök lefelé a hatalmas tömeg elől.

Végül leérek a legalsó szintre, kivetődöm a köztérre és félregördülök, épp csak megúszom a törmelékesőt. Lónagyságú márványtömbök szakadnak rá a térre, összezúzzák a járókelőket, fákat lapítanak ki. Valami a tarkómnak csapódik, és elnyúlok a földön.

Amikor végre talpra kecmergek, vér csordogál végig a gerincemen. Nem oszló porfelhőben találom magam, tapogatózva előkerítem a kürtöt, és már rohanok is.

Valahogy a sötét kavarodásban sikerül elérnem a Via Triumphiát. A környező utcák feketeségéből eljut hozzám a felkelő Legionáriusok kiáltozása. Felrugaszkodom egy alacsony falra, megragadom a peremét, és feltornázom magamat, míg végül a tetők szintjére jutok. Ott kinyitom a hátizsákot, és végre felvehetem a könnyű bakancsomat. A bal karomra tekerem a híveimtől kapott beretvát, és kipróbálom Alexandar sokkal mívesebb fegyverét. A beretvaostor álomszerűen simul a kezembe, minden rezdülésemre reagál. Megcsördítem, és a farka elkapja a fejem felett kialakított napantenna fémszerkezetét. Mintha liánon lengenék, átlendülök az utca sötét árka felett, és pengeállásba kapcsolom a beretvát. Átvágja a fémszerkezetet, és lehuppanok a szemközti tetőn. Így haladok tetőről tetőre, napantennáról napantennára. Északi irányba tartok Héliosz kürtjével a ruhám alatt.

Szétszórt géppuskatűz világítja meg a börtöntábornál kitört zűrzavart. Amíg volt áram, addig a Ladonon foglyul ejtettek ki voltak szolgáltatva a Lázadásnak. Most azonban Arany és Obszidián bajnokok kapaszkodnak fel a falakra, és tépik puszta kézzel cafatokká az aljaSzín őröket.

Ügyelek, hogy ne kerüljek a közelükbe. Gyalogosan nem tudnám őket rendre szólítani, az élükre állni. Exeter és Glirasztész személyzetének többi tagja bizonyára elhelyezte a Pretoriánusaimat fogva tartó börtönépületnél a tölteteket, mostanra már ők is kiszabadulhattak, és halad minden a maga útján. Pillanatnyilag én vagyok lemaradásban.

Újabb tetőre lendülök, közben kis híján felnyársalom magam egy szárítókötél rögzítőoszlopán, ahogy nyaktörő tempóban közelítem a Hippodromot. Úgy terveztük, hogy az aréna közepén érek földet a rám várakozó lojalisták körében, csakhogy Alexandar összekuszálta az időrendemet, veszélybe sodorta a vállalkozást.

Darrow impulzusVértben volt. Az elektromosság hiánya a gyengébb Vonítókat a súlyos páncélzatban a földhöz szegezi és bénultságra kárhoztatja, de az olyan harcosokat, amilyen Darrow és Thraxa, biztosan nem fogja sokáig akadályozni. Feltehetően valami sikátorban vagy tetőn térnek épp magukhoz kissé kábultan, de ebben a káoszban senki sem arathat diadalt. Az is igaz, hogy Darrow épp az ilyen reménytelen helyzetek megoldásából építette fel a legendáját. És tény az is, hogy az EMP hatása a vártnál sokkal szélesebb körben érvényesült. Nem látom a magasban Atalantia hajóinak fényét. És a föld színén? Darrow-nak nem kell sok, hogy a halálból visszatrombitálja a seregét, tehát amikor az erőimmel délnek fordulok ellenük, akkor határozottan és váratlanul kell lecsapnunk rájuk.

A Hippodrom mellett egy piaci stand ponyváján tompítom a zuhanásomat a tetőkről lejövet, és a földön a lerobbant autók között szlalomozok tovább.

– Lune! – kiáltom, ahogy futva a fő gyalogosbejáróhoz közeledem.

– Invictus! – jön a testetlen felelet. Utána tucatnyi középSzínű lojalista lép elő gázfegyverekkel az árnyak közül. Intenek, hogy balra tartsak a lelátó árkádjai alatt a bukmékerstandok között. A távolból puskaporos robbanások recsegnek. A föld alatti istállókhoz vezető ajtó nyitva. Mellette a Lázadás két őrszeme hever lyukkal a fejben. Lóbűz falába ütközöm, és már el is értem a lépcsőn az istállókat.

Glirasztész egyik szolgája fáklyák kísérteties fényénél fogad, körülötte tucatnyi Obszidián istállószolga várakozik a Votum-Ház büszke versenynapi egyenruhájában.

– Üdv, Lune – harsogják, és térdre ereszkednek a szalmán.

Aztán felemelkednek, és a felnyergelt napvérek megnyugtatására megtartott félhomályban méregetnek. Csak az Obszidiánok képesek ezeket a megzabolázhatatlan jószágokat féken tartani. A szemükbe nézek, mintha nem is állnának rokonságban a Sefit szolgáló társaikkal. Ők csak a Merkúrt ismerik, csakis ezek a lovak érdeklik őket. Csakis a szolgaságot tudják elképzelni. Tisztelgek nekik, ők pedig elvégzik nemes feladatukat, és kinyújtott karjaimra, lábaimra csatolják a vértet, amelyet már rég előkészítettek nekem. Régi holmi, már rég nem működnek az áramkörei. Csontfehér, a mellvértre és a hátára egyszerű félholdat hegesztettek.

Glirasztész javíthatatlan.

– Te volnál hát Cicero híres Birodalom Vére – fordulok a legelöl toporgó állathoz. Cicero kivételesen nem esett túlzásba, ez a ló mintha valóban minden ló végletekig tökéletesített keveréke volna. Még Atalantia legféltettebb gyönyörűségei sem érnek fel hozzá. A marjánál vagy huszonöt tenyérnyi a szélessége, és a vállai még ehhez adódnak hozzá. Magasan tornyosul előttem. A patái tányérnagyságúak. A sörénye ugyanolyan ragyogó narancs, mint a szeme. Fehér szőre acélszürkébe hajlik. Gőgösen pillant le rám, és a fejét hátraszegi, ahogy közelebb lépek, a kantárt tartó két Obszidiánt a levegőbe rántja.

Amikor végre sikerül legyűrniük, megvágom a tenyeremet, és az orra alá dugom a véremet, hogy kiszagolhassa.

Oldalra billenti a fejét, úgy méreget. Az orromat az orrához tolom, mert ezt a veszedelmes szokást kell a napvérekkel követni. Könnyűszerrel letéphetné az arcomat, de én csak duruzsolok neki, és végül hagyja, hogy megsimogassam a pofáját. Horkant, és engedelmesen rogyasztja meg a térdeit.

Az Obszidiánok ujjonganak. Nyilvánvalóan aggasztotta őket, hogy a ló vajon méltónak talál-e majd magához.

– A vér felismeri a vért, hűbéruram – dörmögi az idősebb istállómester. – Rabszolgatengeren hurcol majd keresztül.

Nagy porfelhőt kavarva, csattanva nyílik le a rámpa, amelyen a kocsijóhajtók szoktak kihajtani a Hippodrom arénájába. Velem ellentétben Birodalom Vére nem először jár itt. Patái türelmetlenül kapálják a homokot, keresi a dicsőséget, amelyhez annyira hozzászokott már. Évek óta nem ültem lóháton, és az emberiség történelme folyamán nem sokaknak adatott meg, hogy ilyen rettenetes jószág hátán mutatkozzanak. Jobban rettegek attól, hogy szégyent hozok a lovaknak eme királyára, mint az elkövetkező erőszaktól. Mély lélegzetet veszek, megmarkolom Héliosz kürtjét, és sarkamat a ló véknyába vágom.

Mintha villámláson lovagolnék.

Alattunk a rámpa a pillanat töredéke, már kint is vagyunk az arénában. De nem arcok tengere fogad, nem az ujjongás robaja. Csak a fekete ég, az üres lelátók és a homokon felém ügető maroknyi, elrongyolódott egyenruhájú katona. Rhone és Kalindora vezetésével érkeznek. A Köztársaság börtöne elleni támadást vezető lojalisták küldték ide őket értem.

A Pretoriánusokat és Kalindorát is elképeszti, hogy még életben vagyok.

Nem vesztegetem az időt tréfálkozásra és könnyed fecsegésre. Körbejárom őket a fenséges napvér hátán.

– A Lunán, a Földön és a Marson is az a hír járja, hogy a Pretoriánusoknak vége! – harsogom. – Hogy úgy nyelte el őket a történelem pofája, mint a hajnali párát a tenger! Hogy a valaha a világokat járó óriásokból mára csak az emlékezetük maradt! Rhone ti Flavius! Mindenekelőtt mik a Pretoriánusok?

– Lovasok – kiáltja válaszul.

– És mi a kötelességetek?

– Védeni a Lune-vért!

– Lovagolsz az oldalamon, Rhone ti Flavius?

– Nem ismerek ennél nagyobb megtiszteltetést, hűbéruram.

– Emlék volnátok? – teszem fel a kérdést a Pretoriánusoknak, ahogy Vér előttük táncol.

– Nem vagyunk!

– Óriások vagytok?

– Azok vagyunk!

– Lovagoltok ma velem? Elődeitek dicsőségére, a Társadalom feltámasztásáért és a testőrség becsületéért? Lovagoltok velem?

– Igen! – mennydörgik. Egyedül Kalindora hallgat.

Előhúzom a nyereg alól Héliosz kürtjét, és hangosan megfújom. A Hippodrom belsejéből előront a fekete ég alatt a Votumok ménese, Héliopolisz büszkesége. Az istállófiúk nagy rekeszekben hordják körénk a lojalisták szerezte fegyvereket, és amikor a Pretoriánusok felnyergelnek és a lovaik hátára pattannak, Kalindora lép hozzám. Arcán helytelenítés. Rabruhájának bal ujja üresen fityeg, a kar belőle, amit Darrow csapott le, valahol a sivatagban rohad. De a kardforgató keze nyughatatlan.

– Micsoda vérszomj ébredt benned a sivatagban! – mondja. – Azért élted túl a homokvihart, hogy ezeken az utcákon rohanj a halálba? Ha bevárjuk Atalantiát…

– Ki lennénk szolgáltatva neki. Ezért hoztad el nekem a Pretoriánusokat? – kérdezem, de nem felel. – Az diadalmaskodik, akinek serege minden sorát ugyanaz a szellem járja át. A Társadalomnak győzelem kell, nem pedig mészárlás. Túlságosan hosszan sajátította ki a csőcselék a dicsőséget. Ma visszavesszük tőlük. Méghozzá a Szerelem Lovagjával az oldalamon – nyújtom neki a lojalistáktól kapott beretvát. Széles mosollyal nyúl érte.

83

DARROW

TÉBOLY ÉS VAKSZERENCSE

Puff. Puff. Távoli kiáltozás és őrjöngés. Fém sikolya fémen. A sötétben felvillanó végtagok, vicsorgó fogak, üvöltő szájak. Töredékes, impresszionista ecsetvonásokkal felmázolt erőszak.

A páncélomnak annyi. A sisakom belső képernyője sötét, csak a sisak szeménél kialakított duroÜveg-hasítékokon látok ki. A sisakomon túl dúl a káosz. Öklök, kalapácsok, téglák, kerítéspóznák és egyéb szedett-vedett, fegyverré avanzsált hétköznapi tárgyak csapkodják a vértemet.

Miután bezuhantam egy bolt kirakatán, és kikászálódtam a törmelékből, a lábaimra tekeredett villamosvezetéket sem tudtam még lerázni magamról, amikor ketten máris nekem estek. A kettőből pillanatok alatt tömeg dagadt, és most már moccanni sem tudok a fölém tornyosuló emberhalom alatt. Ami a kezük ügyébe akad, alkalmas arra, hogy próbálják vele feltörni a fémet. Egy Barna utcaseprő a mellkasomon trónol és egy betonacéldarabot igyekszik a páncél ízületébe kalapálni, hogy a véremet vegye. Egy Ezüst az ágyékomat rugdalja, míg beletörik a lába, akkor elkeseredetten szökdel odébb. Egy Szürke a karomra telepedett, az ökölbe szorított kesztyűmet igyekszik felfeszegetni, hogy egyenként törje el az ujjaimat. Két Vörös öregasszony közrefogja a fejemet, és hevenyészett vésőkkel próbálja kivésni a szemgödreimet, és a vészkapcsolót próbálják nagy garral feltörni. Megtalálni meg is találják, de mostanra már rég zároltam.

Szerencsére a vért kemény dió, nem lehet egykönnyen összetörni.

Felteszem, az embereimre is ez a sors szakadt, miután az EMP kinyírta az áramot, és ők is lezuhantak a magasból és mindenfelé szétszóródtak Héliopoliszban. Lysander felébresztette az alvó óriást, akit mi gondosan életben tartottunk a gyógyszereinkkel és a fejadagjainkkal. Csakhogy a dühöngő tömegen túl üresen feketéllik az égbolt. Sehol nem látom Atalantia hajóit. Lehet, hogy a bolygó körüli pályán sem úszták meg a támadást? Mert az egyszer biztos, hogy egyetlen romboló sem fénylik felettünk.

Hajóink holtan hevernek az űrkikötőben. A pajzsunknak is annyi.

Eljött hát a vég, de akkor sem hagyom, hogy a tömeg velem is ugyanazt művelje, mint a feleségemmel.

Mostanra eloszlik a tömeg körülöttem, csak azok maradnak, akik épp lefognak. Ők gondosan a földhöz préselnek, míg mások összefognak, és egy ember nagyságú kötőmböt hurcolnak a fejemhez, és a sisakomra hajítják. Cseng a fülem, zeng az egész fémvért, de a sisak nem enged, épp csak kissé behorpad. Akkor valaki végre használni kezdi az eszét, és úgy döntenek, hogy kirángatnak egy közeli parkba, hatalmas felhajtást csapnak körülöttem, és egy fejetlen Votum ős gigantikus szobra előtt fektetnek a földre. Elektromos kábeleket tekernek a végtagjaimra, és négy csoport négy irányban feszít, hogy mozdulatlanságra kárhoztassanak. Közben egy ötödik társaság hurkot hajít a szobor megcsonkított nyakába, és elkezdik hintáztatni a többmázsás kőtömböt, hogy végül rám döntsék. Most legalább kiderülhet, mit tud a Mars hadiipara. A szobor kileng, hamarosan rám borul a márványhegy. De a végsőkig kivárok, hagyom, hogy a négy csapat izzadva, nyögve feszegessen abban a hitben, hogy együtt legyűrtek és felülkerekedtek rajtam, pedig csak a vértezet beépített ellenállását sikerült semlegesíteniük. Csak az erejüket fecsérlik, én egyelőre egyetlen felesleges mozdulatot sem teszek, majd akkor használom az erőmet, amikor már mindenképpen muszáj.

Amikor a szobor végre a tömeg ujjongása közepette átbillen, és zuhanni kezd, üvöltve feszítem meg a jobb karomat és lábamat, akkorát rántok rajtuk, amekkorát csak bírok. Ez mindenkit váratlanul ér, a seregnyi ember elveszíti az egyensúlyát, és felém zuhan. Közben észreveszem, hogy nem egyedül a saját érdemem, mert hátulról jó néhány héliopoliszi Vörös fiatal nekiment a tömegnek, és azok is taszigálják felém a foglyulejtőimet. De még most sem eresztik el a kötelet. Akkor egy utolsó, még erőteljesebb rántással szabályosan lesöpröm őket a lábukról, és a balról ráncigálók erejét a saját taktikám szolgálatába állítva hagyom, hogy balra átperdítsenek, miközben a jobb oldaliakat magammal húzom, be egyenesen a tehetetlenül dőlő márványszobor alá.

Szinte nevetséges az időzítés.

Az emberek pépesen lapulnak ki a soktonnányi márvány alatt. A bal oldaliak erre eleresztik a kábeleket, szabályosan a földbe gyökerezik a lábuk a borzalomtól, hogy jobb oldali társaikkal mi történt, csak bámulják meredten a sok vért és emberi roncsot. Én ezen már nem akadok fenn, végre sikerül talpra állnom a dögnehéz vértemben.

Nem érdekel, hogy nem ők ölték meg Daxót és lincselték meg a feleségemet. Már nem számít. Végzek mindenkivel.

A Barna utcaseprő még mindig a betonacéldarabbal rohanna le, és hiába lassítja le ütésemet a működésképtelen vértem önsúlya, benne ugyanaz a halálisten vagyok, akit valaha Mickey faragott belőlem. Ehhez az agyatlan csőcselékhez nincs szükségem beretvára. Apró kis emberkék, úgy ropognak a talpaim és az ökleim alatt, mint a vékony ágacskák. A Barna koponyája üvegként roppan össze. Az ágyékomat támadó Ezüstöt a nyakánál fogva emelem a magasba, és addig szorítom, míg a torka összepréselődik a markomban, és már érzem a gerincét. Egyetlen taposással zúzom össze egy másik férfi combcsontját, a következő lépéssel a bordakosarát tiporja szét a bakancsom. Eltöröm egy asszony állkapcsát. Bordák és gerincek szalmaként zizegnek a lépteim alatt, ahogy módszeres mészárlással taposok keresztül rajtuk.

Tömeggé összeverődve egyetlen, közösen cselekvő élőlénnyé változtak. Most, hogy rájuk szabadítottam a rettegést, darabokra hullanak, és magányosan, egyenként halnak meg, miközben rángatózó, véres szőnyeg egységes szövetévé taposom őket.

Mikor végre mind meghaltak vagy elmenekültek, és már csak egy görcsösen rángatózó Ezüst fiú maradt életben az apja maradványai mellett, egy szobor tövében, elég egyetlen pillantást vetnem a rémülettől elkerekedett, vad tekintetébe, és a kétségbeesett könyörgés kifejezése falként állja utamat. Hirtelen az ő szemével látom magam, és ez mindentől elveszi a kedvemet. Sarkon fordulok, visszatérek a saját világomba.

A segítségemre sietett Vörösök a tér peremén állnak, és figyelnek. Hatan vannak, napégette munkások, húsznál egyik sem lehet idősebb. Kézzel kinyitok egy külső zsebet, kiveszem a sisak kulcsát, a gallérhoz illesztem, és már fel is pattan a zár. Hátrahajtom a farkassisakot, végre friss levegőhöz jutok. Az ifjú Vörösök csak bámulnak. Talán korábban is megsejtették már a vértemből, hogy ki lehetek, de csak most érik bennük bizonyossággá, hogy az arcomat is látják. Rémülten hátrálnak.

– Valahol a tetőn elhagytam a beretvámat. Keressétek meg – szólítom fel őket.

Mire a legvékonyabb a parittyaPengémmel visszatér, és reszkető kézzel nyújtja felém, az utca végében újabb tömeg verődik össze. A távolból próbálnak döntésre jutni, hogy érdemes volna-e lerohanniuk. Elveszem a pengét a fiútól, és amikor megpillantják ők is a penge formáját, futásnak erednek.

Biccentek a Vörösnek, és a negyvenkilónyi holtsúllyal a vállamon elindulok felkutatni az embereimet.

Újabb csodás cselvetésem változott tébollyá.

Héliopoliszban elszabadult a pokol. A város kiáltásoktól hangos. Az utcák mélységes sötétbe süppedtek, és hagyományos fegyverek ropogása hallatszik mindenfelől. Itt is, ott is lezuhant hajók füstölögnek, a feketeségben csak még feketébb a füst, amelyet okádnak. Bandába verődött városiak ragadtak fegyvert Lune hívására, az utcákon garázdálkodnak, és előrángatják ágyukból a velünk szimpatizálókat, a házuk előtt verik agyon őket kövekkel, fémrudakkal. Az egyik sugárút végéből héliopoliszi felsőSzínek sereglete méreget, nekik sincsenek rendes fegyvereik, inkább valami könnyebb fogás után néznek, és már tovább is álltak. Minden sarok után újabb borzalom fogad. Egy kőerkélyről látom, ahogy az egyik polgári rendfenntartó egységünket bekerítik, és mivel az impulzusÖkleik használhatatlanná váltak, és csak hosszú késeikkel védekezhetnek, tisztes távolságból kövezik halálra őket. Végeznek velük, mielőtt még lejuthatnék hozzájuk a magasból.

Újabb és újabb egységünkbe futok bele az utcákon, akadnak közöttük, akik alig vannak maguknál. Ők általában lezuhantak, és a roncsokból kapaszkodtak elő. Mások egy-egy helyi megerősített bázisról menekülnek. Összesen hatnál találok hagyományos fegyvert, de töltényük már nem sok maradt egyiküknek sem. A seregen úrrá lett a káosz és a pánik. Amikor a csatában vesztésre állunk, és meg kell vetnünk a lábunkat, azt is alaposan megsínyli minden sereg. De ha kitör a hisztéria, és így kell visszavonulni, akkor jön el a pusztulás. Egyszerre nem vonulhat vissza mindenki. Feltételezem, hogy Lysander erői egységenként próbálják majd elszigetelni és levadászni a városban szétszórt kétmilliónyi emberemet, ezért megbízok egy Vörös Centúriót, hogy járja végig az erősítéseket, és mindenkit rendeljen a Vízkertekhez.

Egy orvos útmutatását követve egy közeli tér felé tartok, ahol elmondása szerint a Vonítóim gyülekeznek, amikor egy sikátorban tűz lobogására leszek figyelmes.

Ahogy befordulok, felsőSzín fiatalok bandájába futok bele, akik épp gépzsírt öntenek a már lobogó tűzre, amit egy vértes emberemen gyújtottak. Amikor meglátnak, futva menekülnek. Próbálok találni valamit, amivel olthatnám a tüzet. Közben az utcán kiáltozás harsan. A Fehér Flotta három, vérző pilótája ront be a sikátoromba, a nyomukban tucatnyi, botokkal felszerelkezett férfi meg egy fiatal Arany egy családi ereklyének számító beretvával a kezében. Ahogy megpillantanak, egyből megtorpannak. Előrántom véres beretvámat, és már kapják is a nyakukba a lábukat.

Nem hagyhatom, hogy még több emberemet üldözőbe vegyék, ezért nem elégszem meg azzal, hogy megfutamítottam őket, utánuk vetem magam, és az Arany meg egy fürge Vörös kivételével elkapom mindannyiukat, és kíméletlenül végzek velük.

Mire visszaérek, a pilóták eloltják a tüzet. Lekotrom a homokot Thraxa vértjéről, és kinyitom a sisakját. Nem lélegzik, a tűz nem engedte be az oxigént a légzőnyílásokon. Lélegeztetni kezdem, míg végül zihálva magához tér.

– Prímán vagyok – néz rám tágra nyílt szemmel –, prímán. Tűnés le rólam – ül fel kóválygó fejjel, és néz körbe rosszkedvűen a sötétben. – Az az ocsmány kis szarzsák. Mi van a hajókkal?

– Azoknak annyi. De úgy tűnik, a bolygó körüli pályát elérte az EMP. Egyelőre nincs semmi hír arról, milyen hatótávolságban.

– Kitekerem annak a túltenyésztett kis pöcsnek a nyakát.

– Előbb meg kellene találnunk.

Felsegítem, és a pilótákkal arra a bizonyos térre botladozunk. Ott már Fanyarpofa és jó néhány más Vonító rendezi erőinket, utasításokat osztogatnak a tucatnyi különböző Légióból egybeverődött pár ezer gyalogosnak.

– Főnök! – kiáltja felém Fanyarpofa a zsibvásár felett. Rohanva indul felénk.

– Mi a helyzet? – kérdem, miközben Thraxa segít felnyitni a sisakomat.

– Téboly és vakszerencse – feleli Fanyarpofa. – Úgy fest, rászabadultak az egész városra. Elkapták a hajóinkat is. Az erősítéseink tartják magukat, de ott vannak már mindenütt. A fél falka téged keres. Eddig őket irányítottuk, idehozták a sebesülteket – biccent a tér másik felében egybegyűjtött sebesültek irányába. Körülöttünk félkörben gyülekeznek a Vonítók. Egy pillanatra elkap az érzés, mintha megint az Intézetben lennénk, de egyedül Fanyarpofán érzem a döglöttló-szagot. Nem először adok hálát a sajátos oktatásért, amit kaptam. Legalább mindig tudom, hova kapjak, ha kihunynak a fények.

– A várost elveszítettük, viszont az EMP a bolygó körüli pályán is elintézett mindent. Legalábbis úgy tűnik – kezdem. – Órákba telhet, mire összeszedik magukat a rombolóikban. És ha az égbolt üres, márpedig üres, akkor a földi erőik is megsínylették a támadást, hiszen azok közelebb voltak. Atalantiának a bolygó túlfeléről kell minden erejét átcsoportosítania a támadáshoz. Így viszont csak némi időt nyertünk, hiszen egyszer mindenképpen ideérnek, és akkor fényévekkel fejlettebb technológiát kapunk a nyakunkba. Az lesz a játszma vége. Mire ideér a hajókkal, a lehető legtöbb emberünket ki kell menekítenünk a hegyekbe. Alig egy óránk lehet.

A parittyaPengémmel térképet karcolok a lábunk elé a porba, háromszögekkel jelölöm a hagyományos fegyverekkel is felszerelt fegyvertárainkat. Mindenki lekuporodik, hogy rendesen lássa a félhomályban. A Hippodrom köré kört rajzolok.

– Lysander pontosan ismerte az EMP hatósugarát. Ha volna egy kis esze, akkor kivárná, míg megjön az erősítés, de a dicsőségre hajt. Meg fogja próbálni bevenni a várost, mielőtt Atalantia befut. Itt ért földet – rajzolok négyzetet a Vízkertek déli szegélyén. – A foglyokat itt tartottuk – húzok egy X-et a Hippodromtól nyugatra, tőlünk jelenleg északra. – Hamarosan több százezer ellenséges veterán indul meg délnek ismeretlen fegyverzetben – több kört is rajzolok öt kilométeres körzetben a Hippodromtól déli irányban, ebből kettő nálunk is délebbre van. – Ezek a mi utánpótlás-kaszárnyáink és hivatali helyiségeink, még nem ürítettük ki őket. Futárral azonban megüzentem nekik, hogy tömegesen nyomuljanak déli irányba. Mivel a flotta használhatatlan, a hegyi alagutakon kell visszavonulnunk. Jobbára hekkerek, orvosok, hivatalnokok, mérnökök és tisztiszolgák. A foglyok nagy része Acélleopárd és a XX. Fulminata Légió katonája, a Mag legdurvább seggfejei. Felszerelés nélkül is valóságos gyilkológépek azok az Arany és Obszidián szörnyek, nem hagyhatjuk, hogy elkapják a mieinket. Eddig ők támogattak bennünket, most mi leszünk az ő hátvédeik. Hat fő sugárút visz délnek. Mindet elbarikádozzuk, és itt megerősítjük – húzok hosszú vonalat a porba a Vízkertektől délre. A városban megmaradt gyalogosaim ezen a vonalon fogják életüket adni a többiekért, akiknek közben remélhetőleg sikerül kereket oldani. – A bázisokon vannak ugyan lőfegyverek és hagyományos gránátok, de jó, ha minden tizedik katonának jut belőle. Kapják a Vörösök és a Szürke mesterlövészek. A puskákkal a tetőkön kell állásokat kialakítani, de úgy készüljetek, hogy az Aranyak a tetőkön fognak közlekedni, ezért a tereken alakítsatok ki védhető állásokat, erősítéseket. Ne feledjétek, hogy az Aranyak át tudnak ugrani az utcák felett. Idézzétek fel magatokban, amit annak idején a kiképzéseken tanultatok. Nem ez az első alkalom, hogy lenullázták a felszerelésünket. Ha valaki egymaga akar nekimenni egy Aranynak, az halott. Együtt harcoljatok.

Négy különböző Vonítónak kiosztok négy különböző sugárutat, Fanyarpofa kerül a jobb szélre, az alagutak közelébe, a Halomtól legtávolabb.

– És te, főnök? – néz rám.

Az ujjamat a térkép közepére nyomom, a Vízkertekbe.

– Thraxával ketten a Via Triumphiát fogjuk tartani. Lysander túlságosan fiatal még, kizárt, hogy máshová menjen. Ha azzal akar nevet szerezni magának, hogy lemészárolja az embereimet, hát előbb rajtam kell átgázolnia. Ha bárkinek is áttörnék a vonalát, ne induljatok meg az alagutak felé, túlságosan messze vannak. Az Aranyaik elkapnának benneteket, és ledarálnának. A Halomba vonuljatok vissza. Ott lesz a végső állásunk – nézem végig az arcokat. Nincs köztük olyan, aki ne tudná, hogy nem fogja túlélni ezt az órát. De a várakozás véget ért, és ezzel a félelem is elpárolgott. Egyetlen férfi, egyetlen nő sem akar kibújni a kötelessége alól. Az, hogy büszke vagyok, nem kifejezés arra, amit érzek. – Ha a Halomban nem találkoznánk, a Völgyben látjuk egymást. Siessetek – és mennek is. Még egy szóra elkapom Fanyarpofa karját, míg a többiek távoznak: – Vigyázz magadra.

Csak nagyot nevet.

– Légió! – zengi Thraxa.

A téren szétszóródott gyalogság utolsó embere is vigyázzba vágja magát, összecsattannak a sarkak, ahogy elkocogunk előttük, és az öklük a magasba lendül:

– Üdv, libertas! Üdv, Arató!

84

DARROW

HÚSDARÁLÓ

Ahogy a Via Triumphia felé igyekszünk, a szétszóródott Légiók kósza erői csatlakoznak a menetünkhöz, és lassan nagyjából húszezernyire duzzad a számunk. A körzet bázisáról ötezren érkeznek puskaporos fegyverekkel, ezeket a mesterlövészeknek és a lövészeknek osztjuk ki. Hatszáz működő fegyverünk van mindösszesen, és tizenöt gázüzemű gránátvetőnk. Sokan megrögzötten ragaszkodnak a most legfeljebb dorongnak jó impulzusFegyvereikhez, hiszen a harcmezőn megszokták, hogy ha az Aranyakkal nem is emelik egy sorba őket, de legalább valamennyi esélyt jelenthetnek. A hagyományos lövedékek sajnos nem sokat érnek a magamfajtával szemben.

Útközben a beretvánkkal jelzőtáblákat és kerítéseket vágunk ki, hogy lándzsaként használhassák őket az embereink. Egy nagyobb gárda befutott az immár feleslegessé vált tüzérségtől. Thraxa odaint egy Rózsaszín kislánynak, aki egy emeleten a lakásuk ablakából les bennünket. Cserben hagytuk őt is, mint azokat a Vörös fiúkat, akik a segítségemre siettek. Hamarosan viszik vissza őket a bányába, és a régi szokások szerint a kislánynak sem tartogat mások gyönyörénél többet az élet a Kertekben. Csak valami távoli álomképként dereng majd az emlékezetükben, hogy valaha hozzájuk is elért a Lázadás, és valami mást ígért.

Amikor a találkozási pontra érünk, Lysander ereje is befut a Vízkertek másik végén a tetőkön. A gigászi Vízkolosszus lábai között látom a magasban surranó alakokat. A leggyorsabbak már Poszeidón beszakadt víztálainak legfelső maradványaira is átlendültek. Felmérik erőinket és indulnak vissza jelentést tenni, lövészeink pedig egyesével próbálják leszedni őket.

– Tehát megindult az a nyálas szarzsák – morogja Thraxa. – Miért nem várja ki vajon az erősítést?

– Mert nevet akar szerezni magának a harcban. Pedig többre tartottam a fiút.

– Naná, hogy többre tartottad. De Sevrónak volt igaza. Ott lenn, a Citadella fenekén kellett volna véget vetni a vérvonalának annak idején.

Észak felé kémleljük a sötétséget. A Hippodrom fejét lehajtó szörnyetegként kuporog az éjszakában. Lysander serege pedig azokon a tetőkön közeleg felénk, húzódik délnek. Elöl a dicsőséget és bosszút hajtó Aranyak. Azt, hogy emberségesen adtunk nekik sugárzás elleni gyógyszereket, nyilván valami genetikai elfajzásnak, gyengeségnek értelmezik. A nyomukban jönnek az Obszidiánok, és valamivel hátrébb a Szürke veterán gyilkosok tengere a Vénusz partjairól, a Merkúr kohóiból, a Föld ősi kontinenseiről, a Luna végtelenjeiből, sőt, a saját hazám felföldjeiről is.

Jönnek, hogy megöljék az enyéimet.

Talán nem lett volna szabad etetnünk őket? Nem kellett volna meggyógyítanunk őket?

A Vízkertek durván egy kilométerszer egy kilométeres fehér márvány négyszög, a közepén áll meszelt homokkőtalapzatán Poszeidón, körülötte napvirágfák. Az északi részre szakadtak le a víztányérok, ott nagy halmokban tornyosul a márványtörmelék, de a tér többi része, a gigantikus szobor két lába közötti térség szabad és nyílt. A Via Triumphia körbeöleli a teret, rajta lezuhant roncsok. A Pláza déli végében lövészeket telepítek az épületek tetejére. Két harangtoronyba Vonító mesterlövészeket küldök a diadalív magasára. Egyre-másra igyekeznek leszedni Lune cserkészeit, és ahogy elnézek kelet felé a messzeségbe, látom, ahogy kezd kiépülni a védelmi vonal, itt is, ott is az embereink bukkannak fel a tetőkön.

Seregem maradványa éledezik, az ellenállás megindult.

A messzi nyugatról tűzharc hangjai érkeznek.

– Fanyarpofát máris megtámadták – jegyzi meg Thraxa. – Ha Lune ott indítja meg a támadását, bekerítenek bennünket.

– Nem ott indítja meg. Menj fel a tetőkre.

Néhány Aranyunkra és Obszidiánunkra pillant:

– Itt lent lesz rám szükséged, hogy tartsam a falat.

– Nem fogjuk tudni tartani. De ha engedjük, hogy az a fiú hőssé váljon, akkor az egész szarveretes rendszert maga mögé állítja. Azért jöttünk ide, hogy végezzünk vele – jelentem ki, és odakurjantok három Patkány Légiós mesterlövésznek. – Tudjátok a dolgotokat? – kérdem. A Vörösök körém gyűlnek, mint a mezei nyulak. A legkeményebb lövész nem késik a válasszal.

– Azért vagyunk itt, uram!

Fogom a gázpuskákat, amelyeket az esetleg befutó Vonító lövészeknek tettem félre, és a három férfi már hajítja is el a szedett-vedett fegyvereit, s úgy kapnak a puskákért, mintha gyémántot osztanék. Megkapják a páncéltörő lövegeket.

– Minden tárban hatvanhat töltény van. Mind a hatvanhatot a Lune fiúnak szánom – mondom, és három ablakra mutatok. – Oda, oda és oda menjetek. Legyetek résen, a lövészeik rátok is vadászni fognak. Semmiképpen se lássák, hol lapultok, míg Lune fel nem bukkan. Megértettétek?

– Tudjátok, hogy néz ki? – kérdi Thraxa.

Bólogatnak.

– Az EMP előtt mindenhol kivetítették az arcát – válaszolja a leghelyesebb. A kiejtése pont olyan, mint a társáé, tulajdonképpen hasonlítanak is egymásra.

– Testvérek vagytok?

– Igen, uram.

– Ha a nyakunkba szakad a pokol, akkor a tetőkön jussatok el a Halomba, és szedjétek le nekem Lune-t.

Már mennek is. Thraxa a tér másik végét lesi. A vállára teszem a kezemet:

– Ha nem végeznének vele, egy utolsó mozdulattal még roppantsd össze a koponyáját – mondom neki.

– Úgy lesz.

A nő elüget. A magasból vér spriccel rám, és ahogy felpillantok, épp egy férfi zuhan le a tetőről. Egy Centúrió hangosan figyelmeztet mindenkit, hogy ellenséges mesterlövészek vadásznak ránk.

– Honnan a pokolból szereztek puskaport? – kiáltja valaki.

Hát honnan? A héliopolisziaktól. Az északi háztetőkön torkolattüzek villannak.

Míg a mesterlövészek párbaja dúl, az Aranyakkal és Obszidiánokkal a Triumphia végébe vonszoljuk a lezuhant hajóroncsokat és a mozdulatlanságra kárhoztatott földi járműveket. De még csak az ötven méter széles út felét torlaszoltuk el, amikor egy megfigyelőnk jelent Thraxának, ő pedig lekiált a tetőről:

– Ellenséges lovasság!

Ösztönösen is felfelé nézek. Az ég üres. És akkor meghallom a föld morajlását. Összerándul a gyomrom. Kiürítette az istállókat. Közel tizenhat éve szorult össze a szívem aggodalomtól lódobogás hallatán.

A város északi részéből egy emberként üvöltő sereg hangját hozza a szél. Mintha tenger zúgna. Nem nagyon értem, mit ordítanak.

– …Invictus! Per ordo…

– Harci állásba! – kiáltom. – Alakzatba! Hozzám! Hozzám! Vörösek a tetőkre! Vörösek a tetőkre! Thraxa! – miközben a Vörösök felviharzanak az épületek lépcsőin a magasba, Thraxa lekukkant hozzám. – Várd ki, míg lerohannak. És akkor zúduljatok rájuk. Vörös Esőt a nyakukba.

Ennyiből is megérti, mire gondolok, már bukik is le egy lövedék elől, amely mélyen belemar az épület oromzatába. A harangtorony és vele a két Vonítóm semmivé vált. A Kertek nyugati és keleti oldalán hosszú árnyak sprintelnek végig a tetőkön, úgy szökellnek át a hat méter széles utcák felett, mint gyerekek a patakon. Néhányukat leszedik a lövészeink ugrás közben, és pörögve zuhannak a mélybe, de az áram nélküli világok királyai a Páratlan Sebhelyesek. Becsapódnak a tetőkre telepített egységeimbe.

A tömeg bömbölése egyre csak duzzad, ahogy a dagály hömpölyög fel a partra.

– Lune! Invictus! Lune! Invictus! Per ordo. Per ordo…

Felrántom a sisakomat.

A földön maradt, puska nélküli Legionáriusok mind a barikádunk szerény biztonságába rohannak. A rémes szót tátogják egymásnak:

– Lune…

Egy magányos családi légpárnás mellett vetem meg a lábamat az út közepén. Bedöglött vértezetében tizenhárom Aranyam és negyven Obszidiánom vesz körül, leghosszabb állásukba állított beretváinkat magunk elé szegezzük, mint valami tüskeakadályt. Hiába közel másfél méter hosszú lándzsa ebben a helyzetben a beretva, így sem lehet elég hosszú. Bár Alexandar is a vállamnak vetné a vállát. Bár Sevro is mellettem állna most. Bárcsak Ragnart is magam mellett tudhatnám, Oriont pedig a fejünk felett az égben. De nincsenek itt, és ezek az emberek is ugyanúgy a testvéreim.

Az aljaSzínek, közel hatvanan kétoldalt, a járművek védelmében lapulnak, hosszú póznáikat készítik elő halálos rémületben, mert már látják, mi közelít. Még az Obszidiánok haláléneke is megbicsaklik egy pillanatra, ahogy meghallják az initium kürt zengő énekét.

Egyszer Nero nevében érkeztem a Merkúrra követségben, és láthattam, amit egyetlen marsi aljaVörös sem láthatott még soha: a héliopoliszi Hippodrom lóversenyét. A nap fényesen ragyogott, az utcákon szólt a zene, folyt a mézbor, és édesen szállongott a fűszeres, gyömbéres sült sáska illata. Támogatóm iránti tiszteletből a Votumok lehetővé tették, hogy az initium kürt felhangzása előtt a színfalak mögül figyelhessem a lovasok készülődését. Bemehettem a félhomályos, föld alatti istállókba, ahol életemben először láttam napvéreket. Korábban csak az Intézet lovait ismertem, azok alig százhatvan centi marmagasságúak voltak, de már így is elég rémisztőnek találtam őket. A napvérek mellett azonban inkább nézné őket szamárnak az ember. Ezek a csontfehér szőrű, lángoló sörényű állatok majdnem egy tonnát nyomnak, és akár kétszázharminc centire is megnőnek, nyolcvan kilométeres iramban száguldanak óránként… Azok a dögök, amelyeket akkor versenyezni láttam, már szinte nem is nevezhetőek lónak. Ezerszer inkább illett rájuk a szörnyeteg megnevezés, ahogy rám is, a magam legalább annyira természetellenes vérvonalával. Szépséges szörnyetegek, kikre egyetlen célt mért az élet.

Az a verseny, amelyet akkor végignézhettem, katasztrófába torkollt, mert a győztes mén leharapta az egyik versenylovas fejét, aki az ostorát lengetve lépett hozzá. Az Arany tulajdonosok szörnyülködtek, a tömeg azonban ujjongott.

Hogy hihettem akár egy kurta pillanatig is, hogy ezek a népek szabadságra vágynak?

És most két-, három-vagy akár négyszáz legcsodálatosabb versenylovukat állították ellenünk csatasorba. Fehér izmok és tüzes sörények lavinájaként zúdul be a ménes a Via Triumphia északi torkán, nyergük ünnepi színekben pompázik, és rajtuk a lovas hadifoglyok, Aranyak és Szürkék feszítenek. Úgy hasítanak mindjárt keresztül rajtunk, mint üllő az üvegen.

Csakhogy az üveg vág. És ha futni próbálnánk, akkor lenne csak teljes a mészárlás.

– Vessétek meg a lábatokat! – ordítom veteránjaimnak, mert más varázsszó nem maradt a tarsolyomban. Golyók csapódnak vértünkbe, páran meginognak. A lovak között gránátok robbannak, sikoltozás és nyerítés hallatszik mindenütt. – Ha kiadom a parancsot, hogy „Vonalba!”, akkor három lépés mély vonalba rendeződj! Ha azt mondom, „Földre!”, akkor mindenki a földre vetődik, és feltartja a beretvát. Higgyetek a fegyveretekben, higgyetek a vértetekben! Vessétek meg lábaitokat!

Puskalövések dörögnek a téren, a miénk, az övéké. Az ablakokból, a tetőkről egyre-másra hullanak az embereink, leszedik őket a lövészeik, miközben kétségbeesetten tüzelnek a lovakra. Lovasok buknak le a nyeregből, lovak dőlnek ki a sorból embertelen visítással. Az egyiknek tizenkét lövés fúródik a nyakába, míg végül tiszta erőből egy járműbe csapódik, lovasát több tíz méterre repíti, aki szétloccsan a kövezeten. De az áradat nem törik meg, egyre gyorsabban hömpölyög. És a dübörgés mindent elnyom, az agyamban visszhangzik, szaggatja a dobhártyámat, rettegéssel tölti meg minden porcikámat.

– VONALBA!

Fegyvereseim keskeny vonalba húzódnak szét az alakzat közepén.

Akkor meglátom közöttük fehér páncélban az első sorokban, egyik kezében a kantárszár, a másikban beretva. A fiú, akinek a nagyanyját a szeme láttára öltem meg. A fiú, akit tisztességből megkíméltem. A fiú, akit Aja tanított, és Cassius nevelt, aki belenézett a szemembe, és hazugságokkal traktált, hogy utána az ostobán kegyelmet gyakorlók megcsúfolására démonként kísérteni térjen ide vissza. Förtelmes mén ezerszalagos nyergében dermed az időbe, a feje kopasz a sugárzástól, az arcára nem hiú gőg, hanem komor eltökéltség ül ki. Fenséges látvány.

A feje hátracsapódik. Egy mámoros pillanatra azt hiszem, a lövészeink repítettek golyót az agyába, de aztán megint előrenéz, a feje oldalt vérvörös, szája vad hasadék, de a lova már vágtába vált, szélsebesebben, mint körülötte bárki. Még két sorozat pattan le a fiú vértjéről.

Reszketek a rémlettől, ahogy a látóteremet kitöltik a táguló orrcimpák, habzó izmok és paták. Tucatnyi ló fér bele a térbe. Lysander balra kitér, a sérülékenyebb oldalszárny irányába, elkerüli a tüskéket.

Űrcsatározások korában az ember hajlamos megfeledkezni róla, micsoda károkat tudnak az állatok is okozni az emberi testben. Lysander most emlékeztet rá, ahogy a negyvenezer kilónyi élő hússal a vonalam szárnyába csapódik. A lótest hirtelen gyorsulása elemi erővel szaggatja az emberhúst, ahogy a mozgó izomkolosszus eléri a mozdulatlan belső szerveket. Az emberek szó szerint semmivé lesznek, belülről szakadnak fel. Szervek hasadnak, agyak véreznek be, vérerek pattannak el, gerincek roppannak szét.

Hiába lassítja le az állatokat az emberi testekkel való összeütközés súrlódása, nem állnak meg, gyilkolnak tovább. Paták tipornak porrá koponyákat. A hippodromi párbajokra felkészített lovak fogai arcokat szaggatnak le. Az emberek üvöltve tűnnek el a paták darálójában, néhányan kikúsznak a szabadba, hogy a következő hullámban újabb pata zúzza össze gerincüket.

A lovak nekitámadnak a vonalamnak.

– FÖLDRE!

Hanyatt vágom magam a ránk zúduló hullám előtt, két kézzel markolom a beretvámat, és a gyomrommal is kitámasztom. A másfél méteres acélpenge, amellyel akár tízcentis csillagÖltöny vértet is át lehet vágni, meredeken szegeződik az égnek.

Ötvenhárom másik fegyveresem teszi körülöttem ugyanezt egyetlen röpke másodperccel azelőtt, hogy a lovak átgázolnának rajtunk.

A fejemben izzó fényrobbanások.

Lehetetlen súly és hang. A vértembe és a sisakomba paták csapódnak. Lóhasak, farkak, meztelen talpak és bakancsok zúgnak el felettem, míg fekszem a földön, és a taposás végeérhetetlennek hat. De még az egy tonna nettó izom és csont lószörnyetegek sem tudják összetiporni az impulzusTűz ellen kifejlesztett vértet, még ők sem juthatnak át sértetlenül a beretvák pengeerdején. Darabokra hasogatjuk őket.

Soha nem látott mennyiségű vér és testnedv ömlik ránk. A lovak halálhörgése ezerszer rémesebb az emberénél. És mégis jönnek újabbak, a csordaszellem nem enyész, és a sötétben különben sem veszik észre a keskeny pengéket a levegőben. Hipergyorsasággal hasítanak át csonton és izmon, az állatokat viszi tovább a lendület, hogy csak mögöttünk omoljanak össze, csapódjanak be a szárnyakon keresztültörő társaik soraiba.

Akármilyen valamirevaló római parancsnok megmondta rég, hogy ha az ember lovasrohammal akar végezni, elsősorban is a sebességétől fossza meg a rohamozókat.

A döglődő lovakkal és haldokló emberekkel borított Via Triumphián feltápászkodom. A páncélom szemnyílásain vér folyik, alig látok. Egy, az oldalán kiontott belekkel vergődő ló olyan erővel rúg fejbe, hogy a szemnyílás duroÜvege végül csak megroppan. Eldőlök. Megpróbálok újra felállni. A nyakam megrándult. Talán el is tört. Most hátulról talál el valami, ismét a földre kerülök. A megrepedt üvegen keresztül csak nagyjából látom, ahogy egy ló tiszta erőből vágtat felém. Ahogy Arany lovasa kihajol oldalra a nyeregből, és vízszintesen felém suhint a beretvával, épp sikerül lebuknom. A combom hátulján hasít le egy darabkát a vértemből, oldalra ugrat, és már nincs is sehol, hiába csapkodok a ló hátsója felé, esélyem sincs.

Kalindora volt. A Szerelem Lovagja személyesen. Tiszteletből azért, ahogy korábban a mi foglyainkkal bánt, nem különítettem el az embereitől. Most bánhatom.

Valaki felragad fektemből. Oldalról egy ló mellkasa telibe talál, a levegőbe emelkedem, több másik ló rugdal egyre csak tovább, míg végül nagy nehezen sikerül kikeverednem a paták alól. Egy falnak vetem a hátamat, felállok, de látni semmit sem látok. Vakon tapogatózva nyomom meg a vésznyitót, és lerántom a fejemről a sisakot.

A zaj leírhatatlan. Nem e világi. Mintha egy állat beesett volna a darálóba, csakhogy itt most több ezer állat van. Haláltusájukban embereket rúgnak halálra. A lovasok a hatalmas tetemek alatt lapulnak szét, vagy lezuhannak a nyeregből, és az embereim végeznek velük. A tér tele nyihogó lovakkal, akiket halálra rémiszt a látvány.

Hiába végeztünk annyiukkal, még legalább kétszáz napvér toporog a véres massza körül, lovasaik lefelé hadakoznak, a lovak tapossák a szerencsétlen földre kerülteket, vagy épp áttörnek a vonalainkon, hogy egységeinket bekerítsék. És közben a Kertek túlsó felében már feltűnt a gyalogságuk, akik csak jönnek és jönnek, közelednek a darálóhoz.

A világ lassú levesként kavarog. Az erőimnek csak kis töredéke áll Aranyakból és Obszidiánokból. Vértezet és technológia híján a fajok közötti szakadék jól mérhető azzal a húsmasszával, amelyet egyetlen Arany harcos képes a nálánál gyengébbek soraiból csinálni. A bőrük keményebb. A csontjaik és vastag koponyájuk szinte páncélszilárdságú. Látom, ahogy az egyik Szürke, aki tízévnyi háborúzás után is mellettem harcol, a puskája markolatával halántékon csap egy lováról lezuhant Aranyat, aki gyors mozdulattal megfordul, és egyetlen ütéssel eltöri a nyakát. Rabruhás Aranyba ürít bele két Vörös egész tárakat. De az Arany eléri őket, végez velük és még négy másikkal, mire végre holtan esik össze.

A csata dühében a nyakamhoz kapok, Pax kulcsa hűvös békességet áraszt. Markomban a feleségem ajándéka megnyugtató súly. És az embereim jóságának emléke a lelkemben. Ahogy nevetve kártyáznak. Ahogy mosolyognak, amikor végre újabb felszabadított városba vonulunk be. Ahogy egy Arany bajtársuk közelében rákapcsolnak, hogy mutassák, ők is ugyanannyit érnek. Ahogy zokognak, amikor a kikötőkben viszontlátják a családjukat.

És most nézem, hogy hányják őket halomra, hogy semmisül meg egyetlen pillanat alatt a hitük, hogy igenis egyformának teremtettek minket. Ezek a förtelmes Arany lovasok a rettenetes lovaik hátán fájdalmasan nevetségessé teszik minden hasonló természetű elképzelésünket. Mert élvezettel gyilkolnak. Rémületes élvezettel tanítják meg ezeknek a felkapaszkodó kis gügye rabszolgáknak, hogy ki is az úr a háznál.

Térdelj. Hajolj. Törj meg.

Látom, ahogy Lysander a kavarodásban harcol, rémületes lován véresen és különös eleganciával gyilkol. Testőrei leszednek mindent és mindenkit, aki csak a közelébe szagol. Tisztán látok mindent. Az eléje terülő életet. A világokat, amint térdre vetik magukat előtte, és örvendezve fogadják a rég elvesztett láncaikat, amelyeket csinos, ápolt kezek helyeznek vissza rájuk. Újraéledt romantikus tisztogatási láz követi majd felemelkedését, míg csak a feleségem, a fiam, a barátaim, mindenki, akit szeretek, el nem tűnik a feledés süllyesztőjében. Akkor lemosolyog majd alázatos trónjáról, amelyet háborúval szerzett meg magának, és közli a világokkal, hogy ő a jó pásztor, aki vigyáz rájuk.

Hosszú időkkel ezelőtt esélyt adtam neki, hogy békességben éljen, de ő visszatért a háborúba. Minden részvétet és együttérzést kiöl bennem a férfi látványa. Már rég nem az a fiú, akinek most, tíz év késéssel meg kell halnia.

A mesterlövészek már nem tüzelnek. Thraxa a tetőn várja a jelet. Átváltom a beretvát a hosszú, vékony állásból parittyaPenge alakba. Testemben felszegi fejét a rémes szörnyeteg. Kacagás tör elő torkomból. Kész volnék meghalni a végső igazságért, amely szerint minden ember egyenlőnek születik. De a halál birodalmának csakis egyetlen királya lehet, akit nem úgy hívnak, hogy Lune. Aratónak hívják.

– A Köztársaságért előre! – kiáltom, és belevetem magam a küzdelembe.

85

LYSANDER

INVICTUS LUNE

Soha nem harcoltam még aljaSzínek ellen.

Puszta kézzel is megsemmisítem őket.

Groteszk konfettiként örvénylik körülöttem a napvérek marcangolta végtagok, arcok és fejek kavalkádja. A lábvértemről lepattannak a fegyverek. Az emberek lekuporodnak körülöttem, hogy a paripám fogai el ne érjék őket, de így a patái alá kerülnek. Őrült villanás az egész, és én módszeres távolságtartással nézem.

Félő, hogy ha átadnám magam a Szellem Szemének, nem érzékelném a csata lefolyását, ezért csak a peremén tartom meg magam.

Lélegzet, döf, fordul. Lélegzet, döf, fordul.

Rhone meg a Pretoriánusok körülöttem és Kalindora körül kavarognak. Ellenállhatatlanul törünk előre. Kalindora a küzdelem lelke, megtörjük az ellenség sorait, de az akaratukat és a lelküket nem. Kalindora beszélt nekem először a Vérvörös fogalmáról, ami a Vörösök harci dühét hivatott megragadni. Azt hiszem, most a saját szememmel is láthatom.

Nem hajlandók feladni a sugárutat. A puszta testükkel védik, a holtakból és még élőkből emelnek akadályt, felhasogatják a lovaink hasát, vagy épp a tetőkről nyitnak tüzet ránk, de elég csak egyetlen pillanatra rájuk összpontosítanunk, és máris darált hússá aprítottuk őket.

A tetőkön nyomulnak tovább az erőim. A gyalogságom rohanvást vág át a Vízkerteken, hogy megtámogassa rohamunkat. Hamarosan megsemmisítjük ezeket az ellenséges erőket, és dél felé száguldunk tovább, hogy eltiporjuk az utóvédeiket is, és megadásra kényszerítsük az űrkikötőben és a Halomban maradtakat.

Ahogy testek csapdájából igyekszem kiszabadítani a paripámat, az egyik emeleti ablakban Vörös Lövészre figyelek fel. Rhone a vállam felett tüzet nyit rá, három sorozatot is beleküld a testébe. A Vízkertek romjai közül a saját lövészeink fedeznek bennünket.

– Hol van? – üvöltöm Rhone-nak. A Pretoriánusaim körém gyűlnek, levágnak és lelőnek mindenkit, aki a közelembe kerül. – Tudta, hogy a Triumphián számíthat rám – mondom. Ha Darrow-t nem ejtem foglyul, a győzelmem nem lehet teljes.

Rhone kovaszürke szeme a kavargó tömeget kutatja. Lóhátról csak a csata borzalmát látni. És akkor a Triumphia túlsó felén felfedezem a közeledtét. Mint amikor a tigris vadászni indul a magas fűben. Először csak a távoli hullámzás látszik, mintha szél kelne. Azután az összpontosult erő. A lovasok hullása, a lovak hátrahőkölése. Emberek buknak le a nyeregből. Napvérek dőlnek el rémes sebekkel. És akkor, mint a tigris magasba kunkorodó farka, megjelenik a fejek felett a görbe parittyaPenge, amellyel utat nyit maga előtt.

Hihetetlen erővel öldököl.

Nem követem el kétszer ugyanazt a hibát, nem sietek elébe.

– Szedd le, Rhone! – kiáltom. A Pretoriánusok kiállnak a nyeregben, és a pengémmel jelzett irányban a vállukhoz emelik a puskát, céloznak. Nyomkövető lövedékek vágódnak a tömegbe, de Darrow eltűnik egy ló mögött. Akkor nyers üvöltés tör fel az emberei torkából.

– Vörös eső! Vörös eső!

Árnyék vetül a csillagok elé, ahogy felpillantok. Az égből Vörösök zuhognak. A Via Triumphiát szegélyező házak tetejéről vetik le magukat, és háromemeletnyi zuhanással hullanak a nyakunkba. A lövészeinket elragadja a káosz. Kardommal felfelé hasítok egy árnyra, kettévágom. Tőlem kartávolságra egy Pretoriánusom hörögve csapkod a karjaival végzete ellen, amely egy Vörös képében ugrott a háta mögött a lova nyergébe, és vágja épp át a torkát. Utánahajítja a kését, engem céloz meg vele. Félrecsapom, és a Pretoriánuson keresztül őt is felnyársalom a beretvámmal.

Egy másik ember pottyan rám, belekapaszkodik a mellvértem peremébe. A kése az arcom felé suhint. Lehúzom a fejemet. A kés többször egymás után a koponyám felső részébe döf, de nem töri be a csontot. A beretvámmal a hasába döfök, és végighasítom az oldalát. Vér fröccsen az arcomba, ahogy elereszti ernyedt keze a vértemet, és a földre bucskázik élettelenül, miközben egy nő egy nagy téglával egy mellettem lovagoló Pretoriánus fejét csapja szét.

Kalindora szép csapással vágja ketté az asszonyt, majd tágra nyílt szemmel mered a hátam mögé:

– Tele…

Hihetetlen erő száguld belém.

Bármi is az, elég súlyos, hogy Birodalom Vére oldalra táncoljon. Kirepülök a nyeregből. Felállok, oldalról becsapódás ér. Kiperdülök, de az erő ledönt a lábamról, és egy lakás előterébe hajít az ablakon át.

Végigcsúszom a padlón, míg egy márványlépcső meg nem állít.

Nem kapok levegőt. Lihegve támaszkodom fel, megdöbbent, hogy nem tört el a gerincem. Mellvértem oldalában grépfrútnyi horpadás. Mire feltápászkodom, már fordul is a kilincs. Hatalmas árnyalak lép be, a kezében harci pöröly.

Látnom sem kell az arcát, tudom:

– Telemanus.

Két kézzel markolom a beretvát, és a fejem fölé emelem. Ez volt Aja kedvelt fogása az Obszidiánok ellen. A Gallyaprító. Igen könnyű átmenet visz ebből az állásból az El Nem Pattanó Ágba. Azzal a fogással végzett Ragnar Volarusszal.

– Megöltél egy kölyköt – morogja a nő. – Lássuk, velem megbirkózol-e – ront rám a családnevüket bőgve.

A vért súlya nélkül sokkal fürgébb vagyok, a pörölye egyébként is viszonylag lassú fegyver, ezért hajlok is elfogadni a kihívást. Csakhogy jóval erősebb nálam, és a gyakorlata is nagyobb a szemtől szembeni harcban. Elvileg képes lennék kifilézni, csak nagy a rizikófaktor. Elég egy rossz mozdulat, egy észrevétlen kavics a padlón, és máris összezúz.

Nem kockáztatok, nekiiramodom felfelé a lépcsőn.

– Kis riherongy – üvölti, és üldözőbe vesz.

A lépcső tetején berúgom az első lakás ajtaját, és bent várom meg, hogy felérjen. Amint eléri a legfelső fokot, átdöfök a falon a beretvámmal. Érzem a vért ellenállását, keresztülhasítom. Meglepetten bődül el. A beretva véres, és a harci pöröly már jön is utána.

De ekkorra rég máshol járok, rohanok be a lakásba, el egy visítozó Ezüst mellett, nyomomban Thraxával. Az útjába döntök egy könyvespolcot. Átgázol rajta, én pedig kiugrom az ablakon, vissza az utcai kavalkádba. Talpra esem.

– TELEMANUS!

Az ablak rázkódva szakad ki a falból keretestül, ahogy széles vállaival kivetődik rajta. És egy félisten fürgeségével pattan ki előttem a törmelékből, pörölye egyből harcra kész.

Rhone hátrahajol a nyeregben, és három lövést ad le gyors egymásutánban a felém repülő Thraxára, a hóna aljában háromszög alakban találják el a lövedékek, ahol a vért gyengébb. A bordakosarába fúródnak. Sikerül egy ló lábai közé vetődnöm, ahogy földet érne előttem. A gigantikus pörölye kilapítja a lovon a lovast, és szinte szó szerint kettétöri vele együtt a lovat is. Megfáradt kovácsként kapaszkodik át a haláltusáját vívó állaton, én pedig a szívét célozva döföm keresztül a döglődő állatot.

Két kesztyűt viselő kezével elkapja a pengét, és sikerül annyira félrerántania, hogy ne a szívébe, csak a gyomrába fúródjon. Mélyebbre húzza magába a fegyvert, hogy közelebb kerüljek hozzá, kitátja száját, és őrült kacajjal próbálja leharapni az orromat.

Akkor azonban egy ló csapódik belénk, elterülünk a hullahegyen. Szerencsére a beretvámba kapaszkodom, nem veszítem el, mire azonban Thraxa sántikálva megindulna felém, két Vörös zuhan mellé egy negyedik emeleti párkányról, és elvonszolják egy ló felé.

Rhone máris mellettem terem, leugrik a lováról, és a Pretoriánusokkal körbevesznek. Rémült üvöltözéssel terelgetnek be a hátuk mögé, és egyre-másra ürítik ki a puskájuk tárát. De csak később jövök rá, mi ez a nagy ijedelem.

Darrow csörtet felém.

Tépett serege körülötte tombol, három fegyveres Obszidián fedezékében halad egyre csak előre. Rhone emberei megsorozzák az Obszidiánokat, de azok meg sem torpannak, belevágódnak a sorfalukba, és Darrow akkor tör elő közülük. A beretvája széthasítja egy férfi állkapcsát. Balra pillant, és már el is tűnt.

Hátravetődött, ahogy Kalindora elvágtatott mellette. De azért sikerült elkapnia a Lovagomnak, egészen kibillentette az egyensúlyából, és Darrow pörögve zuhan el. De az a zuhanás! Senki sem tud úgy esni, ahogy Arató. A Vörös ügyessége megvillan a mozdulatban.

Beretvája ostora csattan, és rátekeredik Kalindora lovának hátsó lábára. A Szürkéknek esélyük sincs célozni, már letépte a ló lábát. Az állat még lendületből beletrappol egy emberfalba, és a másik oldalon roskad össze. Kalindora egy szempillantásra eltűnik, de azután a sokadalom közepében is látom, ahogy talpra vergődik, és Darrow már vágja is. Pengéik fáradt mestervágások özönével zuhognak egymásra, de akkor Kalindora elbukik, és Darrow már döf is. Négyszer sújt le rá, utána fordul újra felém.

A hátam mögül hirtelen tömeg üvöltése harsan.

Ahol a Vízkerteknél kiágazik a Via Triumphia, beözönlik a gyalogságunk, és a Lázadás eddig masszívan helytálló katonái végül pánikba esnek. Furcsán, egyik pillanatról a másikra pattan el kitartásuk és merészségük húrja, hirtelenjében a fegyvereiket elhajigálva menekülőre fogják. A pánik elhatalmasodik rajtuk, fut, ki merre lát. És ahogy az már a fejvesztett visszavonulásnál lenni szokott, a menekülőket elölről és hátulról is ütik-vágják, így sokkal nagyobb veszteségeket szenvednek el, mint korábban, amíg még állták a sarat, és szembenéztek a támadóikkal.

Felmorzsoljuk őket.

Három ló száguld keresztül a megroppant seregen. Az egyik nyergében Thraxa kapaszkodik. Az egyik Vörös, aki elvonszolta a csata hevéből, miután találatot kapott, a második lovat üli meg, míg a társa ugyanabból a nyeregből hátrafelé tüzel. Engem céloz, és az egyik golyó súrolja a fejemet, fel is hasítja a bőrt a koponyámon. Darrow futtában pattan fel a harmadik állatra, még egyszer hátranéz rám, miközben a gyalogságunk elárasztja a sugárutat, azután elvágtat.

Kalindorához rohanok, egy Arany futtában odakiált nekem hetvenkedőn, de nem is törődöm vele, félretaszítom. Kalindora egy lámpaoszlophoz kúszik, nehogy a tömeg és a lovak eltapossák. Bal oldalán hosszú, mély seb, ömlik a vére. A megmaradt fél karját szó szerint felaprította Darrow. Mondani próbál valamit, de legelőször is orvosért kiáltok. Több Pretoriánus is odarohan a hívásomra, próbálják elállítani a vérzést.

Darrow után fordulok, még látom a sugárúton távolodni.

– Hagyd… elmenni – nyögi Kalindora. – Nincs… esélyed ellene.

Elkapom az egyik Pretoriánus karját. Mindannyian kaptak orvosi kiképzést.

– Ne hagyjátok meghalni.

Felkapom a földről Kalindora beretváját, visszarohanok Birodalom Véréhez, a nyergébe pattanok, és már vágtatok is Darrow nyomában. Rhone utánam kiált, de ha most hagyom elmenekülni, akkor úgy elillan előlünk a nagyvárosban, mint füst a levegőben.

A Pretoriánusok igyekeznek tartani velem a lépést, de fáradt ménjeiken semmi esélyük Birodalom Vére mellett. Az épületek összemosódnak. A visszavonulók ugrálnak el az utamból, az út mentén fáklyás tömeg ujjong. És akkor megpillantom a dél felé vágtázó hármast, épp elhagyták Héliopolisz bankját.

– Arató! – kiáltom, de nem fordul hátra. – Rabszolga!

Ez már megüti a fülét, és megfordítja a lovát. Thraxa nyúlna érte, hogy vonszolja magával, de a lova nem engedelmeskedik, viszi tovább. Darrow parittyaPengéje merő vér, és ahogy a jobbjában forgatja, olyan, mint egy földre szállt démon a pokoli hátasán. Pengéjével felém döf a levegőben. Az ablakokba arcok gyűlnek, kiáltásom sokakat felébresztett, már ha tud ma éjjel bárki aludni ebben a városban.

Darrow zengő üvöltéssel fogadja el kihívásomat. Megsarkantyúzza a lovát, és felém vágtatnak. Birodalom Vérét nem kell ösztökélnem, elég meglátnia a nálánál gyengébb lovat, és máris harcra kész.

Egy hosszú pillanatra minden megszűnik létezni, magam vagyok ellenfelemmel a csillagfényes utcán, a paták csattogása a kövön az egyetlen hang, amit hallok. A végzet alagútjában vágtatok.

Kölcsönberetvámat lándzsaként emelem a balommal a magasba. A csata hevében nem állnám Darrow ellen a küzdelmet, és a párbajkörben sem lenne esélyem. De a lovaglás mindig is az arisztokraták előjoga volt.

Darrow megrántja a kantárt, balra tart, mintha a jobbomon akarna elszáguldani. Mennyire kiszámítható. Felteszem, az utolsó pillanatban majd átvált balra, és a parittyaPengéjét a másik kezébe kapva próbálja kicsapni a kezemből a lándzsát, hogy utána visszakézből csapja le a fejemet. Esetleg szemtől szembe nekem ront, aztán lesz, ami lesz.

Csakhogy nem látja, hogy nem egy, hanem két beretvám van: Alexandaré és Kalindoráé. Ezt a másodikat a ló nyaka mellett előrehajolva markolom a jobbomban, mert a kantárt szükségtelen fognom, a térdemmel irányítom Birodalom Vérét, ahogy még kisfiú koromban Ajától tanultam. És ahogy totyogósan láttam apámtól, amikor még a térdéig sem értem.

Amikor tízméternyire vagyunk egymástól, Darrow nekem balra kitér, én jobbra, és megpörgetem a kezemben Kalindora beretváját. Alulról hajítom felé, telibe találom Darrow mellkasát. És ahogy a lovak egymás mellé érnek, kiállok a nyeregből, lábujjaimmal kapaszkodom a kengyelbe, és meglendítem Alexandar beretváját, belefeszülök az erőbe, hogy álljam a parittyaPengét.

Acél csattan acélnak.

Feje tetejére fordul a világ.

A karom elernyed, nem érzek semmit, a beretva kirepül a markomból. A fejem keményen csattan a kövezeten, ahogy végigcsúszom a széles sugárúton. Kizuhantam a nyeregből. Ahogy felülök, forog velem a világ. Az összetört beretvámért nyúlok, és Darrow után pillantok. Képtelenség, de megmaradt a nyeregben. Kalindora beretvája kiáll a mellkasából, a vége hátul jön ki a testéből. Keresztüldöftem, de nem zuhant le, csak előrebukik a lova nyakába.

A Pretoriánusok felé tartanak. Bal karja természetellenesen lóg az oldalán, de a másikkal megfordítja lovát, és eltűnik egy csendesebb mellékutcában. Elnyeli a város.

Rhone és az emberei most érnek mellém. Tucatnyian vágtatnak tovább Darrow után.

– Megsérültél, hűbéruram? – kiáltja Rhone. De én csak Darrow után meredek.

– Eltalálta a szívét. Átdöfte a mellkasát – hallom az egyik Pretoriánus hangját. – A szívét szúrta át.

– Meghalt. Biztos, hogy már halott.

– A tüdejét találtam el – mondom.

– Jól vagy, hűbéruram?

Csak most veszem észre, hogy kocognak a fogaim. A bal karomban ezernyi fájdalomtüske. Az ütközés ereje nyilván darabokra törte a csontomat a páncél alatt. De a Pretoriánusok lovainak patái között véres valami hever a kövön. A sértetlen jobbommal felveszem, közelebbről is megnézem magamnak, miközben a hátunk mögött már hallatszik egyre közelgő csapataink lármája.

Darrow parittyaPengéjének nyele az. A gyilkos penge darabokban hever körülöttünk szanaszét.

86

DARROW

A LÉGIÓK VÉGE

Rémálomba cseppentem.

Lysander lovasaival a nyomomban kavargok a sötét utcák labirintusában. Mellkasomat elviselhetetlen fájdalom hasogatja, minden lélegzetvételre véres nyál szakad fel a tüdőmből. Kocognak a fogaim. Fegyverem nincs. Csak a jobb karomat tudom használni. A balom a parittyaPengémmel együtt összetört. A feleségemtől közel tizenkét éve kapott ajándék oda, Lysander trófeája lett. Egyszer majd ugyanúgy elbeszéli a fiának, hogyan szerezte meg tőlem, ahogy már én is elmeséltem Paxnak, hogy vettem el annak idején Octaviáét.

A város maga a pokol, a volt foglyaink egyre mélyebben nyomulnak be délnek. Lysander napvéren lovagló serege több ponton is áttörte védvonalunkat, a széles sugárutakon keresztülgázolnak az embereinken, miközben a tetőkön az Aranyak osonnak végig vérszomjas ragadozókként áldozatra lesve. Nem sokan állják ellenük a sarat. A gyalogságuk a Ladonon szedett foglyainkból áll, és a közel milliónyi katonához boldogan csatlakoztak a héliopoliszi tömegek, akik a sötét parkokban, kihalt piacok ponyvatetői alatt és a menekültek holmijaitól szemetes amfiteátrumok lépcsőin lincselik meg a mieinket. És ha jól látom, a tükhéieket is.

Csakis a káosznak köszönhetem, hogy végül sikerül elérnem a Halmot.

A lovam patája vérben tapod a macskakövön. A megerősített bázisok felől toprongyosan, megtörten szállingóznak a túlélők. Kevesen vannak. Képtelenség megmondani, hogy megérte-e az áldozatot, hogy akár csak egy életet is hozott-e az a negyedóra, amíg tartani bírtuk állásainkat. A város elveszett. Felettünk az égbolton már feltünedeznek Atalantia érkező hajói.

Az embereim összetörtek. Vajon Rhonna elérte a Hajnalcsillagot? Ami a sírboltunk lesz végül. Akik a hajóknál voltak, nem juthatnak el az alagutakig. De egyébként is, akik kijutnak ebből a csapdából, gyalog meddig mehetnek? Colloway vezeti őket, az egyszer biztos, de hová? Minden romokban hever, és Atalantia hamarosan igazi fegyverekkel ereszkedik a nyakunkba.

A Halom lépcsősorának aljában Thraxa és Vörös Lövész vár rám. Thraxa szintén alig él.

– Elkaptad? – kérdi.

– Nem.

Ettől el is illan minden ereje, összeroskad a nyeregben, épp csak sikerül felküzdenie magát a Halom nagy átriumába a lépcsőn. Odabenn Harnasszosz igazítja el a túlélőket. Ledőlök a lovamról, több Legionárius Thraxához siet, leemelik a nyeregből. Négyen kellenek hozzá. Harnasszosz hozzám rohan, de amikor meglátja a nyársként belőlem meredező beretvát, megtorpan.

– Meg…

– Fanyarpofa – fojtom bele a szót.

– Még nem tért vissza.

Erre nem tudok mit felelni.

– Áttörték a védvonalát. Onnan eddig csak négyen jöttek meg. Azt mondták, látták, ahogy egy Arany levágta.

– Mindenáron el akarták kapni, őrjöngve vadásztak rá. Fulminaták voltak – szólal meg a közelünkben egy férfi.

Fulminaták. Akik közé az én parancsomra beépült.

Lehorgasztom a fejemet, már szédelgek a kimerültségtől és a sérüléseimtől. Azt hiszem, képtelenség a legkisebb izmomat is mozdítanom. A combhajlítóim és a derekam annyira begörcsölt, hogy egyedül a vértemet sem vagyok képes levenni. Amikor az összetört karomról csatolják le a karvértet, kis híján elájulok. A mellvértemhez nem nyúlnak, nehogy a beretvát elmozdítsák a mellemben.

Miközben a bedöglött gravCsizmákat húzzák le a lábaimról, nagy csődület támad a bejáratnál. Véresen emelkedem talpra mezítlábasan, és meglátom, hogy az alig botorkáló Fanyarpofát többen támogatják be. Ujjongva fogadják a fáradt emberek. A jobb lába térdtől lefelé hiányzik, és a hajas koponyájáról lehántották a fejbőrt. Mint utóbb megtudom, az egyik Fulminata Obszidián skalpolta meg. Míg az orvosok bekötözik a sebeit, Fanyarpofa nyöszörögve bámulja a freskókat a mennyezeten és a falakon. Vad, semmibe vesző tekintettel.

– Sajnálom, sajnálom – motyogja. – Próbáltunk kitartani. Nagyon is. Lovakkal jöttek. Szarveretes lovassági rohammal. Lekaszáltak bennünket, mint a füvet. Elkapják a menekülőinket. Lovakkal! Lovakkal!

– Sokkos állapotban van – jelenti az egyik orvos, aztán meglátja a belőlem kiálló beretvát. – Uram…

– Erre most nincs idő – intek. – Csak a fél tüdőm.

– Bohóc és Kavics – markolja meg a jó karomat Fanyarpofa –, biztonságban vannak?

– Ja. Biztonságban. Sevróval.

– Ha valakinek sikerül kijutnia, annak a rusnya gazembernek biztosan.

– Túléli? – kérdem az orvostól suttogva.

– Reméljük, hogy nem – jegyzi meg Thraxa. Egy szobor talapzatára rogyott, Vörösek igyekeznek épp lefejteni róla a vértet. Az a seb a hasán, ahol Lysander és az emberei keresztüldöfték, elég rondán vérzik. – Vége van. Itt is. Otthon is. De nincs okunk szégyenkezni, mi odatettük magunkat – mondja. A pörölye sehol, csak a tartalék beretvája pihen az ölében. – De engem nem fog megkínozni az a nőszemély. Nem fog élve felboncolni. Ezt csak egyféleképpen lehet tisztességgel bevégezni.

Odamegyek hozzá, és elveszem a beretváját.

– Még nincs vége – csattanok fel. Több száz kimerült arc fordul felém. – Még nincs vége! – kiáltom oda nekik. – Aki harcolni képes, az középen gyülekezzen.

A kevesek, akik még képesek fegyvert forgatni, középre lépnek.

– Darrow – nyúl Thraxa a beretvájáért. – Úgy halok meg, ahogy nekem tetszik. Te meg úgy, ahogy neked.

Ez a legkevesebb, amit megadhatok neki a végletekig kitartó hűségéért. Visszaadom hát a beretváját.

Kimondhatatlan fáradtsággal verekedve látom el a megmaradt lőfegyverekkel a harcra kész embereinket, hogy a Halmot védeni tudják. Nem mintha bármit is érnénk vele, ha majd Atalantia ideér. Miközben épp mesterlövészeket küldök fel a karzatra, egy kéz nehezedik a vállamra. Dühödten perdülök felé, nem állhatom már, hogy akadályozzanak. De az összetört, elgyötört, könyékig a sebesültek vérétől mocskos Harnasszosz áll előttem.

– Elég, Darrow. Nincs már mit tenni.

Erre nincs válaszom, igaza van.

Az egyik Vörös Lövész, akit a Lune ivadékra küldtem, ronda fejsebbel odalép hozzánk:

– Talán a föld alatt ki tudunk juttatni, uram – mondja. Az egyetlen, akiben még pislákol a remény. De gyorsan kiábrándítom.

– Az alagutak bejárata beomlott. A hajóink halottak. Nincs hova mennünk – zárom le gyorsan és egyszerűen. De akkor valami zaj üti meg a fülemet. Harnasszoszra pillantok. – Maga is hallotta?

– Mit?

– Egy hajtómű robaját. Hajó.

– Most hova megy, Darrow?

Két egész percembe telik, mire felkapaszkodom a Halom tornyába. Félúton hányok. A hányásom vérrel keveredik. A mellkasom annyira fáj, hogy minden ízemben kénytelen vagyok a légzésemre koncentrálni, hogy talpon maradjak. Lenézek a városra. Mindent sötétség borít, nem látni semmit. Egyetlen fényfolt sem töri meg Lysander átkát, csak a halk, óceánmélyről érkező kiáltások hallatszanak. A tenger felett sincs semmi fény. Onnan sem érkezik hajó. Csak képzelődtem. Fantomremény. Harnasszosz zihálva, a sajgó ízületeit átkozza, úgy kapaszkodik fel mellém.

– Sajnálom – szólal meg némi hallgatás után.

Mit mondhatnék?

– Glirasztész babrált valamit az EMP-n. Beépített egy titkos kiskaput magának. Számítanunk kellett volna rá, meg kellett volna állítanunk. Azt ígértem, képesek vagyunk felügyelni. Hogy látjuk, értjük, mit tesz… – pont akkor nézek rá, amikor a derék parancsnokomnak megbicsaklik a hangja. Egyetlen, kurta borzongás tör fel a torkán a lelke mélységeiből, és egy pillanatra megmutatja a kisgyereket, aki változatlanul ott él benne valahol, és most ráébred, hogy amit mindig is gyanított, túlságosan is igaz: hogy a víz mély, és rég nem ér le a lába.

Amióta megint összekerültünk a Merkúron, folyton arra hajtottam, hogy kivívjam az elismerését. Táncos távollétében őt választottam új apafiguraként, de erre csak most ébredek rá, amikor észlelem a pillanatnyi megroppanását. De már vissza is temeti magába az érzéseit, a régi jó Harnasszosz áll mellettem a sötétben, a Vox hőse, emberek komor vezetője.

– Tudja, mi a legnagyobb csapás ezen a világon? – kérdem, és végigmérem a testet, amellyel Faragótól vértezett fel. – Hogy a legnagyobb adományokat a legkevésbé érdemesek kapják.

– Attól válnak csapássá, ha nem jövünk rá, hogy adományok – feleli, ahogy megjelennek alattunk a sétányon Lysander seregének előőrsei. A lépcsőkön vadásszák le az embereinket, akik hiába próbálnak a Halom biztonságába futni, nem érik el a kaput. Nem mintha itt benn velünk sokkal nagyobb biztonságban lennének. – Tudja, sokáig irigyeltem magát – folytatja. Ránézek. – Azt kérdezgettem magamban, hogy miért éppen ő? Miért egy hetyke, tenyérbe mászó kis bányász kellett Arésznak, miért nem választott inkább engem? Kicsinyes voltam. És ugyanez a kicsinyesség hívta életre a Voxot is. A kicsinyességünk miatt jutottunk ide. De a felesége igenis hitt a Köztársaságban, igaz?

Bólintok.

– Maga nem. Láttam, ahogy lépésről lépésre veszíti el a hitét. És legszívesebben egymaga akart volna mindent megoldani. Ezért álltam útját. Azt gondoltam, hogy épp erre vágyik. Dicsőséges végre. De most, hogy elérkezett… – néz bele a szemembe. – Ha nem a Köztársaságért és nem is a hősi befejezésért harcol, akkor miért? Miért tartana még ki?

Néha a legegyszerűbb kérdések keltik életre bennünk az igazi válaszokat.

– Van ez a kép az agyamban, hogy reggel Virginia mellett ébredek, de nem keltem fel, csendben kimegyek kávét főzni, reggelit készítek. És mire felébred a fiammal, én már a konyhaasztalnál olvasgatok vagy épp hátul az udvarban ügyködök valamin.

– Ennyi?

– Ennyi.

Hahotázni kezd.

Az ég felragyog. Támadnak. Az ereszkedő csillagÖltönyök hajtóművének torkolattüze lüktető fénykohóvá duzzad felettünk.

– Na… felteszem, az egyik Öltönyben épp Atalantia vagy Ajax közelít felénk. Élve kellünk nekik – jegyzem meg, mire Harnasszosz biccent. – Nem kockáztatom meg, hogy egy utolsó rohamban esetleg élve elkapjanak. Akkor jön a keltex égőgumi-és szegfűszegszaga, kiütnek, és a pokolban térünk magunkhoz.

Harnasszosz szemében tükröződnek a tüzek.

– Legyek átkozott, ha ezt látom életemben utoljára. És szerintem maga se érje be ennyivel – közli, majd hallgat egy sort. – Nem hiszem, hogy az embereinket el akarják fogni. És sokat jelentene nekik, ha maga is ott lenne közöttük az utolsó pillanatokban – mondja, és mivel nem válaszolok, elindul lefelé a lépcsőn.

– Harnasszosz – szólok utána. Megáll, visszanéz. – Köszönöm.

– Mit?

– Hogy a lelkiismeretem volt – mosolygok rá. – A feleségem szerint néha rám fér. És tudom, hogy nem könnyű szerep.

– De micsoda szerep – nevet nagyot. – Micsoda szerep!

Magamra maradok a toronyban, nézem, ahogy az égen egyre csak közelítenek az izzó kondenzcsíkok. Eltűnődöm, hogy szükségszerűen alakult-e így. A közös reményünk talán valójában csak egy vérszegény vallásra sikeredett, amely nem állhatta ki az idő próbáját. Sóhajtva támaszkodom a korlátnak, jó kezemmel a hajamba túrok. A vértem alatt csilingel valami. Előhúzom a fiam motorkulcsát, nézegetem, sajog a szívem. Hogy jelenthet egy ilyen apróság ennyire sokat? Még most is, amikor pedig biztos lehetek benne, hogy nem látom viszont, még most is olyan, mintha itt lenne velem. És mintha a feleségem is itt állna mellettem ebben a végső pillanatban. Milyen kegyetlenül elbánt velük a világ. És a magam módján én is kegyetlen voltam. De szépség is jutott nekünk. Kurta pillanatra igazi, tökéletes szépség.

Megállás nélkül csak a reményt kerestem egész életemben. Reméltem, hogy ha a megfelelő húrokat pendítem meg, a világ is a segítségemre lesz. Hittem, hogy ha megteszem, ami tőlem elvárható, akkor az élet igazolja az erőfeszítéseimet. De nem ez a világok természete. Hanem az, hogy mindent elemésztenek. Idővel mindannyiunkat elnyelik, és a szférák nélkülünk pörögnek tovább, míg a nap maga is el nem enyészik.

Lehet, hogy ez a lényeg és a cél. Tudni, hogy hiába jön el egy napon mindenképpen a sötétség, azért addig a szemünk néha felnyílik, és megpillanthatja a fény szépségét.

Kinyitom a combomon a rekeszt, és kiveszem a kis tartályt. A markomba öntöm a Dagótól kapott lykosi földet. Mennyire szerettem volna még egyszer, utoljára látni azt a régi otthont!

Mögöttem szél kavarodik.

– Jaj, istenek, te már megint magadban borongsz? Bizonyos dolgok nem változnak – szólal meg egy hang.

Ahogy megfordulok, múltbéli látomással találom szemközt magam.

– Cassius?

– Halihó, jóember. Kavax azt mondta, talán rád fér némi segítség.

87

LYSANDER

SZELLEM

Az utcák vörös vérben állnak, sikolyok szaggatják a levegőt.

Darrow serege megsemmisül. Atalantia űrpályáról érkezett, gépesített katonái ereszkednek a nyakukba, és mészárolják a fejvesztve menekülőket, akik hiába úsznak ki a sötét tengeren, a csillagÖltönyösök a hullámok között sütik meg őket. LángHajók landolnak a sötét űrkikötőben, és a Votumok Halmának előterében több ezer kiszabadított hadifogoly látja viszont a frissen az égi bázisokról érkezett Legionárus társait.

Személyesen felügyelem, ahogy a Hamu Légió orvosai ellátják és berakodják egy gépbe Kalindorát. A sebe mély és rémes, de a fenti műtőkben megbirkóznak vele, meg fog maradni. A bűntudatomat viszont elég nehezen viselem, amiért magára hagytam, és Darrow nyomába eredtem. Többet én sem tehettem volna érte, mint a Legionáriusok, akiket mellette hagytam, de nem volt nemes gesztus hátrahagynom őt. Ez az egész este nem nevezhető nemesnek.

Mögöttem puffanás, Rhone megmarkolja a puskáját. Ajax ért földet Hamutestőrségével.

Ironikus, ahogy a saját Acélleopárdjai véres diadalmámorban az én nevemet kiáltozva vonulnak el mellette, miközben ő a leopárdos sisakot engedi le fejéről. A keserű irónia legmélyebben pont a félelmetes férfi lelkében élő, bizonytalan kisfiút sebzi.

Mert ő hagyta cserben az embereit Héliopolisz viharfala előtt.

És most én állok vele szemben, nagyon is élőn.

Félmázsás, hipermodern fegyverzetből néz fel rám, ahogy mocskosan, szakadtan ülöm meg Birodalom Vérét szedett-vedett Légiósaimtól és felszerelt társaiktól körülvéve. Felméri megégett arcomat, a paripámat, hallja a saját Leopárdjai üdvrivalgását. Bármit tervezett is eredetileg a szemembe mondani, merev udvariasságot tettet helyette:

– Üdv, Lysander.

Gyűlölet villan a szemében. Mintha csakis azért tettem volna mindezt, hogy rajta bosszút álljak, hogy őt gúnyoljam, és kitúrjam Atalantia ágyából. Látom, ahogy fontolóra veszi, hogy akár itt és most, a sereg szeme láttára végez velem, mert hosszú távon még így járna talán a legjobban, de a Votum Páratlanok érkezése megfosztja a lehetőségtől.

Tisztelgek.

– Grimmus Prétor, az ellenség négy kisebb csoportra szakadt. A legnagyobb csoport a Hajnalcsillagban gyülekezik, itt tartják fogva Atlas au Raát. Javaslom, küldjünk egy egységet a kiszabadítására, mielőtt még alkalmuk nyílna kivégezni őt. Már ha eddig nem tették meg. Sokan menekültek az alagutakon a hegyekbe. Vannak, akik a városban, a csatornákban bujkálnak. Darrow pedig a Halomban van. Súlyosan megsebesült.

– Kinek a kezétől? – kérdi Ajax.

– Az enyémtől – veszem elő Darrow beretvája markolatát a nyereg alól, és hajítom oda neki. Csak pislog, nem érti. A körülötte csoportosuló tiszteken is ugyanaz az értetlenség látszik.

– Hogyan? – kérdi.

– Melyik rész érdekel? – hajolok felé.

– Ki vagy te, fiú? – kérdi egy Falthe Prétor.

– Silenius vére – szólal meg mögötte Cicero. A Votum örökös nagyon is életben van, és alaposan kitüntette magát az utcai harcokban. Be is mocskolódott a füle hegyéig. Tucatnyi, hozzá hasonlóan börtönruhát viselő mocskos harcos kíséri. De időközben a nővére is csatlakozott hozzá csillogó vértezetű lovagokkal. Miközben Atalantia Légiói elfoglalják városukat, ők már egy egészen más tervet szövögetnek.

– Az örökös visszatért a káosz pofájából – hirdeti hangosan Cicero, Lovagjai vigyázzba vágják magukat, tisztelegnek előttem. – Üdv, Lune!

Ajax szeme elborul a heves gyűlölettől, magához rendeli az embereit, és a Halomhoz indulnak.

– A te dicsőségedet igyekeznek megkaparintani – figyelmeztet Cicero. – Nem akarod, hogy csatlakozzunk hozzájuk?

Végigmérem az Ajax körül toporgó veszedelmes lovagokat, gondolom, némelyek azoknak a cimborái, akiket a sivatagban megöltem. A harc kavalkádjában kitűnő alkalom adódhatna bármelyiknek, hogy véletlenül kettéhasítsa a gerincemet.

– Inkább nem.

A Votumok és a Hamu Légió négyszáz Páratlan Sebhelyese indul meg a Halom felé. A tér közepén ülök a lovam hátán, és a távolból nézem, ahogy a nehéz, szárnyas ajtó semmivé porlad.

Rhone duzzogva álldogál mellettem, elhessegeti magától az édes bort kínálgató héliopolisziakat, akik közül sokan vérrel, mások itallal ünneplik a felszabadulás katarzisát a megszállás hosszú hetei után. Ugyanez a dupla vörös kombináció még hetekig fogja öntözni ezeket a feldúlt utcákat.

– Valami nem a kedvedre való, Legátus? – kérdezem.

– Neked kellene elfognod a Rabszolgakirályt.

A katonák berontanak a Halomba.

– Elég dicsőséget szereztünk már magunknak a mai napra, Pretoriánus. Ne akarjunk belefúlni a mohóságunkba. Légióink jól tudják, ki tárta ki a kapukat – mondom hangosan, hogy a körülöttünk gyülekező többi Pretoriánus is hallja. Megemelik boroskupáikat, füstpálcát adnak körbe. A sivatagba ezerfős alakulatként jöttek el hozzám, mostanra alig háromszázan maradtak. És egyikük sem sértetlen.

Hirtelen heves lövöldözés hallatszik a Halomból. Nem voltak kétségeim, Darrow nyilvánvalóan nem adja fel harc nélkül. De persze a dolog elintézettnek tekinthető, mert nemcsak számban vagyunk fölényben, hanem immár technológiában is. Egy hipermodern fegyverzetbe bújt lovag ezer lovasunkkal is felér. De lehet, hogy még többel is.

A törött beretva nyelét tapogatom, zavar éled az érzéstől a lelkemben. A sivatagban ő vágott le engem. Itt én törtem meg őt. Csakhogy egyik összeütközésünk sem volt igazi megmérettetés kettőnk közt, hiszen mindkét viadal kimenetelét jó előre sejteni lehetett. Az én bukásomat az Esőnk és a Viharistenek káosza vonta maga után. Az övét egy sornyi cselvetés, amellyel sarokba szorítottuk. Nem győztem le Aratót, csak belerúgtam, amikor már rég a földre került. Nem ringatom magam abban a tévhitben, hogy felette állnék a harcban, a győzelmet csak egy rég megtört házigazda és a végletekig megkínzott férfi felett vívhattam ki. Korunk legendái egyenként hullanak el, mint ősszel a fáról a levél. Ha már mind elmúlnak, vajon a hiányuk űrt hagy maguk után? Kevesebbek leszünk általa?

Olyan olcsó az egész.

Hogy biztossá érett a pusztulása, hirtelen üresnek érződik a világ. Majdnem annyira, mint amikor Cassius meghalt. Egyenként válnak semmivé ifjúságom óriásai, és hiába szabadulok ki árnyékukból, nem érzem magam felszabadultabban. Csak megfosztva.

Semmi sem állandó. Senki sem menekülhet.

– A végén mindenkinek benyújtják a számlát – suttogom.

Rhone rám néz, kérdi, mit mondtam, de mielőtt még felelhetnék, a Halom tetején felhangzó géppuskaropogás vonja el a figyelmemet. Valami történt. A homlokomat ráncolva húzom ki magam. Az udvaron zsibvásározó katonák egyszerre felfelé mutogatnak, és sárkánySzárnyak hasítanak alá az égből.

Bvuuuoooooááááá.

Menedékbe futunk. Felfoghatatlan fény villan, és egy részecskeágyú átmetszi Héliosz isten szoborlábait a Halom felett. Az óriás nagy hörgéssel inog meg, majd beledől a tengerbe. Jupiterre…! honnan szerzett hirtelen áramot Darrow? A városban minden létező áramkört kisütöttünk. Hacsak nem volt másnak is utánpótlása.

A Halom törmelékéből karcsú, viharvert hajó emelkedik ki egyszeriben, Arany Lovagok vetődnek utána, hogy üldözőbe vegyék. Alacsonyan száguld el az udvaron gyülekező katonák feje felett.

Ismerem ezt a hajót.

A nyitott hangárnyílásban, a rámpán hatalmas lovag áll, csakhogy nem Darrow. Vértje ragyogó fehér. A sisakja a felkelő nap. Visszatolja, hogy lássuk az arcát, és a tekintetünk egy kurta pillanatra összetalálkozik.

Cassius…

A hangár ajtaja bezárul. Az Archimédész azon nyomban láthatatlanná válik a kibomló álcatechnológia alatt, amely fényévekkel fejlettebb, mint amit én valaha is láttam rajta. Hangrobbanással lyukasztja át a levegőt, és nyomában a Hamu Légióval az egekbe tör.

Diomédész hazudott nekem. Cassius életben van. És Darrow kicsusszant a hurokból.

A szívem való természete felfénylik, diadal ujjong fel benne, aztán zavar áll be, de a cél tisztán lebeg. A háború folytatódik.

88

LYRIA

A MERKÚR ELESETT

Ulisszeszt Victra ősi családi otthona és a tengerpart közötti rózsalugasban temetjük el. A tengeröbölben a Juliik városa, Hüppolita terpeszkedik apró, smaragdzöld szigeteken. Victra szemközt áll velem, a sír másik oldalán, de távolabb van, mint a város. Csupa zöldben van ő is. Ezerszer jobb, mint a gyász feketéje, a smaragdzöld dombokat idézi, amelyek a Völgyben várnak ránk.

Bár könnyíthetnék a bánatán, de nem tehetek semmit, csak állok és nézem, ahogy a rezzenetlen sziklaarca mögött szenved. Ismerem ezt a fájdalmat, tudom, hogy nem marcangol és tép, hanem lassan felőröl és elemészt. Rémisztő lánya a sír fölé hajol, valamit súg a soha nem élt öcsikéjének, majd óvón áll oda az anyja oldalára. Megvan a magához való esze, tudja, hogy egy Julii sebzett szívét nem lehet szavakkal vigasztalni.

Csak öten vagyunk jelen a temetésen. A két Julii, Arató fia, Volga meg én. A felhozatal szánalmasan siralmas az űr mellett, amelyet a kisfiú halála tépett. És mégis az az érzés jár át, hogy nincs itt semmi keresnivalóm.

Miután Ephraim eljött értünk, Victrával ketten visszamentünk Maeve házába, a kis halászfaluba, és elhoztuk a kisfiú tetemét. Victra saját kezűleg mosdatta le Attikában, de nem volt hajlandó ott eltemetni.

– Majd otthon tér nyugovóra – mondta mindössze, mielőtt beszálltunk a hajóba.

– És most végre megpihenhetsz – súgja most a sírnak, azután sarkon fordul, és lemegy a partra. Pax indulna utána, de Electra megállítja. A távolból nézzük, ahogy Victra rázkódó vállakkal belegyalogol a tengerbe, és kiúszik a lemenő nap irányába.

Amikor már szinte nem is látni, Electra a fejével int, hogy menjünk utána. A parton uszadék fát gyűjtünk, és tüzet rakunk. Volgával letelepszünk a gyerekekkel a homokba, és a világ, a lelkünk elcsendesül. Amikor a nap lebukik a láthatár alá, Electra beszélni kezd.

– Egyenlő részben vagyok az apám és az anyám, de nálunk, Juliiknál az a hagyomány, hogy ha valaki tehet arról, hogy a család vére hullt, akkor kiúszik a napba. Ha már lement a nap, visszanézhet. Ha a parton nem lát hazahívó fényt, akkor úszik tovább – mondja, aztán hallgat egy darabig. – Van, aki soha nem néz vissza.

Volga némán siratja mellettem Ulisszeszt. Pontosabban duplán gyászol, a vesztesége kettős. Nem bocsátotta meg Paxnak, hogy Ephraimot visszaküldte Sefihez. Tizenkét órán át várakozott a leszállópályánál, végül sikerült kicseleznie valahogy a Julii őröket, és elkötnie egy gépet. Próbáltam utánaeredni, de maga Victra avatkozott közbe.

Julii katonai és segélyszállító gépek érkeztek elsőként Olümpiába. Fá és az Obszidiánok három nappal korábban hagyták el a rom-és hullahegyet. Még a feldúlt 121-es tábor emléke sem készített fel erre a látványra. Soha annyi varjat és vad, kóbor kutyát nem láttam még összeseregleni. Azt gondoltam, a bűznél nem lehet semmi rémesebb, de akkor rátaláltunk Volgára, ahogy az erődbe vezető lépcsőkön ülve Ephraim maradványait babusgatja. Igyekezett egyben tartani, de ahogy felállt, darabokra hullott. Soha nem fogom elfelejteni Volga arcát. A szívemről lemarta a betonréteget, mélységes együttérzés fájdalmas sebét nyitotta rajta, és egyelőre nem találok rá gyógymódot.

Nem maradt szemtanú, aki elbeszélhette volna, mi történt abban az elátkozott városban. Csak egy tébolyodott, kiszúrt szemű Obszidián, aki egy trónus tövében kuporgott, és a varjakat hajtotta el, ha a köpennyel letakart holttest közelébe merészkedtek. Pax és Electra ismerte a tébolyultat és a holtat is, akit óvott.

Valahogy sikerült neki kicsusszannia a Julii testőrök közül, akiknek a mentőhajóba kellett volna vinnie őt, és nyoma veszett a városban. Pax nem tudta, ki ölhette meg Ephraimot, de azt mindannyian sejtettük, hogy Sefivel ki végzett, és ki fosztotta ki a halott várost. Ugyanaz a szörnyeteg, aki a Pandorát megtámadta.

Volsung Fá.

A fülünkben átokkal egyenlő ez a név. És egyre súlyosbodik ez az átok, ahogy Pax elmagyarázza, mit is jelenthet a Mars számára, hogy maga mellé állította az Obszidiánokat. Vajon melyik várost támadják meg legközelebb? Vajon a Köztársaság képes legyűrni az embert, aki két hét leforgása alatt elintézte a Juliikat, Valdirt, Sefit és a Valkűröket?

Félek, hogy Volga neve is hamarosan felkerül a listára.

Mert bosszút akar állni Ephraimért. Amitől legfeljebb csak még jobban sajog majd a szíve. Mert bár én végre megbosszultam Harmonyn a veszteségeimet, nem érzem tőle jobban magamat. Hogyan remélhetem, hogy valaha is békességre lelek, ha még ez sem hozta el?

Nem kedveltem Ephraimot, de Volga az apjaként szerette. És azt is kiszúrtam, hogy pillantgat újabban Victrára. Hogy hogyan húzódik lassan mosolyra a szája egy különösen szellemes sértése hallatán. Most is a sötétbe borult tengert lesi, az ajka hangtalanul motyog, Mindenanyához fohászkodik, hogy Victra visszatérjen. Túlságosan is könnyen éled benne a szeretet.

De végre meghallgatásra találnak az imái.

Victra hat órával kiúszása után visszatér. Ruháját a víz lehámozta róla. Ahogy űzött szellemként kikapaszkodik a partra, a lábai összecsuklanak alatta, és némán rogy le közénk a tűzhöz. Meg sem hallja, amikor Pax a köpenyét kínálja neki, de később elveszi Electra lovaglókabátját. Ahogy elcsendesül a fogai kocogása, körbepillant: – Egy számla kiegyenlítve. Szedjük be a többi adósságot is – állapodik meg a tekintete Paxon és Electrán. – Mindkettőtökre élet-halál esküt tettem, amikor először megpillantottalak benneteket. Ezennel megújítom az eskümet – mondja, majd Volgára és rám néz: – És nektek is felesküszöm. Az ellenségeitek mostantól az én ellenségeim is. A vétkeitek az én vétkeim is. Az életetek az én életem is. Soha nem hazudok. Ha szólítotok, a Barca-Ház a segítségetekre siet.

– Én ugyanezt ígérem neked – bólint Volga.

– Dettó – csatlakozom.

– Igazából azt kellene erre mondanotok, hogy „Soha nem vagy az adósom”, mire ő azt feleli… – hajol hozzánk Pax, de Electra fejbe csapja, mire ő elhallgat.

– Most mihez kezdesz? – kérdem Victrát. – Elmégy a lányaidért?

Még mindig nem árulta el, hol vannak.

– Nem. Háborúba megyek. A Pandorát elfoglalták ugyan, de a flottám megmaradt. A férjem a Lunán van. A barátom a Merkúron. És utána legyűröm az asszonyt, aki a családomra tört.

– Atalantiát – mormolja megértőn Electra.

– Az én bátyáim is a Merkúron vannak – jegyzem meg.

– Jól jönne egy fuvar? – kérdi Victra.

– Nem, a Földre megyek Volgával – válaszolom, mire Volga meglepetten pillant rám. Soha nem beszéltünk még róla, mégis tudom, hol akarja eltemetni. – Ephraim nem akarná, hogy megölesd magad, mert üldözőbe veszed a gyilkosát.

– Mondd ki a nevét.

– Nem tudhatod, hogy ki tette.

– Mondd ki a nevét.

– Fá – böki ki helyettem Electra.

– Ephraim nem akarná, hogy meghalj miatta – folytatom. – Te is tudod. Megkeresem az unokaöcsémet, te pedig Dél-Pacificán eltemeted Ephraimot, ahogy kívánta – összegzem, mert egyszer ezt említette. Most nem szól semmit. – Szükségem lenne egy hajóra, Victra.

– Tudsz te egyáltalán repülni? – mér végig kétkedőn.

– Remélem – pillantok Volgára.

Reggel Volgával berakjuk a koporsót Ephraim maradványaival a versenyhajóba, amelyet Victra kölcsönzött az útra. Most figyelmesen nézi, ahogy Volga hevederekkel rögzíti a ládát.

– Ez nem tisztességes – szólal meg végül. – Hogy megakadályozod, hogy bosszút állhasson. Te is megtetted.

– Hát nem volt még elég?

– Amíg Atalantia lélegzik, semmiképpen. És amíg Fá lélegzik. A fiam életével adósak nekem.

– És a többi gyerekedet is el akarod veszíteni?

A pillantása rám tapad, egy pillanatra felidéződik bennem, hogy kicsoda is ő, meg én ki volnék.

– Vigyázz a szádra, Hólyag.

Városok és flották felett rendelkezik, de nem a rettenetes Légiói és hajóhada miatt hagyom békén, hanem tiszteletből. Mert bárhogy is legyen, mégiscsak egy magára maradt anya.

Egy testőre rohan hozzá izgatottan, és sutyorog valamit a fülébe.

– Engedjétek be őket – vonja össze Victra a szemöldökét.

– Mindannyiukat?

– Ő Arató vérveretes testvére. Mégis, mit képzelsz?

Öt perccel később tíz köztársasági hajó landol a leszállópályán, és a Mars FőKormányzója száll ki az egyikből. Nem Rollo. Volt valami fennforgás, és a Vox a Citadellában lelövette. Éppenséggel Kieran O’Lykos. Akiről az ember álmában sem hinné, hogy bármi köze lehet a testvéréhez. Nálam alig valamivel nagyobb, és az arca sokkal inkább termett nevetésre és babérünnepi mulatságra. De most nem nevet, most kétszáz Arészfi élén siet Victra elébe, és az arcából ítélve mindjárt elhányja magát.

A testőrök tisztelettel biccentenek szövetségeseiknek.

Évek óta nem láttam a csúcsos sisakkal felcímerezett vérteket. Tényleg megfagy tőle a vér az ember ereiben. A FőKormányzó megöleli Victrát, egy gyors pillantást vet Volgára, majd a karjaiba kapja a két gyereket – már amennyire elbírja őket, hiszen Pax éppolyan nagy, mint ő maga. Összecsókolja őket, azután komoran fordul Victrához.

– Tudunk valahol magunkban beszélni? – kérdi, mire Victra a part felé int. A katonák egymás között fecserésznek, míg azok ketten lesétálnak a tengerpartra. Pax merőn figyeli őket.

– Miről beszélnek? – kérdi tőle Volga.

– Annyira azért nem jó a hallásom.

– De az ítélőképességed sem – vágja rá Volga. Pax ránéz, az Obszidián azonban már hátat is fordít neki. Még csak tizenegy éves a kissrác, ugyanakkor már embereket küld a halálba. De ha Volga azt hiszi, hogy nem érzi át ennek minden felelősségét, hát mélységesen téved. Mert a fiú szenved.

Ephraim nyilván beférkőzött a szívébe.

Abban elég profi volt, nem igaz?

Victra kiabálni kezd a FőKormányzóval, azután sarkon fordul, és visszarohan hozzánk.

– Szállj be a hajóba, Volga – rendelkezik. Az őrök pont olyan zavarodottan pislognak, mint Volga. Közben a FőKormányzó is visszaér.

– Vagy ez, vagy jön egy újabb Olümpia – kiáltja.

– Mégis mióta hajtunk térdet szörnyetegek előtt? – csattan Victra hangja, és lép vissza az apró férfi elé. – Mióta hagyjuk cserben a mieinket? – kérdi, majd a hüvelykjével a mellkasára csap: – Victra au Barca vagyok. És nem áldozom fel a barátaimat.

– Héliopolisz elesett – közli Arató testvére. Nem adja fel, látszik. A szívem összeszorul. A bátyáim… és ha ennyi nem lenne elég, folytatja: – A Szabad Légiókat az utolsó emberig lemészárolták. Több mint kétmilliójukat húzták karóba. A testvérem halott.

Az ő testvére.

Olyan, mint amikor a szél meghajtja a mező hosszú fűszálait. Felnőtt férfiak rogynak térdre a leszállópályán. Arész Fiai nem tudták. A Julii testőrök sem tudták. Maga Victra sem tudta. Csak most közölte vele is a FőKormányzó. És most, ahogy Paxra pillant, belehal abba a pillantásba. Pax visszanéz rá, a keze remeg. Bármi dühítette is fel annyira Victrát az előbb, hogy úgy otthagyta a FőKormányzót, erre a hírre megsemmisül.

Valami bennem is meghasad. Fogalmam sincs, micsoda. Rég elfogadtam már, hogy a bátyáim meghaltak. Arató miatt nyílt meg ez az űr. Gondolom, élt bennem valami fura remény, hit, hogy ő soha nem halhat meg. És hogy amíg ő életben van, addig a Társadalom nem térhet vissza.

De most valósággá válik a lehetőség. Arató halott.

És ezzel valamit megöltek mindannyiunkban.

– Délre az egész Mars tudni fogja – folytatja a FőKormányzó. – A testvérem halott, Victra. Tudom, hogy Virginia azt állítja, elküldött érte valakit, de amióta a Merkúrra ért, nem tudunk semmit róla. Bármi történt is a bolygón, nincsenek túlélők. És Silenius örököse visszatért – fűzi még hozzá. Victra minden izma megfeszül. – Atalantia hamarosan a Lunára indul, és ha a Vox nem józanodik ki… a Föld nem tud egymagában kitartani. És akkor a Mars magára marad. Ezzel a hátunkban nem engedhetjük meg magunknak, hogy még az Obszidiánokkal is háborúskodjunk. Te is pontosan tudod – valamit elhallgatnak, de mindketten ugyanarra gondolnak. Amibe minket nem avatnak be. – Eljött a törlesztés ideje.

– Esküt tettem neki – pillant Victra Volgára.

Volga egyre zavarodottabban nézeget körbe.

– Mit néztek már annyira rá? – csattanok fel. – Mi folyik itt, Victra?

– Avasd be te, ha bírja a gyomrod – int az állával Victra a FőKormányzónak.

– Miután Volsung Fá a fél várost rabláncon vezetve távozott Olümpiából, követeket küldött hozzánk – vág bele fáradtan, de szinte simogató hangon a férfi. – Azt állítja, hogy ő Ragnar Volarus apja – mondja, mire Pax összerezzen. A FőKormányzó szomorúan néz bele Volga szemébe. – És megesküdött, hogy nem lép fel többet erőszakkal a Köztársaság ellen, sőt a mészárlás megmaradt túlélőit is átadja, majd elhagyja a Marsot…

– Elhagyja a Marsot? Mégis milyen áron? – szegezem neki a kérdést.

– Az unokájáért cserébe – közli Victra. Volgának arcizma sem rezdül.

– Na, álljatok le – mérem végig őket.

– De… – tátog Volga.

– Egy Grimmus rabszolgaistállóban születtél – tájékoztatja Victra. – Egy Wrothga nevű, halott terrai gladiátor méhének és azon férfi magjának a gyümölcse vagy, akivel együtt harcoltam. Ragnar Volarus lánya vagy. És ha ez a Fá igazat beszél, akkor az ő egyetlen élő örököse. És Sefié.

– Hogyan? – suttog Electra. Pax elgondolkodón hunyja le a szemét, és csak Volga döbbent makogására nyitja ki újra.

– Nem… – pillant Volga a döbbent katonákra, mintha azok talán megmenthetnék ettől, aztán a kezeire pillant. – Én szabadúszó vagyok – néz fel. – Ephraim tudta?

– Nem – vágja rá Pax –, nem tudta.

Szerintem hazudik. Beállok Volga elé. Bár lenne egy pisztolyom.

– Menj a hajóra, Volga.

Nem mozdul. Victrára pillant, hogy ő döntsön.

– Szállj be a hajóba – bólint Victra is. – Engem nem fognak lelőni.

– Maga szabadúszó, Volga – szólal meg a FőKormányzó. – Mondok tehát egy árat. Ha elmegy Fához, akkor ő elhagyja a bolygót, és ezzel maga milliók életét menti meg. Ha elutasítja a kérésünket, Fát még talán legyőzhetjük, de utána az Aranyak hadai is megérkeznek, és kimerült seregeinket egyetlen nap alatt elintézik. A bátyám halott, Volga. Nagy szükségünk volna hősökre.

És ennyi elég is.

Volga kihúzza magát. Próbálom feltaszigálni a hajóra, de fél kézzel eltol az útból.

– Lyria – szólít meg –, Lyria. Ígérd meg, hogy elviszed Ephraimot Dél-Pacificára, és utána megkeresed a családodat.

– Ne csináld.

– Nem vagyok rabszolga. Ez az én döntésem.

– Nem teheted. Nem…

– Ephraim megtenné. És nem arra nevelt, hogy rossz ember legyek. Jónak sem nevelt, az is igaz. Fá közel fog engedni magához, és megfizet a gonoszságáért – mosolyog le rám. – Köszönöm, hogy segítettél. Soha nem volt még ennyire apró legjobb barátom – azzal homlokon csókol, és előlép.

Victra birtokán egy toronyból lesem, ahogy az Obszidián hajókat elnyeli az éjszakai ég. Állítólag az aszteroidaövbe tartanak, de ki tudja. Pax jön fel hozzám. De annyira undorodom a Köztársaságától, hogy rá sem bírok nézni. A Mars felkelt értünk, és szembeszállt a Vörös Ököllel. A Gammák is felkeltek. És amikor már épp elkezdtem hinni az emberekben, elküldték Volgát a poklok poklára.

– Emlékszem az első találkozásunkra – kezdi Pax. – Szemtelen voltam, megsértettelek. Szeretnék bocsánatot kérni tőled, mert másodszor is elkövettem ugyanazt a hibát.

Várja, hogy felé forduljak. Hát várhatja.

– Mit tettél?

– Victra megkeresett, és egészen különös kérdéseket tett fel nekem. Nem szándékosan persze. De a kérdései bizonyos elképzelést szültek bennem, hogy esetleg van egy… parazita benned… És meghekkeltem az orvosi jelentéseidet.

– Most halt meg az apád, és te az én orvosi leleteimet bújod? Mert? Még sosem láttál cicit vagy mi?

Elhallgat.

– Nemrég értesültem róla, hogy anyám mégis életben van.

– Az Uralkodó él? – sandítok hátra rá.

Bólint.

– Idetart, és elrendelte, hogy a Köztársaság vonja össze a haderejét a Marson. Azt gondolom, nem árt, ha szorgoskodom, mielőtt még ideérne. Főleg az ilyen furcsa ügyekben.

– Ha olvastad a jelentést, akkor azt is tudod – kopogtatom meg a fejemet –, hogy a szegényke kipurcant bennem. De ez van. Victra emberei semmire sem jutottak vele, sőt, azt sem tudják, hogyan szedhetnék ki belőlem, hogy lehetőleg közben ne haljak bele. De a gömb azért megmaradt, az az enyém.

– Miért akarnád kivetetni, ha egyszerűen csak meg kellene javítani? – kérdi. – Nem kapsz tőle utasításokat?

Nem válaszolok. Ebben a szent pillanatban is érzem, ahogy sürget a parazita. Ahogy a város közelébe értünk, egyre erősödött a jel. Talán a jelzőtornyok miatt. Sajog bennem a vágy, hogy hazatérjek valahova, ahol soha nem is jártam még. De persze ez nem az én saját vágyam, mert nekem nincs otthonom, és az érzés is mintha nagyon távolról jönne. És akkor Pax olyasmit mond, amit soha nem árultam el az orvosoknak, ezért a jelentésekben sem lehetett benne: – Mint a hegyekben a jácintot, ha a pásztori népek földre tapossák, s fekszik bíbor szirma a földön. Függelék az.

– Erről honnan…? – pislogok.

– Tehát igazam volt – mosolyog magában elégedetten. – Elolvastam mindent, ellenőriztem a kereszthivatkozásokat. Olyan fájlokat is, amelyekhez összesen tíz embernek van hozzáférése. Anyám mindenre fel akart készíteni, szóval azt hiszem, tudok neked segíteni. A kémfőnökének… idevágó információi voltak. Nem szeretnél olyan emberré válni, Lagalosi Lyria, aki változást hozhat? – néz az Obszidián flotta után.

– Victra küldött?

– Nem. Ő meg akar óvni attól, ami lehetnél. De ő csak annyit tud, hogy Függelék maga is örökölte valakitől a parazitát, és később… előnyt kovácsolt belőle. Egyébként fogalma sincs róla, hogy igazából mi ez, és honnan van.

– Mert neked van?

– Elképzelésem mindenképpen.

Nem kapom be a csalit.

– A bátyáim is Héliopoliszban voltak. Liam az utolsó, aki még él a családomból.

– A család nem csak a vér szerinti kötődéseket takarja.

A hajó után fordulok. Segítettem azoknak a kislányoknak, hogy erősek legyenek, és megmenekülhessenek. Segítettem Victrának. Segítettem Volgának. A kisembernek igaza van. Tényleg változtatni akarok.

– És ha azt mondom, hogy nálad ezerszer gyorsabban Liam nyomára bukkanhatok, méghozzá a számítógépem előtt? Akkor megtennél nekem valamit?

– Fogalmazz kicsit pontosabban – hunyorítok.

Előhúz egy keskeny kis holoTérképet a belső aszteroidaövről. A kezembe nyomja.

– Hallottál már a városról, amit Okulusznak hívnak?

89

LYSANDER

A HOSSZÚ ÉJ DIADALA

A Lady Beatricéből nézek le Héliopoliszra.

Cassius életben van. Fogalmam sincsen, ez hogyan lehetséges. Valahogyan túlélte a Perem igazságszolgáltatási cirkuszát, és bizonyára Diomédész keze is benne van. Talán a tisztesség diktálta neki, hogy megmentse életét? Vagy valami sötét és tisztességtelen cselvetés? Ha jóval Héliopolisz felszabadítását megelőzően nem tért volna már vissza a Peremre, hogy előkészítse a csapatokat a háborúra, akkor megkérdezném tőle. De elment, miután Pytha elmondása szerint egy egész héten át kutakodott a Ladonban a húga maradványai után.

A lelkemben is dúl a harc. Bármit megtettem volna azért, hogy Cassiust visszakapjam. Bármit, kivéve ezt. A Lázadásért halt meg, és most a Lázadás oldalán tért vissza.

Az ellenségemmé vált. És ezzel képtelen vagyok megbékélni.

Azt hiszem, egyedül én tudom, milyen döntő szerepet játszott a Halombéli kudarcban. Ha Atalantia számára is világossá válna, az a Perem és a magam szempontjából is beláthatatlan következményekkel járna.

És hogy Cassius lepaktált a Lázadással, abból az Archimédész nyerte a legtöbbet: a Mag legfürgébb hajóinál is gyorsabb lett, és az álcaBurok még Atalantia vadászkorvettjeinek technológiájánál is tökéletesebb. Quicksilver keze van a dologban. Darrow, Harnasszosz, Telemanus és a Vonítók legjava Cassiusnak köszönhetően menekülhetett el, és tűnhetett el vagy valahol a Merkúron, vagy máshol a világegyetemben.

A seregük persze nem volt ilyen szerencsés.

Akik a Hosszú Éjt, ahogy azóta hívják, túlélték, most az űrkikötőtől délre senyvednek táborokba zárva, és a bolygó újjáépítésén munkálkodnak. Elvégre alaposan kivették a részüket a feldúlásából. És Tükhé meg Észak-Héliopolisz állapotát látva egy ideig lesz min szorgoskodniuk.

Mióta visszafoglaltuk, ma először csendes a város: nagy erőkkel zajlanak a munkálatok, folyamatosan zúgnak a daruk és a munkagépek. Ma viszont hallgatnak a gépek, az utcákon kiadós a hangzavar, a várakozás és a jókedv. Már megkezdődött az ünnep. A Via Triumphia mentén és a háztetőkön izgatottan gyülekeznek a népek a Diadalomra. A Merkúr örömbe öltöztette a szívét.

– Itt vagy? – teszem fel a kérdést a semminek. – Apollóniosz?

Nincs válasz.

– Kihez beszélsz? – kiált be Glirasztész az ajtóból.

– Csak a szellemekhez – felelem. Vajon a sivatagban ott volt? Létezett? Vagy csak a napégette agyam képzelgésének szüleményeként társalgott velem?

– Egészen úgy festesz, mintha a saját temetésedre készülődnél – lép mellém a régi barát, és néz le ő is a városra.

– Mert még az is kisülhet belőle.

– Ugyan már.

– Nálad van? – kérdem, mire átadja a Vezér-nyakbavalót, amelyet Rhone számára készíttettem. – Úgy hallottam, a Hippodromtól az űrkikötőig félholdat festettek minden utcasarokra. Túlfeszíted a húrt.

Glirasztész megvonja a vállát. Ezüstbe és fehérbe öltözött, a Házam színeibe. A nyakában aranyláncon hatalmas, rubiníriszű függő, a Társadalom Szeme, a lehető legmagasabb kitüntetés, amelyet a régi rendben bárki is kaphatott. Már vagy ezer éve kapta Octaviától, amikor a tükhéi Vízkolosszust leleplezték.

Igaz ugyan, hogy Atalantia egyelőre nem végeztette ki árulásáért, de megbocsátani sem bocsátott meg neki.

– Árad belőled az ingerültség, drága fiam. Küzdd le. Én vagyok a művész. Ha drámázásban akarsz velem vetélkedni, dívára találtál bennem, sikolyodnál hangosabban sikoltok, és utána a fekhelyedre pisálok, hogy döglött ocelotomra kenjem a csínytevést, s akkor majd nyilván azt hiszed, megtébolyultam, és én csak heherészem majd, mert igen. Őrült vagyok. És bármit megúszhatok.

– Ne légy túl magabiztos. Atalantia bármikor megölethet.

– Ha kötnék fogadásokat…

– Mint ahogy kötsz is.

– Akkor a tétjeimet arra tenném, hogy a saját fejem sokkal nagyobb biztonságban van a tiédnél, ifjú Lune. Hiszen én a lehető legkellemesebb fajta hős vagyok – ártalmatlan. Te azonban a legrosszabb – fiatal és túlságosan is jónevű.

Sóhajtva dőlök neki a korlátnak.

– Igazad van, én akartam a nagy felhajtást.

– Úgy bizony, drága fiam. Mellesleg pillanatnyilag csakis emiatt lehetsz még életben.

Meg persze a Visszatért Örökösért Merkúr-és Légiószerte feléledt nagy lángolás miatt.

Igazából az egész nem érdekel, csakis a nagyanyám éleslátása aggaszt. Atalantia tényleg ellenem fordul, ha úgy érzi, kitakarom őt a tükörben?

Ajax már megtette. És ez a kifinomult elzárás a Lady Beatricébe, hogy Atalantia nem hajlandó kihallgatásra fogadni, azt sugallja, hogy unokatestvérem mérget csepegtet a fülébe, és azt fogja hinni, hogy mindent a saját dicsőségemért tettem, hogy őt félretoljam, s a helyébe lépjek. Azért tettem volna?

– Kalindora kérdezett felőled – fürkészi Glirasztész az arcomat.

– Tudom.

– Azt mondja, fontos.

Nem felelek. Az orvosok ellátták a sebeit, de Darrow kardja mérget juttatott az ereibe, és ez lassan végez vele. Azt hiszem, képtelen volnék a szemébe nézni, és utána a Diadalomon kitartani a szerepemben.

– Szereted őt? – kérdi Glirasztész.

Belenézek a szemébe. Otthagytam a vérében fekve a földön, csak hogy Darrow-t üldözőbe vegyem. Hogy lehettem ilyen förtelmes?

– Soha eddig nem nyílt rá lehetőségem, de azt gondolom, hogy szeretném.

– Akkor megtalálom a gyógymódot.

– Nem is vagy orvos.

– Nem, csak géniusz.

Nehéz bakancsok csattannak a kövezeten. Rhone bukkan fel az ajtóban. Elképesztő a vértezete. Fekete, mint csillagok közt az űr, az ízületeknél lila szalagok, és a mellvérten a Társadalom Piramisán belül ezüst félhold.

– Megérkezett a hajó, dominus.

– Honnan szerezted ezt az egyenruhát? – kérdezem, mire Rhone hirtelen zavarba jön.

– Mivel a régi felszerelésük a Vénuszon maradt – szolgál Glirasztész készségesen magyarázattal –, én gondoskodtam újról. Naranban csináltattam, és meg is érkezett időben.

– Elég lesz, Glirasztész, ezt abba kell hagynod. Nem ingerelheted…

– Ahhoz már a felszerelés és a körítés sem kell. De tudom, tudom. Nem te vagy az Uralkodó, nem is törekszel az lenni. De az tény, hogy te vagy Silenius utolsó örököse. Ha Atalantia meg akar öletni, akkor a világok szeme láttára kell a végzeteddé válnia.

Atlas au Raa vár rám a hajónál. Ő is a testőreim díszegyenruháját méregeti. Merő véletlenségből élhette túl a Hosszú Éjt. Amikor elment az áram, a cellája automatikusan lezárt. Állítólag mindenki utasítást kapott, hogy végezzenek vele. Hogy mosolyoghatott magában, miközben a Lázadás emberei mindhiába igyekeztek betörni a cellájába. Rhone szerint a Gorgói később négy óra alatt fúrták meg az ajtózárat.

Különösen fest kiöltözve a sivatagi felszerelés helyett. A lovagi díszvértezete csontfehér, és sikoltozó kisgyerekek vannak ráfestve. De legalább fennen vállalja késztetéseit és nem igyekszik álságosan nemes szimbólumokkal takargatni perverz indulatait. Hiába néz bele nyíltan bárki szemébe, most, hogy visszakerült abba a civilizációba, amelyet mindenáron védeni kíván, kényelmetlenül feszeng. Mint aki elidegenedett tőle.

– Nem vagy kissé túlképzett ahhoz, hogy a kíséretem legyél? – üdvözlöm.

– Szerintem inkább ők vannak túlöltözve – méregeti a Pretoriánusaimat.

– Egy temetésre?

– Még napjai vannak hátra Kalindorának – mondja kelletlenül. Árulkodó, hogy egy Atlas se szívesen néz szembe Kalindora halálának eshetőségével. – Ismerem a mérget. A skuggik előszeretettel használják. Lassú, de biztos.

– Mindketten tudjuk, hogy nem Kalindorára értettem.

– Nos, Lune, úgy vélem, ez egyedül rajtad áll – néz rám kedélyesen.

A hajónk Héliopolisz viharfala előtt tesz le bennünket, a hevenyészve elkészíttetett diadalíven túl kialakított színpadnál. A diadalív a nyitott városkapu előtt tornyosul, Glirasztész tervezte. És a gyülekező sereglet ennél vegyesebb nem is lehetne. Glirasztész szolgái és alkalmazottai álmélkodva gyülekeznek, koccintanak, közben végrehajtják a Réz tervezők utasításait. Sok száz lojalista áll a menet élén, ők sorakoztak fel elsőként mögöttem a szervezkedésben, hogy megmentsék városukat. A javuk középSzín, bár nem kevés alja is akad közöttük. Jobban nem is jöhetne le az üzenetem, hiszen az egész Diadalból ordít a városnak, hogy ti magatok szabadítottátok fel a városotokat, ti masírozzatok mögöttem. De persze a több százezer katona is itt van, akiket Ajax hagyott hátra menekültében, és akiket a Lázadás ejtett foglyul az ostromkor. Több kilométeres sorban kígyóznak a sivatagban. Aranyak, Szürkék és Obszidiánok meg Kékek. Iszogatnak, mulatoznak, Vörösek és Barnák látják el őket italokkal. És az ősi Fényhozó Csatadalát éneklik.

Bár láthatná ezt Aja. Bár láthatnák a szüleim.

Ahogy Glirasztész és Rhone kíséretében a díszhelyemre megyek, zsongás támad a tömegben. A részegebb lojalisták a nevemet kántálják, tapsolnak. Egy Réz actarius csörtet hozzám méretes kargéppel és még terjedelmesebb asszisztenskoszorúval. Élénken üdvözöl, és a fogatomhoz vezet.

– A legfinomabb merkúri ónixból készült, dominus. Személyesen a Diktátor ajándéka. A legtöbb diadalfogatnál ezerszer könnyebb, és a Diktátor saját négy bukephalosz heréltje húzza, így a hajtójának… – hadarja, de magasba emelem a kezemet, és a mondat közepén elhallgat.

– Persze hogy herélteket tart – morogja Rhone.

Leplezem a mosolyomat.

– Úgy véled, egy lunai Arany ónixba bújva hajtat a Diadalán, mint valami vénuszi nyikhaj? – szólal meg helyettem Glirasztész. – Au Lune-nak saját fogata van.

Prétoraim előgurítják Glirasztész egyik személyes hajóját.

– De hiszen ez a színkombináció… – sápítozik az actarius kétségbeesetten, de a Pretoriánusaim már el is távolítják a nőt. Rhone felügyeli, míg befogják a napvéreket a fehér fogatba, amelyet Glirasztész szintén az alkalomra készíttetett.

Pytha Glirasztész szolgáit tartja szemmel, mind meghajtják a fejüket, ahogy közeledem. A barátom három egész percen át el sem eresztett, amikor Atalantia lehozatta hozzám, és végre viszontláttuk egymást. A szemét lesütve néz rám.

– Hűbéruram – hajol meg szokatlanul mélyen. Mióta elmeséltem neki, hogy Cassius is életben van, került engem, leginkább a Kertekben sétált egymagában. – Úgy döntöttem, veled tartok ma.

Megdöbbentő, egyáltalán nem erre számítottam.

– Megkérdezhetem, hogy miért?

– Nagyobb szükséged van rám, mint az öregfiúnak – villog ide-oda a szeme a tömegben. – Ha már a sivatagot túlélted, nagy kár volna, ha álmodban pusztítanának el – morogja, és felszegi a fejét. – Most indulj. Várnak rád a világok, hűbéruram.

Visszatérek a fogatomhoz, Rhone meglapogatja Birodalom Vérének a nyakát, és még egy szóra félrehív, mielőtt útra kelnék. Képtelen a szemembe nézni, a mellkasomnál nem emeli feljebb a tekintetét:

– Csak szerettem volna elmondani… hivatalosan is… Cserben hagytuk a családodat. Nemegyszer. És… és nem hittem volna, hogy valaha megérhetem, hogy a Pretoriánusok visszaszerzik a becsületüket, hűbéruram. Nem hittem, hogy a magamét visszakapom még. De te második esélyt, lehetőséget adtál nekünk – emeli végre fel a fejét, és néz bele a szemembe. – Soha többé nem hagyunk cserben.

Büszkeség és alázat egyenlő arányban keveredik ebben a férfiban. Bárcsak tudatában volna, milyen nagy becsben tartja őt az egész Légió. Persze, ha látná, ha képes volna ezt felfogni, akkor már nem ugyanaz a Rhone ti Flavinius lenne. Aggódom érte, hogy mi vár ránk a Diadal végén. Olyan csekély ára van manapság az életnek.

Nem akarnám sem őt, sem a Ladon után megmaradt háromszáz emberemet elveszíteni.

– Van egy olyan megmagyarázhatatlan érzésem, Flavinius, hogy kettőnk sorsa összefonódott. Szükségem van ma rád, ahogy holnap és az utána következő minden napon is. A Házamon belül, ezért megteszlek téged Vezéremnek.

– Vezérednek, hűbéruram? – pislog.

– Késznek érzed magad a feladatra?

A Vezér a családfő választott jobbkeze, aki teljes és korlátlan imperiumot gyakorol a Ház teljes népe felett. Amit ő mond, azt mondom én. Általában, bár nem kizárólag, Aranyak kapják a posztot, nagyanyám például Aját tette meg maga mellett Vezérnek. Rhone kiérdemelte ezt a tisztességet, ráadásul a Légiók Szürkéi így láthatják, mennyire nagyra tartom a hűséget.

Van az a sanda gyanúm, hogy egy Légió annyira erős, amennyire a Szürkék. Végtére is vagy ezerszer annyian vannak, mint a saját fajtám, és ahogy Glirasztész mondaná: „Soha ne mulaszd el a lehetőséget, ha alkalmad nyílik az alapjaidat megerősíteni.”

Előveszem a zsebemből a Vezér pecsétjét. Felemeli a fejét, és a homlokához nyomom a fémet. A bőrébe, húsába és csontjába beleég a sólyom és a félhold. Könnyes szemmel tiszteleg, majd pedig felpattan lovára, amelyen a fogatomat követi majd.

Fellépek a fogatra Atlas mellé. Ő lovagol mellettem a díszhelyen fő bizalmasomként, a pengeárnyékom szerepében. Pedig egyiket sem szerezte még meg, csak sajnos Kalindora túl beteg, hogy itt legyen, ahol lennie kellene.

– Flavinius jó ember – énekli most –, nagy kár volna érte.

– Ezt vegyem fenyegetésnek?

– Tanácsnak nevezném, ha engem kérdezel – sandít hátra a Rhone mellett lovagló Glirasztészre. – Úgy tűnik, nem a megfelelő emberek tanácsai szerint tervezel élni.

– Tudom, hogyan kell Atalantiával bánni.

– Akkor te vagy az első a világokban.

Áthajolok Atlas előtt, és az ujjamat a DNS-szkenner felületére nyomom a fogat oldalán. Zizzenve kel életre a szerkezet, és a megerősített impulzusPajzs a helyére csusszan. Kissé eltorzul a külvilág, ahogy a láthatatlan védvonal magába zár bennünket a fogat ölében. Most már egy pilumLöveg sem tehet kárt bennünk.

– Ígéretes kezdés – kuncog Atlas.

A Diadal trombitaharsogással veszi kezdetét. Vak Fehér leány halad lángoló fáklyával a fogatom előtt, egy öreg Fehér vezeti őt a vörös függönyhöz, amely eltakar bennünket a tömegtől. A lány az anyag szegélyéhez érinti a fáklyát. A lángok gyorsan terjednek, lobogva falják fel az anyagot, és amikor már csak a felső szegély maradt meg belőle, a hajtóm a lovak közé csap, és kigördülünk.

Elnyel bennünket a zaj. Törmeléktől megtisztított utca hasítja ketté a négy kilométer hosszan összesereglett emberáradatot. Több millióan tombolnak a földön és a tetőkön, emeleteken. Trombiták és kürtök rikoltoznak, csengők és harangok csilingelnek a lovak nyakában. Ahogy egyre beljebb haladunk útvonalunkon, magába szippant a hangkavalkád. Díszőrség szegélyezi végig az útvonalunkat. Nem Votum katonák, de nem is a Hamu Légió.

Végigborzong lelkemen a múlt emléke.

A Pretoriánusok visszatértek. Több ezer lila-fekete vértes férfi és nő áll vigyázzban, vállára vetett fegyverrel. Hátrapillantok a mögöttünk lovagoló Rhone-ra, aki elmosolyodik.

– Pretoriánusok! – kiáltja.

– Ad lucem!

– Lune!

– INVICTUS!

Ezrével siettek hozzám az állomáshelyeikről.

– Rossz döntés, fiatalember – suttogja mellettem a Rettegés Lovagja alig hallhatóan. – De milyen rossz!

Visszakívánkozom a sivatagba. Mennyivel egyszerűbb volt ott minden.

Tizenkét kilométer hosszú a menetem, ugyanannyi, mint Silenius legelső Diadala volt Hüperiónon keresztül a Citadellába az ottani Via Triumphián. Tíz perc elég, hogy kifáradjak a rengeteg ingertől. Virágeső pereg elénk, gyerekek rohannak elő a tömegből, hogy a hegyi virágokból font koszorúkkal ékesítsék a dicsők nyakát. Az egész városban a Fényhozó Csatadala zeng. Egyre részegebben szólnak a versszakok. A tetők felett katonai hajók lebegnek mesterlövészekkel, hogy a terroristák és provokátorok első megmozdulásakor lecsapjanak, mert hiába kerítették be a Társadalom erői az űrkikötőt és a Halmot, óhatatlanul akadnak, akár ezrével is, akiknek sikerült kereket oldani, és elvegyülni a helyiek között.

Ebben a hangulatban szó szerint öngyilkosság egy ilyen Diadal. És ki ne emlékezne Darrow végzetes napjára? Viszont hogy mondhattam volna nemet Atalantiának?

Természetesen vannak orvlövészek, egyre-másra csapódik lövedék az impulzusPajzsunkba, és a tetők felett újra meg újra életre kelnek a gyors reagálású erők. Szinte szánom a merénylőket. Minden alkalommal átfut az agyamon a nagy kérdés, hogy vajon Darrow hívei vagy Atalantia emberei húzták-e meg a ravaszt. Soha nem tudjuk meg.

Menetünk bevonul a város szívébe, és a Votum Halom előtt áll meg. Héliosz gigászi szobra még mindig a tengerben hever.

A hatalmas palota lépcsősorának a tetején Atalantia várakozik, körülötte a Kétszázak, a megmaradt előkelő Házak családfői. Itt vannak a fortyogó Falthe gyilkosok, a gonosz Asmodeus au Carthii és Cicero au Votum is. A Carthiik türelmetlenül toporognak, mintha csak az idejüket vesztegetnék, de a Votumok széles mosollyal fogadnak. Elvégre a teljes pusztulástól mentettem meg a városukat, és nekem hála most talán még Atalantia szorításából is sikerül kicsusszanniuk.

– Ne feledd, egyszerű halandó vagy csupán – súgja Atlas a fülembe.

– Mind azok volnánk – felelem, ahogy leugrom a fogatról.

A homlokát ráncolva néz utánam, miközben elindulok felfelé Atalantia irányába. Ajax a háttérben a többi Olümposzi Lovag és egyéb tisztek társaságában komorlik.

Atalantia bájosan mosolyog.

De mennyi rosszindulat lappang a mosolya mögött! A tömeghez és a Pretoriánusaimhoz hasonlóan nyilvánvalóan ő is azon tanakodik, hogy amikor majd felérek elé, és szemtől szemben állunk egymással, térdet hajtok-e előtte.

Amint elérem a lépcső tetejét, a tömeg elnémul, vágni lehet a csendet. Atalantia tiszta fehérben. A vállán aranytüskék meredeznek, a nyakában a rémes Hüpatia, kezein díszes aranykesztyű. Az oldalán ott lóg aranyberetvája, de közben a pillantását a törött parittyaPengén érzem, amelyet a jobb oldalamon viselek. Ezt irigyli most az egész Légió.

– Édesem, úgy érzem, túlságosan is szó szerint vetted kívánságomat – fogad kéjes sóhajjal, ahogy végigméri a szétroncsolt bal orcámat. – Azt mondtam, szerezz magadnak Sebhelyet, nem azt, hogy egy nagy sebhelyként térj vissza közénk.

– Ugyan, maradt bőven hely még egy másiknak is.

– Fiúból férfivá lettél hát, s mily kevés kellett hozzá – feleli hagyományosan. – Ha sejtettem volna, hogy ennyi, személyesen is férfivá tehettelek volna – kacsint, majd előrántja a beretvát. – Jöjjön hát a hivatalos módi.

Szinte hallom, ahogy a hátam mögött a tetőfokára hág a feszültség. Arra számítottam, hogy ekkorra már merő görcsbe rándul majd a gyomrom, ehelyett azonban lehetetlenül nyugodt vagyok.

– Nem minden ember születik egyenlőnek – húzza végig a beretvát Atalantia a jobb orcámon, kicsit talán mélyebbre vágva, mint a Páratlan Sebhelyhez szükséges. – Ezt bebizonyítottad.

Nem dugja vissza a tokjába a beretváját, hanem a véremet lesi a pengén. Ajax lyukat szuggerál a koponyámba a tisztek sorából.

– Nézd csak, hogy odavannak érted – súgja Atalantia a tömeg felé biccentve. – Tíz évre elhagyod őket, és most megrészegült nyájként báván csorgatják utánad a nyálukat. Milyen undorító – billenti félre a fejét. – Vicces, nem, hogy bizonyos kérdések makacsul újra meg újra felmerülnek, bár minden kor megválaszolta már őket. Az egyik kedvencem feltehetőleg épp a te agyadban is ott zakatol. Mi a jobb, ha szeretik, vagy ha félik az embert?

– Erre mindketten tudjuk a választ.

– Mit nem mondasz?! – villan a foga a néhány lépcsőfokkal alattunk álló Atlasra.

– Gondolom, mesterlövészre számítsak – jegyzem meg.

– Jaj, gyermekként közel sem vívtál ilyen ügyesen. Egy rémes Vörös lesz az, ocsmány falkájuk legmélyéből rángattuk elő. Felmerült bennem, hogy saját kezemmel teszem meg – mereng –, de sokszor okulhattunk már belőle, milyen káros lehet egy mártír. És persze mennyire kegyetlen a gondolat, hogy az örökös épp csak visszatér, és a feje máris véres pempővé válik egy távoli puskadörrenéstől – hajol felém. – Micsoda szerencse, hogy mások készséggel veszik át a lángot, és hirdetik, hogy az ő akaratát teljesítik be.

– És persze amikor majd a fejemre teszem a babért.

– Kellemetlenül koravén teremtmény vagy te – bájolog. – És mégis végigcsinálod.

– Talán elutasíthattam volna a javaslatot?

– Nem, nem hiszem.

– Nem a rokonölés az egyetlen út.

– Nem értek egyet. Ráadásul valójában nem vagy az unokaöcsém.

– Igen, hallottam, hogy az a hely már foglalt – sandítok Ajaxra.

Nagyot kacag a merészségemen.

– Nem akartam neked ártani. De amit Ajax tett, csakis értem tette. Mert ő híven vigyázza szívem óhaját. Ugyanis én fogok a Hajnaltrónra ülni. Én leszek az Uralkodó. Én építek birodalmat. Először voltak a Lune-ok. És utána következtek a Grimmusok. Bármennyire szeretlek is, édesem, a végzetemet nem veheti el tőlem senki, sem a settenkedő Holdnépek, sem Darrow vagy a malacka felesége, de te sem. Persze attól még könyöröghetsz.

– Inkább nem tenném.

– Akkor folytathatjuk a meggyilkolásoddal?

Int a Fehérnek. A magasba emelem a kezemet, hogy még egy pillanat türelmet kérek tőle. A mélyben sustorgás kel szárnyra a tömegben, a Légiók nyugtalanul téblábolnak. Ajax már alig bírja türtőztetni magát, hogy végre a véremet lássa.

A direkt Atalantia számára begyakorolt mosollyal meghajtom a térdemet. Ajax megdermed, előrelép, és csak akkor kap észbe, hogy hányan figyelnek bennünket.

– Mindezt csakis érted tettem – veszem célba Atalantia hiúságát.

– Jupiterre, akkor mégis a könyörgés jön – kacag, majd elkapja a pillantását. – Milyen alantas.

– Mindezt érted tettem – ismétlem. Erre már érdeklődve fordul vissza hozzám. Kezd beleilleni a világról alkotott elképzelésébe az, ami történik. – Amikor először szemügyre vehettél a Megsemmisítőn, csak a fiút láttad, aki valaha a Palatinuson kergetőzött Ajaxszal. De amióta csak visszatértem, más vágy sem él bennem, mint hogy a férfit is meglásd bennem – egyre gyanakvóbban méreget. – Nem akarok Uralkodó lenni – mondom mélységes őszinteséggel. – Kicsit sem vágyom rá. Nem élek efféle igénnyel. Hiszen nem is örökletes címnek szánták, mert a legerősebbet illeti meg. Ha meg akarnám szerezni tőled, az Aranyak szakadnának szét.

– Te legalábbis mindenképpen – koccannak egymáshoz aranykesztyűi.

– Nem én győztem le Darrow-t, hanem te. Én csak a végső döfést vittem be neki – pillantok a mögötte sorakozó Arany családfőkre, de Ajaxról tudomást sem veszek. – Dögevő madarak keringenek mindkettőnk feje körül. Keresik a rést, ahol éket verhetnek közénk, hiszen azzal a saját nagyratörésüket szolgálnák. Mutassuk meg nekik, hogy egységben állunk.

– Mi hát a javaslatod? – szűkíti össze a szemét.

– Hogy a Grimmusok és a Lune-ok egyszer s mindenkorra váljanak eggyé.

Ajkai bizalmatlan mosolyra húzódnak. Ajaxra egyetlen pillantást sem veszteget.

– Hivatalosan?

– Tőled rettegnek, engem szeretnek. Létezhet ennél jobb házasság? – kérdezem. Mivel meg akartam menteni Héliopoliszt, kénytelen voltam őt meggyengíteni, ezzel azonban az ellenségemmé tettem, és a méreg, amelyet Ajax és feltehetően a Carthiik a fülébe csepegtettek, fogott a lelkén. Nem szeretem szerelemmel, ahogy valaha a szüleim szerették egymást, de a kötelesség fontosabb a szívnél.

Ezért voltam képtelen belenézni Kalindora szemébe. Tudtam, hogy akkor túlságosan is életre kapna bennem az emlék, ahogy elhozta nekem a sivatagba a Pretoriánusaimat. Ahogy gondoskodott rólam, amikor szétégett az arcom. De végül a viharban ő is önmagát mentette, és a sorsomra hagyott. Most én is kénytelen vagyok ezt megcselekedni.

– A kettő nagyon kellemetlen szám tud lenni – jegyzi meg óvatosan Atalantia.

– Nem, amíg világos, hogy ki az, aki térdet hajt a másik előtt.

– Micsoda házasságközvetítő lett belőled. Perem és Mag. Lune és Grimmus – ízlelgeti az ötletet. – Amikor a vén tejdenevér a fejedre teszi a koronát, ne fogd meg a kezemet.

Ez volna az én válaszom és ezek szerint az ő jele a ki tudja, hol bujkáló orgyilkosának. De hogy most ezzel a halálos ítéletemet vagy a megmenekülésemet írtam-e alá, az csak akkor fog kiderülni.

Ahogy mindketten szembefordulunk a tömeggel, ujjongás tör fel a torkokból, bár kissé elhamarkodottan. Ajaxnak és Atlasnak egyelőre fogalma sem lehet arról, ami kettőnk között történt, de odalenn Rhone és Glirasztész a válaszra vár.

A Fehér előlép, sötét arca ősi, mint a rongyos ruha a vállán. Tejszínű szeme nem emberi távolságtartással mér végig, a kezében zöld babérkoszorú. Mellkasomban robajlik a szívem, csőlátásom van.

– Luna gyermeke – harsogja, de a fülemben lüktető vértől alig hallom, mit mond –, lilába öltöztél ezen a napon, ahogy régen az etruszk királyok. Te is a seregükhöz csatlakozol a történelem folyamában, azok mellé léphetsz, akik egykor megtörték a Felkelő Nap Császárságát, akik az Atlanti Szövetséget a tengerbe zúzták. Hódító vagy. Dicsőséged jeleként fogadd a babért.

A fejemre teszi a koszorút. Atalantia mosolyog mellettem. A magasba lendítem jobb karomat, a tenyeremmel a szokást követve a láthatatlan végzetért nyúlok, hogy megragadhassam. Atalantia azonban nem fogja meg.

– Per aspera… – kezdem.

– …ad Astra! – fejezi be dübörögve a héliopoliszi emberár.

Nem érkezik golyó.

– Ünnepelj, szerelmem – súgja Atalantia. – Életed lebírta a halált. Plautus halhatatlan szavaival élve: borral és szép szavakkal ünnepeljünk.

A Diadal utáni mulatozás éjszakába nyúlik. Ahogy a Halom lépcsősorának tetejéről egy pohár borral figyelem az alant a Via Triumphián virágszirmokat sepregető Barnákat és Vörösöket, a fülemben összevegyül a tetőkről lehallatszó vigadozás és a Halomban kicsapongó Magbéli Aranyak dínomdánom rivalgása.

Rózsaillat csapja meg az orromat, és a következő pillanatban Atalantia aranykesztyűs kezét érzem a vállamon.

– Máris eluntad a mámor bolondjait, szerelmem? – kérdezi. A nyakán Hüpatia egyetlen kósza pillantás erejéig felüti a fejét, majd alszik tovább. Szürke Pretoriánusaim az árnyékból tartják szemmel a puskájukat markolászó Obszidián Hamutestőreit.

Egyelőre senkivel sem osztottuk meg tervezett egyesülésünk hírét. Tekintve, hogy Ajax mennyi bort töltött magába, nem a ma este lenne a legbölcsebb választás.

– Kisfiúként gyakran tűnődtem, hogy hogyan vagy képes elviselni őket.

– És férfiként min tűnődsz?

– Hogy hogyan vagy képes elviselni őket.

– Okosabban tennéd, ha barátokat szereznél magadnak. Sokuknak számos évet rabolt el életéből, hogy felküzdje magát a magasságokba, ahol Silenius Örökösével borozgathat. Ha nem ereszkedsz le hozzájuk, meggyűlölnek.

– Gyűlöljenek, feltéve, hogy a tetteimet tisztelik.

– Hadd mutassak valamit – nyújtja a kezét. A Pretoriánusaimra pillantok. – Korábban már a kezemben volt az életed. Egyelőre nem vettem el – mosolyog ártatlanul. – Vagy nem bízol bennem, szerelmem?

– Mondjátok meg Rhone-nak, hogy mulatozzon kedvére – biccentek oda a testőreimnek. – A Diktátorral töltöm az éjszakát.

Atalantia hajóján a sivatag felett repülünk. Emelkedéskor látom a városkaputól a messzeségbe húzódó karók kettős sorát.

– Vörösök és Aranyak – magyarázza. – Egészen a tengerig nyúlik karóba húzott sorfaluk. A többiek dolgozhatnak vagy beállhatnak közéjük.

Ha most háborogni kezdenék, az gyengének mutatna. Ha ellentmondok, ismét gyanakodni kezd, hogy megkérdőjelezem a felsőbbségét. Így hát hallgatok.

A Megsemmisítőhöz repülünk, a Diadal ünnepe ide is eljutott, a kantinokban koccintanak a katonák, és nagy szavak repkednek poharazgatás közben, egyesek állítják, hogy a Légió sasai hamarosan a Luna égboltján repkednek megint. Atalantia kézen fogva vezet magával.

A meditációs csarnoka jócskán megváltozott az első ittjártam óta: a kert eltűnt, helyette sima és fényes fekete falak és fehér padló fogad. Egyedül a családi freskó függ ugyanott a falon. A kajütablak a vízbe fojtott Tükhére néz. A víz már visszahúzódott a tengermederbe, de a város romokban hever. Csak a Vízkolosszus maradt meg régi pompájában.

– Íme a győzelmünk – visz az ablakhoz. – Az az óhajom, hogy három nap múlva kezdd el a felújító munkálatokat. Személyesen vezesd Tükhé újjáépítését, Glirasztész legyen a FőKreátorod. Pénzben nem szenvedsz majd hiányt, örökségedet a saját kincstáraimból fogom visszaszolgáltatni neked – mondja. Meglep a nagyvonalúsága. – A világok látni fogják, hogy amit a Rabszolgakirály lerombolt, azt Silenius Örököse kétszeres pompájában építi újjá.

Az arcát fürkészem, keresem a hamisság nyomát, de nem lelem. Csak valami mélységes, macskás elégedettséget.

– Miért? – kérdezem.

– Mert azt akarom, hogy a nép imádja a férjemet – fordul felém teljes testével.

Aranykesztyűje arcom égett forradását cirógatja végig, majd az állam alá siklik. A szeme lecsukódik. A nyelve végigfut az ajkain, nedvesen fénylik, és a számat a szájára vonja. A fogai finoman karcolják végig az alsó ajkamat, gyöngéden harapdál. Elhúzódik, amit a szememben lát, megelégedésére szolgál, mire szenvedélyesen esik neki a számnak. A nyelve a nyelvemmel táncol, forró teste hozzám simul, és a kesztyűk az ágyékomat babusgatják. A vérem felpezsdíti bűntudatomat. Beleszédülök az érzésbe, ahogy kezeim egyre lejjebb kalandoznak feszesen izmos hátán.

– De Ajax… – húzódom el végül.

– Ajax kölyök még – mondja, és amikor tiltakozni kezdenék, ujját az ajkamra teszi. – Feküdj hanyatt, szerelmem.

Azon kapom magam, hogy sietve engedelmeskedem, és vágyakozva figyelem, hogy dobja le a blézerét, nadrágját, míg végül csak a kígyó marad a nyakában, és az aranykesztyűk a kezén. A kesztyű egyik ujjából előbújó apró tőrrel levágja rólam a nadrágot, és a szájába veszi férfiasságomat. Beleborzongok a gyönyörűségbe, ahogy felkúszik a testemen, és bevezet magába. Halkan belesikkant a számba, majd sátáni mosollyal az ajkain mozogni kezd, előre-hátra, fel és le a vízbe fojtott város és a családi halottaink freskója között.

90

LYSANDER

A SZERELEM LOVAGJA

Glirasztész villát adományozott Kalindorának a tengerparton, ahol leélheti utolsó napjait. Ha bárkiben is kétségek merültek volna fel a Szerelem Lovagjának nemessége kapcsán, elég, ha vet egy pillantást a barátai sokaságára, akik mind köré gyűltek, hogy a vég előtt elbúcsúzzanak tőle. A győzelem és a Diadal ellenére is borús a hangulat. Mocskosnak érzem magam, amióta felébredtem Atalantia mellett az ágyban. De azért friss kezdeményezését nem utasítottam el.

Kalindora szobájában egymást érik az apró ajándékok, a szeretet kis gesztusai. Többek között egy pár aranykesztyű Atalantiától. Ugyanaz, amelyben alig néhány órája velem szeretkezett. Az előtér kivisz egészen a tengerig, innen is látom a hullámok taraján bucskázó kék rákokat. Nem terjeng halálszag.

Kalindora egyszerű ágyban hever, egyetlen szolga sincs a helyiségben, nem látni jelét a hatalmas gazdagságnak, amely a San-Ház utolsó örököseként rászállt. Sápadt mosollyal néz fel rám: – Hol szereztél hemantuszt? – súgja.

– Glirasztész ismer egy üvegházat Naranban, onnan hozattam – felelem. Az jár az agyamban, hogy a hosszas zuhanyzás dacára vajon nem szaglok-e még mindig Atalantiától.

– Persze, hogy nem felejtetted el – sóhajt, és én leengedem az arcához a csokrot, hogy beleszippanthasson. – Mintha otthon lennék megint – hunyja le a szemét. – Tedd, kérlek, ide az ágy mellé – mondja, majd az ajtó felé int a fejével. – Még mindig itt nyüzsögnek?

– Vannak vagy százan – bólintok. A jókívánságot hozókra értem, akik az udvaron gyülekeznek, beszélgetnek. – De akadnak közöttük kellemes emberek is. Rhone is eljött.

– Őt láttam. Vezéreddé tetted.

– Igen.

– Nincs, aki nála jobban megérdemelné. Vigyázni fog rád. Bár ne kellene távoznom – fűzi hozzá alig hallhatón. Annyira gyöngének látszik. Megmaradt fél karját bekötözték, de csoda, hogy nem kellett azt is levágni azok után, amit Darrow művelt vele. A méreg minden színt kiszívott már belőle. Elviselhetetlen, hogy ebben az állapotban kell látnom, amikor azelőtt a Palatinuson olyan életerősnek és ifjúnak tetszett. A jövő maga. De hamarosan a múlté lesz. Nem helyes, hogy ő meghal, és az a sok élveteg szörnyeteg tovább élhet. – Ne nézz így rám.

– Hogy?

– Azt hiszem, gratulálnom illenék nászodhoz – merevedik meg az arca.

– Csak politikai döntés, nem több.

– Gondolod? – néz bele a szemembe. Mindent tud. Romlottnak érzem magam, hogy ezek után elé állok. Nem lett volna szabad ott maradnom a Diadalomon, ide kellett volna inkább jönnöm hozzá. Pillái megremegnek, kínzó görcs markolja az arca bal felét. Egy nyálcsepp csorran le az állán. A köpenyemmel törlöm le. – Ajax kihívott már?

– Még nem.

– Ki fog.

– Nem hívja ki maga ellen Atalantia haragját.

– Meg fogja tenni. A szerelem talán szárnyakat ad, de aki a nap közelébe repül, elkerülhetetlenül lángra lobban – pillant a lepedőre, amely haldokló testét borítja. – Vicces, hogy az ember mindig megfogadja, hogy ő aztán nem válik közhelyessé. Hogy ő ugyan nem fog folyton az intézeti szép évekről meg a régi barátokról sztorizgatni, hogy újraélhesse a régi dicsőséges időket. És aztán mégis megteszi. Azt mondod, te nem leszel olyan hadvezér, aki nem is vesződik az ifjoncok nevével, hiszen úgysem lesznek körülötted sokáig. És aztán mégsem szánsz rá időt, hogy megtanuld a nevüket. Hogy semmiképpen sem teszel a halál küszöbén utolsó, nagy vallomást, de a végén mégsem kerülheted el – hervad le arcáról a mosoly. – Ülj le.

Az ágya mellé húzok egy széket.

– Bizonyos dolgokat meg kell tudnod – fut a tekintete az ajtóra, aztán a lepedő alól apró zavarót húz elő. Az idegsérülés miatt az ujjai nem boldogulnak a távirányító gombjaival, segítenem kell neki. Egyszeriben megszűnik a kinti zsongás, és már a tenger mormolását sem hallani. Teljes a csend.

– Világéletemben ismertem Atalantiát – kezd bele lassan. – Láttam őt udvaroncként és katonaként is. Valami mindig… hiányzott belőle. Itt járt előtted – néz a kesztyűre. – Annak dacára is megfogta a kezemet, hogy én hoztam el hozzád a Pretoriánusokat, és bevallotta nekem, hogy te vagy a hiányzó darabka az életében.

Egy pillanatra az az érzésem támad, hogy befejezte, nem mondja tovább, de aztán nagy nehezen rászánja magát.

– Élete legboldogabb napjaiként tartja számon azokat, amikor Octavia elengedett téged a könyveid mellől, és szabadon kószálhatott veled Hüperiónban. Szeret téged… a maga módján. Akkor régen úgy érezte, te vagy a világ legszomorúbb kisfiúja. Mindannyian így gondoltuk – teszi a térdemre a kezét. – De ne hidd, hogy ez nem számít már. Túlságosan is sokat megéltél, hogy valaha is igazi kisgyerek lehess. De Atalantiáról is elmondható ugyanez. Octavia keményen bánt vele. Mindannyiunkkal – kapja el egy köhögőroham. Vérpettyek maradnak utána az ajkain, megvárja, míg gondosan letisztogatom. – Mindahányunkat megmérgezett.

Még soha nem hallottam tőle egyetlen rossz szót sem a nagyanyámról.

– Octavia kemény asszony volt, de neki köszönhetjük, hogy azok vagyunk, akik.

– Mérgezően hatott.

– Ő volt az Uralkodónk.

– Uralkodó – cseng a szó keserűen a szájából. – Szolgálatban éltem le az életemet. Először Octaviát, utána Magnust, majd Atalantiát szolgáltam. Aki csak erre a székre ideül most mellém, azt hangoztatja, hogy milyen nemesen és becsülettel tettem. És amikor csak meghallom ezeket a szavakat, legszívesebben kitépném a nyelvet, amely formázza őket.

Úgy néz ki a napsütésbe, mintha az ellensége lenne.

– Attól, hogy bánt, hogy gonosz vagy, még gonosz maradsz. Öregembereket öltem meg az ágyukban. Saját lovaik patái alá szorult gyermekeket mészároltam le, a még meg sem született magzatukért könyörgő anyákat. Mindössze azért, mert ostoba lányka voltam, aki megmámorosodott, ha a vértjében szépséges apjára nézett. Amikor visszavonult, könyörögtem neki, hadd vegyem át én az esküjét az Uralkodó előtt. Végigzokogta azt a napot. És míg meg nem halt, nem tudhattam, hogy miért. Azt gondoltam, az esküje életcélt adott neki. Túlságosan is nemes lélek volt ahhoz, hogy bevallja, inkább rabbá tette. És azon a napon, amikor végre felszabadult, a lánya került rabszolgasorba – nyel nagyot, ahogy felderengenek benne a borzalmak, amelyeket a családom nevében követett el. – Csak hasznos akartam lenni.

Fogalmam sincs, mit mondhatnék.

– „Még ifjan szerezd meg magadnak őket”, tanácsolta egyszer Magnusnak Octavia – folytatja halkan, akár a tavaszi fuvallat. – „Ifjan szerezd meg őket, és akkor egy életen át a tiéid lesznek”. Becsület és kötelesség, hazugság mind. De mire ezt felismered, már túlságosan is bemocskoltad magad, nincs szabadulás. Octavia megmérgezett engem. Olyan zsigeri rettegést táplált belém a magánytól, hogy a végén elhittem, hogy engem nem akarhat más, csak a sötétség – emeli fel reszkető kezét az arcomhoz. – De téged valahogy nem sikerült megmérgeznie.

Az ujjai illeszkednek az arcomhoz, mintha mindig is ott lett volna a helyük. Érintése nem áramütésszerű, mint Atalantiáé, nem hoz nyomorult bűntudatot, hanem megnyugtató. Azt akarom, hogy örökre magamon érezzem. Itt biztonságban vagyok. Nem az anyai érintése miatt, nem is a mohó vágytól. Csak most ébredek rá, hogy nem a kisfiút látja bennem, hanem a rokon lelket, aki ugyanúgy tekint a világra, mint ő.

De már késő.

– Mindig jó voltál, az vagy most is. Mindenki halottnak hitt, de én tudtam, hogy életben vagy. Bármit mondhatsz Virginiáról, de soha nem engedné Darrow-nak, hogy megöljön egy kisfiút. Néha, amikor magamban ültem a hajón, és csak a hajtóművek zúgását hallottam, rád gondoltam. Azt képzeltem, hogy tengerparton élsz, valóságos életet, boldogat, talán még szerelmes is leszel – veszi el ujjait az arcomról. – Amikor elénk álltál a Megsemmisítőn, összetört a szívem.

– Azért, hogy hazatértem? Hiszen ez a családom.

A padlóra mered, megfeledkezik rólam, a tengerről.

– Valamit be kell vallanom. Meg fogsz utálni. De így legalább megteszed, amit meg kell tenned. Csak félek…

Megfogom a kezét, és megcsókolom. Ez váratlanul éri.

– Nem tudsz olyat mondani, ami miatt utálnálak.

– Édesanyád… – kezdi, nagyot nyel.

– Mi van anyámmal? – dermedek le.

– Reformer volt. Tudtad?

– Nem…

Tudtam? Tudom?

– Nem, hát persze, hogy nem. Ő… látta, micsoda Octavia. Hogy végtelen mohóságában rá akarja tenni a kezét a környező világokra, míg csak ki nem szorítja az ott élőkből a szuszt. Rhea felperzselését rémségesnek tartotta. És azt is látta, hogy az anyja, a nagyanyád hogyan próbál téged fokozatosan megrontani. Ezért Octavia Romulus apjával, Revusszal, és Nero au Augustusszal összeesküvést eszelt ki. Anyádat nem terroristák vagy kalózok ölték meg. Octavia adott rá parancsot, Lysander.

– De te honnan…

– Onnan, hogy Atalantiával mi ketten helyeztük el a bombát a hajója fedélzetén.

Döbbenten meredek rá, képtelen vagyok felfogni.

– Te és Atalantia.

– Igen.

– Te… ti voltatok a legjobb barátai.

– Igen. És hiába szakadt bele a szívem, megtettem, amit az Uralkodóm parancsolt.

Kezem elengedni az övét.

A világ egészen apró, csendes zuggá zsugorodik, ahogy az emlékek a nyakamba zuhannak. Teljes súlyukkal rám nehezednek. Amikor csak nagyanyámmal ültem, vacsoráztunk, repültünk valahova, megpróbáltam kivívni az elismerését, ő rezzenetlenül ült velem szemközt, a vén banya, és úgy tett, mint aki nem küldte füstölgő tűzgolyóként a tenger fenekére az anyámat és az apámat. Amikor Atalantia elvitt magával az operába, megszorította a kezemet, izzadt combjai közé szorított…

Sötét üvegbúra borul a világra.

Soha nem leszek már az, aki eddig.

– Miért vagyok képtelen felidézni anyám arcát? – kérdezem.

– Nem emlékszel arra a székre? – kérdi Kalindora, de én nem szólok semmit. – Octaviának sok rémes szerkezete volt, de egyik sem olyan förtelmes és kegyetlen, mint az a szék. Pokolszéknek nevezte. Azzal képes volt… eltorzítani az ember szellemét. Amikor rájött, hogy Anastasia elárulta, megesküdött, hogy kitörli a történelem lapjairól. Ez nem sikerült neki, de téged megszerzett magának. Anyád halála utána vigasztalhatatlan voltál, Lysander. Nagyon jó anya volt, mindennél jobban szeretett téged. Octaviát mardosta a féltékenység. Két hetet töltöttél abban a székben, és utána már nem sírtál többet.

Bárcsak ne hihetnék neki, de sajnos hiszek. Hogyan másképpen törlődhetne ki egy anya emléke egyetlen fiának agyából? Alig kapok levegőt. Nem elég, hogy elrabolta a gyerekkoromat, elrabolta a szüleimet. Azt is elvette tőlem, ami csakis az enyém. Amit soha senkinek sem lenne szabad elvennie senkitől.

– Aja tudott róla?

– Hogy tudott-e? Kis híján megszegte miatta az Octaviának tett esküjét. Atalantiának a szeme sem rebbent. Ő egy szörnyeteg. És én mégis felesküdtem Magnusnak, és amikor rájött, hogy a halálán van, rávett, hogy eskümet újítsam meg Atalantiának – nyel nagyot Kalindora. – Szörnyeteg vagyok, tudom. Hátat fordítottam az olümposzi elveknek, a saját szívem késztetéseinek. De nem fogok szörnyetegként meghalni, nem hagyom, hogy Atalantia felzabáljon. Nem szerezheti meg a Hajnaltrónt. Kizárt. Mert akkor felperzsel egész világokat, hogy még a hamu is az ő hatalmát hirdesse.

Felállok, képtelen vagyok Kalindorára nézni.

– Nem voltam elég erős, hogy egyedül is kiálljak ezért. De amikor visszatértél… tudtam, hogy eljött az idő. Ezért hívtam össze a Pretoriánusokat – nyúl a kezemért. – Te vagy az Uralkodó, Silenius utolsó örököse, az Aranyak utolsó reménysége, mert te jó vagy. Hogy mire juthatsz? Talán sikerül helyrehoznod, amit Octavia és Darrow tönkretett. Talán elérheted, hogy ez a rengeteg borzalom ne a semmiért legyen. Helyrehozhatod, ami a népünket megtörte, Lysander. Tudom, hogy nem lesz egyszerű, és sajnálom, hogy nem támogathatlak. Rhone-ra és Atlasra támaszkodj. Ő túlságosan is szerette apádat és anyádat, ezért Octavia nem avatta be, inkább elküldte a Kuiper-övbe a biztos halálba. Az élete árán is vigyázni fog rád.

Nem bírom tovább, az ajtó felé indulok.

– Tedd a kötelességedet! – szól utánam. – Tedd, amit tenned kell, különben a világok hamuvá égnek.

Üres porhüvelye vagyok önmagamnak, ahogy kilépek abból a szobából, és csatlakozom az Aranyak között nevetgélő Atalantiához. Magához int, és én követem. Nevetgélek szeretőm oldalán, aki megölte anyámat, és később együtt vacsorázom vele, és hallgatom, ahogy gúnyosan ecseteli, mint dúlták fel a szörnyeteg teremtményei a Köztársaság Szenátusát és Darrow szívét. Később meghozzák Kalindora halálhírét.

A Megsemmisítőn tartjuk a naptemetés szertartását. A Fehér szüzek mögött Pretoriánus díszőrség cipeli a koporsót, hogy a főhangárból a temetőágyú a napba küldje. Rhone vigyázzban áll, Atalantia zokog, Atlas hallgat, Ajax dühödten imbolyog, annyira részeg, hogy alig áll a lábán, de a tekintetéből süt felém a gyűlölet. Csoda, hogy nem hív ki párbajra ott helyben, miután Atalantia üveges szemmel elmondja a végső áldást.

Éjszaka értem küldet.

Nincs választásom, mennem kell.

Zokogva találom a meditációs csarnokban. Megvigasztalom, és együtt bámuljuk a családi freskót, anyám kitörölt arcát, miközben Atalantia a nyakamat csókolgatja, és azt susogja a fülembe, hogy vigyem ágyba, és űzzem el a bánatát.

Miután végeztünk, befelé fordul, és már alszik is. Én pedig fekszem mellette, bámulom a mennyezetet. A lelkem tetszhalott.

91

VIRGINIA

BOSSZÚ VAGY MENEKÜLÉS

– Dejah Thoris, itt a Phobosz parancsnoksága. Érkezési irányod tökéletes. Üdvözlégy itthon, Uralkodónk!

Van egy kicsiny kincseskamra a szívemben, ahol bizonyos szavakat törékeny műkincsekként őrzök. Család, otthon, szeretet, gyermek, férj, testvér. Az ellenségeim feltörték és kifosztották a kamrámat, és mielőtt távoztak volna, bele is piszkítottak.

Otthon. Immár képtelen vagyok értelmet adni ennek a szónak. Erőszakot tettek rajta, és rajtam is erőszakot tettek.

A szívem egy kis csücskét mindig is fenntartottam az ikertestvéremnek, bármilyen elfajzott is az élete. De amióta találkoztam Lilath Förtelmével, gyötrelem a gondolata. Mert Sevro még mindig nála van, a Merkúr elesett, a férjem távol jár Cassiusszal, és én kénytelen voltam a Marsra menekülni. Nem maradt más választásom, mivel képtelenek voltunk időben összefogni, és kifogytunk a lehetőségekből.

Cserben hagytam Sevrót, Bohócot és Kavicsot.

A sorsára hagytam a férjemet.

Kavax Cassiust küldte érte. Amikor rátaláltak, egy, a Marsig csak nagy nehézségek árán visszavánszorgó, süket és vak korvettben menekült, bár hogy hogyan szabadult ki a Peremről a börtönéből, meglehetősen ködös. Úgy tűnik, Romulus egyik fia mentette meg a kivégzéstől, és az Európéra vitette valami magánbirtokra, hogy majd a háború végeztével szabadon engedjék. De ő megszökött, ellopta a hajóját, és a hírekkel Kavaxhoz igyekezett, hogy felajánlja szolgálatait a Köztársaságnak.

Erre aztán végképp nem számítottam.

A Dejah Thoris hajóhídjának ablakából figyelem a negyven karcsú korvettet, ahogy a tiszteletemre lótuszalakzatba fejlődnek, hogy azután keresztülkalauzoljanak a külső védrendszeren bennünket. Pedig semmiféle tiszteletadást nem érdemlek. Cassius karcsú rohamcsapattal vetette magát az ellenség erejének kellős közepébe Darrow-ért, míg nekem egy egész ármádia áll a rendelkezésemre, és menekülőre fogtam. Persze ez volt a helyes döntés, de épp az ilyen döntésekbe őszül bele az ember.

A díszőrség kék sugárpászmái várakoznak. Az Ekliptikus Gárda harminc vérvörös lángHajója irányít minket a Mars védrendszere felé. Az első vonal a mozgó őrszemek öve, azután tízezer méteres üres térség következik, aknamezők és könnyű ágyúnaszádok sorai, majd a rombolók és lángHajók vadászmezeje, hogy végül elérjük az igazi nagyvadakat, a védelmi állásokat, a hadi óriásokat és a harci egységeiket.

A Mars felvonult az Uralkodó fogadására.

– A hűek készen állnak, asszonyom – szólal meg Holiday a hátam mögött.

– A kérdés az, hogy elegen vannak-e, Nakamura.

Nincs hozzászokva, hogy elbizonytalanodjam. Én magam sem engedem meg gyakran a lelkemnek a kétségeket. Most azonban rám nehezedő rokonságot érzek a gyengülő véderőnkkel, ahogy közös álmunk lassan, a szemünk láttára porlad el. Ephraim halálhírét egykedvűen fogadta, de látom, érzem, hogy megviseli. Ahogy engem is pusztít a tudat, hogy hiába sikerült kivergődnöm az Iszonyat markából, a barátaimat hátrahagytam, az ellenséget nem győztem le, mindenünk pusztulófélben van, és hibát hibára halmoztam.

Vajon elmehettem volna magam is Darrow-ért? Vagy a Perem tényleg csak arra várt lesben, hogy lecsapjon ránk, és beszorítson a Hamu Ármádia harapófogójába?

Holiday szokás szerint ráérez a gondolataimra:

– Tudom, hogy azt gondolod, asszonyom, hogy már csak száz méter választott el a céltól. Nem akarok hazudni, tény, hogy ez a hátralévő életedben nem hagy majd békén, gyógyíthatatlanul mardos majd a kétely. Csakhogy a luduson is azt tanítják minden Légiósnak, hogy két pont között nem mindig a legrövidebb út a legbiztosabb.

– Szerinted van még esély, hogy élve viszontlássuk Sevrót? – nézek bele a szemébe.

– Láttunk már ilyet máskor is – vigyorog komoran.

– Victra megtalálta a fiamat. Én elveszítettem a férjét. Bárhonnan nézzük is, ebben az egyenletben sehogyan sem találhatjuk meg a közös nevezőt.

– Mégsem indult utasításod ellenében a Lunára. Victra tiszteletben tartotta, amire kérted – int a fejével kurtán az ablak felé, ahová épp beúsznak a Mars holdjai. Odalépek. A Julii flotta teljes, pompázatos hatalmasságában sorakozik a Phobosz tűpárnavárosa és a Deimosz, a harcihold körül. Nem hagyták el állásaikat, csak a Pandora megnyugtató tömege hiányzik fájón, de egyébként Victra családi flottája még az enyémnél is méretesebb. Féltem pedig, hogy be fog vadulni, hogy a gyermeke is eltűnt, a férje is fogságba esett, és mindenki ellen fordul. De nem, a kereskedelmi flotta most szorgosan készülődik a harcra.

Ahogy elhaladunk a Julii-Nap Kikötő mellett, fellobbannak a fényei. Munkások és munkagépek versengenek az idővel a közelgő végítélet napjáig, százával pörgetik ki a dokkokból az új járműveket. Egy pillanat csupán, és elhagyjuk a kikötőket és hajógyárakat. A bolygó felbukkan előttünk, és kitölti az ablakot.

A Marson születtem, itt lovagoltam Ishtarnál. A Marson, Égea macskakövein vérzett el a bátyám Karnus au Bellona lábai előtt, anyám itt vetette le magát egy szirtről a mélybe, az ikertestvérem itt ölte meg az apámat és a legjobb barátomat. A Marson ismertem meg Darrow-t.

De most csak a fiam vár odalenn rám.

Mintha egy egész élet telt volna el azóta, hogy Darrow a bolygó ellen vezette apám Acélesőjét. Ugyanerről a hajóhídról figyeltem akkor is a csillagÖltönyök kondenzcsíkjait. Milyen egyszerűnek tetszett még minden az ifjúság alagútjából. Lehetséges, hogy csak tizenkilenc éves voltam? Talán nem lenne szabad nosztalgiával gondolnom vissza egy annyira véres napra? Vagy éppenséggel az akkori ártatlanságunk hiányzik, amikor még nem sejtettük, hogy valójában mi mozgatja a világot?

Ahogy elébem fordul a Mars sötét oldala, a bánat haragra vált bennem: Kiméria a sötétség takarója alatt alszik. Hagytam, hogy az Obszidiánok megkaparintsák maguknak a kontinenst, hittem, hogy otthont építenek itt maguknak, ehelyett azonban csak feldúlták, kivéreztették. Niké, Főnícia és Olümpia városa fekete folt. Hittem az Obszidiánokban. Hittem Sefiben. Túlzott derűlátás volt. Egyetlen ember elegendőnek bizonyult hozzá, hogy uralma megroppanjon, és a népe elszabaduljon.

De az Obszidián hadseregnek és a flottájuknak nyoma veszett, miután Kieran átadta Volgát Ragnar apjának. Mintha ennek a Volsung Fának csakis Sefi hadaira és a héliumkészleteinek jó felére lett volna csak szüksége. Mert a maradékot olyan hanyagul hagyták a kikötők betonján, mintha csak felesleges étkészlettel megrakott rekeszek lennének.

– Neked mit jelent a Mars, Nakamura?

A terrai habozik néhány pillanatig.

– A Reményt. És neked, hűbéruram?

– Háborút – indulok a hangárok felé.

Ahogy a legénység a Kettes Büszkeséget előkészíti indulásra, Kavaxhoz lépek. A hangárajtó előtt ül a padlón, kifelé bámul a Marsra az impulzusPajzs túloldalán. Az ölében Szophoklész kuporog, és aggodalmasan lesi a gazdáját. Kavax vállára teszem a kezemet. Egy pillanatra lehunyja a szemét, átadja magát a jóleső melegségnek, utána újra a bolygó felé fordul.

– Daxo azt szerette mindenekfelett a Marsban, hogy az soha nem játssza az ártatlant – mondja.

– Úgy hívta, hogy a „Sebhelyes Szépség”.

– A Sebhelyes Szépség, igen – ismétli el lassan Kavax. – Szerette Dél-Pacificát, de itt született, Zephüriában. Ahol én is. Amikor idáig ért nekem, alig a térdemig, így, elvittem magammal a Szívfa-erdőbe, ahogy valaha engem is elvitt az én apám, és megmutattam neki, melyik fa nőtt az apám szívéből, melyik az ő apjáéból. Megmutattam neki a helyet, ahová majd az én fám kerül. És az övé, az öccse mellé – csuklik el a hangja. Sehogy sem tudta megszerezni Daxo testét. A lemészárolt Szenátorokat a Vox összevegyítve égette el, és a hamvakat a csatornákba szórta, hogy a rokonok ne hozhassák haza a maradványaikat a Marsra. – Bocsáss meg – szedi össze végül magát. – Néha alig vagyok képes elviselni a… megaláztatást.

Már nem az az elpusztíthatatlan férfi, aki valaha engem is felnevelt. A Volgától kapott rémes sebbel kezdődött, aztán Thraxának is nyoma veszett, végül a tudat, hogy Daxo maradványai valahol a gyűlölt hold csatornáiban lebegnek, feltette a romlás folyamatára a koronát. Megkeseredett, retteg, hogy megmaradt gyermekeit és a feleségét, sőt akár a bolygóját is elveszítheti. Könnyes szemmel néz fel rám:

– Mindenképp így kell történnie? – kérdi.

– Mindenképp – nyújtom a kezemet, hogy felsegítsem.

Nehéz sóhajjal csókot nyom kis kedvence homlokára, megragadja a kezemet, és felemelkedik a padlóról, hogy megtört családapából visszaváltozzon apám verőemberévé, a Telemanus-Ház harcos óriásává. Még szinte engem is borzongat a látvány. És mégis, micsoda tragédia látni, ahogy valaki a feladatáért feláldozza valós természetét. Ráadásul egy ilyen ember, akit tiszta szívemből imádok. Mindent feláldoz, hogy az legyen, akinek lennie kell, és indul megint a háborúba. Egész életében másra sem vágyott, mint hogy végre átadhassa a stafétát a gyermekeinek, és tessék, alig néhányan maradtak közülük életben.

Nem így képzelte, és mégis kitart.

Átkarolja a vállamat:

– A jó mellett él bennünk a gonosz is. A jót soha nem bánjuk, csak a gonoszt. De így tudhatjuk, hogy valójában kik vagyunk, lányom. Tudjuk, hogy kik vagyunk – fásul bele a hangja a régi meggyőződésébe. Magamhoz szorítom.

– Tudjuk, kik vagyunk – felelem neki.

A hangom csengése, a bizonyosság megerősíti a lelkét, kihúzza magát. Eltol magától.

– Amikor apád hazatért a Marsra, mindig gondja volt arra, hogy Acélkört mutasson, hogy mindenki lássa, ki a Mars gazdája.

– Én nem vagyok az apám.

– A legkevésbé sem, ezt már sokszorosan megmutattad. De néha nem árt kivillantani az agyarakat.

Az Acélkör ősi szokás, még Silenius vezette be: hogy uralmát megmutassa, kíséret nélkül, egymagában repülte körbe a bolygót vagy holdat, legyen bármilyen zavaros is a helyzet, bármilyen veszedelmes is az ilyen magányos repülés. Ide lőjetek. Mert ez az ő kibaszott bolygója, akárki áll is a feje tetejére. Nem kevés hatalmas ember halt már bele a hagyományba, hiszen néha az emberek képtelenek ellenállni a kínálkozó lehetőségnek, hogy megparittyázhatják Góliátot, ezért idővel lassan kikopott a legtöbb Ház gyakorlatából. Ha most ebben az éledező hadiállapotban, az erőszak elburjánzásának idején én is megteszem, ordítóan az orra alá dörgölöm mindenkinek, hogy „nézzétek, mekkora farkam van”.

Mivel a főhajómat, az Egyes Büszkeséget Iszonyat megkaparintotta, a Kettes Büszkeséggel hagyjuk el a Dejah Thoris hangárját. Ahogy sárkánySzárny-kíséret nélkül, zötyögve kibucskázunk az atmoszférába, Niobé Egyes Rókája zárkózik fel a jobbunkra. Így repüljük meg az Acélkört magunkban. Közben a férjem gyűrűjét forgatom az ujjaim között. Cassius visszaküldte neki annak idején, és ő nekem ajándékozta. Darrow mindent nekem adott, amit csak adhatott. Bárcsak megmondhatnám neki, hogy ennél többet nem is adhatott volna. Csak találja meg őt Cassius. Csak bújhassak be mellé még egyszer az ágyba, csak még egyszer beleolvadhassak teste melegébe.

Soha ennyire nem volt még szükségem rá. És a Marsnak sem.

Hiába a sok hajó és ágyú, Arató nélkül a Mars nem tűnik biztonságosnak. A tisztjeim igyekeznek nem mutatni, mennyire idegesek, ahogy berepülünk az Amazonas-tenger felől a háború tépte Kiméria fölé, hogy zárjuk az Acélkört.

Mit mondok majd a fiamnak, ha végre találkozunk? Nem buta gyerek, és nem is tehetetlen, pláne, ha Electra is vele van. Nyilván nem azzal a gondolattal ébredt reggelente, hogy csak jönne már az anyja, hogy megmentse és mindent rendbe rakjon ezen a világon. Nem, semmiképp. A játékelmélethez folyamodott, fejben kipróbált minden lehetséges modellt, míg át nem látta az okokat és változókat, fel nem térképezte a mozgásba lendült égitesteket. És akkor kieszelt egy működőképes tervet, amivel a segítségemre lehet.

Vajon rájött már arra is, hogy igazából legalább annyira szövetségesemnek, mint fiamnak neveltem? És hogy micsoda bűntudat gyötör emiatt? De ha tudja is, azt is felfogta vajon, hogy inkább egy végtagomat veszítettem volna el, mint őt? Hogy a szeretetem minden észszerűségen és magyarázaton túlmutat?

– Virginia… – suttogja az ablaknál Kavax. – Nézd.

– Vagy lelőnek, vagy nem – mondom, mert képtelen vagyok összeszedni magamat, hogy odaforduljak. – Egyébként is te találtad ki ezt az Acélkör-dolgot.

– Nézd már.

Holiday odalépne mellé, hogy lássa, miről beszél, de nem fér oda a hatalmas testtől. Akkor egy másik ablakhoz húzódik, és a komor hangulat hirtelen szó szerint belereccsen a jóízű kacagásába.

– Ezt látnod kell, asszonyom.

A homlokomat ráncolva rántom fel az ablakomon az árnyékolót. Nikétől északra, Főníciától nyugatra és még Olümpiától délkeletre is tűzvonal lobban alattunk a sötétségben. Legalább száz kilométer hosszúak lehetnek, hogy ennyire jól látszanak.

Lassan parittyaPenge alakba görbülnek.

A Mars kitart.

A nemrégiben itt dúló erőszak dacára sem történik semmi, míg a körünket repüljük. Ilyen békés erődemonstrációra még én magam sem számítottam, hiszen fel voltam készülve néhány kellemetlenségre. A tisztek hangulata megváltozott, a hajó végében a holoKivetítőkön dobok dübögnek, és tömegek énekelnek alattunk a Mars összes nagyvárosában. Nagy szégyenkezésemben egyáltalán nem ilyen fogadtatásra számítottam. Ráadásul a Mars lelkesedése eddig leginkább a férjemnek és az ő első feleségének szólt. Kavax türelmetlenül toporog az ajtó mellett, annyira kikívánkozik már a hazai földre. Holiday szerelmesen bámulja a holókat, szívja magába a Köztársaságot és az Oroszlánszívűt éltető tömegek látványát.

A hajónk fellegek ölelésében ereszkedik hosszasan, és amikor eloszlik a fátyol, megpillantjuk a Valles Marineris csillogó tornyait, ragyogón zöldellő parkjait és ligeteit, amelyek a városfalig pöttyözik az épületek erdejét.

Több millió civil gyülekezik a hatalmas kanyon peremén. A valaha Intézetként szolgált létesítményből – amely mostanra a Pegazus Légiók kaszárnyáivá vedlett át – százezrével özönlenek az újoncok. Ahogy Égea fölé süllyedünk, az utcák, parkok, udvarok és terek megtelnek emberekkel. A Via Triumphián olyan tömeg hömpölyög, mint a Mars első Felszabadulása Napján. Mindenki valami vöröset emel a feje fölé.

A hajóm az Oroszlánlépcső tövében őrt álló, köztársasági Győzelmi Obeliszkek között ér földet. Az emberáradat robaja megcsapja a hajónk oldalát, és most már látom, mit tartanak a magasba a milliók.

A vörösre festett öklüket.

Ahogy Kavaxszal és Holidayjel az oldalamon legyalogolok a rámpán, moraj hullámzik végig a gyülekezeten, azután olyan néma csend borul ránk, hogy a bakancsom csattogását is hallom előbb a rámpa acélján, majd a Győzelmi Tér márványán, ahogy haladunk az Oroszlánlépcsők felé. Niobé a Pegazus Légiók Centúrióival, a lunai lojalistákkal, valamint a Házaik kapitányaival és az életben maradt három Arcos özveggyel csatlakozik menetünkhöz. Vörös törzsi dobosok verik a háttérben a dobokat.

Meglátom a fiamat a lépcső tetején, felsietek hozzá. Itt van, életben van. Valóságos. Alig tízméternyire tőlem. Mintha nem férfiként, hanem a majd belőle váló férfi ígéreteként és szobraként lépett volna ki a kapun. Tenyérnyivel magasabb, mint volt, az arca beesett, rajta új sebhelyek. De az igazi változást a tekintetén látom. Oda a gyerekes álmélkodás, a helyébe közöny lépett, amely a bölcsesség előszobájába visz.

Bár a karjaimba kaphatnám, és addig ölelhetném, míg eggyé nem válunk, ahogy valaha régen voltunk! Csókokkal, bocsánatkéréssel és ígéretekkel árasztanám el. De háborúban állunk, és én vagyok az Uralkodó, ezért az anyának ki kell várnia a sorát.

Kavax látja, mennyire zaklatott vagyok, előretörtet a menetünkből, és őrült kacagással kapja fel a földről a fiamat. A nyakába ülteti, és nagy hangon éltetni kezdi a Fiút, Aki Elpusztított egy LángHajót.

A FőKormányzóhoz lépek. Férjem öccse rám mosolyog. Éppolyan magával ragadó, mint Darrow, de erőszaknak nyoma sincs benne. Kieran magánemberként józan, közszereplőként pedig népszerű. Jó látvány a Lázadás Kardjával az oldalán. Rendben van. Mögötte a marsi Légiók Prétorai, az Ekliptikus Gárda Imperátorai és Arész Fiainak régi parancsnokai sorakoznak. Sok harcedzett, ravasz hadvezér, még ha a Merkúron ottmaradt erőink mögött messze elmaradnak is.

Kieran megköszörüli a torkát:

– Uralkodó – zeng a hangja a tömeg felett –, Luna elesett. A Szenátus feloszlott. A FőKormányzók bolygóközi imperiumok felett rendelkeznek. Most azonban a Köztársaság Új Szerződésének rendelkezése alapján ezen veszedelmes időkben Uralkodómra ruházom a teljes és feltétel nélküli imperiumot – harsogja, és kihúzza a Lázadás Kardját a hüvelyéből. A kard a valaha L17L6363-nak nevezett rabszolga néhai ütött-kopott parittyaPengéje. Az eszköz, amelyet Darrow a lykosi bányában használt. Kieran most átadja nekem. Nehezebb, mint amit elképzeléseim szerint egy Vörös elbírhatott. Az Obeliszkek árnyékában szembefordulok a tömeggel, és a magasba lendítem a pengét:

– Üdv, libertas! – kiáltom.

– Üdv, Arató! – visszhangozza a tömeg.

Amint túlvagyok a szükséges megbeszéléseken, a kertbe megyek, ahol tizenkét évvel ezelőtt a bátyám megölte apámat. A vért rég eltakarították a márványról, de én még mindig látom. Pax és Holiday elmélyülten beszélget, és nem tudom, mit mondhatott a fiam, de Holiday szeme könnyes. Pax a kezébe nyom valamit, mire a Legionáriusom homlokon csókolja. Ez meglep. Aztán gyorsan tiszteleg nekem, és távozik. Szophoklész a kert végében bóklászgat, de most csettegni kezd, láthatóan megörül Holiday távozásának, és hogy birtokba veheti a fiamat. A lába körül tekergőzik, örvendezik ő is a viszontlátásnak.

Amint Pax megpillant engem, elenyészik körülöttem minden régi emlék. Féltem, hogy úgy fogad majd, ahogy néha az apját szokta, hidegen és neheztelő távolságtartással. De alaptalannak bizonyul minden félelmem. Egymás karjaiba borulunk, már nem törődünk a látszattal. És az üresség, amelyet a hiánya mart belém, eltűnik. Végre megint ép vagyok, melegszívű és szeretetben úszó, amilyenné akkor váltam, amikor először tartottam őt a karomban. Hányszor tört meg majdnem az akaraterőm? Hányszor adtam át magam a kétségbeesésnek, s gyötörtek a képzetek, hogy milyen sötét gonoszságokat tesznek vele az ellenségeink. De ő mindent túlélt. Ahogy eltolom finoman magamtól, szemében az apja dühét látom. Az anyja türelmét. És a saját élénk kíváncsiságát. És mégis megváltozott.

A hüppolitai tengerparti ház udvarán gyakorlóberetvák csattognak. Victra hangosan szentségel, majd felcsattan:

– Még egyszer!

Pax látja rajtam a bizonytalanságot, ahogy a harcosok kapujához érünk. Félek belépni, tartok a viszontlátástól. Megfogja a kezemet, és ahelyett, hogy a kiképzőudvarba mennénk, Ulisszesz sírjához visz. A kis halmon már nő a fű. A sírkő nedves a reggeli esőtől. Az én fiam is fekhetne itt. Pax megérzi a gondolatot, közelebb lép hozzám.

– Nem tévedtél Lagalosi Lyriával kapcsolatban – mondja. – Vannak érdemei. Nélküle és Volga nélkül Victrának vége lett volna.

– Szívesen találkoznék vele megint. A bátyját kihozta a…

– A Reynardon van, tudom. De Lyriát már elküldtem.

– Hova? – nézek rá meglepetten.

– Ragnar lánya után. Mondhatjuk.

– De ő csak egy kislány – hökkenek meg.

– Már nem kifejezetten – válaszolja kurta hallgatást követően.

Lenézek a sírra, bánt a lelkiismeret, hogy így társalkodunk felette. Sevro azt állította, hogy megint kislánya lesz, de Victra még őt is meg tudta volna lepni. Végre egy fiú, aki talán pótolhatta volna az apját.

– Anya Naphalált akart neki – hallom egyszerre csak Electra hangját. Mindig is puhaléptű kislány volt, de mostanra még nesztelenebb lett. Nem hallottam. Ő is megnőtt. – De tudta, hogy ha apa egyszer visszajön, majd meg akarja látogatni.

– Köszönöm, Electra, hogy vigyáztál a fiamra.

– Így mesélte? – villan keskeny szeme Paxra. – A hazugokat senki sem szereti.

A tekintete mindig is keményen belefúródott az emberbe, de nem ennyire. Már ott villog benne a türelmetlenség, hogy felnőjön végre és gyilkolhasson. Nincs benne semmi bájos.

– Bármivel etettek is az Obszidiánok, használt. Elég magas lettél.

– Talán csak te mentél össze – vonja meg a vállát, majd kissé meghajol az Uralkodója előtt, és otthagy bennünket. Pax aggodalmasan néz utána.

– Nem bírja a várakozást – szólal meg végül.

– Akkor már ketten vannak – pillantok a kiképzőudvar irányába. – Várj meg itt.

Victra a három legjobb lovagjával vív. Mielőtt belépnék az udvarra, lenémítom a kargépemet. Három ilyen ellenfél még a csúcson is komoly kihívást jelentett neki… Kék-zöld, feldagadt, izmos karjain fénylik az izzadság. Megveszekedetten edz, az anyaság gömbölyűsége már alig látszik rajta.

Ahogy besétálok, sziszegnek a gyakorlóberetvák, de a közel hatvan Páratlan egyből vigyázzba vágja magát, és meghajol előttem. Suttogva köszönök oda Szelenének, Victra legkisebb lányának és a középsőnek, Kalüpszónak is. Egyből hozzám szaladnak, megölelnek. A kezeik bandázsban, ők is edzenek. Victra birtokán Arész Fiai gyakorolnak, a kardforgatás mellett sokan a harcművészeteket is űzik.

A Julii-és a Barca-Ház teljes gőzzel készül a háborúra.

A tér közepén Victra épp egy nyakszúrással iktatja ki az egyik lovagot, de a leggyorsabb ellenfelétől rögtön visszakap egy oldalvágást a vádlijára, majd egyet a halántékára. A fejvágás halálos. Victra arcán vér csorog. Meginog, morog, de már lép is vissza a gyakorlóringbe, és kiált, hogy még egyszer. A lovagok azonban észrevesznek, megállnak, és meghajolnak. Victra nyugtalan pillantást vet rám, egy törölközőt vesz fel a földről, hogy megtörölje az arcát. Odamegyek hozzá.

– A Mars végre a Luna ellen indul, Uralkodóm? – fogad.

– Te is tudod, hogy egyelőre nem lehet.

– Akkor meg mit akarsz?

– Beszélni veled…

– Mégis miről beszéljünk? Hogy hogyan szegezték egy fához a fiamat? Hogy hogyan törtek ránk a semmiből a kibaszott varéga szörnyetegek? Hogy hogyan menthetted volna meg Darrow-t, de aztán mégsem mentetted meg?

– Victra…

– Vagy esetleg arról, hogy hogyan kínozza épp halálra a férjemet az Iszonyat, míg te a sebeidet nyalogatva hazaiszkoltál? – néz dühödten rám. – Talán azt hiszed, hogy az utasításodnak engedelmeskedem, hogy hűségből… punnyadok itt. Hát nem. Azért vagyok még itt, mert erősítés nélkül a Vox ledarálná a flottámat, a Magról nem is beszélve – közli indulatosan, majd a mellkasomra bök az ujjával. – Cserben hagytad a férjemet. Az ellenségeink kedvükre garázdálkodnak. Szóval, hacsak nem indul a Mars végre a Luna ellen, kopj le.

És már indul is vissza a gyakorlókörbe.

A lovagok elkapják a pillantásukat, ahogy gombolkozni kezdek, és melltartóra vetkőzöm.

– Victra – szólok utána, mire megfordul. A pillantása befogadja Lilath fejszéjének mély vágásait a hasamon és a nyakamon, a sok száz szúrás-és hasításnyomot, amelyet a tömeg hagyott a törzsemen és a karjaimon, és kiszáll belőle a feszültség. Szeretete és gyűlölete ugyanannak a szenvedélynek a szövedéke. – Megpróbáltam – suttogom. – Igazán megpróbáltam.

Fürkészve nézi végig a sebeimet, immár sokkal több van nekem, mint neki. Nagy keze a vállamra kulcsolódik, és a homlokához húzza a homlokomat.

– Ha a férjünk megmentését nem tudjuk is kieszközölni, beérjük a bosszúval – mondja.

Bólintok.

A férjem se tenne másképpen. Bármit beszéljenek is azonban, Darrow nem halt meg. Kitartott a kedvemért, pedig én nem mentem érte. Most én fogok kitartani, míg ő meg nem érkezik. Victrában a düh az utolsó leheletéig lángolni fog. Ahogy bennem a remény. Hogy a családunkat újraegyesítem.

Hirtelen mozgolódás támad a lovagok között. Hüppolita egére sercegve védelmi impulzusPajzs borul, és Pax ront be a kargépével az udvarra. Elég az arckifejezését látnom, tudom, mi történt.

– A Föld elesett – lehelem.

– Máris? – háborog Victra.

– Ki foglalta el? – kérdezem. – A Perem vagy…

– Együtt – motyogja Pax. – Cassiusnak igaza volt. Au Lune összekovácsolta őket.

92

LYSANDER

ZSARNOKOK TEMETŐJE

– Biztos vagy benne, hogy egyedül hagyhatlak? – fürkészi Rhone gondterhelt tekintete a Ladon feldúlt horizontját. Mögötte Pytha áll a hajónk előtt. – Az esküvőig Ajax csak az alkalomra les…

– Ajax a Földön van. És ezt meg kell tennem.

– De dominus… – pillant tiltakozva a lakomára. Mert a sivatag kellős közepén egy hatalmas dűne hátán két termetes, lila selyemkanapét helyeztek el a húsz főre megrakott hosszú asztal két oldalán. – Biztos, hogy biztonságos ez?

– Úgy vélem, a vendégem nem érti a biztonságos szót.

– És biztos, hogy eljön?

– Sokkal jobb kérdés az, hogy létezik-e egyáltalán – vizslatom a sivatagot.

– Hogy érted?

– Mindegy. Két óra múlva gyertek értem. Ha több mint egy darabban lennék, lövessetek a napba – mondom, és átadom neki a kargépemet. – A végakaratom. Glirasztésznél is hagytam belőle másolatot.

Aki ma álló nap Panban keresgéli egy új könyvtárépület ideális helyét, viszont ha tudná, hogy épp min mesterkedem, ahelyett, hogy Tükhében felügyelném a munkálatokat, tombolna. De bármit képzel is, nem kell minden dolgomba beleütnie az orrát.

Rhone habozik még néhány pillanatig, majd tiszteleg, és eltűnik a hajóban. Pytha egyelőre nem követi.

– Tudod egyáltalán, mit teszel? – kérdi. – Az az ember őrült.

– Félsz tőle, Pytha?

– Igen.

– Mindenki fél tőle.

Érti ő, mit akarok, ő is emlékszik a Megsemmisítőn adott tanácsára. De attól még nem helyesli, amit teszek.

Nem kell sok, és a hajó eltűnik a láthatáron. Elhelyezkedem az egyik kanapén, bort iszogatok. Kalindora vallomása óta a világom romokban hever. De legalább a vesztemre tett eskü-, történet-és hűségszövevények szálait átvágtam. Már tudom a szabályokat, nagymama.

Tudom, hogy nincsenek.

Végre szabad vagyok.

És a Merkúr Csatájának utórezgéseiben hatalmas lehetőséget érzek. A Szabad Légiók elpusztultak. Darrow menekül. A Lunát egy őrült uralja, a Marsot Obszidiánok dúlják. A Föld pedig máris a Perem és a Társadalom kezébe került.

Az a jelentéktelenségérzet és bűntudat, amelyet hagytam, hogy Cassius a lelkembe plántáljon, még nem múlt el, de tompa emlékeztetővé fakult, hogy ne feledjem, mi történik, ha az ember engedi, hogy mások kegyelme rajzolja meg énjét. Darrow sok évvel ezelőtti kegyelme, Cassius áldozatos gyámkodása és Kalindora utolsó vallomása… ugyanabban a hiú próbálkozásban gyökerezik, hogy bennem valami elképzelt nemességet és becsületet gerjesszenek, amelyet ők ezért vagy azért réges-rég feláldoztak.

Ugyanezt a becsületességet hirdette Lorn is nagy garral, miután vérrel írta meg a saját legendáját. Ezt az önző nemességet babusgatta Romulus, amikor a legrosszabb pillanatban hagyta magára a népét. És ugyanez eredményezte eljegyzésemet Atalantiával, ezért a nemességért beszéltem be magamnak a téveszmét, hogy a becsület egyenlő önmagunk feláldozásával.

A nagyanyámnál ravaszabb lénnyel még soha nem találkoztam, de ő is tévedett, amikor azt gondolta, hogy a világban nincs helye becsületnek. Ez nincs így, csak épp a kegyetlensége szép lassan kikezdte hatalma alapjait, megmételyezte az őt szolgálókat.

Atalantia kegyetlenségének esnek áldozatul az olyanok, mint én. Nemes cselekedet volna végezni vele az anyámért? A becsületet szolgálná, ha polgárháborúba sodornám magunkat? Vagy az, hogy az eskümhöz híven minden szeszélyének engedelmeskedjem? Nemes tett lenne éjt éjre a lábai közé szorulva tölteni, csak hogy az Aranyak egysége megmaradjon?

Nem hinném.

Inkább gondolnám, hogy a becsületre is igaz, hogy mértékkel fogyasztva élvezetes. Mint a kegyetlenség.

Hiszen addig nincs bűncselekmény, míg nem ítélt a bíróság.

GravCsizma sikítása töri meg mélázásomat. Megérkezett a vendégem. Nem a képzeletem műve, nagyon is valóságos. És nagyon is rettenetes. Marsi vértje fájón veri vissza a nap hőségét, míg be nem lép az előkészített impulzusBuborék hűvösébe. Sisakja szarvai alól méri végig a lakomaasztalt.

– Törekvések és harcos férfiak eme puszta sírdombját pompásabb délibáb még nem díszítette – közli a sisakjából. – Elíziumi vörös, terrai bordói, merkúri soletto. Nyers osztriga, borban gőzölt kocatőgy, kandírozott pekán, olíva, acerola, naspolya és fruktuma. Dióval és fűszerekkel töltött rigó-és pakelbelmadársült, fokhagymás vad, garummal, fügével, sült mézzel csorgatott vaddisznó és… megcsal talán a szemem? – veszi szemügyre az asztal közepén elhelyezett főfogást a gigászi a sisakjában. – Pávaszárnnyal tűzdelt nyúlpecsenye, nohát, csak nem egy nemes Pegazus?! És persze a csemegéről se feledkezzünk meg, hiszen látom a lunai jeges salátát, a csokoládés pekánt és a fehér pudingot – pillant rám rémesen és közönyösen az acélsisak. – Ez ám a trakta! Hódítóhoz, ínyenchez, Apicius leghívebb tanítványához méltó, életnagysága elé illőn terített asztal – int lelkendezve a desszert felé. – Igen, igen. Legalább a kellő tiszteletet megkapom.

– Ha valamit megtanultam, hát azt mindenképpen, hogy az ember a Minótauroszt nem rendelheti egyszerűen magához – bólintok. – Ha megtennéd nekem azt a szívességet, hogy csatlakozol, bizonyára akadna közös témánk.

Lekapja sisakját, és elnyúlik a másik kanapén. Az arca egy gonosz angyalé: férfias, gyanakvó, kedélyes, és lebarnult a nyilvánvalóan nyaralásként megélt sivatagi tanyázás alatt. Gúnyosan kukkant be az asztal alá.

– Herélt vagy csődör, jóember?

– Talán nem voltál ott, amikor megkínoztak?

– Éppenséggel nem a Gorgókkal eltöltött napjaidra, hanem a Fúriával kötött nászodra értettem. Magam is jó ismerőse volnék vad étvágyának. Bár értesültem róla, hogy távollétemben az űrt Ajax töltötte be. És most te lépsz az ő helyébe – vigyorodik el. – De kérdésedre válaszul, igen, ott vártam a barlangnál, s kifinomult szerkezeteimmel bőszen kagylóztam a Rettegés Lovagjának rémtetteit. Épp akkor készültem lecsapni, amikor te behálóztad őt, hogy teljesüljenek a céljaid. Márpedig ilyen lehetőség ritkán adódik ennyire veszedelmes vad üldözésekor. S aztán az a parádé… túlságosan is élvezetes volt, hogy közbelépjek. A sivatagi menekülés látványa örök borostyánként meredt meg kopár elmém tárnáiban – dől előre őszinte képpel. – Bocsásd meg nekem, hogy azt állítottam, nincs drámai érzéked. Az efféle tévedés mindig nagy öröm – simítja végig lila mellvértjét. Ezüst napfényben fürdik rajta a hazájának, Thesszalonikének szőlődombsága. – Vértem is feladta abban a pokoli elektromágneses csapásban. Azóta sem jöttem rá, hogyan jutott át a pajzsán. Sok kérdésem volna Glirasztészhez, amelyekre mindenképpen választ kell kapnom.

– A kérdéseid várhatnak. Bevallom, meglep, hogy nem eredtél a seregek nyomába, hogy személyesen láthasd a Föld bukását. Zsákmányaid java oda tartott.

– Zsákmányaimhoz az út ezen a pillanaton át vezet. És a Hamueső után, barátom – ingatja a fejét sértetten. – Olyan ez, mintha egy pohár 21-es thesszalonikéi chianti után sangríával öblítenéd ki a szádat. Harmincmilliós seregek halálos összecsapását nézhettem végig, pillanatnyilag ki van elégítve az erőszak iránti vágyam. Egyébként meglehetősen szánalmas látványt nyújtott: a Vox flotta a Luna mellől nézte végig tunyán, ahogy Atalantia hamis csellel visszavonul, és a földi flottát a perembeli erők torkába csalja. Egyetlen, ami érdeklődésemre számot tarthatott volna, ahogy Romulus fia rohamosztagaival leszáll, hogy a pajzsgenerátorokat semlegesítse. Az micsoda példány! Jupiterre, meglehet, hogy személyében új főszereplő lépett színpadra.

– Nos, remélem, van még helye másfajta színháznak is szellemedben – biccentek.

Az eget pokoli géphörgés hasítja ketté, a homok és a tányérok rázkódva üdvözlik érkezését. Egyre csak erősödik a zaj, míg végül olyan érzést kelt, hogy mindjárt elnyeli mindenestül a dűnét. És akkor a fejünk fölé ér. Apollóniosz elvigyorodik. Hatalmas tömeg takarja ki az eget, és a sötétségben lassan hosszú, kék ék nyílik, ahogy két vaskos kőláb ereszkedik alá a déli hőségben. A hat nagy teljesítményű szállítóhajó rakományaként érkező ősi tömbnek ez csak az alsó fertálya. A szállítók átkúsznak felettünk, és lassan leengedik terhüket.

Gigantikus szobor. Az arcán, amelyet a sivatag viharai dúltak, és a Lázadás katonái használtak céltáblául, gúnyos fintor, mintha azt mondaná: Azt hiszed, kiérdemelted?

Legelső ősöm, Silenius au Lune kőajkai megvetően biggyednek le, ahogy elfoglalja az őt megillető helyet a nap alatt. A szállítók elvágják a köteleket. Az Uralkodó meginog. Kőlábai a homokba süppednek. A vállairól, orráról és ruhája redőiről frissiben lerántott homokleplének utolsó szemei peregnek le, s öltöztetik porköntösbe. Miután elül a por, ünnepélyesen és némán magasodik ki nemes társai közül. Negyven Uralkodó alkot tíz kilométer átmérőjű kört a sivatagban.

Méltó színpad ez a Minótaurosznak. Boldog, rettenetes kölyökként csapkodja össze a tenyereit.

– Minden egyes személyben megtaláljuk a hiúság, kegyetlenség, büszkeség, illetve a Homo aureate valamely más jellemhibájának egyikét – összegzem. – Ám egyesülve egyéni szerepüknél sokkal magasztosabbat töltenek be. A maga idején mind az ember és a történelem felett gyámkodott, a rend láncolatát adták, amely kivezette az emberiséget a háborúk tépázta sötét korokból a hétszáz esztendőnyi gyarapodás és növekedés világába. Végül azonban megtévelyedtek. Az apró hibák egymásra rakódtak, egyre hatalmasabbá dagadtak, és végül természetes fejlődésük végeredményeképpen romlást hoztak és bénultságot idéztek elő, ami a birodalmak pusztulásához vezetett. Arisztokrácia. Hogy is nem látták előre, végromlásukkal milyen új ragadozót ébresztenek fel?

– Darrow-t – mosolyog Apollóniosz. – Legfőbb zsákmányomat.

– Úgy bizony. Én nem leszek olyan, mint ők. Az árnyékukból valami hatalmasabbat, erősebbet és tisztességesebbet hozok létre. Kár, hogy úgy tűnik, tisztességből nem születhet tisztességes.

– Teszek a tisztességre meg a többi kényeskedő erényedre – legyint vértbe öltözött kezével. – Ezek a balfékeknek valók. Az én korlátlan elmémnek a saját szavaimon kívül más nem vethet gátat, semmiféle erkölcs nem szoríthatja korlátok közé. Tudod, mit akarok, kis ágyas.

– Atalantiát, Ajaxot, Atlast. És utánuk pedig Darrow-t.

– És a Szellem Szemét – bólint mohón.

– Megkaphatod. Azt is, és a többieket is. De valamit kérek cserébe.

– Meg merjem kérdeni, mit? – dől hátra ültében. – Mit kellene feláldoznom szívem leghőbb vágyáért?

– Semmit – vágom rá, mire összeszűkíti a szemét. – Félrevezettek, félreértettek és elárultak. Végignézhetted, ahogy én is elszenvedem ugyanezt. Egyformák vagyunk, Apollóniosz. Szomorú, hogy mennyire magányosak vagyunk – dőlök én is hátra a boromat kortyolgatva. – Megkérdezhetem, hogy kicsit is izgat-e az uralkodás?

– Untat. Ahogy ez a társalgás is.

– Tudom, hogy fogsz meghalni, Apollóniosz.

– Hohó, ez már sokkal izgalmasabb. Hogyan?

– A világ csúcsragadozójaként, miután legendáddal és ellenségeid vérével bemocskoltad. Vénségedre elüldögélsz majd a thesszalonikéi szikomorfáid árnyékában, a halált várva tudni fogod, hogy hódításaid terhét nem kell a Semmibe cipelned, a hatalom felelőssége nem béklyóz, mert könnyű vagy, mint a mennyek szövedéke, és ezzel a könnyedséggel koccinthatsz a levágott ellenségeid emlékére.

– Úgy? – kérdi elbájoltan. – És kivel fogok koccintani?

– Szövetségeseddel, aki csakis csavaros elmédre és kardodra tart igényt, aki leveszi válladról az uralkodás terhét, felment minden függés és eskü alól, leszámítva azt az egyet, amelyben szavadat adod, hogy mellette állsz a világok ellenében.

A kezemet nyújtom. Mosolyogva ragadja meg hatalmas kesztyűjével. A szemében izgalom csillan.

– Hogy remegjenek a világok – suttogja.

Együtt bámuljuk a Zsarnokok Temetőjét. A Lázadás előtti időkben az emberek kijártak ide, és a távolba meredtek a szobrok kinyújtott karjai mentén, amelyek éjfélkor a Lunára mutatnak, hogy senki se feledje, hol lakik a legfőbb hatalom.

Amikor a háborús szerkezetek és vér alatt rájuk találtam, a homokban hevertek, karjaik mindenfelé mutattak. Most azonban már nem csak megkopott tömbök a közös sírboltban, ismét a helyükön állnak. És mind egységesen egy kicsiny pontra mutatnak az égen, ahol délben egy homokszemnél nem nagyobban feltűnik egy távoli, szintén a Nap körül keringő égitest. Most arra emlékeztet engem és vendégemet, és velünk együtt a Merkúr teljességét, hogy még nem végeztük be a feladatunkat.

A Marsra mutatnak.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ez egy kemény agymunka volt. Rossz nekilódulások és elszabadult sztorik frankensteini kirakósa. És csakis a kiadóm, a Del Rey rohamosztagainak és támogató Légióinak segítségével állhatott össze egységes egésszé. Amióta 2014-ben megjelent a Vörös lázadás, ők rendületlenül állták a sarat mögöttem, hegyeket mozgattak meg, hogy a könyveim egyre újabb olvasókra találjanak. Az ő segítségük, David Moench, Emily Isayeff és Julie Leung marketinges erőfeszítései nélkül sorozatom soha nem jutott volna el annyi comic-conra, olvasói fórumra, és a sok kis helyi könyvesbolt polcaira sem. Hangos üdv az Arató hírverőinek!

Köszönet a szerkesztőmnek, Tricia Narwaninak mindazért, amit ezért a könyvért tett. Türelmed és segítséged felbecsülhetetlen értékű. Számát sem tudom, hogy hány éjszakán át traktáltalak telefonon vég nélkül nevetséges apollónioszi szónoklataimmal, míg te fáradhatatlan vidámsággal, sötét megjegyzésekkel, vérszomjas vehemenciával és nem lankadó bizalommal támogattál, és azzal a gyermeki örömmel, amelyet a szükségszerű végkifejlet és egyedül járható út megtalálása váltott ki belőled. Köszönöm. Legfőképpen azt, hogy hittél a könyvem látomásában, és még időt is adtál nekem, hogy életet leheljek belé. Valahogy csak túléltük a Ladont!

Szívbéli köszönet a Del Rey és a Penguin Random House vezetőségének is, Gina Centrellónak, Scott Shannonnak és Keith Claytonnak. Pokolian nehéz elhalasztani egy kiadási dátumot, tudom én. Hát még kétszer megcsinálni ugyanezt! De ti belementetek, elég volt annyit mondanom, hogy ha több időt kapnék, jobb könyvet adnék le. Egyetlenegyszer sem sürgettetek, hogy a határidő kedvéért érjem be valami kevésbé sikerülttel, miközben biztos, hogy tövig rágtátok a körmeiteket. Időt, teret és bizalmat kaptam tőletek, hogy kibontsam ezt a vérmes űrjátszmát.

Neked is hála, Dennis Ambrose, amiért olvasószerkesztőként olyan bravúrt hajtottál végre az utolsó utáni pillanatban, amire maga Gandalf is méltán büszke lehetne. Bocs, hogy ennyi szót kitaláltam, de valahogy Tim Gerard Reynolds után szarveretesen menőn csengenek. Alex Larnednek is köszönöm, hogy olyan kedélyesen hajtotta a hétköznapok mókuskerekét, és a vállán vitte ezt az egész projektet. Hálás vagyok – főleg utólag – azért a rengeteg szőröző, ám nélkülözhetetlen kis jegyzetért, amelyek rámutattak a legapróbb pontatlanságokra is.

Az ügynökömnek, Hannah Bowmannak kurjantás az űrön át, mert nélküle már a Vörös lázadás sem emelkedett volna ki a latyakból, és sokkal több szereplő élne még ma is. Havis Dawsonnak is köszönet. Eskü, hogy már úton vannak azok a 6166-ok. Jon Cassirnak, Dave Feldmannek és Elizabeth Newmannek köszönöm a folyamatos támogatást akkoriban, amikor hónapokra elnyelt a semmi, és csak a kutyás posztom jelezte az Instán, hogy még élek.

Életnagyságú Telemanus-taps Joel Daniel Philips térképésznek, akivel a szülei házában bő nyolc éve megálmodtuk a Társadalom kasztjeleit. Nagy ajándék, hogy ilyen jeles művésztől kaphattam meg a térképeimet és a Házak jeleit. Ha bárki nem ismerné még Joel fantasztikus művészetét, melegen ajánlom, hogy nézzen el a JoelDanielPhilips.com-ra. Vörös Vég pusztulását az ő legújabb munkája ihlette.

Természetesen a mentorokról sem feledkezhetünk meg. Köszönöm az én saját Lorn au Arcosomnak, Terry Brooksnak, aki csak heherészett, amikor lopakodó üzemmódba váltottam, hiszen pontosan látta rémületemet, hogy gordiuszi csomót kötöttem a saját prózámban, amelyet aztán alig győztem kibogozni, és aki Judine-nal áldott menedéket nyújtott az utolsó nagy kamikaze írásrohamom idejére. És Jake Bloomnak, a mentátomnak (ja, hát itt egy Dűne-mélyütés) is hálás vagyok, amiért a filmipar földmozgásai közepette hathatós tanácsokkal látott el, szilárd talajt és biztos támaszt nyújtott, és Ruth Bloomnak a sok vidám étkezésért és még vidámabb beszélgetésért.

Drága barátaim, kösz, hogy elviselitek remeteszokásaimat, irreális szorongásaimat, csőlátásomat és svájci sajthoz hasonló, lyukas agyamat. Ezután a könyv után nem is biztos, hogy visszataláltam az őrületből, de hogy legalább nyomokban megmaradt szellemi épségem, azt minden bizonnyal nektek és Lily Robinson praktikáinak köszönhetem. Lily, te viselted a könyv megírásának legtöbb hétköznapi terhét. Köszönöm a számtalan ebédidőben elköltött teát, a pszichológiai tanácsadást, a keresetlen bölcsességeket, és a nagyon is szándékoltakat is, a végtelen béketűrésedet, hogy elfogadtad fura mániáimat, a multitaszkolási képtelenségemet, hogy soha nem találom a kulcsaimat, és toleráltad a csúcsmodern rómaiak és űrvikingek szedett-vedett világa iránti megszállottságomat.

Köszönöm a szüleimnek, hogy mindenféle mesét és történetet olvastak nekem, mielőtt még megtanultam volna olvasni. Könyveket és könyveket, és megint csak könyveket vettek nekem, hagyták, hogy kedvemre játsszam az erdőben, elvittek a Star Warsra, és eljöttek minden meccsemre, amin csak valaha a pálya közelébe kerültem. Tetőt adtak a fejem fölé, amikor a Vörös lázadást meg az azt megelőző számos másik könyvet írtam. Nem tudom kifejezni, milyen végtelenül hálás vagyok nektek, hogy alapokat adtatok, és egy olyan drága testvért tudhatok magam mellett, mint Blair. Köszi, Blair, hogy harci kutyaként mellettem állsz, a sok munkát Arész Fiaival, és hogy a Marca Globalnál gondozod a weboldalamat. Te, jóasszony, garantáltan Páratlan Sebhelyes lennél.

Köszönöm minden barátomnak és a még titkos ügyeimben együttműködő összeesküvőtársamnak a sok biztatást, és hogy jó és rossz időkben is felvidítottatok. J. C., J. P., T. H., T. P., M. M., C. Y., W. R., E. O., D. O., B. P., M. B., H. P.: nélkületek nem sokat érne a világ. Csókok.

És végül, de semmiképpen sem utolsósorban köszönöm minden Vonítónak és sok-sok olvasómnak, hogy biztatott, ne másszak ki a homokozóból, hanem építgessek tovább. Amióta csak az eszemet tudom, minden vágyam, hogy történeteket meséljek. Nektek köszönhetem, hogy megtehetem. Hatalmas, irántatok érzett hála jár át ezért. Bízom benne, hogy egyszerre imádtátok és utáltátok az űrsztorit. Remélem, hajnalig le sem tudtátok tenni a könyvet, tiszta őrültségekre vetemedtetek a hatására, és hogy velem tartotok majd a történet utolsó epizódjában is. És még azután is, megannyi megírásra váró elbeszélésemben.

A SZERZŐRŐL

Pierce Brown hajlandó volt elvállalni bármit, mielőtt megélhetett az írásból: közösségi médiával foglalkozott egy startup vállalkozásnál, kulimunkákat végzett az ABC Studios Disney részlegében, kifutófiú volt az NBC-nél, és még egy szenátusi választásban is segédkezett az amerikai kormánynak.

A Vörös lázadás az első regénye, és már a megjelenése előtti hónapokban sokan felfigyeltek rá, így aztán nem volt meglepő a robbanásszerű sikere, miután a kötet kikerült a könyvesboltok polcaira. 2014 végén az olvasók szavazatai alapján elnyerte vele a legnagyobb nemzetközi könyves közösségi oldal, a Goodreads díját a legjobb elsőkönyves szerző kategóriában. Ezt követően jelent meg az Arany háború című folytatás, ami megismételte az első rész sikerét, sőt, jócskán túl is szárnyalta. Brown ismét elnyert érte egy Goodreads-díjat, ezúttal a legjobb sci-fi kategóriában. A trilógia befejező része Hajnalcsillag címmel jelent meg, ami újabb Goodreads-díjat nyert a legjobb sci-fi kategóriában.

Miközben az egész világ arra kíváncsi, hogy fognak-e filmet forgatni a könyvekből, Brown új ciklusba kezdett: A káosz évei című regényében tovább meséli Darrow küzdelmét, ráadásul ezúttal több új szereplő nézőpontján keresztül is követhetjük a történetet.

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN

Vörös lázadás

Arany háború

Hajnalcsillag

A káosz évei

Az Agave Könyvek megvásárolható e-könyveit megtalálja a DiBookon.

Table of Contents

IMPRESSZUM

DRAMATIS PERSONAE

AZ URALKODÓ

PROLÓGUS Két hónappal korábban

Darrow

ELSŐ RÉSZ A csíny

1 Darrow

2 Lysander

3 Darrow

4 Lysander

5 Darrow

6 Lysander

7 Darrow

8 Lysander

9 Darrow

10 Lysander

11 Darrow

12 Lysander

13 Darrow

14 Lysander

15 Darrow

16 Lysander

17 Darrow

MÁSODIK RÉSZ Mesterség

18 Virginia

19 Virginia

20 Virginia

21 Ephraim

22 Ephraim

23 Ephraim

24 Ephraim

25 Virginia

26 Virginia

27 Virginia

28 Ephraim

29 Virginia

30 Virginia

31 Virginia

32 Darrow

33 Darrow

34 Lysander

35 Darrow

36 Lyria

37 Ephraim

38 Lysander

39 Lysander

40 Ephraim

41 Ephraim

HARMADIK RÉSZ Árulás

42 Lysander

43 Lysander

44 Ephraim

45 Ephraim

46 Ephraim

47 Lyria

48 Lyria

49 Lyria

50 Lyria

51 Lyria

52 Ephraim

53 Virginia

54 Virginia

55 Virginia

56 Virginia

57 Virginia

58 Darrow

59 Lysander

60 Lysander

61 Darrow

62 Lysander

63 Darrow

64 Lysander

65 Lyria

66 Lyria

67 Lyria

68 Lyria

69 Lyria

70 Lyria

71 Ephraim

72 Lyria

73 Lyria

74 Ephraim

75 Ephraim

76 Ephraim

77 Ephraim

NEGYEDIK RÉSZ Büszkeség

78 Lysander

79 Darrow

80 Lysander

81 Darrow

82 Lysander

83 Darrow

84 Darrow

85 Lysander

86 Darrow

87 Lysander

88 Lyria

89 Lysander

90 Lysander

91 Virginia

92 Lysander

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

A SZERZŐ EDDIG MEGJELENT MŰVEI AZ AGAVE KÖNYVEK GONDOZÁSÁBAN