ROBERT CHARLES WILSON

ÖRVÉNY

A fordítás alapját képező kiadás:

Robert Charles Wilson

Vortex

kézirat, 2011

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Tamás Dénes

Szerkesztette:

Vas Annamária

Korrektor:

Kolonics Gabriella

Borító:

Sallai Péter

ISBN 978 963 9866 45 4

ISSN 0238–3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2011 by Robert Charles Wilson

© Hungarian translation 2011, Tamás Dénes

© Hungarian edition 2011, Metropolis Media Group

www.galaktikamagazin.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

Nyomdai munkák: Keskeny és Társai 2001 Kft.

Felelős vezető: Keskeny Árpád

– Szóval Isten az ingujjában tartja a Poklot? – morfondírozott a kis ember, aki mellettem állt.

– Van Pokol? – kérdeztem.

– Ha észrevette – mondta, miközben átkukucskált a hatalmas angyalok lába között –, semmi sem utal rá, hogy létezne valamiféle Mennyei Város.

– Cssst! – szólt ránk szigorúan egy aprócska hölgy a közelből. – Hallgassák ezt az áldott Szentet!

(H. G. Wells: Végítélet)

ELSŐ FEJEZET

Sandra és Bose

ELÉG VOLT – gondolta Sandra Cole, amikor felébredt fullasztó lakásában. A mai nap lesz az utolsó, hogy autóba száll, bemegy a munkahelyére, és csonttá aszott prostituáltak, az elvonás kezdeti, verejtékes szakaszaiban járó drogfüggők, beteges hazudozók és kisstílű bűnözők társaságában tölti ideje nagy részét. Ma beadja a felmondását.

Minden hétköznap reggel ugyanezzel a gondolattal ébredt. Tegnap nem vált valóra. Ma sem lesz másként. De egy szép napon valóra fog válni. Elég volt. Ezt a gondolatot ízlelgette, mialatt lezuhanyozott és felöltözött. Ez a gondolat segítette át az első csésze kávéján, majd a joghurtból és vajas pirítósból álló gyors reggelin. Mire végzett, már összegyűjtötte bátorságát, hogy szembenézzen az előtte álló nappal. Hogy szembenézzen a tudattal: ma sem fog változni semmi.

Véletlenül épp akkor haladt el az Állami Gondozó recepciója mellett, amikor a rendőr behozta a fiút, akit véleményezésre küldtek hozzájuk.

Sandra tudta, hogy a srác az elkövetkező héten az ő páciense lesz: a dossziéját csatolták reggeli eseteinek listájához. Orrin Mathernek hívták, és a jellemzés szerint nem volt erőszakos. Voltaképpen rémültnek látszott. Szeme tágra nyílt és párásan csillogott, fejét pedig úgy kapkodta jobbra–balra, akár egy ragadozókat fürkésző veréb.

Sandra nem ismerte a rendőrt, aki behozta a fiút. Nem a szokásos közrendőrök egyike volt. Ez önmagában nem tűnt szokatlannak: a kevésbé fontos rabok átszállítása a Texasi Állami Gondozó felvételi részlegére a houstoni rendőrségnél nem tartozott az elsődleges feladatok közé. Ugyanakkor – különös módon – ez a rendőr mintha személyes érdeklődést is tanúsított volna a rábízott fogoly iránt. A fiú nem húzódott el tőle, inkább szorosan a közelében maradt, mintha védelmet keresne nála. A rendőr stabilan a kölyök vállán tartotta a kezét, és mondott valamit, amit Sandra nem hallott, de szavai mintha csillapították volna a fiú nyugtalanságát.

Keresve sem lehetett volna eltérőbb párost találni. A rendőr magas volt, termetes (de nem kövér), barna bőrű, sötét hajú és barna szemű. A fiú vagy tizenöt centivel alacsonyabb; a börtön–kezeslábas, amit viselt, lötyögött vézna testén. Olyan sápadt volt, mintha az elmúlt hat hónapot egy barlangban töltötte volna.

A recepción éppen egy Jack Geddes nevű ápoló volt szolgálatban, akiről az a – hihető – szóbeszéd járta, hogy másodállásban éjszakánként kidobóként dolgozik egy belvárosi bárban. Geddes gyakran nyers volt a páciensekkel – Sandra szerint túlságosan is. A fickó, amint feltűnt neki Orrin Mather idegessége, előpattant posztjáról a recepciós pult mögül, nyomában pedig sietve jött a szolgálatos nővér a nyugtatok és injekciós tűk arzenáljával.

A rendőr – és ez nagyon szokatlan volt – beállt közvetlenül Orrin és Geddes közé.

– Erre semmi szükség – mondta. Texasi akcentusa volt valamilyen külföldi beütéssel. – Elkísérem Mr. Mathert, ahová önök kívánják.

Sandra előlépett, kissé szégyenkezve, hogy nem ő szólalt meg először. Dr. Cole–ként mutatkozott be, és így folytatta:

– Először is egy felvételi beszélgetést kell lebonyolítanunk. Érti, Mr. Mather? Erre a folyosó végén, egy szobában kerül sor. Felteszek önnek néhány kérdést, és feljegyzem, amit megtudok önről. Aztán adunk önnek egy saját szobát. Ért engem?

Orrin Mather bólintott. Geddes és a nővér meghátrált; Geddes kissé bosszúsnak látszott. A rendőr fürkésző pillantást vetett Sandrára.

– Bose őrmester vagyok – mutatkozott be. – Dr. Cole, beszélhetnék önnel, miután elrendezte Orrin beköltözését?

– Eltarthat egy darabig.

– Megvárom – felelte Bose ha nem zavarja. És az egészben ez volt a legszokatlanabb.

A városban a nappali hőmérséklet az elmúlt tíz napban mindig elérte a harmincnyolc fokot. Az Állami Gondozó véleményezési részlege légkondicionált volt – gyakran az abszurditásig (Sandra pulóvert tartott az irodájában) de a hideg levegő most csak vékony sugárban szűrődött be a mennyezeti rácson át a szobába, amelyet a felvételi beszélgetések számára tartottak fenn. Orrin Mather már verítékezett, amikor Sandra leült az asztalhoz a vele szemközti székre.

– Jó reggelt, Mr. Mather! – üdvözölte a nő.

A fiú egy kicsit megnyugodott Sandra hangját hallva.

– Hívjon csak Orrinnak, asszonyom! – A szeme kék volt; hosszú pillái nem illettek szögletes arcához. Jobb orcáján egy vágás már forradásnak indult. – Majd mindenki úgy hív.

– Köszönöm, Orrin. A nevem dr. Cole, és a következő néhány napban velem fog beszélgetni.

– Maga az, aki eldönti, hova kerülök.

– Ez bizonyos értelemben igaz. Én végzem a pszichiátriai értékelését. De nem azért vagyok itt, hogy ítélkezzek maga fölött, érti? Azért vagyok itt, hogy kiderítsem, milyen segítségre van szüksége, és hogy ezt a segítséget meg tudjuk–e adni magának.

Orrin biccentett, állát a mellkasára horgasztva.

– Maga dönti el, hogy gondozótelepre kerülök–e – mondta.

– Nem csak én – felelte Sandra. – Valamilyen formában az egész személyzetnek szerepe van a döntésben.

– De magával beszélgetek?

– Egyelőre igen.

– Oké – mondta Orrin. – Értem.

Négy biztonsági kamera volt a szobában: egy–egy minden sarokban, ahol a fal összeért a mennyezettel. Sandra látott felvételeket a saját és mások interjúiról, és tudta, hogy festhet a szomszéd szobában elhelyezett monitorokon, felülnézetből, csinosan kék blúzában és szoknyájában; azonosítókártyája a nyakában lógó szíjon himbálódzik, ahogy előrehajol az egyszerű fenyőfa asztal fölött. A fiút a zárt láncú kamerarendszer alkímiája azonosíthatatlan interjúalannyá redukálja. Bár igazán leszokhatna róla, hogy fejben fiúként emlegesse Orrin Mathert, bármilyen fiatalnak is tűnik. Az aktái szerint Orrin tizenkilenc éves volt. Ennyi idősen már megjöhetett volna az esze – ahogy Sandra anyja mondogatta egykor.

– Maga eredetileg Észak–Karolinából származik, igaz, Orrin?

– Azt hiszem, így áll azokba’ a papírokba’, amiket a kezébe’ tart, asszonyom.

– Helyesen állítják a papírok?

– Raleigh–be’ születtem, igen, és ott is éltem, asszonyom, születésemtől fogva, míg Texasba nem jöttem.

– Erre később még visszatérünk. Egyelőre csak arról szeretnék meggyőződni, hogy az alapvető dolgokat jól tudom magáról. Tudja, hogy miért vette őrizetbe a rendőrség?

Orrin lesütötte a szemét.

– Igen – felelte.

– El tudja mondani?

– Csavargás.

– Ez a jogi szakszó. Maga minek nevezné?

– Nem tudom. Egy sikátorba’ aludtam, azt hiszem. És összevertek azok a fickók.

– Az nem a maga bűne, ha megverik. A rendőrség a saját biztonsága érdekében vette őrizetbe, jól mondom?

– Gondolom, igen. Eléggé véres voltam, mikor megtaláltak. Nem csináltam semmit, amivel feldühíthettem volna azokat a fickókat. Csak azér’ támadtak nekem, mer’ részegek voltak. Megpróbálták elszedni a táskámat, de nem hagytam. Jó lett volna, ha a rendőrök egy kicsivel előbb érkeznek.

Egy rendőrjárőr Délkelet–Houstonban, egy járdaszegélyen talált rá a vérző és félig eszméletlen Orrin Matherre. Se lakcím, se személyi igazolvány, se azonosítható jövedelemforrás. A Pörgést követően meghozott csavargási törvények alapján Orrint őrizetbe vették véleményezésre.

A fizikai sérüléseit elég könnyű volt ellátni. Szellemi állapota ugyanakkor továbbra is nyitott kérdés volt, és Sandrától várták, hogy ezt a kérdést az elkövetkező hét nap során megválaszolja.

– Van családja, Orrin?

– Csak a nővérem, Ariel. Otthon, Raleigh–be’.

– És a rendőrség felvette vele a kapcsolatot?

– Azt mondják, igen, asszonyom. Bose őrmester szerint busszal jön értem. Hosszú az a buszút. Ha jól sejtem, nagyon is meleg ebbe’ az évszakba’. Ariel nem bírja a nagy meleget.

Erről meg kell majd kérdeznem Bose–t – gondolta Sandra. Általában nem tartották szükségesnek, hogy egy csavargási eset az Állami Gondozóban kössön ki, ha valamelyik családtag hajlandó volt vállalni a felelősséget. Orrin letartóztatási aktájában nem szerepelt erőszakos cselekmény, és a fiatalember láthatóan tisztában volt a helyzetével, vagyis nem gyötörték nyilvánvaló kényszerképzetek. Legalábbis egyelőre úgy tűnt. Ugyanakkor van benne valami hátborzongató, gondolta Sandra. (Persze ezt a szakmailag értelmezhetetlen megállapítást nem rögzítette a jegyzeteiben.)

A Kórmeghatározó és statisztikai kézikönyv szabványos kérdéssorával kezdte. Tudja–e Orrin, hányadika van, és így tovább. A fiatalember legtöbb válasza lényegre törő és koherens volt. Ám amikor Sandra megkérdezte, hall–e hangokat, Orrin habozott a válasszal.

– Azt hiszem, nem – felelte végül.

– Biztos benne? Nyugodtan beszélhet róla. Ha valami problémája van, szeretnénk segíteni, hogy megoldódjon.

– Tudom – bólogatott buzgón Orrin. – De ez nehéz kérdés. Nem, asszonyom, nem mondanám, hogy hangokat hallok. Viszont néha írok dolgokat.

– Milyen dolgokat?

– Olyanokat, amiket nem mindig értek.

Szóval itt van az eset kulcsa.

Sandra megjegyzést fűzött Orrin aktájához – „valsz. írásos kényszerképzetek” – a későbbi vizsgálatok céljából. Aztán, mivel a téma láthatóan nyugtalanította a fiatalembert, rámosolygott.

– Nos, ennyi egyelőre elég is lesz. – Fél óra telt el a beszélgetés kezdete óta. – Hamarosan újra beszélünk. Megkérek egy ápolót, hogy kísérje önt a szobájához, ahol az elkövetkező néhány napban lakni fog.

– Biztosan nagyon szép.

Houston eldugott sikátoraihoz képest talán igen.

– Az első nap a Gondozóban egyeseknek nehéz lehet, de higgyen nekem, nem olyan rossz, mint amilyennek látszik. A vacsora minden este hatkor van a kantinban.

Orrin mintha elbizonytalanodott volna.

– Az olyasmi, mint a menza? – tudakolta.

– Igen.

– Hadd kérdezzem meg, nagy ott a zaj? Nem bírom a hangzavart, amikor eszek.

A betegek étkezője igazi állatkert volt, és általában olyan hangerőt is produkált – bár a személyzet gondoskodott róla, hogy biztonságos legyen. „Zajérzékenység”, jegyezte fel Sandra. Könnyen el tudta képzelni, ahogy Orrin egy– egy erősebb hang hatására összerezzen.

– Néha egy kicsit lármás – ismerte be. – Gondolja, hogy meg tud birkózni vele?

Orrin lesütötte a szemét, de bólintott.

– Megpróbálom – mondta.

Még egy elveszett lélek: törékenyebb és kevésbé harcias, mint a többség. Sandra remélte, hogy egy hét a Gondozóban inkább jót tesz majd Orrin Mathernek, mint árt neki. De fogadni azért nem mert volna rá.

A rendőr, aki behozta Orrint, még mindig ott várakozott, amikor Sandra elhagyta a felvételi szobát – a nő legnagyobb meglepetésére. A rendőrök általában egyszerűen leadták az őrizetest, és távoztak. Az Állami Gondozó intézménye egykor azzal a céllal jött létre, hogy tehermentesítse a túlzsúfolt börtönrendszert a Pörgés és az utána következő időszak legnehezebb éveiben. Az akkori válsághelyzet már negyedszázada véget ért, de a hatóságok a Gondozót még ma is arra használták, hogy megszabaduljanak a nyilvánvaló elmezavarral küszködő, jelentéktelen szabálysértőktől. A rendőrségnek ez kényelmes volt – a Gondozó túlterhelt és alulfizetett dolgozóinak már kevésbé. A rendfenntartó erők a legritkább esetben foglalkoztak az áthelyezett őrizetesek további sorsával. Részükről egy sikeresen végrehajtott transzfer egyenlő volt egy lezárt aktával, vagy – ami még rosszabb – egy lehúzott vécével.

Bose rendőregyenruhája a hőség ellenére is tiszta volt, és vasalt. Kérdezgetni kezdte Sandrát, hogy mi a benyomása Orrin Matherről, de már ebédidő is elmúlt, úgyhogy a nő inkább meghívta az étkezőbe: a személyzetibe, nem a betegek menzájára – amiről sejtette, hogy Orrin Mathernek szinte biztosan gyötrelmes élmény lesz.

Sandra a szokásos hétfői levesét és salátáját választotta, és megvárta, amíg Bose is ugyanígy tett. Elég későre járt, így nem jelentett problémát, hogy szabad asztalt találjanak.

– Szeretném a továbbiakban is figyelemmel kísérni Orrin állapotát – mondta Bose.

– Ez új.

– Hogy érti?

– A houstoni rendőrség általában nem nagyon foglalkozik a pácienseinkkel, miután átadják őket.

– Orrin esetében maradt néhány megválaszolatlan kérdés.

„Orrin” – tűnt fel Sandrának és nem „a rab” vagy „a páciens”. Bose őrmester nyilvánvalóan érdeklődött a fiatalember iránt.

– Nem láttam semmi különösebben szokatlant az aktájában – jegyezte meg Sandra.

– A neve felmerült egy másik eset kapcsán. Részleteket nem árulhatok el, de meg akartam kérdezni... említett valamit az írásaival kapcsolatban?

– Igen, futólag.

– Amikor őrizetbe vették, egy bőrtáska volt nála, benne egy tucat vonalas jegyzetfüzettel, mindegyik teleírva. Ezt a táskát próbálta védeni, amikor megtámadták. Orrin többnyire együttműködött velünk, mégis komoly erőfeszítésünkbe került, hogy elvegyük tőle a füzeteket, miután letartóztattuk. Meg kellett ígérnünk neki, hogy megőrizzük őket, és visszaadjuk, amint az esete megoldódik.

– És visszaadták neki?

– Még nem.

– Mert ha Orrinnak ezek a füzetek ennyire fontosak, lehet, hogy figyelembe kéne vennem őket a véleményezés során.

– Ez világos, dr. Cole. Ezért is akartam beszélni önnel. A helyzet az, hogy a füzetek tartalma egy másik ügyet is érinthet, amivel a houstoni rendőrség jelenleg foglalkozik. Már folyik az átírásuk, de lassú a folyamat. Orrin kézírását nem könnyű kibogozni.

– Megnézhetem az átiratokat?

– Ezt akartam javasolni. De cserébe kérnem kell öntől egy szívességet. Amíg nem látta a teljes dokumentumot, megoldható lenne, hogy az ügyet a hivatalos csatornákon kívül kezeljük?

Különös kérés volt. Sandra habozott a válasszal.

– Nem tudom, mit ért hivatalos csatornák alatt. Orrin értékelésében minden rá vonatkozó, releváns megállapításnak szerepelnie kell. Ebből nem engedhetek.

– Bármilyen megállapítást tehet, csak annyit kérek, hogy ne másoljon ki semmit a jegyzetekből, és ne is idézzen belőlük közvetlenül. Csak amíg meg nem oldunk bizonyos problémákat.

– Orrin mindössze hét napig áll a megfigyelésem alatt, Bose őrmester. Ha ez az idő lejár, be kell nyújtanom a javaslataimat.

– Megértem, és nem is akarok az útjába állni. Éppen az értékelése az, amire kíváncsi vagyok. A nem hivatalos véleményét szeretném kikérni mindarról, amit Orrin írt. Még pontosabban arról, hogy mennyire megbízhatóak a jegyzetek.

Sandra végre kezdte megérteni. Valami, amit Orrin leírt, bizonyítéknak számíthat egy folyamatban lévő ügyben, és Bose–nak ki kell derítenie, mennyire hiteles az írás (vagy a szerzője).

– Ha azt kéri tőlem – kezdte a nő –, hogy tanúskodjak valamilyen jogi procedúrában...

– Nem, semmi ilyesmit – biztosította Bose. – Csak egy fű alatti szakvéleményt. Bármit, amit elmondhat anélkül, hogy megsértené az orvos–beteg titoktartást vagy más, esetleg felmerülő szakmai aggályát.

– Nem tudom, hogy...

– Talán valamivel világosabbá válik, mire gondolok, ha elolvasta a feljegyzéseket.

Végül Bose nyíltsága volt az, ami meggyőzte Sandrát, hogy beadja a derekát – legalábbis feltételesen. Ráadásul őszintén kíváncsi volt a jegyzetfüzetekre és Orrin hozzájuk fűződő viszonyára. Krjelentette, hogy ha valamilyen orvosi szempontból lényeges információra bukkan, lelkiismeretfurdalás nélkül megszegi Bose–nak tett bármiféle ígéretét. Elsősorban a betegéhez kell lojálisnak lennie, és ezt Bose számára is világossá tette.

A férfi zokszó nélkül elfogadta Sandra feltételeit. Aztán felállt. Félig elfogyasztva hagyta ott a fejessaláta–ágyat, amelyről módszeresen leeszegette a cseresznyeparadicsomokat.

– Köszönöm, dr. Cole. Hálás vagyok a segítségéért. Ma este elküldöm önnek az első oldalakat.

Átadott Sandrának egy névjegykártyát, rajta a houstoni rendőrség jelvényével, a telefonszámával, egy e–mail címmel és a teljes nevével: Jefferson Amrit Bose. A nő megismételte magában a nevet, és tekintetével követte Bose–t, míg a férfi az étkező ajtajánál el nem tűnt egy sereg fehér köpenyes klinikus között.

Miután a délután hátralévő részét rutinvizsgálatokkal töltötte, Sandra hazavezetett a lemenő nap elnyúló fényében.

A napnyugtáról gyakran jutott eszébe a Pörgés. A jelenség drasztikusan megrövidült évei alatt a Nap elöregedett és kitágult, és bár az égitest most egészen hétköznapinak tűnt a nyugati égbolton, ez csak mesterségesen keltett illúzió volt. A valódi csillag, egy kiöregedett, püffedt szörnyeteg, dühtől fortyogva haldoklott a Naprendszer szívében. Az, amit Sandra a horizonton látott, csak annyi volt, amennyi az égitest pusztító sugárzásából megmaradt, miután a Feltételezettek felfoghatatlan hatóerejű technológiája megszűrte és szabályozta. Az emberiség már évek óta – Sandra felnőttkorának kezdetétől fogva – csak ezeknek az idegen és szótlan lépyeknek a türelméből maradhatott fenn.

Az ég acélkék volt; délkeletről a Mexikói–öböl felől bevonuló, korallzátony alakú felhők takarták. Az időjárásjelentés szerint Houston belvárosában negyven és fél Celsius–fokos hőség uralkodott – akárcsak tegnap és tegnapelőtt. A híradók másról sem szóltak, csak az aktuális Fehér Homok kilövésekről: a rakétákról, amelyekkel az emberiség kénben gazdag aeroszolokat juttatott a légkör felső rétegeibe, hogy megkísérelje lelassítani a globális felmelegedés folyamatát. Ez ellen a fenyegető végítélet ellen (amelynek kialakulásához semmi közük nem volt) a Feltételezettek nem nyújtottak védelmet. A megduzzadt naptól hajlandóak voltak megóvni a Földet, de a légkör szén–dioxid tartalmát a jelek szerint nem tekintették saját ügyüknek. Ez az emberiség gondja volt. Ám a tartályhajók továbbra is csak kúsztak és kúsztak fölfelé a houstoni hajózócsatornán kőolajrakományukkal – az olajjal, ami bőségesen és olcsón elérhetővé vált, mióta Equatoriáról, az Átjáró túloldaláról áramlani kezdett az újvilági nyersanyag. Két bolygóra való olaj, amiben megsüthetjük magunkat – gondolta Sandra. A kocsi légkondicionálója monoton szemrehányással zümmögött, de Sandrát nem vitte rá a lélek, hogy kikapcsolja.

Amióta csak elvégezte a szakmai gyakorlatát a San Franciscó–i Kaliforniai Egyetemen, és munkába állt az Állami Gondozónál, Sandra olyan tesztek segítségével hozott ítéletet zavart elmék fölött, amelyeket a legtöbb funkcionális, felnőtt ember könnyedén teljesítene. Van–e a páciensnek hely– és időérzéke? Tisztában van–e a cselekedetei következményeivel? De Sandra úgy vélte, hogy ha ezeket a teszteket az emberiség egészére alkalmazhatná, az eredmény igencsak kérdéses volna. A páciens zavarodott és gyakran önpusztító. Rövid távú örömöket hajszol, akár a saját épsége árán is.

Mire megérkezett Clear Lake–i lakásához, már leszállt az este, és a hőmérséklet alig észrevehetően, fél–egy fokkal csökkent. Sandra megmelegítette a vacsoráját a mikroban, kibontott egy üveg vörösbort, és megnézte, hogy megérkezett–e már Bose e–mailje.

Megérkezett. Néhány tucat oldal. Oldalak, melyeket elvileg Orrin Mather írt, de Sandra egyből megértette, miért olyan nehéz ezt elhinni.

„A nevem Török Findley” – kezdődött az írás.

MÁSODIK FEJEZET

Török Findley története

1.

A nevem Török Findley, ez pedig itt annak az életnek a története, melyet akkor éltem, amikor már minden, amit ismertem és szerettem, réges–rég halott volt. Annak a bolygónak a sivatagában kezdődik, amelyet egykor Equatoriának neveztünk. És hogy hol ér véget? Azt nehéz megmondani.

Ezek az emlékeim. Íme, mindaz, ami történt.

2.

Tízezer év. Ennyi ideig voltam távol a világtól. Szörnyű érzés volt ezzel tisztában lenni, és egy darabig ez volt minden, amit tudtam.

Szédelegve, elveszetten és meztelenül ébredtem a szabad ég alatt, amelynek kékjéből a nap sugarai pörölyként sújtottak le a tájra. Szomjas voltam. A testemet fájdalom kínozta, a nyelvemet duzzadtnak éreztem a számban. Megpróbáltam felülni, és majdnem előrebuktam. A látásom homályos volt. Nem tudtam, hol vagyok, és hogy kerültem oda. Arra sem igazán emlékeztem, honnan jöttem. Nem volt a birtokomban más, csak az az émelyítően biztos tudat, hogy döbbenetesen hosszú idő – tízezer év, de ki tudta volna megszámolni? – telt el.

Mozdulatlan maradtam, amíg a szédülés alábbhagyott. Aztán felemeltem a fejem, és megpróbáltam értelmezni, amit látok.

A szabadban voltam, egy sivatagnak tűnő vidéken. Több mérföldes körzetben senki sem tartózkodott a közelben – már amennyire meg tudtam állapítani. Mégsem voltam egyedül: néhány lassan mozgó légi jármű haladt át a fejem fölött. Különös alakjuk volt, és nem látszott, hogy mi tartja őket a levegőben: sem szárnyakkal, sem rotorokkal nem rendelkeztek.

Nem vettem róluk tudomást. Az első dolgom az volt, hogy elrejtőzzek a napfény elől; a bőröm vörös volt, és nem tudhattam, mióta vagyok már kitéve a sugaraknak. A sivatagot keményre tömörült homok alkotta egész a látóhatárig, de itt–ott gigantikus, törött játékszerek maradványainak tűnő törmelékdarabok tarkították. A közelemben egy legalább négy méter magas, szabályosan ívelt, fakózöld, félbevágott tojáshéjat láttam, míg a távolban több hasonló alakzat magasodott élénk, de fakuló színekben – mintha balul sült volna el egy óriás uzsonnája. A láthatáron hegylánc húzódott, akár egy megfeketedett állkapocs. A levegőben ásványi por és forró fém szaga terjengett.

Néhány méterrel arrébb kúsztam, és behúzódtam a törött tojáshéj hűsítő, enyhet adó árnyékába. Következő lépésként vizet kellett szereznem. És esetleg valamit, amivel betakarózhatok. De az erőfeszítéstől, amit a mozgás igényelt, ismét szédülni kezdtem. Az egyik különös légi jármű mintha a fejem fölött lebegett volna. Megpróbáltam integetni, hogy magamra vonjam a figyelmét, de minden erőm elhagyott. Lehunytam a szemem, és elvesztettem az eszméletemet.

3.

Arra ébredtem, hogy éppen felemelnek valamire – talán egy hordágyra.

A hordágyvivők sárga egyenruhát viseltek, szájukat és orrukat pedig porfogó maszk takarta. Mellettem egy nő lépkedett ugyanolyan sárga öltözetben. Amikor a tekintetünk találkozott, így szólt hozzám:

– Kérem, próbáljon nyugodt maradni! Tudom, hogy meg van rémülve. Sietnünk kell, de bízzon bennem, biztonságos helyre visszük.

Ezek szerint ez a hely nem biztonságos?

Időközben jó néhány légi jármű földet ért, és a hordágycipelők bevittek az egyik gép belsejébe. A sárga ruhás nő váltott néhány szót a társaival egy olyan nyelven, amit nem értettem. Fogvatartóim – vagy megmentőim – talpra állítottak, és ráébredtem: fel tudok állni anélkül, hogy összeesnék. Bezárult egy ajtó, elvágva a kilátást a sivatagra és az égre. Lágyabb fény töltötte be a repülő belsejét.

Sárga kezeslábasba öltözött férfiak és nők sürögtek– forogtak körülöttem, de én azt a nőt figyeltem, aki az imént angolul beszélt hozzám.

– Nyugalom! – csillapított, és megfogta a karomat. Nem lehetett sokkal magasabb százötven centinél (plusz az apró), és amikor levette a maszkját, megnyugtatóan emberszerűnek látszott. Barna bőre volt, keleties vonásai és sötét, rövidre nyírt haja. – Hogy érzi magát?

Nehéz kérdés volt. Valahogy sikerült megvonnom a vállam.

Egy tágas szobában voltunk; a nő eltámogatott az egyik sarkába. Valamilyen ágyszerű felület siklott elő a falból, és vele együtt egy állvány, rajta orvosi műszereknek tűnő eszközökkel. A sárga ruhás nő megkért, hogy feküdjek le. A többi katona vagy pilóta (nem tudtam, minek tekintsem őket) ránk sem hederített, csak végezték a dolgukat: irányítópaneleket kezeltek a falon, vagy épp elsiettek a repülő többi fülkéje felé. Olyan érzés fogott el, mint egy fölfelé haladó liftben: ebből sejtettem, hogy felszálltunk, bár nem hallottam más zajt, mint a beszédhangokat, amelyekkel valamilyen, számomra ismeretlen nyelven kommunikáltak. Semmi bukdácsolás, semmi irányváltás, semmi légörvény.

A sárga ruhás nő egy tompa végű fémcsövet nyomott az alkaromhoz, majd a bordáim közé, és éreztem, ahogy a rémületem fokozatosan ernyedtséggé csillapodik. Gyanítottam, hogy egyfajta nyugtatót adott be, de nem bántam túlzottan. A szomjúságom is elmúlt.

– Meg tudja mondani a nevét? – kérdezte a nő.

Rekedt hangon megosztottam vele a tényt, hogy Török Findleynek hívnak. Elmondtam neki, hogy amerikai vagyok, de az utóbbi időben az Equatorián éltem. Megkérdeztem, hogy hívják, és hová valósi. Elmosolyodott.

– A nevem Treya – felelte –, és a helyet, ahonnan származom, Voxnak hívják.

– Most is oda tartunk?

– Igen. Nemsokára ott leszünk. Próbáljon aludni, ha tud!

Így hát behunytam a szemem, és megpróbáltam számot vetni önmagammal.

Török Findley, született a Pörgés utolsó évében. Voltam már napszámos, matróz, kisrepülő–pilóta. Egy olyan teherhajón keltem át az Átjárón és jutottam el az Equatoriára, amit arra szántak, hogy összezúzódjon egy újvilági kikötőben. Néhány évig Port Magellánban éltem. Találkoztam egy Lise Adams nevű nővel, aki az apja után kutatott, a kutatás pedig olyan alakok közé sodort minket, akik szerettek marsi gyógyszerekkel baszakodni – majd bevitt minket az equatoriai sivatag olajmezőinek mélyére, azokban az időkben, amikor az égből hullani kezdett a hamu, a földből pedig furcsa dolgok nőttek ki. Szerettem annyira Lise Adamset, hogy tudjam: csak bajt hozhatok rá. Elváltunk egymástól a sivatagban... és úgy gondoltam, ekkor ragadtak el a Feltételezettek. Felkaptak és magukkal sodortak, akár hullám a homokszemet. És erre a partra, erre a homokzátonyra, erre fövenydarabra ejtettek le tízezer évvel lejjebb, sodrásirányban. Ez volt a történetem, amennyire fel tudtam idézni.

A repülő egyik kisebb, elzártabb kabinjában tértem újra magamhoz. Treya, a börtönőröm vagy az orvosom (nem tudtam, minek tartsam) az ágyam szélén ült, és egy szomorkás dallamot dúdolt. Talán ő, talán valaki más időközben egyszerű tunikát és nadrágot adott rám.

Ekkor már éjszaka volt. Balra tőlem, egy keskeny ablakból elszórt csillagok látszottak, amelyek úgy fordultak el, akár egy kerék pontjai, valahányszor a repülő bedőlt egy–egy fordulóhoz. Az apró equatoriai hold a láthatáron függött (vagyis még mindig az Equatorián voltam, bármennyire is megváltozott időközben a bolygó). Alattunk fehér tarajú hullámok foszforeszkáltak. A tenger fölött repültünk, távol a szárazföldtől.

– Mi ez a dal, amit dudorászik? – kérdeztem.

Treya egy kicsit összerezzent: meglepte, hogy ébren vagyok. Húsz–huszonöt évesnek látszott. A tekintetéből figyelem áradt, de egyben elővigyázatosság is, mintha egy kissé tartana tőlem. Mégis elmosolyodott a kérdésemen.

– Csak egy dallam...

Ismerős dallam. Egy a panaszos, lassú dalok közül, melyek olyan népszerűek voltak a Pörgés utáni időkben.

– Emlékeztet egy dalra, amit régen ismertem – mondtam. – A címe...

– Après nous.

Igen. Egy bárban hallottam, még fiatalkoromban, amikor épp nem volt senkim a világon. Nem volt rossz szám, de el sem tudtam képzelni, hogy maradhatott fenn tízezer éven át.

– Honnan ismeri? – tudakoltam.

– Nos, ezt nem olyan egyszerű elmagyarázni. Bizonyos értelemben együtt nőttem fel ezzel a dallal.

– Pontosan mennyi idős maga?

Újabb mosoly.

– Nem olyan idős, mint maga, Török Findley. De vannak emlékeim. Ezért jelöltek ki maga mellé. Nem csak az ápolója vagyok. A tolmácsa is, a segítője.

– Akkor talán meg tudja magyarázni...

– Rengeteg mindent meg tudok magyarázni, de nem most rögtön. A testének pihenésre van szüksége. Adhatok valamit, amitől elalszik.

– Egészen mostanáig aludtam.

– Így érezte, amikor a Feltételezettekkel volt? Mintha aludna?

A kérdés meghökkentett. Tudtam, hogy valamilyen értelemben „a Feltételezettekkel voltam”, de nem maradtak róla igazi emlékeim. Treya a jelek szerint többet tudott erről, mint én magam. Ezt meg is mondtam neki.

Treya összeráncolta a homlokát, és belefogott egy újabb kérdésbe, de mielőtt befejezhette volna, a repülő élesen bedőlt. Ideges pillantást vetett az ablakra. Fehér fénycsóva homályosította el a csillagokat, megvilágítva az alattunk vonuló hullámokat. Felültem, hogy jobban lássak, és mintha megpillantottam volna valamit a láthatáron, ahogy a villanás fénye elhalványult: talán egy távoli földrészt vagy (mivel szinte tökéletesen lapos síknak tűnt) egy hatalmas hajót. Aztán elnyelte a sötétség.

– Húzódjon le! – utasított kurtán Treya. A repülő bedőlt, és fordulóba kezdett. Treya bevetette magát a hozzá legközelebb eső falhoz rögzített székbe.

Kitérő manőverek.

– Azt hittem, biztonságos helyre megyünk – jegyeztem meg.

– Így van, de még nem vagyunk ott.

Újabb fények villantak fel az ablakban.

– Háború van? – kérdeztem.

– Igen. Húzódjon le! – A padló megugrott alattunk. – A kabin megvédi magát, ha a járművünk megsérülne.

A szavak szinte még el sem hagyták a száját, amikor bekövetkezett.

A kötelékünket (mint később megtudtam) öt repülő alkotta. A miénk volt az utolsó raj, ami felszállt az equatoriai sivatagból. A támadás a vártnál korábban és nagyobb erővel érkezett. A négy kísérőgépet kilőtték, miközben minket fedeztek. Ezután már védtelenek voltunk.

Emlékszem, Treya a kezem után nyúlt. Szorítása erős volt, bőre jéghideg. Aztán hirtelen hőség és vakító fény töltött be mindent, majd zuhanni kezdtünk.

4.

Vészmechanizmusok kombinációja és a puszta szerencse juttatta el szétlőtt repülőnk mentőkabinját a Vox legközelebbi szigetéig.

A Vox óceánjáró volt – hajó, a szó legtágabb értelmében de sokkal több annál, mint amit ez a szó elmond róla. Gránithabból épült, lebegő szigetek csoportja volt; ezerszer nagyobb, mint amit az én életemben valaha is vízre bocsátottak. Kultúra és nép. Történelem és vallás. Csaknem ötszáz éven át hajózott a Világok Gyűrűjének óceánjain. Ellenségei erősek voltak (Treya elmondása szerint), és közel jártak hozzá. A Vox versenyt hajózott velük az Átjáróhoz, mely összekötötte az Equatoriát a Földdel.

A legutóbbi támadás bénító erejű volt, és egyebek közt az a repülő is áldozatul esett neki, amelyen utaztunk.

Azért maradtunk életben, mert a fülkét, ahol Treya ápolt, kifinomult túlélési mechanizmusokkal szerelték fel: aerogélekkel, hogy megvédjenek minket a katasztrofális sebességvesztéstől, illetve kiereszthető szárnyfelületekkel, melyek segítségével vitorlázva eljuthattunk egy alkalmas leszállóhelyig. A Vox szigetcsoport egyik külső szigetén landoltunk. A földdarab jelenleg lakatlan volt, és távol esett attól a helytől, amelyet Treya „Vox Mag”–ként emlegetett.

A Vox Mag volt a Vox szigetcsoport szíve, és egyben a támadás elsődleges célpontja. A hajnali fényben füstoszlopot láttunk felszállni valahonnan szélirányból, a horizont mögül.

– Ott! – mondta Treya megrendült hangon. – Az a füst a Vox Magból száll fel!

Elhagytuk az izzó mentőhajót, és egy füves réten álltunk, amíg a nap ki nem tisztította a látóhatárt.

– A Hálózat néma – állapította meg Treya. Nem értettem, mit jelent ez, és fogalmam sem volt, honnan tudja. Az arca megmerevedett a fájdalomtól.

A túlélőkabinunkat leszámítva nyilván az egész repülő a tengerbe veszett. A fedélzeten rajtunk kívül mindenki meghalt... mi viszont megmenekültünk. Megkérdeztem Treyától, miért vagyunk ennyire fontosak.

– Nem mi – felelte. – Maga. A repülőnek az volt a célja, hogy magát megmentse. Én csak véletlenül voltam a közelben.

– De miért engem?

– Évszázadokon át vártunk magára, Török Findley. Magára és a magához hasonlókra.

Nem értettem. De Treya kábult volt és vérzett, én pedig nem akartam erőltetni a kérdést. Azt mondta, már jön a segítség. A társai hamarosan ránk találnak. Nem hagynak minket sokáig a vadonban.

Mint később kiderült, ebben tévedett.

A lezuhant túlélőkabin külső fala még mindig gőzölgött (felperzselte a rét füvét, ahol becsapódott), a belseje pedig túl forró volt, hogy akár csak ideiglenes menedéknek használjuk. Treyával kihordtunk néhány fordulónyit a megmenthető készletekből. A mentőkabint bőségesen ellátták olyasmivel, ami – sejtésem szerint – gyógyszer és orvosi felszerelés volt, és kevésbé nagyvonalúan azzal, amiről Treya azt állította, hogy élelem. Megfogtam a dobozokat, melyekre Treya rámutatott, és felhalmoztuk a készleteket egy közeli fa alatt (a fajtáját nem ismertem fel). A fán kívül egyelőre nem volt szükségünk más menedékre. A levegő meleg volt, az ég pedig tiszta.

A fizikai erőfeszítés ellenére egészen jól éreztem magam; sokkal jobban, mint amikor először ébredtem fel a sivatagban. Nem voltam fáradt, sőt, különösebben feldúlt sem – nyilván a gyógyszerek miatt, amiket Treya belém pumpált. Nem álmosodtam el tőlük, inkább nyugodttá és energikussá váltam, és nem éreztem különösebb késztetést, hogy a minket fenyegető veszélyeken rágódjak. Treya valamilyen kenőcsöt dörzsölt a sebére, amely ettől azonnal összehúzódott. Aztán egy kék üvegcsövet illesztett a karja belső oldalához. Néhány perccel később már ugyanolyan tettre késznek tűnt, mint amilyennek én éreztem magam – bár a gyászát még mindig maszkként viselte az arcán.

Ahogy a nap kitisztította a látóhatárt, már több mutatkozott meg a tájból, ahol landoltunk. Fényűző vidék volt. Kiskoromban anyám egy képes, gyerekeknek szóló Bibliából olvasott fel nekem: ez a sziget a könyv akvarelljeire emlékeztetett, melyek az édenkertet ábrázolták a bűnbeesés előtt. Apró, lóheréhez hasonló növények szőnyegével borított, hullámzó rétek olvadtak össze minden irányban gyümölcshozó fák ligeteivel. De se bárányok, se oroszlánok. Sem emberek, sem utak. Még csak egy ösvény sem.

– Segítene – szóltam –, ha el tudná magyarázni valamennyire, mi folyik itt.

– Erre képeztek ki. Hogy segítsek magának megérteni. De a Hálózat nélkül nem tudom biztosan, hol kezdjem.

– Csak mondja el, amire egy újonnan jött idegen kíváncsi lehet!

Felnézett az égre, a szél felőli oldalon felszálló, fenyegető füstoszlopra. A felhők tükröződtek a szemében.

– Legyen – adta be a derekát. – Elmondom magának, amit tudok. Amíg arra várunk, hogy megmentsenek minket.

A Voxot egy olyan férfiakból és nőkből álló közösség hozta létre, akik hitték, hogy végzetük nem más, mint hogy eljussanak a tiltott Földre, és közvetlen kapcsolatba lépjenek a Feltételezettekkel.

Ez négy világgal és ötszáz évvel ezelőtt történt, magyarázta Treya. A Vox azóta konokul tartotta magát a küldetéséhez. Átkelt három Átjárón, megküzdött az ellenségeivel, új közösségeket és új, mesterséges, külső szigeteket olvasztott magába, mígnem elérte jelenlegi szerkezetét a Vox szigetcsoport formájában.

Az ellenségei (a „bionormatív erők” vagy „kortikális demokráciák”, ahogy Treya nevezte őket) úgy vélték, hogy bármilyen kísérlet a Feltételezettekkel való kapcsolatfelvételre nemcsak hogy bukásra van ítélve, de egyenesen öngyilkossággal ér fel. A bionormatív csapatok és a Vox több csatát vívtak egymással, és a Vox az elmúlt ötszáz évben kétszer is közel járt a megsemmisüléshez. De a szigetcsoport népe fegyelmezettebbnek és okosabbnak bizonyult az ellenségnél. Amikor Treya lassulni kezdett a történetmesélésben, közbeszóltam:

– Hogy sikerült felcsippenteniük engem a sivatagból?

– Kezdettől fogva így terveztük, már jóval azelőtt, hogy én megszülettem.

– Számítottak rá, hogy ott találnak?

– Tudjuk, hogyan javítja ki és állítja helyre magát a Feltételezettek struktúrája. Történelmi feljegyzésekből tudtuk azt is, hogy a tízezer éves megújulási ciklus magával ragadott néhány embert az equatoriai sivatagból. Ami bemegy, annak ki is kell jönnie. Majdnem órára pontosan meg tudtuk jósolni. – A hangja áhítatossá vált. – Maga a Feltételezettek közelében járt. Ezért van szükségünk magára.

– Mihez van szükségük rám?

– Az Átjáró, amely összeköti Equatoriát a Földdel, évszázadok óta le van zárva az emberek előtt. Maga nélkül nem tudjuk végrehajtani az átkelést. Érti már?

Nem értettem, de inkább nem feszegettem a témát.

– Másokat is említett, akik hozzám hasonlóak.

– Többen is vannak, akik átkeltek az időbeli Átjárón. Maga az utolsó, akit begyűjtöttünk. Nem tudom, mi történt a barátaival. A Hálózat meg tudná mondani, de még mindig nem működik. A többieket már a fedélzetre vittük. Lehet, hogy a Vox Magban voltak a támadás idején. – Egy pillanatig hagyta a levegőben lebegni ezt a gondolatot.

– Lehet, hogy maga az egyetlen túlélő. Úgyhogy valakinek muszáj értünk jönnie. Jönni fognak, amint tudnak. Megtalálnak és hazavisznek minket – mondta bizakodóan.

Bár az ég továbbra is kék volt és üres.

Aznap délután felderítettem a környéket, ahol landoltunk. Végig a táborhelyünk látótávolságában maradtam, rőzsét gyűjtve a tűzrakáshoz. Treya szerint a Vox sziget– csoportnak ezen a tagján minden fa ehető gyümölcsöket hozott: ezekből is összeszedtem néhányat. A gyújtóst valamilyen szalagszerű madzaggal kötöttem össze, amit a lezuhant kabinból mentettünk ki, míg a gyümölcsöket – zöldpaprika méretű, sárga hüvelyes terméseket – egy szintén kimentett szövetzsákba pakoltam. Jó érzés volt, hogy valami hasznosat csinálok – még ebben a helyzetben is, amely kezdett egy hosszúra nyúló, rossz álomnak tűnni. Az időről időre megszólaló madárdalt és a szélfútta levelek zörgését leszámítva a saját légzésem ritmusa volt az egyetlen zaj, amit hallottam. A dimbes–dombos táj megnyugtatóan hatott volna, ha nincs a füstoszlop, mely továbbra is bepiszkolta a láthatárt.

A füst járt az eszemben akkor is, amikor visszaértem a táborhelyre. Megkérdeztem Treyát, hogy vajon a támadás nukleáris csapás volt–e, és kéne–e tartanunk radioaktív hamuesőtől vagy sugárveszélytől. Nem tudott rá válaszolni; azt mondta, a Voxot utoljára „a hitvitaháborúk idején” érte termonukleáris támadás, kétszáz évvel azelőtt, hogy ő megszületett. A történelemtanulmányaiban nem esett szó az utóhatásokról.

– Gondolom, mindegy is – mondtam. – Amúgy sem tudnánk mit tenni ellene. És úgy néz ki, hogy a szélirány nekünk kedvez. – A füstgomoly a horizonttal párhuzamosan kezdett vékonyodni.

Treya a homlokát ráncolta, és szemét beárnyékolva a szél felőli oldalt fürkészte.

– A Vox gépi meghajtású hajó – magyarázta. – Mi a tatjában vagyunk, tehát a szélnek a Vox Mag felől kéne fújnia. Lehet, hogy a Vox kormánylapát nélkül maradt.

Nem tudtam, mit jelent mindez (vagy hogy mi számíthat „kormánylapátnak” egy kisebb kontinens nagyságú vízi járművön), de megerősítette a gyanúmat, hogy a Vox Mag súlyos sérüléseket szenvedett, és a segítség talán nem érkezik meg hozzánk olyan hamar, ahogy azt Treya reméli. A voxi lány segített nekem megásni egy néhány centis gödröt a tűzrakáshoz, de végig rosszkedvű volt és hallgatag.

Nem volt óránk, amivel az időt mérhettük volna. Aludtam egy keveset, ahogy a stimulánsok hatása alábbhagyott, és amikor felébredtem, a nap éppen csak súrolta a horizontot. A levegő hűvösebb volt, és Treya megmutatta, hogyan tudom az egyik kimenekített szerszám segítségével meggyújtani a rozsét, amit összegyűjtöttem.

Amint a tűz ropogni kezdett, elgondolkodtam a helyzetünkön – mármint a Vox tényleges helyzetén Equatoria partjaihoz viszonyítva. Az én időmben az Equatoria földrész gyarmatosított előőrs volt az Újvilágban, a bolygón, ahová az ember megérkezett, ha Szumátráról indulva áthajózott a Feltételezettek Átjáróján. Tudtam: ha a Vox úti célja a Föld, akkor ugyanannak az Átjárónak az equatoriai oldala felé kell tartania, hogy végrehajtsa az átkelést. Így nem is lepődtem meg, amikor közvetlenül napnyugta után csillogni kezdett a sötétedő égen az Átjáró csúcsa.

Az Átjáró a Feltételezettek építménye volt, a saját léptékükre méretezve. Otthon a lábai az Indiai–óceán fenekébe ágyazódtak, a csúcsa pedig a Föld légkörén túlra nyúlt. Equatoriai ikertestvére ugyanakkora volt – és bizonyos értelemben talán egyenesen ugyanaz a fizikai képződmény. Egy Átjáró, két világ. Jóval napnyugta után az építmény csúcsa még mindig visszaverte a nap sugarait, ezüstszínű fonalat húzva az égre. Tízezer év sem tudta megváltoztatni. Treya rászegezte tekintetét, és suttogott valamit a saját nyelvén. Amikor végzett, megkérdeztem, hogy ezek egy dal vagy egy ima szavai voltak–e.

– Talán mindkettő.

– Le tudná fordítani?

– Ez egy vers az ég köreiről, a Feltételezettek életéről. Eszerint nem létezik olyan, hogy kezdet és vég.

– Erről semmit sem tudok.

– Sok minden van, amiről nem tud.

Az arcáról lerítt a szomorúság. Kifejtettem, hogy noha nem tudom, mi történt pontosan a Vox Maggal, sajnálom, hogy veszteség érte.

Bánatos mosollyal válaszolt:

– Én pedig sajnálom, hogy magát veszteség érte.

Így még nem is gondoltam mindarra, ami velem történt: veszteségként. De igaza volt. Tíz visszavonhatatlan évezrednyire kerültem az otthonomtól. Gyökértelen voltam. Mindenkit elveszítettem. És különös módon szabadnak éreztem magam.

Reggel, ébredés után Treya adott egy újabb löketet kimeríthetetlennek tűnő gyógyszerkészletéből, amelyet magánál tartott. Ez volt minden, amit vigaszként felajánlhatott, és én boldogan elfogadtam.

– Ha jönne segítség, már itt lennének. Nem várhatunk a végtelenségig. Gyalogolnunk kell.

Úgy értette, a Vox Magba: úszó országának lángoló fővárosába.

– Lehetséges ez?

– Úgy gondolom, igen.

– Itt minden élelmünk megvan. És ha a roncs közelében maradunk, könnyebben ránk találnak.

– Nem, Török. El kell jutnunk a Magba, mielőtt a Vox átkel az Átjárón. De nem is csak ez a gond. A Hálózat még mindig nem működik.

– És ez miért baj?

– A Hálózat nem pusztán passzív kapcsolat. A testem és az elmém bizonyos részeinek szükségük van rá.

– Mihez van rá szükségük? Úgy látom, hogy nincs komoly baja.

– A gyógyszerek, amiket beadok magamnak, sokat segítenek. De nem gyógyítanak meg. Vissza kell jutnom a Vox Magba. Higgye el nekem!

Ragaszkodott hozzá, én pedig nem voltam olyan helyzetben, hogy vitatkozzam vele. Valószínűleg igazat mondott a gyógyszerekkel kapcsolatban. Aznap reggel már két adagot adott be magának, és egyértelmű volt, hogy hatásuk a tegnapinál rövidebb ideig tart nála. Így hát a hasznavehető készletekből összecsomagoltunk annyit, amennyit csak magunkkal tudtunk vinni, és útnak indultunk.

Egyenletes tempót vettünk fel, ahogy a reggel kibontakozott körülöttünk. Ha zajlott is még a háború, nem láttuk semmi jelét. Az ég kék volt, és üres. A dimbes–dombos vidék nem állított az utunkba komolyabb akadályokat. A füstoszlopot céloztuk meg, amely még mindig fölfelé kígyózott a látóhatár mögül. Dél körül felkapaszkodtunk egy kisebb hegy gerincére, ahonnan beláthattuk a sziget határait: három oldalt az óceán, szélirányból pedig egy földdarab, amely nyilván a szigetlánc következő eleme volt.

Ennél azonban érdekesebb volt az a négy torony, melyek az előttünk húzódó erdő lombsátra fölé emelkedtek: ember alkotta építmények voltak, ablaktalanok és feketék, talán húsz–harminc emelet magasak. Mérföldek választották el őket egymástól, és bármelyiküket célba venni komoly kitérőt jelentett volna, de ha emberek vannak ott – vetettem föl –, talán tudnának segíteni.

– Nem! – rázta a fejét hevesen Treya. – Nem, nincs odabent senki. Ezek a tornyok gépek, nem emberi lakóhelyek. A környezet sugárzását gyűjtik össze és pumpálják a föld mélyére.

– A föld mélyére?

– A sziget üreges részeibe, ahol a farmok vannak.

– A föld alatt tartják a farmjaikat? – Idefent rengeteg termékeny talaj volt, nem is beszélve a napfényről.

De nem, magyarázta Treya: a Voxot arra tervezték, hogy olyan ellenséges vagy változékony környezetben is képes legyen hajózni, ami nem teszi lehetővé a hagyományos mezőgazdasági termelést. Ezért óvni kell az élelemforrásait. Minden, ami a felszínen nő, az gondozatlan vadon. A szigetek eredetileg puszta gránittömbök voltak; évszázadok alatt rakódott rájuk a felső talajréteg, melyet aztán benépesítettek a kiszabaduló kultúrnövények és a szél által szállított magállomány.

– Le tudunk jutni a farmokra?

– Elképzelhető. De nem lenne bölcs dolog.

– Miért? Veszélyesek a farmerek?

– A Hálózat nélkül lehet, hogy azok. Nehéz ezt elmagyarázni, de a Hálózat társadalmi kontrollmechanizmusként is működik. Amíg helyre nem áll, jobb, ha elkerüljük a műveletlen csőcseléket.

– Szóval a farmerek lázadozni kezdenek, ha lekerül róluk a póráz?

– Kérem, ne ítélkezzen felületesen olyasmikkel kapcsolatban, amiket nem ért!

Treya megigazította a csomagját, és néhány lépéssel megelőzött – a maga módján így vetett véget a beszélgetésnek. Követtem lefelé a hegyről, vissza az erdő homályába. Valahányszor átkeltünk egy nyitott hegygerincen, a fekete tornyok viszonylagos helyzetét megállapítva próbáltam felmérni, milyen gyorsan haladunk.

Aznap délután ellenünk fordult az időjárás. Felhők áramlottak be a tenger felől, nyomukban meg–megerősödő széllel és záporokkal. Komoran trappoltunk tovább, amíg fogyatkozni nem kezdett a nappali fény. Akkor kerestünk egy menedéket adó ligetet, és kifeszítettünk egy vízhatlan szövetdarabot a szorosan összefonódó ágak közé, hogy sátorként szolgáljon. Kisebb tüzet is sikerült gyújtanom.

Ahogy leszállt az éj, összekuporodtunk a ponyva alatt. A levegőt égő fa és vizes föld szaga járta át. Treya egy dalt dúdolt magában, amíg én megmelegítettem a fejadagunkat. Ugyanaz a dallam volt, amit a repülőn dudorászott, mielőtt lelőtték a gépet. Újra megkérdeztem, honnan ismerhet egy tízezer évvel korábban népszerű számot.

– Része volt a kiképzésemnek. Elnézést, nem tudtam, hogy zavarom vele.

– Nem zavar. Ismerem ezt a dalt. Amikor először hallottam, éppen Belize–ben voltam, és arra vártam, hogy beosszanak egy tankhajóra. Egy bárban szólt, ahol amerikai dalokat játszottak. Maga hol hallotta?

Elnézett a tűz fölött, az erdő sötétjébe.

– Egy zenelejátszón, a hálószobámban – felelte. – A szüleim épp nem voltak otthon, úgyhogy elindítottam ezt a zenét, és táncoltam rá. – A hangja elhalkult.

– Hol történt ez?

– Champlainben – mondta.

– Champlainben?

– New York állam. A kanadai határ mellett.

– A földi Champlainben?

Furcsán nézett rám. Aztán kitágult a szeme. A szájához kapta a kezét.

– Treya? Minden rendben?

A jelek szerint semmi sem volt rendben. Treya megragadta a hátizsákját, beletúrt, majd kihúzta a gyógyszeradagolót, és a karjához nyomta.

Amint újra normálisan lélegzett, így szólt:

– Sajnálom. Ezt nem lett volna szabad. Kérem, ne kérdezzen többé ezekről a dolgokról!

– Talán segíthetek, ha elmondja, mi folyik itt.

– Még nem lehet.

Közelebb húzódott a tűzhöz, összegömbölyödött, és behunyta a szemét.

Reggelre az esőből vízpermet és köd lett. A szél lecsillapodott, ám az éjszaka folyamán számtalan érett gyümölcsöt fújt le a fákról – könnyen szerzett reggeli.

A Vox Magból felszálló füstoszlop kivehetetlen volt a felhős égen, de két sötét torony elég közel esett hozzánk, hogy tájékozódási pontként szolgáljanak. Délelőttre ritkult a köd, délre pedig szétoszlottak a felhők, és meghallottuk a tenger zúgását.

Treya nappalra beszédesebb lett – talán mert elég erősen be volt gyógyszerezve (aznap már kétszer használta a karján az ampullát). Világosan látszott, hogy a gyógyszer segítségével próbálja kompenzálni a „Hálózat” elvesztését, bármit is jelentett ez számára. És ugyanilyen világos volt az is, hogy egyre romlik az állapota. Szinte azonnal beszélni kezdett, amint tábort bontottunk, ám ez nem beszélgetés volt, hanem idegbajos, szórakozott monológ – kokainmonológ, gondoltam volna, ha más helyen, más időben vagyunk. Figyelmesen hallgattam és nem szóltam közbe, bár a mondandója fele értelmetlen zagyvaság volt. Azokban a ritka pillanatokban, amikor szünetet tartott, úgy tűnt, mintha a fák lombja között zúgó szél zaja hirtelen felerősödne.

Treya elmondta, hogy a Vox Mag szélárnyékos oldalának távolabbi negyedébe, egy herecsaládba született. A „here” szót használta, de ennek valamilyen sajátos definíciója volt: az általuk végzett munkát Treya világában általános tisztelet övezte. A heréket idegrendszeri interfészekkel szerelték fel, amelyek segítségével több tucatnyi, szakképesítést igénylő feladat – „az infrastruktúra karbantartása, új eszközök rendszerbe állítása” – bármelyikét el tudták végezni. Alacsonyabb kasztba tartoztak, mint az irányítók, ugyanakkor büszkék voltak sokoldalúságukra. Treyát születésétől fogva arra képezték, hogy egy olyan terapeuta– és orvoscsoport tagjává váljon, amelynek egyetlen célja volt: felvenni a kapcsolatot a Feltételezettek működésének túlélőivel, amikor begyűjtik őket az equatoriai sivatagban. Treyának „kapcsolattartó terapeutaként” beszélnie kellett a hétköznapi angolt, amit tízezer évvel ezelőtt használtak.

A Hálózattól tanulta meg. Ám a Hálózat többet adott neki egyszerű szókincsnél: felruházta egy teljes második személyazonossággal – egy beültetett emlékkészlettel, amit huszonegyedik századi dokumentumokból szintetizáltak, és a születésekor a gerincvelejéhez illesztett interaktív csomóponton keresztül juttattak el hozzá. Treya ezt a másodlagos személyiséget „imperszonázsnak” nevezte. Nem csupán szavak gyűjteménye volt, hanem egy egész élet – helyek, személyek, gondolatok és érzések kontextusába ágyazva.

Az elsődleges forrást egy Allison Pearl nevű nő jelentette. Allison Champlainben, New York államban született a Pörgés végén. A naplója fennmaradt mint történelmi dokumentum, a Hálózat pedig ennek a naplónak a bejegyzéseiből szintetizálta Treya „imperszonázsát”.

– Amikor egy angol szót keresek, Allisontól kapom meg. Allison rajongott a szavakért. Imádta leírni őket. Például azt, hogy „narancs”. Egy gyümölcs nevét. Egy gyümölcsét, amelyet én sohasem láttam, sohasem ízleltem. Allison imádta a narancsot. Tőle kapom a szót és a mögötte rejlő tartalmat, a narancs színét, kerekségét, csillogását... csak az ízét nem... de az ilyen emlékek veszélyesek. Korlátok közé kell szorítani őket. Most, hogy a Hálózat nem tartja kordában, Allison személyisége kezd áttéteket képezni. A saját emlékeimért nyúlok, és az övéit húzom elő. És ez nem mehet így tovább. A gyógyszerek... a gyógyszerek segítenek, de csak egy ideig...

Treya minderről és még sok minden másról is beszélt. Amennyit értettem belőle, az alapján úgy gondoltam, hogy igazat mond. Többek közt azért hittem neki, mert a beszéde felvett egyfajta pengő, amerikai ízt, és olyan kifejezésekkel színezte a mondandóját, amiket akár közvetlenül Allison Pearl naplójából is vehetett. És egyben megmagyarázta a dalt, amelyet dúdolt, a rá–rátörő szórakozottságot vagy azt a mozdulatot, ahogy időnként felkapta a fejét, mintha egy olyan hangra figyelne, amit én nem hallhatok.

– Tudom, hogy ezek az emlékek nem valódiak – magyarázta. – Tudom, hogy a Hálózat következtetéseiből és egymással összevetett, ősrégi adatokból jönnek létre. De még az is furcsa, hogy így beszélek erről, mintha...

– Mintha?

Treya megfordult és rám meredt. Eddig talán észre sem vette, hogy fennhangon beszél. Nem kellett volna félbeszakítanom.

– Mintha nem ide tartoznék. Mintha ez az egész valamilyen különös jövő lenne. – A nedves fölbe vágta a sarkát. – Mintha idegen lennék itt. Mint maga.

Nem sokkal napnyugta előtt elértük a sziget peremét. A peremét, nem a partját. A sziget mesterséges eredete itt szemmel láthatóvá vált. Az erdő átadta helyét egy satnya fűcsomók és csupasz sziklák alkotta lejtőnek, mely szinte függőleges, több száz méteres szakadékként bukott alá a tengerbe. A hasadék túloldalán a Vox következő szigete magasodott, amelyet a mi gránittömbünktől nagyjából nyolcszáz méter széles űr választott el.

– Kár, hogy nincs híd – jegyeztem meg.

– De van – felelte szűkszavúan Treya. – Legalábbis olyasmi. Elvileg látnunk kéne innen.

Hasra feküdt, és a szikla peremére kúszott. Intett, hogy kövessem a példáját. Nincs különösebb tériszonyom (az előző világban repülőgépeket vezettem), de kióvakodni e fölé a függőleges meredély fölé nem a legkellemesebb dolog volt, amit valaha tettem.

– Ott, lent! – mutatott lefelé Treya. – Látja?

A nap lenyugvóban volt, és a szakadék már homályba borult. Tengeri madarak fészkeltek a mélyedésekben, amelyeket a több évszázados eső és szél vájt a sziklába. Balra, a távolban megláttam, mire mutat Treya. Zárt alagút kötötte össze ezt a mesterséges szigetet a következővel, bár csak a távolabbi vége látszott a sziget falának görbülete mögött. Sózúzmarával belepett, fekete tömeg volt, ugyanolyan árnyalatú, mint a mélyben hullámzó tenger. A szédülés és a furcsa perspektíva miatt nehéz volt megbecsülni a valós méretét, de úgy saccoltam, hogy akár egy tucat kamiont is elhelyezhettünk volna benne egy vonalban, s áthajthattunk volna velük az alagút egyik végétől a másikig – és még mindig maradt volna benne hely. Ugyanakkor semmilyen gyámfa, kötél, huzal vagy gerenda nem rögzítette; az építmény valahogy megtartotta a saját súlyát. Akaratlanul is belegondoltam, hogy mekkora fizikai feszültséget kell elviselnie az összekötő kapocsnak két ilyen hatalmas úszó tömeg között – még ha maga az alagút csak töredékét viselte is a terhelésnek.

– Ebben az alagútban – magyarázta Treya – rendszerint önműködő teherszállítók közlekednek, amelyek nyers biomasszát juttatnak el a Vox Magba, és feldolgozott árut hoznak vissza a farmereknek. Nem arra tervezték, hogy bárki is gyalog keljen át rajta, de most ezzel kell beérnünk.

– Hogy jutunk le a belsejébe?

– Sehogy. Lentről, a farmok rakodóteréből talán sikerülhetne, de innen biztosan nem. Kívül kell átkelnünk rajta.

Pár másodpercig emésztgettem ezt a gondolatot, és próbáltam megnyugtató távolságban tartani magamtól.

– Sziklafalba vájt lépcsők vezetnek odáig – folytatta Treya –, bár ebből a szögből nem látszanak. De még az építkezés idején metszették ki őket, és azóta már bizonyára eléggé elkoptak. Nem lesz könnyű utunk lefelé.

– Az alagút teteje görbe felület, és eléggé csúszósnak tűnik.

– Meglehet, hogy szélesebb, mint gondolná.

– De az is lehet, hogy nem, – nincs más választásunk.

De már túl későre járt, hogy belefogjunk az átkelési kísérletbe. Csak néhány óra volt hátra napnyugtáig.

Újabb tábort vertünk az erdőben. Figyeltem, ahogy Treya ismét bead magának egy adagot a gyógyszeres ampullából.

– Feneketlen ez a fiola? – kérdeztem.

– Újratölti magát. Saját anyagcseréje van. Minden injekció során vesz egy kis vért, és azt használja nyersanyagként aktív molekulák katalizálásához. A testmeleg és a környezetből gyűjtött fény működteti. Magának szorongáscsökkentő szert állított elő. Nekem valami mást adagol.

Én már egy ideje nem fogadtam el a dózisokat, amelyeket Treya felkínált; úgy döntöttem, megpróbálok együtt élni a szorongásommal.

– Honnan tudja, hogy mit kell szintetizálnia? – kérdeztem.

Treya megint összeráncolta a homlokát, mint minden alkalommal, valahányszor olyan fogalomba botlott, amire kísértet tanárának, Allison Pearlnek nem volt kész szava.

– Megvizsgálja a vér kémiai összetételét – magyarázta és megpróbálja a lehető legpontosabban meghatározni, hogy mit állítson elő. De nem feneketlen. Frissíteni kell, és ez az ampulla már kezd kifáradni. De ha akarja – tette hozzá –, nyugodtan használhatja.

– Nem kell. Magának mit adagol?

– Hogy is mondjam... maga talán kognitív serkentőnek nevezné. Segít, hogy elhatároljam egymástól a valós és a virtuális emlékeimet. De ez csak ideiglenes megoldás.

– Treya megborzongott a tűz fényében. – Valójában a Hálózatra van szükségem.

– Mi ez a Hálózat pontosan? Valamilyen belső, vezeték nélküli interfész?

– Nem egészen úgy, ahogy maga érti, de valami olyasmi, igen. Csak épp a jelek, amiket kapok, biológiai és idegi szabályzók formájában fejeződnek ki. A Voxon mindenki visel csomópontot, és mindannyiunkat összekapcsol a Hálózat. Nem tudom, hogy eddig miért nem javították ki a hibát. Még ha a Vox Mag transzponderei meg is semmisültek, a munkásoknak mostanra már akkor is helyre kellett volna állítaniuk az alapvető funkciókat. Hacsak nem maguk a processzorok sérültek meg. Azokat viszont úgy tervezték, hogy bármit kibírjanak, leszámítva egy közvetlen találatot valamilyen nagy hatóerejű fegyvertől.

– Akkor lehet, hogy éppen ez történt. Közvetlen találat.

– Lehet.

– Vagyis jó esélyünk van rá, hogy egy radioaktív romhalmaz felé menetelünk.

– Nincs más választásunk – közölte Treya szárazon.

*

Felültem, miután Treya elaludt, és a tüzet élesztgettem.

Már régen megtanultam, hogy a vészhelyzetek a saját szabályaik szerint működnek. Megteszed, amit meg tudsz tenni, vagy inkább, amit lehet, és nem veszel tudomást arról, amit nem tudsz megváltoztatni. Abban biztos voltam, hogy most új szabályok érvényesek. És az egyetlen segítőm egy gyógyszerfüggő „here” volt – és egyben, történetesen, egy champlaini naplóírónő kísértete.

A saját frissebb emlékeim közül is kezdett megszilárdulni egyik–másik. Alig néhány nappal ezelőtt – én legalábbis így éltem meg – még azon voltam, hogy túléljek egy sor földrengést, melyeket a Treya által időbeli Átjárónak nevezett valami okozott, amikor kiemelkedett szunnyadó állapotából az equatoriai sivatagban. Most pedig itt voltam, a Voxon. Ilyen eseményeket nem lehet elemezni. Csak elviselni lehet őket.

Hagytam, hogy a tűz izzó parázzsá hamvadjon. A Feltételezettek Átjárója a fejünk fölött ragyogott, akár egy gunyoros mosoly a csillagok között, a tenger robaját pedig felerősítette a közeli sziklákról visszaverődő visszhang. Azon tűnődtem, vajon ki dobhatott atombombát a Vox Magra, és hogy miért tették – s az indítékuk tényleg olyan felszínes–e, ahogy azt Treya sejteni engedte. Előbb vagy utóbb megeshet, gondoltam, hogy el kell döntenem, kinek az oldalán állok.

Talán még Allison Pearl, a champlaini kísértet sem jutott döntésre. Talán épp ez az, amit Treya ennyire nyugtalanítónak talál az állapotában: Allison és én mindketten egy réges–régi múlt árnyai vagyunk, és mindketten hajlamosak lehetünk rá, hogy hűtlenek legyünk a Vox Maghoz.

6.

Hajnalban tábort bontottunk, és követtük a szikla peremét, amíg el nem jutottunk ahhoz, amit Treya „lépcsőnek” nevezett: a gránit felszínébe vágott, széles lejtőkhöz. Az idő a lépcsőfokokat rézsútos párkányokká csiszolta, amelyeket szédítő, háromméteres meredélyek választottak el egymástól. Minden felület síkos volt a mohától és a madárürüléktől, és minél mélyebbre ereszkedtünk, annál hangosabbá vált az óceán robaja. Végül a szomszédos szigetek ikersziklái már az ég nagy részét eltakarták fölöttünk, kizárva minden fényt, leszámítva néhány ferdén beeső napsugarat. Lassan haladtunk, és kétszer is meg kellett állnunk, hogy Treya belője magát a csúcstechnológiás ampullából. Arckifejezése komor volt – a maszk alatt pedig halálra vált.

A fény irányából ítélve déltájban vagy valamivel később segíthettem le Treyát az utolsó függőleges falon, egyenesen az alagút tetejére. Szélesebb volt, mint amilyennek fentről látszott, és elég stabilan meg tudtunk állni rajta, bár idegölő volt egy olyan felületen gyalogolni, ami mindkét irányban lefelé görbül, a feneketlen mélységbe. Talán nyolcszáz méter lehetett a távolság a szemközti rögzítési pontig, amelyet most eltakart a köd, és ahol újabb kemény mászás állt előttünk – némi szerencsével még sötétedés előtt. Biztos voltam benne, hogy idelent gyorsan száll le az éjszaka.

Hogy eltereljem a figyelmét, megkérdeztem Treyát, mire emlékszik (ő vagy Allison Pearl) Champlainből.

– Nem tudom, nem túl kockázatos–e válaszolnom erre a kérdésre – felelte.

– Akkor hagyjuk.

Felsóhajtott.

– Champlain. Hideg telek. Forró nyarak. Úszás a tóban a Catfish Pointnál. A családom általában le volt égve. Ezek a Pörgés utáni évek voltak, amikor mindenki arról beszélt, hogy a Feltételezettek talán kifejezetten jóindulatúak, és védelmeznek minket. De én sosem hittem ebben. Ahogy a champlaini járdákon sétáltam... Tudja, hogy csillog a beton a nyári napsütésben? Nem lehettem több tízévesnél, de emlékszem, arra gondoltam, biztosan ilyennek látnak minket a Feltételezettek. Nemcsak minket, hanem az egész bolygónkat. Felcsillanó fénynek a talpuk alatt: valaminek, amit az ember meglát, aztán elfelejt.

– Treya nem így beszél a Feltételezettekről.

Dühösen pillantott rám.

– Én vagyok Treya! – Tett még egy–két lépést. – Allison tévedett – folytatta. – A Feltételezettek... bármilyen jól felfogott definíció szerint istenek, de nem közönyösek!

– Megállt, rám hunyorított, sós párát törölgetve a szeméből. – Magának ezt tudnia kéne!

Talán igaza volt. Nem sokkal ezután elértük az átkelés felezőpontját, ahol a szél, amely viharos erővel összpontosult a szakadék falai között, süvítve tört ránk, és arra kényszerített, hogy négykézláb másszunk tovább, mint az araszoló hangyák az esőáztatta ruhaszárító–kötélen. A beszélgetés lehetetlenné vált. Az alagút borításán időszakos vibrálást éreztem a tenyeremmel, mint amikor a fém nyögdécsel a felmérhetetlen terhelés alatt. Arra gondoltam, vajon milyen erő kellene, hogy szétszakítsa ezt a sérült szigetcsoportot. Egy újabb atomcsapás? Vagy – azok után, ami eddig történt – elég hozzá a hullámzó tenger és a viharos szél? Elképzeltem, ahogy a metrókocsi méretű kábelek elpattannak, és korbácsként csapkodnak; ahogy a szigethajók széttört pinataként zúdítják tartalmukat a tengerbe. Nem volt biztató gondolat. Ha nincs Treya, talán visszafordultam volna. De persze ha nincs Treya, eleve nem is lettem volna itt.

Végre beértünk a szemközti sziklafal árnyékába, ahol a szél halk nyöszörgéssé csöndesült, és újra fel tudtunk egyenesedni. A gránitsziklába vágott lépcsősor itt ugyanolyan volt, mint a szoros túloldalán: kopott, mohás, meredek és tengerszagú. Nagyjából egy tucat fokát megmásztuk már, amikor Treyának hirtelen elakadt a lélegzete, és kővé dermedt.

A fölöttünk lévő párkány tele volt emberekkel.

Nyilván észrevették, hogy közeledünk, és elrejtőztek, amíg alkalmasnak nem látták az időt, hogy előbújjanak. Nem úgy néztek ki, mint egy üdvözlőbizottság.

– Farmerek – suttogta Treya.

Vagy harmincan lehettek, férfiak és nők, és mindannyian komor tekintettel bámultak minket. Sokuknál szerszámok voltak, amik fegyvernek is beillettek. Treya gyors pillantást vetett a hídra, amelyen nemrég keltünk át. De már túl késő volt, és túl sötét, hogy elfussunk. A farmerek túlerőben voltak, és lényegében sarokba szorítottak minket.

Treya a kezem után nyúlt, és megfogta. A bőre hideg volt. Éreztem a pulzusa lüktetését.

– Hadd beszéljek velük! – mondta.

Felsegítettem a következő párkányra, ő pedig felhúzott maga után, így egy szintre kerültünk a sokasággal. A farmerek körülvettek minket. Treya békítő mozdulattal tartotta fel a kezét. Ekkor előlépett egy férfi: a vezetőjük.

Legalábbis gyanítottam, hogy ő a vezető. Nem viselt semmilyen jelvényt, amivel a rangját hirdette volna, de senki sem kérdőjelezte meg a tekintélyét. Sétabot hosszúságú fémrudat tartott a kezében, melyet a végén gondosan kihegyeztek.

Mielőtt a fickó kinyithatta volna a száját, Treya mondott neki valamit az anyanyelvén. A vezető türelmetlenül hallgatta. Nagydarab férfi volt, jó pár centivel fölém magasodott. Treya angolul odasúgta nekem:

– Elmondtam neki, hogy maga Elragadtatott. Ha ez számít neki egyáltalán...

De nem számított. A fickó vakkantott néhány szót Treya felé. Útitársnőm adott neki valamilyen tétovázó választ. A vezető újabb vakkantásokat hallatott. Treya lehajtotta a fejét, és megremegett.

– Bármi is történjék – suttogta –, ne avatkozzon közbe!

A vezető Treya vállára tette a kezét. Letaszította őt a gránitpárkány sikamlós talajára. Treya a hasára zuhant. Bal orcája felhorzsolódott a sziklán, és vérezni kezdett. A fájdalomtól behunyta a szemét.

A magam idejében kivettem a részem a verekedésekből. Sosem voltam különösebben jó bunyós. De nem állhattam ott, és nézhettem ezt az egészet tétlenül. A farmerre vetettem magam. Még mielőtt elérhettem volna, a barátai máris megragadtak és visszarántottak. Térdre kényszerítettek.

A farmerek vezetője Treya hátára helyezte a lábát, és a földhöz szorította. Aztán felemelte a fegyverét, és lassan leengedte. A rúd hegyes vége éppen egy kidudorodást érintett Treya gerincén, alig valamivel lejjebb a nyakától. A lány teste megfeszült a nyomása alatt.

Aztán a farmer nagy erővel lefelé döfte a bot hegyét.

HARMADIK FEJEZET

Sandra és Bose

SANDRA úgy ment aludni, hogy meg volt győződve róla: a dokumentum hamisítvány, egy rossz vicc – bár már túl későre járt ahhoz, hogy felhívja Bose–t és nekiszegezze a vádjait. Ám ha ez tényleg vicc, akkor értelmetlenül alapos munka. De Sandra nem tudta elhinni, hogy Orrin Mather, az a szégyenlős és magát nehezen kifejező fiatalember, akivel az intézetben beszélt, akár egy sort is írhatott ebből.

Úgyhogy megpróbálta félretenni a megválaszolhatatlan kérdéseket, és kipihenni magát másnapra.

Hajnalig – becslése szerint – legfeljebb háromórányit sikerült aludnia, ami azt jelentette, hogy kivörösödött szemmel, ingerlékenyen kell végigcsinálnia a napot. És az idő ismét forrónak ígérkezett: a nappali ablakából nyíló kilátást egészen elszürkítette az a fajta szmog, amit csak egy houstoni augusztus tud kifőzni.

Megpróbálta felhívni Bose–t a kocsrja műszerfalába épített telefonról, de a szám egyből hangpostára kapcsolt. Meghagyta a nevét és a munkahelyi számát, majd hozzátette:

– Lehetséges, hogy rossz fájlt küldött el nekem? Vagy talán magát kéne az Állami Gondozóba utalnom? Hívjon, amint tud, és tisztázza ezt az egészet!

Sandra elég régóta volt a Nagy–houstoni Körzeti Állami Gondozóintézet betegfelvételi pszichiátere, hogy észrevegye, ha van valami a levegőben. És ma reggel volt.

A munkáját a legjobb időszakokban is jellemezte egyfajta morális kétarcúság. Az állami gondozók rendszerét a kongresszus a Pörgés utáni zavaros időszakban hozta létre, amikor a hajléktalanság és a mentális betegségek járványos méreteket öltöttek. A törvényt jó szándékkal alkották meg, és máig is elmondható volt, hogy bárkinek, aki előrehaladott pszichiátriai rendellenességekben szenvedett, jobb opciót jelentett az Állami Gondozó, mint az utcai élet. Az orvosok korrektül viselkedtek, a gyógyszerezési protokollok alaposan kidolgozottak voltak, a közös lakóterek pedig – bár csak az alapokat nyújtották – meglehetősen tiszták és rendezettek.

Ugyanakkor az Állami Gondozóba túl gyakran söpörtek be olyan embereket, akik nem voltak odavalók: kisstílű bűnözőket, erőszakos koldusokat, hétköznapi figurákat, akiket krónikus eszelősségbe hajszoltak a gazdasági viszontagságok. És akit egyszer kötelező érvénnyel beutaltak a Gondozóba, az nem egykönnyen került ki onnan. Helyi képviselők egész nemzedéke kampányolt az ellen, hogy a gondozottakat „visszatoloncolják az utcára”, az intézményrendszer átmeneti visszatelepítési programját pedig állandó nyomás alatt tartották a „ne az én környékemre” aktivistacsoportok támadásai. Ami azzal járt, hogy az állami gondozottak létszáma folyamatosan nőtt, míg az intézmény költségvetése változatlan maradt. Ez pedig értelemszerűen alulfizetett személyzethez, túlnépesedett lakótáborokhoz és visszatérő sajtóbotrányokhoz vezetett.

Betegfelvételi pszichiáterként Sandra dolga volt, hogy már a kezdet kezdetén rövidre zárja ezeket a problémákat: beutalja azokat, akiknek valóban segítségre van szükségük, és elutasítsa (vagy más közjóléti intézményekhez irányítsa) azokat, akik egyszerűen csak nem találják a helyüket. Elméletben ez olyan egyszerűnek tűnt, mint sorra venni egy beteg tüneteit, és megírni egy orvosi javallatot. Ám a munkája valójában nagyon sokszor feltételezéseken alapult, és gyakran fájdalmas döntéseket követelt. Ha túl sok esetet utasít el, azzal a körzeti rendőrséget bosszantja fel, ha túl sokat fogad be, akkor az intézet vezetése panaszkodik „túlzott engedékenységre”. És ami még rosszabb: a betegei nem elvont adatok voltak, hanem emberek; sérült, kimerült, dühös, szomorú és esetenként erőszakos emberek, akik sajnos túl gyakran látták az Állami Gondozót egyfajta börtönbüntetésnek – és bizonyos értelemben igazuk is volt.

Így kialakult némi elkerülhetetlen feszültség, egyensúly, amit fenn kellett tartani, míg az intézeten belül láthatatlan húrok feszültek, amelyek hol helyes, hol helytelen hangokon rezegtek. Ahogy megérkezett a szárnyba, ahol az irodája volt, Sandra észrevette, hogy a recepciós pultnál álló nővér lopva méregeti. Egy rezgő húr. Sandra – ekkor már gyanakodva – megállt a műanyag fachok hálózata előtt, ahol az orvosok a folyamatban lévő ügyek dossziéit tartották. A nővér, akit Wattmore–nak hívtak, megszólalt:

– Ne is keresse a Mather–dossziét, dr. Cole! Dr. Congreve–nél van.

– Nem értem. Dr. Congreve elvitte Orrin Mather vizsgálati anyagát?

– Azt hiszem, elég érthetően mondtam.

– Miért tenne ilyet?

– Ezt talán tőle kéne megkérdeznie. – Wattmore nővér visszafordult a monitor felé, és megnyomott egy–két gombot, hogy jelezze: a beszélgetés véget ért.

Sandra bement az irodájába, és felhívta Congreve–et. Arthur Congreve a felettese volt a Gondozóban. Ő felelt a teljes betegfelvételi osztályért. Sandra nem kedvelte – a fickó érdektelen, szakmailag közömbös és talán a munkája során megkeményedett ember benyomását keltette benne –, de még sohasem alakult ki köztük komolyabb konfliktus. Sandra el sem tudta képzelni, miért vehette el Congreve a Mather–aktát anélkül, hogy őt értesítette volna.

A főorvos azonnal beszélni kezdett, amint fölvette a telefont:

– Segíthetek, Sandra? Amúgy a B szárnyban vagyok, mindjárt odaérek egy értekezletre, úgyhogy gyorsan mondja, ha kérhetem!

– Wattmore szerint maga vitte el Orrin Mather anyagát.

– Na, igen... mintha láttam is volna, hogy Wattmore mélyen ülő, pici szeme felcsillan. Nézze, sajnálom, hogy nem egyeztettem magával előzetesen. Csak arról van szó, hogy jött hozzánk egy új felvételi orvos, dr. Abe Fein, akit a következő intézeti értekezleten be is fogok mutatni, és úgy gondoltam, nem árt, ha egy egyszerű esettel vezetem be az itteni dolgokba. Mather a legkevésbé problémás jelölt, aki kéznél volt, és nem akartam, hogy Feinnek rögtön egy ellenséges pácienssel kelljen indítania. De ne aggódjon, végig rajta tartom a szemem, hogy ne csinálhasson semmi galibát!

– Nem is tudtam, hogy van egy új orvosunk.

– Rendes fiú. Dallasban, a Baylorben volt rezidens, és nagyon ígéretes szakember. És ahogy mondtam, rövid pórázon fogom tartani, amíg bele nem szokik abba, ahogy mi intézzük itt a dolgokat.

– Csakhogy az a helyzet, hogy én már elvégeztem az előzetes vizsgálatokat Orrin Matheren. És azt hiszem, sikerült is valamennyire elnyernem a bizalmát.

– Feltételezem, hogy minden idevágó információ szerepel az aktában. Van még valami, Sandra? Nem akarok udvariatlannak tűnni, de sokan várnak rám.

Sandra tudta, hogy fölösleges lenne tovább erőltetni. Congreve–et, bár volt orvosi végzettsége, elsősorban a vezetői képességeire való tekintettel nevezte ki az igazgatóság. A betegfelvételi pszichiáterek az ő szemében csak segédmunkásnak számítottak, semmi többnek.

– Nem, más nincs – mondta Sandra.

– Később még beszélünk...

Fenyegetés vagy ígéret?

Sandra Orrin Mather aktájára gondolt. Ajegyzeteiben nem rögzített semmit Bose őrmester érdeklődéséről az eset iránt. Vajon ez lényeges információ? Megígérte Bose–nak, hogy diszkrét lesz a történettel kapcsolatban, melyet állítólag Mather írt. Vajon a jelen körülmények között még mindig köti őt ez az ígéret?

Etikai kötelessége lett volna, hogy megosszon Congreve–vel (vagy az új orvossal, dr. Feinnél) bármit, ami az értékelésben szerepet játszhat. Ám a felvételi értékelés egyhetes folyamat volt, és Sandra még nem érezte szükségét, hogy mindent napvilágra hozzon. Addig semmiképpen, amíg tisztábban nem látja, miért érdeklődik ennyire Bose, és hogy a dokumentumot, amelyet olvasott, valóban Orrin Mather írta–e. Meg kell kérdeznie róla Bose–t, döntötte el, amilyen hamar csak lehet.

Ami magát Orrint illeti... ugyebár semmilyen szabály nem tiltja, hogy Sandra bemenjen hozzá egy baráti látogatásra? Még ha a fiú többé már nem is az ő betege.

*

A nem erőszakos pácienseket, akik felvételi elbírálásra vártak, arra bátorították, hogy az idejüket a többi beteggel, a felügyelet alatt álló társalgóban töltsék – de Orrin nem volt az a társaságkedvelő fajta. Sandra gyanította, hogy a fiú egyedül lesz a szobájában, ami helyes feltevésnek bizonyult. Amikor rátalált, Orrin törökülésben ült az ágyán, akár egy csontsovány Buddha, és az ablakkal szemközti salakbeton–tégla falat bámulta. Ezek az apró szobák egészen lakályosak voltak, ha az ember nem vett tudomást azokról a dolgokról, amelyek nyilvánvalóvá tették, hogy valójában börtöncellák: a törhetetlen, szénszállal átszőtt ablaküvegről, valamint a kampók, akasztók és éles felületek szembeszökő hiányáról. Ezt a szobát nemrég festették át, hogy elrejtsék a több nemzedék által a falakba karcolt, obszcén firkákat.

Orrin elmosolyodott, amikor meglátta Sandrát. A fiú arca teljesen nyílt volt: minden érzelem tisztán tükröződött rajta. Nagy, tessék–lássék borotvált fej, magas arccsont, barátságos, de mindig túlságosan tágra nyílt szempár.

– Dr. Cole! Jó napot! Azt mondták, többet má’ nem találkozok magával.

– Egy másik értékelő orvos vette át az esetét, Orrin. De ettől mi még beszélgethetünk, ha szeretné.

– Oké! – mondta a fiú. – Benne vagyok.

– Beszéltem tegnap Bose őrmesterrel. Emlékszik az őrmesterre?

– Hogyne, asszonyom, persze, hogy emlékszek. Bose őrmester az egyetlen rendőr, akit érdekelt, hogy mi van velem.

– „É’dekelt”, Orrin lakókocsipark–tájszólásában. – Ő hívta föl a nővéremet, Arielt. Nem tudja, má’ a városba’ van?

– Nem tudom, de később még beszélek Bose őrmesterrel, akkor megkérdezhetem. – Aztán hozzátette, mert nem tudta, hogyan közelítse meg a kérdést, hacsak nem nyíltan:

– Az őrmester említette a jegyzetfüzeteket, amik magánál voltak, mikor a rendőrök bevitték.

Orrin sem meglepettnek, sem ingerültnek nem látszott amiatt, hogy Sandra tud a füzetekről.

– Bose őrmester szerint most még a rendőrségnél kell maradniuk, de előbb–utóbb visszakapom őket. – Összeráncolta a homlokát, V alakú árkot görbítve hajának magasan húzódó vonala alá. – Ez igaz, ugye? Akárhogy is döntenek itt rólam?

– Ha Bose őrmester azt mondta, akkor azt hiszem, bizonyára igaz. Fontosak magának azok a füzetek?

– Igen, asszonyom, eléggé fontosak.

– Megkérdezhetem, mi van bennük?

– Hát, azt nehéz megmondani.

– Egy történet?

– Asszem, hívhatja annak.

– Miről szól az a történet, Orrin?

– Hát, azt nem könnyű a fejembe’ tartani. Ezér’ szeretem, ha nálam vannak a füzetek, hogy föl tudjam frissíteni az emlékezetem. Egy nőről meg egy férfiról szól. Meg másról is. Talán... mondhatni, Istenről? Vagy legalábbis a Föltételezettekről.

– Maga írta a történetet?

Orrin különös módon elvörösödött.

– Én írtam le – felelte végül de nem tudnám biztosra mondani, hogy én írtam–e. Nem vagyok egy nagy író. Sose voltam. Az egyik tanárom a Park Valley iskolába’, még Észak–Karolinába’ aszonta, hogy nem tudom megkülönböztetni a főnevet az igétől, és soha nem is fogom. És asszem, igaza volt. Általába’ nehezen találom a szavakat, kivéve...

– Kivéve mit, Orrin?

– Kivéve azokat a szavakat.

Sandra nem akarta túlságosan erőltetni.

– Értem – mondta, bár valójában nem értette. Még egy utolsó próba. – Bose őrmester említett valakit, egy bizonyos Török Findleyt. Ő csak a történeteiben szerepel, vagy valós személy?

Orrin még jobban elvörösödött.

– Asszem, ő nem létezik, asszonyom. Asszem, én találtam ki.

Nyilvánvaló volt, hogy hazudik. De Sandra nem firtatta tovább. Mosolygott, bólintott, és felállt.

Már indulófélben volt, amikor Orrin megkérdezte, mi a neve a virágnak, ami odakint nő, a bokron, salakbeton szobájának ablaka alatt.

– Papagájvirág – felelte Sandra.

A fiú szeme elkerekedett.

– Ez az igazi neve?

– Mm–hm.

– Mer’ azok a virágok tényleg úgy néznek ki, mint a madarak, nem–e?

– Igen, tényleg. – A sárga csőr, a fej, a virág nedvének cseppje, ami szemként csillog... Álcázás volt, a természetes kiválasztódás tudatosságtól mentes mimikrrje: akaratlan, de hátborzongatóan precíz.

– Nagyon szépek – mondta Orrin Mather.

– Szerintem is – felelte Sandra.

Bose délután négy–öt óra körül végre visszahívta Sandrát, bár a hangját nehezen lehetett hallani, mert mintha egy skandáló tömeg háttérzaján keresztül érkezett volna.

– Bocs a hangzavar miatt – mondta. – Épp a hajózócsatornánál vagyok. Az Ötödik Fok tüntetésén. Azzal fenyegetőznek, hogy lefekszenek a vasúti sínekre egy tehervonatnyi tartálykocsi elé.

– Több hatalmat nekik! – Sandra a legteljesebb mértékig a tüntetőkkel szimpatizált. Az Ötödik Fok csoport a Feltételezettek Átjáróján túlról érkező fosszilis energiahordozók importjának betiltását követelte, hogy a globális felmelegedést öt Celsius–fok alatt tartsák. Úgy vélték, a bolygónak már így is épp elég bajt okoztak a szénalapú energiaforrások, és Sandra számára nevetségesen nyilvánvaló volt, hogy igazuk van. Amennyire meg tudta állapítani, az equatoriai sivatag mélyén felfedezett hatalmas olajlelőhelyek máris katasztrófával fenyegettek, mert őrületes jólétet hoztak megkétszereződött szén–dioxid–kibocsátás árán. A Pörgés utóéveiben felnőtt nemzedék olcsó üzemanyagot és gazdasági fellendülést akart, s nem tartottak igényt akadékoskodó hangokra az asztalnál.

– Nem vagyok biztos benne – jegyezte meg Bose –, hogy különösebben sokat használna, ha egy tehervonat összezúzná az aktivistáikat. Megkapta a dokumentumot, amit küldtem?

– Igen – felelte Sandra, és próbálta eldönteni, hogyan tovább.

– Elolvasta?

– Igen. Bose őrmester...

– Hívjon csak Bose–nak! A barátaim így szólítanak.

– Oké, de még mindig nem tudom, mit akar tőlem. Tényleg úgy gondolja, hogy Orrin Mather írta a szöveget, amit átküldött nekem?

– Tudom, nem könnyű elhinni. Még Orrin sem vállalja egykönnyen, hogy az ő műve.

– Megkérdeztem erről. Azt mondta, ő írta le, de nem biztos benne, hogy tényleg ő is írta. Mintha valaki diktálta volna neki. Ami, azt hiszem, sok mindent megmagyarázna. Egyébként is, mit vár maga tőlem pontosan? Könyvkritikát? Mert csak azzal tudok szolgálni, amíg nem látom világosabban, mit jelentenek ezek a füzetek Orrinnak, és hogy kerültek a birtokába.

– Tudom – mondta Bose –, és igaza van. És más is van ebben a dokumentumban, mint amit eddig látott. Remélem, ma el tudok küldeni magának néhány újabb oldalt, és talán találkozhatnánk személyesen is. Mondjuk, együtt ebédelhetnénk holnap, hogy megbeszéljük a részleteket.

Sandra feltette magának a kérdést: hajlandó–e még egy újabb lépéssel beljebb hatolni ebbe a furcsa helyzetbe? Különös, de rájött, hogy igen. Tudjuk be kíváncsiságnak. És talán az Orrin Matherben felfedezett szégyenlős gyermekember iránti együttérzésnek. Továbbá annak, hogy Bose–t meglehetősen kellemes beszélgetőpartnernek találta. Közölte a férfival, hogy átküldheti az újabb oldalakat, de kötelességének érezte, hogy hozzátegye:

– Van egy kis bonyodalom, amiről tudnia kell. Már nem én vagyok Orrin értékelő orvosa. A főnököm átadta egy gyakornoknak.

Most Bose–on volt a sor, hogy elnémuljon. Sandra próbálta kivenni a skandálást a háttérben. Valami, valami, a gyermekeink gyermekei...

– Hát, ez szar ügy – mondta végül Bose.

– És nem akarom megsérteni, de kétlem, hogy a főnököm hajlandó lenne magát a bizalmába fogadni. A fickó...

– Egy bürokrata pöcs?

– Nevezzük prózai gondolkodásúnak.

– Oké... de maga ettől még találkozhat Orrin Matherrel?

– Beszélhetek vele. Annyi változott, hogy már nincs vele kapcsolatban semmiféle döntéshozói hatásköröm.

– Ez bonyolítja a dolgokat – jegyezte meg Bose. – De akkor is szeretném kikérni a véleményét.

– Mint mondtam, sokat segítene, ha tudnám, miért olyan fontos magának Orrin és a jegyzetfüzetei.

– Jobb, ha ezt holnap beszéljük meg.

Sandra megállapodott vele az ebéd részleteiben: olyan helyet választott, ami elég közel volt az Állami Gondozó épületegyütteséhez, de jobbnak tűnt a miniplázák kínálatánál. Aztán Bose így szólt:

– Mennem kell. Köszönöm, dr. Cole.

– Sandra – mondta a nő.

Hirtelen azon kapta magát, hogy tegező viszonyban van egy rendőrrel. Eltűnődött, vajon mit jelent ez.

NEGYEDIK FEJEZET

Treya története / Allison története

1.

Tudni akarjátok, milyen volt? Hogy mi történt a Voxszal és azután?

Hát elmondom.

Valami, amit hátrahagyok, mondhatnátok.

Olvasnivaló a szélnek és a csillagoknak.

2.

Születési nevem Treya és egy öt szótagú utótag, amit itt nem fogok elismételni, de talán jobb, ha úgy gondoltok rám, mint Allison Pearl II–re. Tíz év magzati érés, nyolcnapi fájdalmas vajúdás, majd traumatikus születés volt az osztályrészem. Életem első teljes napjától fogva tudtam, hogy szélhámos vagyok, és azzal is pontosan tisztában voltam, hogy nincs választásom ez ügyben.

Hét nappal azelőtt születtem, hogy a Voxnak át kellett kelnie az Átjárón az Ősi Földre. Lázadó farmerek fogságában jöttem világra, miközben a saját vérem csörgött le a hátamon. Mire eszembe ötlött, hogyan kell beszélni, a vér nagy része már megalvadt.

A farmerek összezúzták, kihasították a testemből és megsemmisítették a személyi limbikus implantátumomat, a hálózati interfészemet, a csomópontomat. Mivel a csomópont szinte születésem óta a gerincemhez, a harmadik csigolyához volt rögzítve, heves fájdalom zúdult rám. Amint magamhoz tértem a sokkból, a kín hullámokban szikrázott fel a nyakamban és öntötte el a koponyámat. De a legrosszabb az volt, amit nem éreztem: a testem többi része. Válltól lefelé megbénultam. Magatehetetlen voltam, védtelen, sebzett és elmondhatatlanul rémült. A farmerek végül belém döftek valamilyen kezdetleges fájdalomcsillapítót primitív gyógyszerkészletükből – gyanítom, hogy nem kedvességből, egyszerűen csak azért, mert elegük lett a sikoltozásomból.

Amikor legközelebb magamhoz tértem, a testem elviselhetetlenül viszketett és szúrt, de nem bántam, mert ez azt jelentette, hogy kezdem visszanyerni a fizikai funkcióimat. Feljavított belső rendszereim még a csomópont nélkül is lázasan dolgoztak, hogy összekössék a sérült idegeket, és helyreállítsák a csontokat. Ami azt jelentette, hogy előbb–utóbb képes leszek felülni, felállni, sőt, még járni is. Így hát kezdtem élénkebben érdeklődni a környezetem iránt.

Egy kocsi hátuljában feküdtem, valamiféle szárított növényi anyagból készült ágyon. A kocsi fürgén haladt előre. A falai túl magasak voltak, hogy kilássak fölöttük, de a napfény besütött a nyitott tetőn. Láttam a felhőszeplős eget és egy–egy elhaladó facsúcsot. Sehogy sem tudtam megállapítani, mennyi idő telt el, mióta elfogtak, pedig ez a kérdés mardosta minden másnál hevesebben az elmémet. Milyen közel járunk a Vox Maghoz, és milyen közel jár a Vox a Feltételezettek Átjárójához?

A szám kiszáradt, de a hangom elég jól működött.

– Hé! – kiáltottam többször is, mielőtt rájöttem, hogy angolul beszélek. Így hát voxira váltottam: – Vech–e! Vech–e mi!

A kiáltozás fájdalmas volt, és el is hallgattam, amikor ráébredtem, hogy senki sem figyel rám.

Szürkületkor a kocsi végül zökkenve megállt. Az első csillagok már kezdtek felbukkanni. Az ég olyasfajta kék árnyalatot öltött, ami a régi, champlaini templom festett üvegablakára emlékeztetett. Nem vagyok nagy templomrajongó, de mindig is szerettem a festett üveget; a látványt, ahogy a vasárnap reggeli napfény átvilágít rajta. Hallottam a farmerek beszélgetésének hangját. Akcentussal beszélték a voxit, mintha mindannyian köveket hurcoltak volna a szájukban. Éreztem a főzés illatát, ami kínzás volt, mert nekem semmit sem adtak enni.

Végül egy arc jelent meg a kocsi oldala fölött. Egy férfi arca. A bőre sötét volt és ráncos, de ezt minden farmerről el lehetett mondani. Sűrű szemöldökét leszámítva kopasz volt. Szeme – amely sárgállott az írisz körül – nyilvánvaló ellenszenvvel meredt rám.

– Te! – szólított meg – Fel tudsz ülni?

– Ennem kell.

– Ha fel tudsz ülni, kapsz enni.

A következő néhány percet azzal töltöttem, hogy igyekeztem ülő helyzetbe kényszeríteni még mindig esetlenül mozgó testemet. A farmer majdhogynem egy orvos objektív közönyével figyelt. Amikor végre a kocsi falának vetettem a hátamat, így szóltam:

– Megtettem, amit kértél tőlem. Kérlek, adj enni!

Mogorván rám pillantott, és elment. Nem igazán számítottam rá, hogy viszontlátom. De visszajött egy tállal, benne valami zöld, nyálkás anyaggal, és lerakta mellém.

– Ha tudod használni a kezed – mondta –, a tiéd.

Elfordult.

– Várj!

Felsóhajtott és visszanézett.

– Mi az? – kérdezte.

– Mondd meg a neved!

– Miért, mit számít az?

– Nem számít. Csak tudni szeretném.

Azt felelte, a neve Choi. Elmondta, hogy az Ásó család tagja a Hármas Szintről, a Betakarítási Negyedből. A fejemben mindezt „Ásó Choi”–ként fordítottam angolra.

– Te pedig Treya vagy, here dolgozó, kapcsolattartó terapeuta. – A farmer gúnyosan vigyorgott a magbeli rangjelzéseimen.

Hallottam magam, amint azt felelem:

– A nevem Allison Pearl.

– Leolvastuk a belső azonosítóidat. Fölösleges hazudnod.

– Allison – ismételtem. – Allison Pearl.

– Hívd magad, aminek akarod.

Engedetlen kezemet az étellel teli tálba dugtam, majd a számhoz emeltem. Az étel csomós, zöld nyálka volt, az íze pedig lenyírt fűére emlékeztetett. Minden marék félig kicsorgott a kezemből, de a testem mohón fogadta be a táplálékot. Ásó Choi a közelben ácsorgott, amíg végeztem, aztán elvette a tálat. Még mindig éhes voltam. Choi visszautasított, amikor repetát kértem.

– Így bántok a foglyaitokkal? – kérdeztem felháborodottan.

– Nem ejtünk foglyokat.

– Akkor én mi vagyok?

– Túsz.

– Azt hiszitek, ennyire értékes vagyok?

– Talán. De ha nem, bármikor könnyen megölhetünk.

*

Mivel újra tudtam mozgatni a testemet, a farmerek elővigyázatosságból összekötözték a kezemet a hátam mögött. Egész éjszakára így hagytak, ami bizonyos értelemben rosszabb volt, mint a bénultság. Reggel pedig kirángattak a kocsiból, és áthurcoltak egy másikba, amely ugyanolyan volt – leszámítva, hogy abban tartották Török Findleyt.

Mialatt átszállítottak, gondosan szemügyre vettem a farmerek táborát. Már elértük a szigetet, amely a Vox Magnak adott otthont, de a vidék itt, a peremen még mindig olyan volt, mint a külső szigeteken: gondozatlan, vadon termő gyümölcsfákban gazdag erdőség. Körülöttünk már az összes gyümölcsöt leszedték, hogy ellássák élelemmel a vonuló farmereket.

Rengetegen voltak. Egy egész hadsereg. Csak ezen a mezőn nagyjából ezerre becsültem a meleg, élő testek számát, és láttam a füstöt, amely más táborokból szállt fel. A farmerek hevenyészett pengékkel, valamint arató– és cséplőgépekből összelopott alkatrészekkel voltak felfegyverezve – olyan eszközökkel, amelyek a Hálózatra teljesen rákötött magbeli véderőkkel szemben kacagnivalónak tűntek volna, de a jelenlegi körülmények között... ki tudja? Maguk a farmerek mind sötét bőrűek és alacsony termetűek voltak: a marsi diaszpóra korcs leszármazottai. Ásó Choi átvezetett farmer honfitársainak egy kisebb csődületén, akik dühös pillantásokat vetettek rám, és gyalázkodó szavakat kiáltoztak utánam.

A kocsi, amelyhez Choi elvonszolt, nagyobb volt, mint amelyikbe azelőtt behajítottak. Kívülről nem látszott többnek egy két keréken nyugvó doboznál, az elején hosszú rudakkal, amelyeknél fogva valamilyen állat, robot vagy egy erős testalkatú farmer el tudta húzni. Egyszerű technológia, de nem annyira kezdetleges, mint amilyennek hangzik. A farmerek kocsrjai intelligens anyagból készültek, mely a véletlenszerű zökkenéseket haladásirányú lendületté alakította. Önmagukat egyensúlyozták, és képesek voltak alkalmazkodni a rögös terephez. Börtönként is jó szolgálatot tettek, ha a rabok gondosan meg voltak kötözve.

Török gondosan meg volt kötözve, akárcsak én. Ásó Choi leeresztette a kocsi hátsó falát, betaszított, és bezárta mögöttem a nyílást. Török mellé gurultam, akinek szintén hátrakötözték a kezét, és néhány másodpercig ügyetlenkedtünk, amíg sikerült úgy helyezkednünk és úgy fordítanunk a lábunkat, hogy egymással szembe kerüljünk. Töröknek csúnya sérülései voltak – keményen küzdött, amikor a farmerek elfogták. A bal arccsontja fölött a bőre szürkésfeketére színeződött, és néhol zöldbe hajlott. A bal szeme annyira bedagadt, hogy alig látott ki rajta. Ferdén, leplezetlen elképedéssel nézett rám. Valószínűleg azt hitte, meghaltam, amikor kihasították a limbikus implantátumomat.

Szerettem volna valami megnyugtatót mondani, de nem tudtam pontosan, hol is kezdjem. Török úgy emlékezett rám, mint Treyára, a Vox Mag dolgozójára. És ebben nem is tévedett nagyot: bizonyos értelemben még mindig Treya voltam. De csak bizonyos értelemben.

Két történetem volt. Treya nemrég úgy írta le Allison Pearlt, mint virtuális mentort, aki bevezette őt a huszonegyedik századi amerikai kultúrába, gondolkodásba és nyelvbe. „Allison Pearl” nem is volt valódi abban az értelemben, ahogyan a legtöbben használják ezt a szót. De most Allison voltam, teljesen beüzemelve, teljesen működőképesen. Allison kezében volt a gyeplő. Pszichológiailag beégtem, ahogy az irányítók előszeretettel fogalmaztak.

És egyébként sem ez volt a legnagyobb gond, amivel szembe kellett néznünk.

– Te élsz – állapította meg Török.

– Nyilvánvalóan.

Fürkésző pillantást vetett rám, talán azért, mert ez nem úgy hangzott, mintha Treya mondta volna.

– Azt hittem, megöltek. Az a rengeteg vér. – Már barna folttá száradt a ruhámon, akár egy kötény előkéje.

– Nem engem öltek meg, hanem a hálózati interfészemet. A csomópont a gerincemhez csatlakozik, hogy kommunikálni tudjon az agyammal. A farmereknek is vannak implantátumaik, de azokat nyilván működésképtelenné tették, amint a Hálózat leállt. Gyűlölik a csomópontokat, mert azok szorítják őket engedelmességre, és teszik őket hasznossá a növénytermesztésben.

– Vagyis a farmerek valójában rabszolgák? Ez egy rabszolgalázadás?

– Nem. Nem ennyire egyszerű. – Most, hogy Allison Pearl voltam, már nem kellett lándzsát törnöm a Vox társadalmi szerkezete mellett. De erőteljes másodlagos emlékekkel rendelkeztem Treya szenvedélyes lojalitásáról. Here volt ugyan, de nem rossz ember. Nem akartam, hogy Török úgy lássa, mint valamiféle rabszolgahajcsárt. – Ezeket az embereket évszázadokkal ezelőtt fogadtuk be a Vox szigetcsoportra. Számkivetettek voltak, a marsi diaszpóra tagjai. Alkut kötöttek: átköltöztetés és egy saját sziget mezőgazdasági munkáért cserébe. Később aztán megbánták ezt az egyezséget.

Török még mindig nyugtalan pillantásokat vetett rám, úgyhogy jobbnak láttam, ha a lehető legtömörebben elmagyarázom neki, hogy mi történt velem.

– Kivágták a csomópontomat – mondtam. – Treya tolmács volt, emlékszel? Éveken át másodlagos személyiségként fért hozzá Allison Pearlhöz. Alsóbb rangú elméjeként működtetett engem, ha érted, mire gondolok. Ugyanakkor a saját emlékeinek és személyiségének nagy részét kihelyezte a Hálózatba. Én és Treya teljesen összegabalyodtunk, de a csomópont mindig gondoskodott róla, hogy Treya legyen az irányító entitás. Most viszont a csomópontnak annyi, és én vettem át az uralmat. Az elmúlt évtizedben Treya nyilván jó néhány idegrendszeri területet átengedett nekem. Az ő szempontjából ez nagy hiba volt, bár arra aligha számíthatott, hogy egy lázadó farmertörzs kivágja a csomópontját.

– Már megbocsáss – mondta lassan Török –, de kivel is beszélek éppen?

– Allisonnal. Most Allison Pearl vagyok.

– Szóval Allisonnal – bólintott. – És Treyával mi történt? Meghalt?

Vállat vontam.

– A Hálózat bármikor testet adhat neki, ha akar. Már ha a Hálózat valaha is újra működésbe lép. Treya most potenciálisan létezik, de nincs megtestesülve. – Szakszavak nyersfordításban.

Török végiggondolta a hallottakat.

– A jövő néha eléggé elcseszett helynek tűnik – mondta végül.

– Ha hajlandó vagy megbízni bennem, és elhinni, hogy most tényleg Allison vagyok, talán nekiláthatnánk megmenteni az életünket.

– Van ötleted, hogyan csináljuk?

– Az a helyzet, hogy meghalunk, hacsak nem jutunk valamilyen biztonságos helyre, mielőtt a Vox átkelne az Átjárón.

– Akkor elég nagy szarban vagyunk. Néztem az eget ma reggel, mielőtt hajnalodott. Az Átjáró a zeniten van, már majdnem egyenes vonalként húzódik végig a délkörön. Ami azt jelenti...

– Tudom, mit jelent. – Azt jelentette, hogy veszedelmesen közeljárunk az átkeléshez.

– Szóval mi számít biztonságos helynek, Allison Pearl, és hogyan jutunk oda?

A farmerek időközben végeztek a reggelrjükkel, összeszedték a felszerelésüket, és készen álltak, hogy folytassák menetelésüket a Vox Mag felé. Néhány férfi megragadta a kocsi vonórúdjait, amitől úgy gurultunk ide–oda, mint borsószemek a serpenyőben. Ez nehezítette a beszélgetést. De elmondtam Töröknek, amit tudnia kellett. Már majdnem képben volt, mire először megpillantottuk a Vox Mag romjait.

3.

Török gyorsan tanult – bár a tízezer év, amit a Feltételezettek között töltött, nem sokat tanított neki. Persze, hogy is taníthatott volna? Igazság szerint sosem volt „közöttük”, még ha szokás is volt úgy beszélni mindazokról, akik átkeltek az időbeli Átjárón, mintha hatalmas, hiperintelligens erőkkel kerültek volna kapcsolatba. Treya idáig úgy vélte, hogy Török ezeket az éveket dicsőséges egyesülésben töltötte a Feltételezettekkel, de most, Allison Pearlként mindez nekem is valamiféle vallásos halandzsának hangzott. Ha valaha is átkeltél bármelyik Átjárón, amely a Nyolc Világot összekötötte, épp ugyanannyira jártál „a Feltételezettek között”, mint Török. Még az én időmben (mármint Allisonéban) is rengetegen keltek át az Indiai–óceánban elhelyezett Átjárón Equatoriába, ami azt jelentette, hogy a Feltételezettek erői felkapták és magukkal vitték őket a csillagok közé. Ezek az emberek ettől nem lettek istenek, még csak istenszemek sem. Egyáltalán nem lettek mások – legfeljebb szokatlanul világlátottak. De az idő elvileg más dimenzió. Ijesztőbb.

Persze, a Világokon máshol is akadtak időbeli Átjárók. A Feltételezettek jó néhányat építettek belőlük. Geológiai bizonyítékok alapján tudtuk, hogy ezek az Átjárók tízezeregynéhány évente bukkannak fel és tűnnek el újra. Valamilyen Feltételezett visszacsatolási mechanizmus részei voltak; információt tároltak és adagoltak. De az első időbeli Átjáró, amely emberi lényeket nyelt el, az volt, amelyik az equatoriai sivatagban bukkant fel, és – másokkal együtt – Török Findleyt is magával ragadta. Ami azt jelentette, hogy ugyanez lesz az, amelyik először öklendezifel emberi rakományát... És meg is tette, pontosan menetrend szerint, néhány héttel ezelőtt.

Így Török volt az egyik első ember, aki élve került ki egy időbeli Átjáróból. De jó ég, mennyi ostoba maszlag fakadt ebből az egyszerű tényből! A voxi vallás egyik alaptétele az volt, hogy a túlélők átalakulva bukkannak fel, és csatornát képeznek majd a közönséges emberi faj és a Világok Kerekét egykoriban megalkotó erők között. És hogy ezek a túlélők képesek lesznek visszavezetni minket az Ősi Földre.

Treya sosem kérdőjelezte meg ezt a dogmát, amely bizonyos fokig talán még igaz is volt. Az emberek és a Feltételezettek közti viszonyban mindig is előfordultak fura dolgok. De még ha sikerül is visszautaznunk a Földre, az jó eséllyel inkább probléma lesz, mint megoldás. Merthogy a Föld már minden valószínűség szerint megszűnt lakható bolygó lenni.

Mindennek egy részét elmondtam Töröknek. Megkérdezte, vajon a Vox népe teljesen eszénél van–e, ha ilyesmiben hisz. Éreztem, hogy Treya szelleme megsértődik ezen a kérdésen.

– Mihez képest van–e eszénél? – kérdeztem. – A Vox évszázadok óta működő, egységes közösséget alkot. Jó néhány csatát átvészelt. Kollektív öntudata van, melyet a Hálózat alakít, és ez az egész cucc a Feltételezettekkel meg az Ősi Földdel mélyen bele van írva a kódjába. Talán még van is benne némi igazság, ki tudja...

– De a Voxnak ellenségei is vannak – mutatott rá Török –, akik odáig mentek, hogy lebombázzák.

– Csakhogy a Vox szembeszállt velük.

– És veszített, ha jól értem.

– Nem, egyáltalán nem! Mármint biztos, hogy súlyos találatot kaptunk, és a Vox Mag nyilván jelentős sérüléseket szenvedett. De a bionormatív erők már végeztek volna velünk, ha maradt volna még náluk bármi, amit kilőhetnek ránk.

– Szóval így vagy úgy, de át fogunk kelni az Átjáró íve alatt?

– Két lehetséges kimenetel van – magyaráztam neki.

– Ha semmi sem történik, tovább sodródunk az equatoriai óceánon. A Vox Mag kollektív céljáról kiderül, hogy hazugság, és kitör a káosz, amit talán egy újabb támadás követ, és esetleges megszállás, ha a bionormatív csapatok összeszedik magukat.

– És ha tényleg eljutunk a Földre?

– Nem tudhatjuk biztosan, de a Föld már akkor is alig volt lakható, amikor az Átjáró bezárult. Mérgező légkörre kell számítanunk, amely megfelelő védelem nélkül bármilyen élőlénnyel képes végezni.

– Akkor hol találunk védelmet?

– Az egyetlen biztonságos hely maga a Vox Mag. A város le tudja zárni magát, és visszaforgatni a levegőjét. Oda tartanak a farmerek is. Most, hogy a Hálózat és a többi rendszer leállt, nem számíthatnak rá, hogy a külső szigeteket bármi is megvédi. A falakon belülre akarnak jutni még az átkelés előtt. De a Magban nincs hely a szigetcsoport összes, kívül élő közösségének. A farmerek csak harc árán juthatnak be.

– És mi is velük együtt.

– Hacsak ki nem jutunk valahogy ebből a kocsiból.

Török lehajtotta a fejét, és gondolkodott. Ez volt a legtöbb, amit tehettünk.

Egy újabb napi vonulás után a farmerek felkelő serege megállt éjszakára. Ásó Choi leeresztette a kocsi ajtaját, belökött két tál zöld kását, és eloldozta a kezünket, hogy enni tudjunk. Török most először állt fel, csuklóját és lábát dörzsölve. A kocsi falának támaszkodott, és elfordította a fejét.

Ekkor pillantotta meg első ízben a Vox Magot.

Arcára érdekes kifejezés ült ki: csodálat és félelem keveréke.

A Vox Mag – amit a szó legáltalánosabb értelmében talán nevezhetnénk városnak – nagyrészt a föld alá épült, de a látható része is éppen eléggé lenyűgöző volt. A farmerek egy alacsony domb szélárnyékos oldalán vertek tábort: ebből a szögből a Mag olyannak látszott, akár egy antik ékszerekkel teli szelence, melyet itt felejtett egy tékozló istenség. Nyolcszáz méter magas védőfalai alkották a dobozt – az ékszereket pedig a több száz, még mindig álló, berakásokkal díszített torony: kommunikációs és energiaelosztó pontok, fénygyűjtő felületek, légrjármű–kikötők, vezetői lakóépületek. Török szemében, ha jól sejtem, mindez elképzelhetetlenül csiricsárénak hatott, de én tudtam (mivel egykor Treya is tudta), hogy minden anyagnak és felületnek megvan a maga funkciója: a fekete vagy fehér homlokzatoknak, hogy elnyeljék vagy sugározzák a hőt; az áttetsző, zöld paneleknek, hogy fotoszintetizáljanak; a rubinvörös vagy tengerzöld felületeknek, hogy visszaverjék vagy felerősítsék a látható fény bizonyos frekvenciáit. A lenyugvó nap az egész városnak füstös, csábító ragyogást kölcsönzött.

Legalábbis a sértetlen részének. Amennyi Treyából maradt belőlem, az elég volt ahhoz, hogy fájdalmat érezzek, látva a pusztítást, amit a támadás okozott.

Annak, amiben a város jobb fedélzeti negyedét ismertem fel, nagy része megsemmisült. Ez rossz hír volt, mert mindaz, ami a látható város e területe alatt húzódott, részét képezte a Vox kulcsfontosságú infrastruktúrájának.

A Voxot komplex kapcsolatrendszer hálózta be, és a múltban sok súlyos sérülést bírt ki anélkül, hogy leállt volna a működése. De még a legdecentralizáltabb hálózat is működésképtelenné válik, ha túl sok összeköttetést veszít el, és bizonyára éppen ez történt, amikor a bionormatív erők nukleáris csapása áthatolt a védelmi rendszerünkön. Olyan volt ez, mintha a Vox agya súlyos agyvérzést szenvedett volna el, a sérülés pedig addig terjedt és tetézte magát, míg végül az egész organizmus megszűnt működni. A becsapódás helyéről még most is füstindák kúsztak felfelé. A város jobb oldali falán lyuk tátongott, ami éppenséggel biztosíthatta a farmerek csapatainak bejutását, leszámítva, hogy a rést még mindig füstölgő, radioaktív törmelék torlaszolta el.

Treya egész életét ennek a lerombolt városnak a karjaiban töltötte. Megrendültsége felszínre tört bennem, és a szemem könnybe lábadt.

Török – amint meggyőződött róla, hogy Ásó Choi már hallótávolságon kívülre került – megkérdezte:

– Ki tette ezt?

– Ki építette a várost, vagy ki dobta le a bombát?

– Ki dobta le a bombát?

– A kortikális demokráciák. A Bionormatív Szövetség hadereje. A bionormatív hatalmak irányítják a Tizenkét Világ többségét. Mindenáron meg akarják akadályozni, hogy átkeljünk az Átjárón.

– Félnek attól, amit ott találhattok?

– Attól félnek, hogy valamiféle végítéletet szabadítunk el, ha felhívjuk magunkra a Feltételezettek figyelmét.

– Gondolod, hogy ez megtörténhet?

Ez olyan kérdés volt, ami Treyát sosem foglalkoztatta volna. Treya reménytelenül magáévá tette a voxi vallás alaptételeit: az elképzelést, hogy a Feltételezettek alapvetően jóindulatúak, és hogy az emberi lények törekedhetnek rá, hogy valami módon felvegyék velük a kapcsolatot. De Allisonként módomban állt ezzel kapcsolatban teljesen agnosztikusnak lenni.

– Őszintén szólva nem tudom – ismertem be.

– Lehet, hogy előbb vagy utóbb el kell majd döntenünk, kinek az oldalára állunk ezekben az összecsapásokban.

Luxus lenne – gondoltam ha dönthetnénk.

A kérdés egyelőre függőben maradt. Megettük a borsózöld nyálkát, amit kaptunk, és újra felálltunk, hogy még egyszer körülnézzünk, mielőtt Ásó Choi visszajön, és megkötöz minket éjszakára. Az ég már sötétebb volt, az Átjáró ívének csúcsa pedig majdnem közvetlenül a fejünk fölött csillogott. Magát a Vox Magot is elborították az árnyak.

Ez volt – legalábbis az én szememben – a legszomorúbb dolog az összes közül: a Vox Mag sötétsége. A város egész életemben (Treya egész életében) fényárban úszott, még a háborús időkben is, amikor a mélyben kellett oltalmat keresnünk a támadások elől. Úgy szivárgott belőle a ragyogás, akár egy tündöklő szitából. A fény volt a szívverése. És most kihunyt. Még csak nem is pislákolt.

A farmerek támadásának – ha sor kerül rá egyáltalán – hamarosan be kellett következnie. Addig nem volt mit tenni, csak bámulni az eget; az Átjáró szögéből nyilvánvaló volt, hogy közel járunk az átkelés kritikus pontjához. A Vox szigetcsoport elég nagy volt ahhoz, hogy egy része már minden bizonnyal a felezővonalon túl járjon. De ez nem számított: vagy együtt megy az egész, vagy sehogy. Az Átjáró – és ezt az igazságot már évszázadokkal ezelőtt megállapították – inkább intelligens szűrő, mint egyszerű ajtó. Régen, amikor ez az Átjáró még működött, képes volt különbséget tenni egy átrepülő madár és egy tengeren úszó hajó között: a hajót átküldte a Földről Equatoriára, a madarat azonban hátrahagyta. Ez nem egyszerű döntés. Az Átjárónak képesnek kell lennie rá, hogy megkülönböztesse az emberi lényeket a számtalan más élőlénytől, amelyek benépesítik (vagy egykor benépesítették) ezeket a világokat. Más szóval, az átkelés egy Átjárón nem mechanikus folyamat. Az Átjáró megnéz téged. Értékel. Elfogad vagy elutasít. Török azt mondta, sosem gondolkodott ezen túl sokat, Treya számára azonban olyan igazság volt, amivel gyerekkora óta együtt élt.

Az tűnt a legvalószínűbb végkimenetelnek, hogy az Átj áró nem enged át minket az Ősi Földre. De én nem ettől féltem. A Föld már az Átjáró működésének megszűnte előtt annyira megváltozott, hogy Török nem ismert volna rá. Az utolsó menekültek lakhatatlan földrészekről számoltak be, túlélők kolóniáiról a sarkok közelében, és reménytelenül eutrofizálódott óceánokról. És ez több ezer évvel ezelőtt történt. Azóta nyilván sokkal rosszabb lett a helyzet.

Behunytam a szemem, és belesodródtam abba a kábult, az öntudat határán lévő állapotba, amely az alvást helyettesíti, amikor az ember kimerült, éhes, és fájdalmai vannak. Időnként kinyitottam a szemem, és ránéztem Törökre, aki a sötétben feküdt hátrakötözött kézzel. Szemernyit sem hasonlított arra, ahogy Treya egykor a Feltételezettek követét elképzelte. Pontosan annak nézett ki, ami volt: sodródó embernek, aki már nem fiatal, és szinte az elviselhetőség határán túl megtépázott. Talán álmodott éppen, mert időről időre felnyögött.

Talán én is álmodtam.

Ami legközelebb felébresztett – még mindig e hosszú éjszaka kellős közepén olyan hangos lárma volt, hogy nem lehetett figyelmen kívül hagyni. Mély, torokból érkező üvöltés, folyamatos és nem embertől származó, mégis ismerős, ismerős... Kábultságomban eleinte nem tudtam hová tenni, ám amikor felismertem, olyat éreztem, amit már hosszú napok óta nem: reményt.

Megrúgtam Törököt, hogy felébresszem. Kinyitotta a szemét, és zavarodottan felült.

– Hallgasd! – sziszegtem. – Tudod, mi ez? Ez a riadó, Török, a vészkürt, a „mindenki az óvóhelyre” – próbáltam küszködve angolra fordítani a voxi nyelv szavait –, ez a kibaszott légoltalmi sziréna!

A vonyítást a Vox Mag legmagasabb tornyának csúcsáról sugározták. Arra figyelmeztetett, hogy mindenki húzódjon a védelmet adó falak mögé, mert valamilyen támadás készülődik – és semmi kétség, ez így is volt. De ami még fontosabb: ha a Vox Mag képes megszólaltatni a szirénát, az azt jelenti, hogy energiájának legalább egy részét helyreállította.

A Vox Magéi!

– És ez mit jelent? – kérdezte Török még mindig félálomban.

– Azt, hogy talán megúszhatjuk!

Sikerült egyenesbe küzdenem magam, hogy kinézhessek. A Vox Magból még mindig nem látszott más, csak a sötétség... de épp abban a pillanatban, ahogy ezt a tényt felismertem, egy reflektor fénycsóvája lövellt ki a legközelebbi őrtoronyból, és végigsöpört a fátlan réteken, megvilágítva a farmereket, akik eloltották tüzeiket, és sietve fegyverkezni kezdtek a csatához. Aztán újabb fények gyulladtak ki: a Vox Mag toronyról toronyra, háztömbről háztömbre szabadította fel magát a sötétség uralma alól. Kisebb, szentjánosbogárhoz hasonló fénypontok rajzottak ki a magasra épült légikikötőkből; ezek repülők voltak, felfegyverzett, halálos erejű harci gépek.

A látványtól egészen megkergültem. Hallottam, ahogy azt kiáltozom bele a zajba: „Itt vagyunk! Gyertek, és vigyetek magatokkal!” Vagy valami hasonló butaságot. Treya egykori lojalitása robbant ki a torkomból.

Aztán eleredt a lövések zápora, és a farmerek hullani kezdtek.

ÖTÖDIK FEJEZET

Sandra és Bose

SANDRA két órát vett ki ebédre, kreatívan hasznosítva egy szabad óráját, amit eredetileg a következő konzultációjára szánt Orrin Matherrel. Az étterem, ahová a találkozóját szervezte Bose–zal, zsúfolásig telt az autópálya túloldalán működő szőnyeg–nagykereskedés alkalmazottaival, de az asztal, melyet Sandra kifogott, félreeső helyen volt, és egy műanyagfikusz–sövény választotta el a legzajosabb térségtől. Elég csöndes volt, hogy nyugodtan tudjanak beszélgetni. Bose helyeslően bólintott, amikor megérkezett.

A férfi nem az egyenruháját viselte. Sandra úgy vélte, jobban néz ki a rendőrjelmez nélkül. Farmer és fehér póló, ami kiemelte a bőrszínét. Sandra megkérdezte, ma szolgálatban van–e. Bose igennel felelt.

– De nem mindig vagyok kékben – tette hozzá. – A Rablási és Emberölési Osztályon dolgozom.

– Komolyan?

– Nem annyira menő, mint ahogy hangzik. A houstoni rendőrséget gyökeresen átszervezték a Pörgés után. Egész ügyosztályokat szedtek szét és raktak össze újra, mint a legókockákat. Nem vagyok nyomozó. Csak kulimunkát végzek. Viszonylag új vagyok az osztályon.

– Akkor hogy kerültél kapcsolatba Orrin Matherrel?

A férfi összeráncolta a szemöldökét.

– El fogom mondani, de beszélhetnénk előbb a dokumentumról?

– Feltűnt, hogy „dokumentumnak” hívod. Nem pedig, mondjuk, „Orrin írásainak”. Ezek szerint te magad sem hiszed, hogy ő írta?

– Ezt nem állítom.

– Más szóval hallani akarod a véleményemet, mielőtt elmondod a sajátodat. Oké, kezdjük a legnyilvánvalóbbal! Az oldalak, amiket átküldtél, a jelek szerint egy jövőben játszódó kalandregény részletei. A szókincs, ahogy a témaválasztás is, messze meghaladja mindazt, amit eddig Orrintól hallottam. A történet szövése nem kimondottan bonyolult, de az emberi viselkedés árnyalatainak ábrázolása kifinomultabb, mint bármi, amit Orrin a rendelkezésünkre álló rövid idő alatt felmutatott. És, hacsak nem javították ki az átírás során, a nyelvtan és a központozás is jócskán felülmúlja Orrin verbális képességeit.

Bose bólogatott.

– De még mindig vannak kétségeid? – kérdezte.

Sandra mérlegelte a kérdést.

– Bizonyos mértékig igen – felelte végül.

– Miért?

– Két oka van. Egyrészt a körülmények miatt. Nyilvánvalónak tűnik, hogy nem Orrin a szerző, de akkor miért állítja magáról, hogy az, te pedig miért kéred ki a véleményemet? Másrészt szakmai okokból. Sok különféle személyiségzavarban szenvedő emberrel beszéltem már, és megtanultam, hogy ne bízzak az első benyomásaimban.

A szociopaták elbűvölőek tudnak lenni, a paranoiások pedig sokszor kedvesen logikusnak tűnnek. Lehetséges, hogy Orrin viselkedése és modora csupán tanult reflex, vagy akár szándékos megtévesztés. Talán csak el akarja hitetni velünk, hogy kevésbé intelligens, mint amilyen valójában.

Bose ekkor Sandrára mosolygott. Különös, bosszantóan titokzatos mosoly volt.

– Jó – mondta. – Nagyszerű. És mi van magával a szöveggel? Abból mit tudtál kideríteni?

– Nem akarok könyvkritikust játszani. Ha viszont egy páciens szellemi termékeként vizsgálom, akkor nem tudom nem észrevenni, mennyire lényeges eleme az identitás, különösen a kettős identitás kérdése. Két egyes szám első személyű elbeszélője van, sőt, inkább három, minthogy a lány nem tudja eldönteni, ki is ő valójában. És lényegében még a férfi elbeszélő is elveszítette a múltját. Azonfelül pedig ott van a grandiózus témaválasztás, a Feltételezettek problémája, és a velük való kapcsolatfelvétel lehetősége. A valós életben, ha valaki azt állítja, hogy képes beszélni a Feltételezettekkel, azt általában a szkizofrénia diagnosztikai indikátorának tekintjük.

– Azt mondod, hogy Orrin, ha ezt tényleg ő írta, szkizofréniás lehet?

– Nem, egyáltalán nem. Csak azt mondom, hogy van a szövegnek egy ilyen lehetséges olvasata is. Ami azt illeti, az első benyomásom alapján Orrin inkább valahol az autisztikus spektrumon helyezkedhet el. Újabb ok, amiért nem állíthatom határozottan, hogy nem ő írta a szöveget. Á kiemelkedő képességű autisták írásban sokszor kifinolmultan és precízen fejezik ki magukat, még úgy is, hogy közben a társadalmi érintkezésben súlyosan gátoltak.

– Oké – mondta Bose elgondolkodva. – Jó, ez hasznos.

Megérkezett az ebéd. Bose dupla szendvicset evett sült krumplival. Sandra csirkés–avokádós Cobb–salátája fonnyadt volt és kiábrándító, úgyhogy néhány falat után le is lassított. Várta, hogy Bose valami információdúsabbat mondjon egy „oké”–nál.

A férfi letörölt egy majonézfoltot a felső ajkáról.

– Tetszik, amit mondtál – jegyezte meg. – Van értelme. Nem zavaros pszichiátriai zsargon.

– Remek, köszönöm. De tudod: valamit valamiért. Tartozol nekem egy magyarázattal.

– Előbb hadd adjam oda ezt – tolt át Bose egy barna borítékot az asztalon. – A dokumentum következő adagja. Ez most nem átirat. Az eredeti fénymásolata. Kicsit nehéz elolvasni, de talán több derül ki belőle.

A boríték csüggesztően vastag volt. Nem mintha Sandra habozott volna átvenni. Az ügy felajzotta a szakmai kíváncsiságát. Csak az idegesítette, hogy Bose még mindig titkolózik, és nem hajlandó nyíltan megmondani, mit is akar tőle.

– Köszönöm – mondta. – De...

– Később majd beszélhetünk nyíltabban. Mondjuk ma este? Ha ráérsz...

– Most is ráérek. Még be sem fejeztem a salátámat.

Bose lehalkította a hangját.

– A baj csak az, hogy figyelnek minket.

– Micsoda?

– A nő a műanyag növények mögötti bokszban.

Sandra arra fordította a fejét, és kis híján hangosan felnevetett.

– Ó, istenem! – Aztán ő is suttogva folytatta: – Ez Mrs. Wattmore. A Gondozóból. Az egyik osztályos nővér.

– Követett idáig?

– A nő reménytelen buzgómócsing, de biztos vagyok benne, hogy ez csak véletlen egybeesés.

– Hát, elég intenzíven érdeklődött a beszélgetésünk iránt.

– Bose tölcsért formált a kezéből, hallgatózást imitálva.

– Jellemző...

– Akkor? Ma este?

Vagy átülhetnénk egy másik asztalhoz – gondolta Sandra. – Vagy csak beszélhetnénk halkabban. De nem vetette föl, mert lehetségesnek tartotta, hogy Bose mindezt csak ürügynek használja, hogy újra találkozhasson vele. És Sandra ezt nem tudta mire vélni. Mi neki Bose? Kolléga? Összeesküvőtárs? Potenciális barát? Esetleg – ahogy kétségkívül Mrs. Wattmore gyanítja – potenciális szerető? A helyzet nem volt egyértelmű. Sandrát talán éppen emiatt izgatta. Nem járt együtt férfival, amióta tavaly szakított Andy Beautonnal. A munkája azóta élve felzabálta.

– Oké – egyezett bele végül. – Ma este. – A férfi rámosolygott, és ez bátorítóan hatott rá. – De még mindig van egy óra az ebédidőmből.

– Akkor beszéljünk valami másról!

Egymásról, mint kiderült.

Kiterítették az élettörténetüket szemrevételezésre. Bose: született Mumbaiban, anyjának egy indiai szélerőmű–tervező mérnökkel kötött, balvégzetű házassága során, és ott nevelkedett ötéves koráig. (Ami megmagyarázta alig észrevehető akcentusát és modorát, ami, ha csak egy árnyalatnyival is, de finomabb volt a texasi átlagnál.) Az általános iskolát már itthon, Houstonban végezte, majd ezt követően, átitatva anyjának – ahogy Bose nevezte – „kiélezett érzékével az igazságtalanság iránt”, végül felvételt nyert a rendőri képzésre akkoriban, amikor a houstoni rendőrség éppen toborzólázban égett. Annyi humorérzékkel beszélt magáról, amit Sandra szokatlannak talált egy rendőrtől. Vagy lehet, hogy eddig nem a megfelelő zsarukkal találkozott. A nő cserébe előadta neki Sandra Cole életének tömörített változatát: a családját Bostonban, az orvosi egyetemet és végül a munkáját a Gondozóban. Amikor Bose a pályaválasztásáról kérdezte, Sandra csak annyit felelt, hogy segíteni akart az embereken – nem említette á bátyját, Kyle–t, sem az apja öngyilkosságát.

A beszélgetés végül hétköznapi apróságok felé terelődött, ahogy elidőztek a kávé mellett, és amikor eljött az étteremből, Sandra még mindig nem tudta biztosan, hogy a találkozójukat szakmai beszélgetésnek tekintse–e, vagy férfi–nő puhatolódzásnak. Vagy hogy melyiknek örülne jobban. Vonzónak találta Bose–t, legalábbis a felszínen. Nem csak a férfi kék szeme és tíkfaszínű bőre miatt. Amiatt is, ahogyan beszélt: mintha a szavai valamilyen nyugodt, derűs, józan helyről érkeznének a bensőjéből. És úgy tűnt, Bose is érdeklődik iránta, hacsak Sandra nem tulajdonított túl nagy jelentőséget bizonyos gesztusoknak. De mégis... kell ez neki az életébe?

Nem is beszélve a pletykákról, amik ezután elkerülhetetlenül terjedni kezdenek az Állami Gondozó személyzetének sivár társadalmi univerzumában. Mrs. Wattmore fél órával előtte ért vissza az intézetbe, és ez elegendő volt, hogy elterjessze a hírt: Sandra egy rendőrrel ebédelt. Sandra így be is gyűjtött néhány cinkos pillantást és félmosolyt a recepción dolgozó nővérektől. Balszerencse – de Wattmore természeti csapás volt: megállíthatatlan, akár a dagály.

Persze a szóbeszéd dagálya mindkét irányba áramlott. Sandra tudta, hogy Mrs. Wattmore, aki özvegy volt, és negyvennégy éves, az előző négy osztályvezető főorvosból hárommal is lefeküdt.

– Az a nő üvegházban él – osztotta meg bizalmasan Sandrával az egyik nővér, amikor az útjaik keresztezték egymást a személyzeti étkezőben. – Hallotta? Újabban dr. Congreve–vel látták munkaidőn kívül.

Dr. Congreve–vel, aki kivette Orrin Mather aktáját Sandra pácienseinek dossziéi közül.

Jelent ez valamit? Szólnia kellene róla Bose–nak?

Sandra bement az irodájába, és becsukta az ajtót. Két páciens aktája hevert még az asztalán, akikről meg kellett volna írnia a beszámolóját. Bűntudatos pillantást vetett a mappákra, és félretolta őket. Aztán kivette a táskájából a borítékot, melyet Bose–tól kapott, és kihúzott belőle egy köteg sűrűn teleírt lapot. Olvasni kezdett.

Csordultig telt új kérdésekkel, amikor aznap este találkozott Bose–zal.

Ezúttal a férfi ajánlotta az éttermet, egy northside–i ír pubot. „Pásztorpite”, Guinness, zöld papírszalvéták dombornyomásos hárfaképekkel. Amikor Sandra megérkezett, Bose már várta. Sandra meglepetten látta, hogy egy másik nő ül vele az asztalnál.

A nő kék, virágmintás ruhát viselt, ami nem volt sem új, sem jó állapotú. Már–már kórosan sovány volt, s egyszerre tűnt rjedtnek és dühösnek. Ahogy Sandra közeledett az asztalhoz, a nő bizalmatlanul meredt rá.

Bose felállt, hogy bemutassa őket egymásnak.

– Sandra – mondta –, szeretném, ha megismernéd Ariel Mathert, Orrin nővérét.

HATODIK FEJEZET

Török története

1.

Voltak pillanatok a rabságom alatt, amikor nem voltam biztos benne, érdekel–e, hogy élek vagy meghalok – vagy hogy számít–e egyáltalán. Ha volt is bármi felhalmozódó értelem, tartalom eddigi életemben – a megbocsáthatatlan cselekedettől kezdve, ami miatt el kellett hagynom az otthonomat, egészen addig a pillanatig, amikor felébredtem az equatoriai sivatagban –, nem tudtam róla. Hajlandó voltam mindenről lemondani. De a kétségbeesés néha ugyanolyan törékeny lehet, mint a remény. Figyeltem, ahogy a voxi harci gépek rajai belekezdenek a lázadó farmerek szisztematikus kiirtásába, és abban a pillanatban nem akartam mást, mint biztonságos helyre kerülni. És Treyát – Allisont – is magammal vinni. Bárki vagy bármi is valójában, de ő volt az egyetlen emberi lény ebben a szerencsétlen világban, akivel az elmúlt napokban törődni kezdtem.

2.

Domboldalban álló kocsinkból láthattuk, ahogy a Vox Magot körülvevő, fátlan síkság hömpölygő apokalipszis színterévé válik. A farmerek seregein máris úrrá lett a pánik, és kezdtek szétszóródni. Amint megpillantották a közeledő repülőket, a katonák elhajították hevenyészett lándzsáikat, és megbontották a hadrendet, ám a voxi harci gépek lankadatlanul támadtak, ragadozó madárként keringve az ellenség sorai fölött. A fegyverhez, melyet használtak, még sohasem láttam hasonlót: a repülők tüzes hullámfrontokat lövelltek ki, amelyek végighömpölyögtek a terepen, majd eltűntek, akár a nyári villám, parázsló talaj és elszenesedett testek kúp alakú irtását hagyva maguk után. A hangjuk olyan volt, akár egy szeizmikus kilégzés, és annyira erős, hogy a mellkasomban is éreztem. Mindezek tetejébe a Vox Mag harci szirénái óbégattak, akár a gyászoló óriások.

Néhány percig úgy tűnt, mintha mi itt, a dombon biztonságban lennénk. Aztán az egyik harci repülő tett egy fordulót a közelünkben, mintha szemügyre venne minket, a szél pedig füst és égett hús bűzét sodorta fel hozzánk. Az őreink köddé váltak, és az erdő felé futottak, Ásó Choi kivételével, aki mintha mozdulatlanná dermedt volna. Elkaptam a tekintetét. Jól láthatóan halálra volt rémülve. Felé nyújtottam összekötözött kezem, remélve, hogy megérti a gesztust: „Ne hagyj itt minket megkötözve, mint disznókat a mészárszéken!” Allison hozzátett néhány könyörgő szót voxi nyelven, ami alig hallatszott a mindent elborító, bömbölő hangzavarban.

Ásó Choi hátat fordított.

Rákiáltottam:

– Szabadíts ki minket, te gyáva rohadék!

Bár minden bizonnyal nem értett angolul, megtorpant és visszafordult; dühtől fortyogva pillantott ránk a rettegésén túlról. Lecsapta a reteszt a kocsi ajtajáról, és elvágta kötelékeinket a nála lévő késsel – két gyors suhintás, először Allison, aztán én. A penge megvágta a csuklómat, de nem törődtem vele. Hálás voltam nyomorult kis életemért.

Allison mormogott egy szót voxi nyelven, ami talán azt jelenthette: „köszönöm”. Nem tudtam lefordítani a farmer válaszát, de „kapd be” hangvétele eltéveszthetetlen volt.

Lent, a síkságon folytatódott a vérontás. A sülő emberi hús szaga émelyítően töménnyé vált. A farmer megfordult, hogy kövesse az erdő felé rohanó barátait, de megtorpant, amikor egy árnyék eltakarta a Vox Mag fényeit. Az egyik voxi gép volt, közvetlenül a fejünk fölött, amely alacsonyan és lassan repült. Hirtelen mindenfelől fény vett körül minket, olyan éles, hogy szinte magát a levegőt is kifehérítette. Egy felerősített hang utasításokat vakkantott voxi nyelven.

– Maradj nyugton! – mondta Allison, és a karomra tette a kezét. – Ne mozdulj!

A ruhánk mentett meg minket: zsíros, vérfoltos, utunk során megkopott, sárga kezeslábasunk.

A Hálózat helyreállt, és ha Allison limbikus implantátuma érintetlen lett volna, felhívta volna a voxi csapatok figyelmét a jelenlétünkre. Ám a farmerek elpusztították a csomópontját, én pedig már eredetileg sem viseltem ilyesmit, úgyhogy elvileg ugyanolyannak látszottunk, mint bárki más ezen a mészárszéken.

Leszámítva a ruhánkat. Mikroszkopikus, rádiófrekvenciás címkék voltak beágyazva a szövet öltései közé, amelyek az equatoriai túlélők keresésére indított küldetés túlélőiként azonosítottak minket (vagy legalábbis a kezeslábasainkat). Ez elég volt, hogy haladékot nyerjünk vele. A repülő leereszkedett a talajra. Kipattant egy ajtó, és harctéri felszerelést viselő voxi katonák özönlöttek ki rajta. Kordont alakítottak körülöttünk célra tartott fegyverekkel.

Ásó Choi a kordonon belül rekedt. A jelek szerint megértette, hogy a megadás az egyetlen lehetősége. Térdre hullott, és olyan mozdulattal emelte kezét a feje fölé, ami bármilyen csatatéren felismerhető lett volna tízezer (vagy akár húszezer) évvel ezelőtt is. A voxi katonák továbbra is ránk szegezték fegyvereiket, mialatt Allison valamilyen magyarázatot vagy kérést hebegett.

Gyors tanácskozás után a katonák a repülőjük felé intettek.

– Elvisznek minket a Vox Magba – mondta Allison tapintható megkönnyebbüléssel a hangjában. – Nem tudják biztosan, hogy igazat mondok–e, de azt igen, hogy nem vagyunk farmerek.

Ásó Choiról viszont ugyanolyan bizonyossággal tudták, hogy az, és az egyik katona célba vette a fejét.

Megszólaltam:

– Nem megyek sehová, amíg az az ember le nem teszi a fegyverét. Mondd meg neki!

Figyelembe véve a körülöttünk mindenfelé zajló mészárlást, talán nem kellett volna fennakadnom egy olyan apróságon, mint Ásó Choi tárgyalás nélküli kivégzése. De a fickó kockára tette az életét, hogy kiszabadítson minket, még ha nem is lelkesen csinálta. Nem volt kedvem végignézni, ahogy lepuffantják.

Allison különös pillantást vetett rám, de helyesen mérte fel a kedélyállapotomat. A katona felé vakkantotta szavaim fordítását.

A voxi habozott. Előreléptem, megragadtam Ásó Choi alkarját, és talpra állítottam. Vézna fickó volt; éreztem, ahogy reszket a markomban.

– Fuss! – mondtam neki.

Allison lefordította a szót. Ásó Choinak nem kellett kétszer mondani. Megiramodott egy még nem égő erdősáv felé. A katonák vállat vontak, és futni hagyták.

Valamivel tovább élt amiatt, amit tettem. De nem sokkal.

A gép átrepült velünk a gyilkolás mezői fölött, át a városfalon, majd leereszkedett egy leszállópályára a Vox Mag egyik tornyának tetején. A rövid repülőút során a voxi katonák a jelek szerint megerősítést kaptak személyazonosságunkról: miután halk beszélgetést folytattak egymás közt, irántam hirtelen tiszteletet kezdtek tanúsítani, Allisonnal pedig mintha az együttérzés hangján társalogtak volna. Még a landolás előtt új ruhákat kaptunk (friss, ropogósra keményített kezeslábasokat, ezúttal kékes árnyalatban). Az egyik katona – nyilvánvalóan szanitéc – fájdalomcsillapító balzsamot rétegzett a csuklómra, ahol Ásó Choi felhasította, miközben kiszabadított. Ugyanez a katona megkísérelte megvizsgálni a sebet, ahonnan Allison csomópontját eltávolították, de a lány elhúzódott tőle, és ráförmedt. Vizet kaptunk inni, tisztát, hideget, mennyeit.

A leszállópálya egy szeles háztető volt. Otthagytuk a repülőt, a katonák pedig elkísértek minket egy hatalmas liftkomplexumhoz, ám Allison a bejáratnál visszahőkölt, és kérdezett valamit a különítményt vezető katonától. Szeme tágra nyílt, amikor meghallotta a választ. Ismét mondott valamit, a katona pedig kurtán felelt; úgy tűnt, a beszélgetés kezd vitába torkollni, míg a katona végül ingerülten bólintott.

– Majdnem pont az Átjárón való áthaladás felezőpontjánál járunk – fordult felém Allison. – A Hálózat nagyjából húsz percre becsüli az időt az átkelésig, feltéve, hogy megtörténik. Én itt maradok, amíg le nem zajlik.

Nem láttam értelmét. A Vox vagy átkel a Földre, vagy sem, függetlenül attól, hogy mi itt, ezen a párkányon vagyunk, vagy odalent, valami kényelmesebb helyen.

– Nem érdekel – tette hozzá Allison lehalkított hangon.

– Én látni akarom. És azt mondtam nekik, hogy te is. Az, hogy én mit akarok, nem számít, de te Elragadtatott vagy, rád hallgatniuk kell.

Így hát elkísértek minket egy zárt erkélyre, egyetlen szinttel a leszállópálya alatt, de még mindig magasan a város fölött. Úgy álltunk ott, mint két mocskos, enyhén vérfoltos madárrjesztő, bámulva magunk alatt a Vox szigetét és az apró, equatoriai hold fényében csillogó, távoli óceánt.

Füst szállt fel a mezőkről, ahol éppen farmerek haltak meg (hacsak mostanára már nem végeztek mindegyikükkel), ám ez a füst tőlünk távolodva, a sziget–hajó tatja felé sodródott, így előttünk csillagos és tiszta volt az ég. A harci repülők már visszafelé köröztek a bázisaikra. Elképzeltem ;a Feltételezettek Átjáróját a fejünk fölött, láthatatlanul a bolygó árnyékában.

Allison voxi nyelven beszélt a legközelebb álló katonával a kíséretünkből, majd lefordította nekem a kérdéseket és a katona válaszait. Vajon a katona szerint a Vox tényleg sikeresen átkel a Földre? Igen, ő biztos volt benne: a próféciák, lám, beteljesülnek, az Elragadtatottak már köztünk vannak. És mi van azokkal az Elragadtatottakkal, akiket már azelőtt a Vox Magba szállítottak, hogy a várost találat érte? Balszerencse, felelte a katona. Balszerencse, hogy egy bionormatív rakéta áthatolt a Vox védelmi rendszerén, balszerencse, hogy a csapás kárt tett a Vox Mag létfontosságú infrastruktúrájában – és óriási balszerencse, hogy a már kimentett Elragadtatottak annyira közel tartózkodtak a becsapódás helyéhez.

Nem volt világos számomra, hányat gyűjtöttek be a „többiek” közül az equatoriai pusztaságból, de úgy véltem, köztük lehet a hibrid fiú, Isaac Dvali, és talán az anyja, meg esetleg néhány szerencsétlen civil, akik véletlenül épp a környéken voltak. A rakéta mindannyiukat megölte?

– Egy kivételével igen – fordította a választ Allison.

– Ki a túlélő?

Újabb fordítás.

– A legfiatalabb.

Vagyis a fiú. Isaac.

– De súlyosan megsérült – tette hozzá Allison. – Alig él.

– És ez elég, hogy magunkra vonjuk a Feltételezettek figyelmét? Gondolod, hogy tényleg megnyitnak egy lezárt Átjárót, és elvisznek minket a Földre, csak mert felismernek egy sebesült fiút és egy zavarodott exmatrózt?

Erre a kérdésre Allisonnak nem kellett felelnie. A válasz az égből érkezett, zöld fényáradat formájában.

3

Az equatoriai óceánon éjszaka volt. A Földön nappal.

Az átmenet éppúgy egyik pillanatról a másikra történt, és épp olyan hátborzongatóan egyszerű volt, mint amikor először keltem át egy rozsdás teherszállító hajón Szumátráról Equatoriára. Egy kicsivel nehezebbnek éreztem magam – a Föld valamivel nagyobb tömegű bolygó, mint az Equatoria –, de az érzés nem volt nyugtalanítóbb annál, amit az ember egy fölfelé haladó liftben tapasztal. És ugyanolyan gyorsan meg is feledkeztem róla. Ami nyilvánvaló volt: az évszázados voxi hitvallás igazolást nyert, és az ősi bolygó kapuja kitárult előttünk.

Hunyorogva néztük a borongós nappalt és az ocsmány óceánt. A Vox partjain túl a tenger a láthatárig mindenfelé sima volt, és olajos. Az ég émelyítő zöldes árnyalatot öltött.

– Istenem, ne! – suttogta Allison.

A katonák szája tátva maradt.

– Méreg – mondta a lány. – Itt minden méreg...

A harci szirénák abbahagyták a vonyítást. A beálló Csöndben a voxi katonák távolba meredő tekintettel álltak mellettünk, mintha olyan hangokra figyeltek volna, amiket én nem hallhattam – és talán pontosan ezt is tették: a Hálózattal vagy a feljebbvalóikkal tanácskoztak, és próbálták megérteni, mi is történt az imént.

V Aztán egyikük Allisonhoz fordult. A lány így szólt hozzám:

– Utasítottak, hogy menjünk le az alsóbb szintekre, és ezúttal nem tesznek kivételt. A várost lezárják. A levegő odakint épp olyan mérgező, mint amilyennek látszik.

Mielőtt elfordultunk, még vetettem egy utolsó pillantást a Vox Mag falain túl elterülő nyílt vidékre. Farmerek holttestei hevertek a felperzselt réteken, kesernyészöld nappali fényben fürösztve. Néhány túlélő ténfergett közöttük, de még ebből a távolságból is látszott rajtuk a megrendültség és a céltalanság. Megkérdeztem Allisont, vajon nem lehetne–e néhányat fogolyként a városba hozni.

– Nem – felelte.

– De ha a levegő mérgező...

– Csak légy hálás, hogy legalább minket megmentettek!

– Több száz ember lehet odakint. Azt mondod, egyszerűen hagyjátok őket meghalni? – A lány kifejezéstelen tekintettel bólintott. – Bárki is itt a főnök, nem bántja őket a lelkiismeretük?

Allison különös pillantást vetett rám.

– A Vox limbikus demokrácia – mondta. – Egyetlen közös lelkiismeretünk van. Korifeusnak hívják. És ő magastól leszarja, hány farmer hal meg.

HETEDIK FEJEZET

Sandra és Bose

– SANDRA COLE – mutatta be Sandrát Bose. – Ő Orrin orvosa az Állami Gondozóban.

– Nos, nem kimondottan az orvosa – helyesbített Sandra, aki eléggé csapdába csalva érezte magát. De Ariel Mather olyan acélos, eltökélt pillantást vetett rá, hogy a mondat közepén elakadt a szava. Ariel vézna volt, ugyanakkor magas: az arca még ülve is majdnem egy magasságban volt Sandráéval. Orrin mellett állva biztos, hogy magasan a fiú fölé tornyosult volna. Arcberendezése ugyanolyan csontos, mint az öccsének, szeme hasonlóan ragyogó, barna. De rajta semmi sem érződött Orrin szégyenlős óvatoskodásából. Metsző tekintete egy macskát is megvakított volna.

– Maguk bezárták az öcsémet? – kérdezte.

– Nem, nem egészen... Értékelésre hozták be hozzánk, hogy bekerüljön–e a Texasi Állami Gondozó Felnőttfelügyeleti Programjába.

– Ez mit jelent? Szabadon elmehet vagy se?

A nő láthatóan egyenes választ várt. Sandra leült, és megadta neki:

– Nem, nem távozhat szabadon. Legalábbis egyelőre nem.

– Nyugodjon meg, Ariel! – szólt közbe Bose. – Sandra a mi oldalunkon áll.

Vannak oldalak? A jelek szerint igen, és Sandrát már be is sorozták az egyikbe.

Egy megfélemlített pincér sietve eléjük rakott egy kosár zsemlét, és eliszkolt.

– Én csak azt tudom – mondta Ariel –, hogy fölhívott ez az úriember, és aszonta, hogy Orrin börtönbe’ van, mer’ megverték, ami, gondolom, Texasba’ bűnnek számít...

– Őrizetbe vették – vágott közbe Bose –, a saját biztonsága érdekében.

– Hát, akkor őrizetbe vették, meg hogy jöjjek érte, és vigyem el. Ő az én kisöcsém. Én viseltem gondját egész életébe’, meg a sajátomé felébe’ is. Még szép, hogy érte jövök, és elviszem. És Mr. Bose állta az útiköltségemet, ezt a javára írom. Most meg ideérek, és kiderül, hogy Orrin má’ nem a börtönbe’ van, hanem valami Állami Gondozó nevű izébe’. Aszondja, dr. Cole, ez a maga biznisze?

Sandrának kellett egy másodperc, hogy összeszedje a gondolatait, mialatt célzatos lassúsággal megvajazott egy zsemlét, Ariel szigorú, fürkésző tekintetétől kísérve.

– Betegfelvételi pszichiáter vagyok – mondta végül.

– A Gondozóban dolgozom. Beszéltem Orrinnal, amikor Bose őrmester először behozta. Tudja, hogy működik az Állami Gondozó? Észak–Karolinában egy kicsit másként, ha jól tudom.

– Bose őrmester aszonta, valamilyen börtön a bolondoknak.

Sandra remélte, hogy Bose nem szó szerint így fogalmazott.

– A dolog úgy működik – magyarázta –, hogy ha egy vagyontalan személynek, akinek nincs állandó lakóhelye, sem jövedelme, gondja támad a rendőrséggel, azt a személyt átadhatják az Állami Gondozónak, még ha nem is követett el semmilyen bűncselekményt, különösen, ha a rendőrség úgy gondolja, hogy az illetőt nem lehet kockázatmentesen visszaengedni az utcára. Az Állami Gondozó nem börtön, Miss Mather. És nem is elmegyógyintézet. Hétnapos elbírálási időszak áll rendelkezésünkre, amelynek során megállapítjuk, hogy a kérdéses személy teljes körű ellátásra szorul–e az általunk „felügyelt és irányított életvezetési környezetnek” nevezett rendszerben. Amikor ez a periódus lejár, a vizsgált személyt elbocsátjuk, vagy gondozást igénylő státuszba soroljuk. – Sandra tisztában volt vele, hogy olyan szavakat használ, amiket Ariel nem feltétlenül ért; és ami még rosszabb, ugyanazokat, amik az Állami Gondozó háromoldalas, aggódó családtagoknak szánt tájékoztató füzetében szerepelnek. De hát mi mást mondhatna?

– Orrin nem bolond.

– Én magam folytattam vele felvételi beszélgetést, Miss Mather, és hajlok rá, hogy egyetértsek önnel. Az erőszakosnak nem minősülő vizsgálati alanyok egyébként is bármikor kiadhatók, ha egy jövedelemmel és bejelentett lakhellyel rendelkező családtag vállalja a felügyeletüket.

– Sandra itt szánt egy pillantást Bose–ra, akinek mindezt már el kellett volna magyaráznia. – Ha ön tudja igazolni, hogy Orrin nővére, amihez egy jogosítvány és egy társadalombiztosítási kártya is elegendő, továbbá, ha van állása, és hajlandó kitölteni az űrlapokat, többé–kevésbé azonnal át tudjuk adni önnek Orrint.

– Én is ugyanezt mondtam Arielnek – vetette közbe Bose. – És már el is mentünk a Gondozóba, hogy beadjuk a szükséges papírokat. De adódott egy kis gond. A főnököd, dr. Congreve azt állítja, hogy Orrin ma délután dührohamot kapott. Azt mondja, a fiú megtámadott egy ápolót.

– Komolyan? – Sandra csak pislogott. – Nem hallottam semmilyen erőszakos cselekményről. Ha Orrin bárkit is megtámadott, az nekem újdonság.

– Szerintem meg baromság! – vágott közbe Ariel. – Ha maga csak egy kicsit is beszélt Orrinnal, tudja, hogy kamu az egész! Orrin még sose támadott meg senkit életébe’. Még egy bogarat se tud úgy eltaposni, hogy előbb bocsánatot ne kérne!

– Lehet, hogy a vádak alaptalanok – jegyezte meg Bose –, de így nehezebb lesz elérni, hogy Orrint kiengedjék.

Sandrának még mindig nehezére esett megemészteni a hallottakat.

– Az biztos, hogy ilyen viselkedést egyáltalán nem várnék Orrintól. – Bár Sandrában fölmerült a kérdés, hogy valójában mennyire ismeri jól a fiút egyetlen interjú és egy kötetlen beszélgetés alapján. – De mit akarsz mondani? – fordult Bose–hoz. – Hogy Congreve hazudik? Miért tenné?

– Hát, hogy odabenn tarthassa Orrint – felelte Ariel.

– Igen, de miért? Már így is túlterheltek és alulfizetettek vagyunk. Ha ki tudunk adni egy beteget a családjának, az általában optimális végkimenetelnek számít. Jó a páciensnek, és jó nekünk is. Őszintén szólva az a benyomásom, hogy Congreve–et éppen azért vették fel, mert az igazgatóság úgy gondolta, csökkenteni tudja a gondozotti listára kerülők számát. – Akár etikusan, akár máshogy, tette hozzá magában Sandra.

– Talán – jegyezte meg Ariel – mégse tud annyit arról, ami a munkahelyén folyik, mint gondolta.

Bose megköszörülte a torkát.

– Ne felejtse el – fordult Arielhez –, Sandra azért van itt, hogy segítsen nekünk. Ő jelenti a legjobb esélyünket, hogy Orrin igazságos elbánásban részesüljön.

– Meglátom, mit tudok kideríteni erről az incidensről – mondta Sandra. – Sejtelmem sincs, hogy tényleg tudok–e , segíteni, de megteszem, ami tőlem telik. Miss Mather, feltehetnék önnek néhány kérdést Orrinról? Minél többet tudok az öccse hátteréről, annál könnyebben mozdíthatom előre az ügyet.

– Bose őrmesternek már mindent elmondtam.

– De megtenné, hogy elismétli, amit mondott? Engem némiképp más dolgok érdekelnek Orrinnal kapcsolatban, mint Bose őrmestert. – Vagy egészen más dolgok. Nyilvánvalóvá vált, hogy Sandra még nem mérte fel teljesen Jefferson Bose–t. – Orrin egész életében önnel élt?

– Egész addig a napig, míg föl nem szállt a houstoni buszra, igen.

– Ön a nővére. Mi a helyzet a szüleikkel?

– Nekem meg Orrinnak más volt az apánk, és egyik se maradt mellettünk. Anyánk, Danela Mather, meghalt, mikor tizenhat voltam. Igyekezett gondunkat viselni, de könnyen el lehetett téríteni a figyelmét. És a vége felé gondjai voltak a drogokkal. A por meg a kétes férfiak, ha érti, mire gondolok. Aztán má’ csak én maradtam, hogy gondját viseljem Orrinnak.

– Sokat kellett vele foglalkozni?

– Igen is, meg nem is. Ő sose igényelt sok figyelmet. Orrin mindig jól elvolt magával, képeskönyveket nézegetett, meg ilyesmi. Még amikor kicsi volt, akkor se sírt szinte egyáltalán. De az iskola elég vacakul ment neki, és rengeteget bőgött, amikor anya bevitte, úgyhogy többnyire egyszerűen otthon maradt. És nem boldogult túl jól, mikor magától kellett ennie. Ha nem raktál elé kaját napjába’ kétszer, csak pislogott és éhes maradt. Egyszerűen csak ilyen volt.

– Más szóval más, mint a többi gyerek?

– Másnak más, az biztos, de ha úgy érti, hogy gyogyós, aszondom, nem az. Tud írni meg olvasni is. Elég esze van, hogy megmaradjon egy állásba’, ha bárki fölvenné. Egy ideig éjjeliőrként dolgozott, még otthon, Raleigh–be’. És Bose őrmester aszondja, itt is azt csinálta, míg ki nem rúgták.

– Hall Orrin olyan hangokat, vagy lát olyan dolgokat, amik nincsenek ott?

Ariel Mather keresztbe fonta a karját, és dühösen meredt Sandrára.

– Mondtam már magának: az öcsém nem bolond! Csak jó a képzelőereje. Ez má’ kiskorába’ is látszott, mikor történeteket talált ki a játékállataival, meg ilyenek. Néha észrevettem, hogy a tévét bámulja, mikor nincs is bekapcsolva, mintha az, amit az üres képernyőn lát, ugyanolyan izgalmas volna, mint a műholdas műsor. Vagy az eget nézte, ahogy a felhők vonulnak. Esős napokon az ablakokat, azt is szerette nézni. Nem hiszem, hogy ettől bolond lenne.

– Én sem hiszem.

– És amúgy is, mit számít? Magának csak annyi a dolga, hogy kihozza arról a helyről, ahova bezárták.

– Ennek, már ha egyáltalán meg tudom tenni, az az egyetlen módja, ha meggyőzöm a kollégáimat, hogy Orrint nem fenyegeti a veszély, hogy visszakerül az utcára, és baja esik. Minden, amit ön elmond nekem, hasznos lehet. Feltételezem, Bose őrmester éppen ezért hozott össze minket.

– Sandra újabb pillantást vetett Bose–ra a szeme sarkából, aztán ismét Ariel felé fordult. – Azt mondja, Orrin sohasem volt erőszakos?

– Orrin a fülére szorított kézzel menekült minden veszekedés elől. Szégyenlős, nem erőszakos. Mindig nehéz volt neki, mikor anya hazahozott egy–egy pasast. Ez nem is meglepő. Orrin olyankor általába’ elrejtőzött. Különösen, ha volt valami vitatkozás vagy rossz hangulat.

– És sajnálom, hogy ezt meg kell kérdeznem, de az anyjuk viselkedett valaha erőszakosan Orrinnal?

– Néha elszállt az agya a drogtól, különösen a vége felé. Dühöngött meg csapkodott. Semmi komoly.

– Említette, hogy Orrin szeretett történeteket mesélni. Előfordult, hogy leírta őket? Vezetett naplót?

– Nem, semmi ilyesmi. A kézírása szép, de nem használja túl sokat.

– Volt barátnője otthon, Raleigh–ben?

– Szégyenlős a nőkkel, úgyhogy nem volt.

– És ez zavarta? Rosszul érezte magát miatta?

Ariel Mather vállat vont.

– Rendben. Köszönöm a türelmét, Ariel. Nem hiszem, hogy Orrint felügyelet alá kéne helyeznünk, és amit elmondott nekem, az szintén ezt látszik alátámasztani. – Bár ugyanakkor felvet újabb kérdéseket, gondolta Sandra.

– Ki tudja hozni?

– Ez nem ennyire egyszerű. Előbb meg kell tudnunk, mi történt ma délután, ami miatt dr. Congreve arra a következtetésre jutott, hogy az öccse erőszakos. De megteszek mindent, ami tőlem telik. – Sandrának hirtelen támadt egy gondolata. – Még egy kérdés. Mi indította Orrint arra, hogy eljöjjön Raleigh–ből, és miért jött Houstonba?

Ariel habozott a válasszal. Tartása továbbra is acélmerev volt, mintha a méltóságérzete a gerincébe dermedt volna.

– Néha vannak hangulatai...

– Milyen hangulatai?

– Hát... Orrin a legtöbbször fiatalabbnak tűnik a koránál, ezt, gondolom, maga is észrevette. Viszont időnként rájön ez a hangulat... és mikor Orrin benne van a hangulatba’, olyankor egyáltalán nem tűnik fiatalnak. Úgy néz az emberre, mintha keresztüllátna rajta. Olyankor az ember azt hinné, hogy olyan öreg, mint a hold meg a csillagok együttvéve. Mintha valami szél fújna át rajta valahonnan a távolból. Anya mindig ezt mondogatta, mikor Orrin ilyen hangulatba’ volt.

– És van ennek valami köze ahhoz, hogy miért jött Houstonba?

– Akkoriba’ épp rájött a hangulat. Még abba’ se vagyok biztos, hogy pont Texasba akart–e jönni. Nekem semmit se szólt, csak elvette az ötszáz dollárt, amit egy új kocsira gyűjtögettem. Kivette a komód fiókjából, mikor épp munkába’ voltam. Megkérte a szomszédunkat, Mrs. Bostickot, hogy vigye el a buszállomásra. Nem vitt magával csomagot se, semmit. Mrs. Bostick aszonta, nem volt nála más, csak egy régi jegyzettömb meg egy toll. Ő aszitte, Orrin találkozni akar valakivel az állomáson. Orrin ezt nem is tagadta. De mikor Mrs. Bostick otthagyta, nyilván vett magának egy jegyet, és felszállt egy távolsági buszra. Akkor má’ napok óta rajta volt az a hangulat. Csöndes volt, és csak bámult a távolba. – Ariel számító pillantást vetett Sandrára.

– Remélem, ettől nem változik a véleménye róla.

Bonyolultabb lesz tőle, gondolta Sandra. De csak megrázta a fejét: „Nem.”

Ariel Mather aznap kora reggel érkezett a városba. Bose még a Gondozóba tett, eredménytelen látogatásuk előtt kivett neki egy szobát egy motelben, de akkor a nőnek arra is alig volt ideje, hogy kipakolja a bőröndjét. Mostanra elfáradt, és jelezte Bose–nak, hogy szeretné ma éjszaka kialudni magát.

– De kösz a kaját meg mindent – tette hozzá.

– Még meg kell beszélnem néhány dolgot Sandrával – mondta Bose. Megkérte a pincért, hogy hívjon egy taxit Arielnek. – Amíg várunk, Ariel, feltehetnék még egy kérdést?

– Persze.

– Orrin felvette magával a kapcsolatot bármilyen módon, miután megérkezett Houstonba?

– Fölhívott, hogy tudjam, minden rendbe’ van vele. Annyira dühös voltam, hogy kiabáltam vele, amiér’ elment, de attól csak lerakta a telefont, én meg bántam utána. Több eszem is lehetett volna. Orrinnál veszekedéssel sose lehet elérni semmit. Egy hét múlva kaptam tőle egy levelet, amiben azt írta, hogy állandó munkája van, és reméli, hogy nem haragszok rá túlságosan. Visszaírtam volna neki, de nem adott meg semmilyen címet.

– Mondott valamit arról, hogy hol dolgozik a városban?

– Nem, asszem nem.

– Nem esett szó egy raktárról? Vagy egy Findley nevű férfiról?

– Nem, uram. Mért, ez fontos lenne?

– Talán nem. Még egyszer köszönöm, Ariel.

Bose egy ötvenest adott a nőnek taxira, és kétszer annyit a kiadásaira, ezenkívül megígérte neki, hogy másnap felhívja, és tájékoztatja a dolgok alakulásáról. Ariel felállt, és felszegett állal az étterem ajtaja felé vette az irányt.

– Na? – kérdezte Bose. – Mi a reakciód?

Sandra határozottan megrázta a fejét.

– Ó, nem. Azt már nem. Egy szóval sem mondok többet, amíg te választ nem adsz egy–két kérdésre.

– Ez jogosnak tűnik. Figyelj, valahogy haza kéne jutnom, taxival hoztam ide Arielt. El tudnál vinni, ha szépen megkérlek?

– Esetleg... De ha kamuzni kezdesz nekem, Bose, esküszöm, hogy kiraklak az út szélére.

A férfi elvigyorodott.

– Megbeszéltük.

Mint kiderült, Bose egy új lakótelepen lakott, a Westbelt vonalán túl; elég messze volt, és Sandrának kiesett az útból, de a nő nem tiltakozott – így legalább volt ideje összeszedni a gondolatait. Bose türelmesen ült az anyósülésen, s kezét az ölében nyugtatva, némán figyelte, ahogy Sandra besorol a forgalomba. A mai is könyörtelenül forró éjszaka volt. A kocsi légkondicionálója derekasan küszködött.

– Ez nyilvánvalóan nem szokványos rendőrségi munka

– szólalt meg Sandra.

– Hogy érted?

– Nos, nem vagyok szakértő. De az érdeklődés, amit Orrin iránt tanúsítasz, már attól a naptól kezdve szokatlannak tűnt, hogy bekísérted a fiút a Gondozóba. És a pénz, amit Arielnek adtál... nem kéne róla valamilyen számlát kérned? És ha már itt tartunk, nem odabent kellene kikérdezned?

– Odabent?

– A rendőrkapitányságon, vagy mit tudom én. A filmekben mindig azt mondják, hogy „majd odabent kikérdezzük”...

– Ó. Úgy odabent.

Sandra érezte, hogy elpirul, de nem tágított.

– És még valami. A Gondozóban mindennap interjúvolunk olyan pácienseket, akiket a houstoni rendőrségtől hoznak be. Sokan közülük lényegesen nehezebben kezelhetőek, mint Orrin, de nem egy van köztük, aki épp olyan rémült és sebezhető, mint ő. Szakemberként bárkivel is foglalkozom, nekem mindig orvosként kell viselkednem. Viszont a rendőrök, akik behozzák ezeket a pácienseket a Gondozóba... ők egyszerűen csak letudnak egy fárasztó kötelezettséget. Az érdeklődésük az egyes személyek iránt, akiket átadnak nekünk, alulról súrolja a nullát. Hacsak nincs valami jogi érdekeltségük, ezek a rendőrök soha nem foglalkoznak az őrizeteseik további sorsával. De aztán jöttél te. Úgy viselkedtél, mintha számítana neked, hogy mi lesz Orrinnal. Úgyhogy ezt magyarázd meg nekem, mielőtt rátérünk Orrin írására vagy a nővéréről alkotott véleményemre! Mondd el, mi a te szereped ebben a történetben!

– Talán csak kedvelem a fiút. Talán úgy gondolom, hogy fel akarják ültetni.

– Ki akarja felültetni?

– Nem tudom pontosan. És ha nem voltam veled teljesen őszinte, csakis azért tettem, mert nem akarlak belekeverni valamibe, ami veszélyes lehet.

– Értékelem a lovagiasságodat, de már belekeveredtem.

– Ha rosszul intézzük ezt az egészet, veszélybe kerülhet az állásod.

Sandra akarata ellenére felnevetett.

– Az elmúlt egy évben nem volt olyan nap, amikor ne reménykedtem volna félig–meddig, hogy kirúgnak. Az önéletrajzomat már szétküldtem kórházaknak az egész országban. – Ez igaz volt.

– És vannak érdeklődők?

Nincsenek.

– Még nincsenek.

Bose elnézett az autópálya mentén a fülledt éjszakába.

– Igazad van – ismerte el. – Jól mondtad. Ez nem szokványos rendőri munka.

A Pörgés nehéz időszak volt a rendőri és biztonsági erőknek világszerte – különösen a rémisztő finálé, amikor a csillagok újra megjelentek az éjszakai égbolton, a Nap pedig a végítélet véres lobogójaként vonult végig a délkörön, négymilliárd évvel öregebben, mint öt évvel azelőtt. Úgy tűnt, eljött a világvége. A rendőrség kötelékében dolgozók nagy számban hagyták ott a szolgálatot, hogy a családjukkal legyenek a végső órákban. És amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a világ mégsem ér véget – hogy a Feltételezettek megszűrik és elviselhető mértékűre csökkentik a Földre érkező sugárzást, így biztosítva legalább próbaidős jövőt a bolygónak –, a dezertőrök közül sokan az általános amnesztia ellenére is otthon maradtak. Az élet visszavonhatatlanul, a felismerhetetlenségig megváltozott.

A rendőrség új állományt toborzott, amelybe a jelentkezők némelyikét felületes szakmai képzettséggel is felvették. Bose két évtizeddel később lépett be a rendvédelmi erőkhöz, amikor ezek a felületesen képzett újoncok nagy arányban váltak rangidős tisztekké. A houstoni rendőrség, ahová csöppent, belső konfliktusok és elkeseredett vetélkedések tárháza volt. A saját karrierje, már amennyire annak lehetett nevezni, csigalassúsággal haladt előre.

A probléma – magyarázta Sandrának – a szervezeten belül járványszerűen terjedő korrupció volt, ami azokban az években gyökerezett, amikor a bűn még szabadon virágzott, míg az erényre nehéz idők jártak. A beözönlő equatoriai olaj csak fokozta a problémát. A felszínen Houston egészen tiszta városnak tűnt: a rendőrség jól értett hozzá, hogy visszaszorítsa a vagyon elleni bűncselekményeket és a kisstílű erőszakot. És ha a város fényesre csiszolt külseje alatt szabadon özönlött az illegális áru és az ellenőrizetlen pénz áradata... nos, az is a houstoni rendőrség feladata volt, hogy ez senkit se érdekeljen túlságosan.

Bose mindig is ügyelt rá, hogy ne hajózzon túl közel az árnyékos oldalhoz. Inkább önként jelentkezett kulimunkákra, mint hogy kétes megbízatásokat fogadjon el; még előléptetési ajánlatokat is visszautasított. Ennélfogva elkönyvelték fantáziátlannak és – bizonyos értelemben – ostobának. De mivel sohasem ítélkezett a kollégái fölött, hasznosnak is tartották: egy egyszerű közrendőrnek, akinek kisebb ügyekre fordított, kopószerű figyelme felszabadította az ambiciózusabb emberek idejét, hogy jövedelmezőbb munkát végezhessenek.

– Szóval tisztán tartottad a kezedet – mondta Sandra. Csak megállapításnak szánta; a hangjában nem volt helyeslés.

– Bizonyos fokig. Nem vagyok szent.

– Fordulhattál volna valamilyen, izé... felsőbb hatósághoz, feltárhattad volna a korrupciót...

Bose mosolygott.

– Nem akarlak megsérteni, de nem. Nem fordulhattam. Ebben a városban a pénz és a hatalom kéz a kézben jár. A felsőbb hatóságot azok az emberek alkotják, akik a legtöbbet kaszálnak az illegális üzleteken. Fordulj jobbra a kereszteződésnél! A második házban lakom, balra a lámpánál. Ha hallani akarod a történet végét, feljöhetnél hozzám. Ritkán fogadok vendégeket, de talán fel tudok bontani egy üveg bort. – A tekintete ezúttal majdhogynem szégyenlős volt. – Ha van kedved.

Sandra belegyezett. És nem csak azért, mert kíváncsi volt. Vagy inkább: a kíváncsisága nem korlátozódott Orrin Matherre és a houstoni rendőrségre. Egyre jobban érdekelte maga Jefferson Bose.

Bose nyilvánvalóan nem volt az a boros típus. Előkotort egy poros üveget valamilyen ismeretlen márkájú shiraz borral, ami láthatóan régóta hányódott a konyhaszekrényben. Sandra biztosította, hogy neki a sör is tökéletesen megfelel. A férfi hűtője bőségesen tele volt Coorsszal.

Bose egy hálószobás lakása hagyományosan bútorozott és viszonylag tiszta volt, mintha nemrégiben takarították volna – ha nem is túl nagy lelkesedéssel. Jobb, mint néhány legénylakás, amivel Sandrának dolga akadt. Csak második emeleti volt, de részleges kilátás nyílt Houston sziluettjére, a csillogó–villogó toronyházakra, amelyek mind a Pörgést követő években nőttek ki a földből, akár véletlenszerűen kivilágított ablakok gigantikus pixeltáblái.

– A korrupciót a pénz mozgatja – folytatta Bose, miközben egy behűtött, zöld üveget nyomott Sandra kezébe, és leült vele szemben egy szebb napokat látott, dönthető támlájú fotelba. – A pénz és az egyetlen dolog, ami értékesebb a pénznél.

– Mi az?

– Az élet. A meghosszabbított élet.

A férfi a marsi gyógyszerek kereskedelméről beszélt.

Még valami, amit a Pörgésnek köszönhetünk – gondolta Sandra. Egy kisebb csoda a csodák korából. A marsi civilizáció az emberi gyarmatosítók aprócska bázisából fejlődött ki, több tízezer éven át elszigetelve, míg a Föld sztázisba merevedett. A legutóbbi kapcsolatfelvételeik a Földdel rövidek voltak és cseppet sem kielégítőek. Az utóbbi időben ráadásul minden kommunikációt megszakítottak a Földdel, és nem voltak hajlandóak válaszolni az anyabolygóról érkező üzenetekre – Sandra úgy gondolta, talán végleg lemondtak rólunk. Ám az első és egyetlen követük, Van Ngo Wen látogatásakor a marsi biotechnológia és gyógyszerek szigorúan titkos készletét hozta magával a Földre... beleértve egy olyan kezelést, ami képes volt évtizedekkel meghosszabbítani az emberi életet.

Van Ngo Wen elbeszélése alapján a Marson ezt az életet meghosszabbító kezelést olyan szokások és tabuk övezték, amelyek a gyógymód negatív következményeit voltak hivatottak a lehető legkisebbre csökkenteni. Azokra, akik alávetették magukat, úgy tekintettek, mintha egy negyedik életszakaszba léptek volna, egy felnőttkoron túli felnőttkorba, a maga sajátos feladat– és kötelességrendszerével. A Marson az élet meghosszabbítását sohasem adták vagy vették: csak elfogadni vagy visszautasítani lehetett. A Földön Van Ngo Wen értelmetlen meggyilkolása után a marsi követ gyógyszerei és az előállításukra vonatkozó útmutatók magánkézbe kerültek. Egyes esetekben bűnözők kezébe. Az élethosszabbító kúra mindenütt törvénybe ütközőnek minősült. A hatóságok úgy gondolták, hogy ha a kezelés mindenki számára elérhetővé válik, az csak fokozná a már így is fenyegető túlnépesedési válságot, és áthidalhatatlan szakadékká mélyítené a gazdagok és szegények közti törésvonalat. Ám a feketepiacon az „illegális” szó csak annyit jelentett, hogy az adott áru kereskedelme költséges és veszélyekkel járhat. A kenőpénzek, a pénzbírságok és a börtönbüntetések nem minősültek sokkal többnek, mint a működési költségek újabb válfajának – az élethosszabbító kezelés esetében a haszonkulcs elég magas volt, hogy az ilyen csekélyke kellemetlenségek eltörpüljenek mellette.

Bose–nak ugyanis igaza volt: a végén mindig akad valaki, aki az életéért bármennyit hajlandó megadni.

– Az élethosszabbító szert nem könnyű szintetizálni – magyarázta Bose. – Szükség van hozzá genetikai maganyagra, egy komolyabb méretű bioreaktorra és egy sereg szigorúan ellenőrzött vegyi anyagra és katalizátorra. Sok helyen becsúszhatnak hibák. Ami azt jelenti, sok embert kell lefizetni, hogy hunyjon szemet.

– Többek közt a rendőrségnél is?

– Ez elég logikus következtetésnek tűnik.

– És te ennek tudatában vagy.

Bose vállat vont.

– De kell hogy legyen valaki, akivel beszélhetnél! Mit tudom én, az FBI, a drogellenőrzés...

– Úgy vélem, a szövetségi ügynökségeknek mostanában éppen elég dolga van – jegyezte meg Bose.

– Oké – mondta Sandra –, de mi köze mindennek Orrin Matherhez?

– Nem is annyira Orrinról van szó, mint a helyről, ahol dolgozott. Amint leszállt a Raleigh–ből érkező buszról, a fiút felbérelte egy Findley nevű fickó. Findley egy raktárat üzemeltet, ami importált árut tárol és továbbít: főleg olcsó műanyagtárgyakat névtelen török, libanoni és szíriai gyártóktól. Az alkalmazottai nagy része csak átutazóban van, vagy papírok nélküli bevándorló. Findley nem kér társadalombiztosítási azonosítókat, és készpénzben fizet az embereinek. Orrint a szokásos árupakolási munkákra állította be. De kiderült számára, hogy Orrin az ő mércéje szerint nem átlagos alkalmazott, ami azt jelentette, hogy időben és józanul járt be dolgozni, értette és teljesítette az utasításokat, sosem panaszkodott, és nem igyekezett jobb munkát találni, amíg rendszeresen kapta a fizetését. Úgyhogy Findley egy idő után felmentette a nappali munkavégzés alól, és megtette éjjeliőrnek. Az éjszakák többségén, éjfél és hajnal között Orrin be volt zárva a raktárba egy telefonnal meg egy őrjárati beosztással, és nem kellett mást tennie, mint hogy óránként bejárja az épületet, és felhívjon egy bizonyos számot, ha bármi szokatlant tapasztal.

– Egy bizonyos számot? Nem a rendőrségét?

– Semmiképpen sem a rendőrségét, mivel ezen a raktáron a préseltlemez–gyerekjátékokon és a műanyag konyhai felszereléseken kívül feketepiaci bioreaktoroknak szánt, gyógyszer–szintetizáláshoz szükséges vegyianyag–szállítmányok haladnak át.

– Orrin tudott erről?

– Ez nem világos. Lehetséges, hogy Orrin gyanított valamit. De bárhogy is, Findley néhány hónapja kirúgta, talán azért, mert a fiú kezdte egy kissé túl közelről kiismerni a művelet részleteit. Findley feketepiaci rakományainak egy része az éjszakai órákban érkezik vagy távozik, így Orrin bizonyára szemtanúja volt egy–két áthaladó szállítmánynak. A fiú számára meglehetősen komoly traumát jelentett, hogy kirúgták. Úgy hiszem, azt gondolta, hogy ezzel megbüntetik valamiért.

– Beszélt neked róla?

– Csak egy keveset. Annyit mondott, hogy ő nem csinált semmi rosszat, és még nem volt itt az ideje, hogy otthagyja a raktárat.

Sandra megkérte Bose–t, hogy hozzon még egy sört, így nyert egy kis időt, hogy elgondolkodjon ezen az egészen. Amit a férfi elmondott, az mintha mindent még sűrűbb homályba borított volna. Sandra úgy döntött, hogy mostantól arra a részre összpontosít, amit tényleg ért és befolyásolhat: Orrin értékelésére az Állami Gondozóban.

Bose visszatért egy üveggel, amit Sandra elfogadott, de azonnal le is rakott a férfi kör alakú foltokkal tarkított dohányzóasztalára. Új bútorok kellenének neki, gondolta. Meg egy pár söralátét.

– Szóval azt mondod, hogy Orrinnak talán olyan információi vannak, amik súlyos károkat okozhatnak egy csempészettel foglalkozó bűnszervezetnek?

Bose bólintott.

– Mindez érdektelen lenne, ha Orrin is csak egyike lett volna Findley felfogadott csavargóinak. Elment volna a városból, vagy talált volna valami más munkát, vagy bármilyen más módon eltűnt volna szegénységföldén, és ezzel vége is a történetnek. A baj az, hogy Orrin újra szem elé került, amikor őrizetbe vettük. És ami még rosszabb, amikor az eddigi munkahelyeiről faggattuk, azonnal csiripelni kezdett a raktárban töltött hat hónapjáról. A név említése megszólaltatta a riasztókat bizonyos körökben, és gyanítom, hogy a hír a magasabb szférákba is eljutott.

– És mitől félnek a csempészek? Hogy Orrin elárul valamilyen titkot?

– Azt mondtam, hogy a szövetségi ügynökségek túl elfoglaltak ahhoz, hogy a rendőrségen belüli korrupcióval foglalkozzanak, és ez igaz is. De az élethosszabbító kezelés köré szerveződő bűnözői csoportokkal kapcsolatban folyamatosan zajlanak nyomozások. Findley, és azok, akiknek Findley dolgozik, amiatt aggódnak, hogy Orrin esetleg felhasználható ellenük szemtanúként most, hogy a neve és a múltja bekerült az adatbázisba. Érted, mire megy ki ez az egész?

Sandra lassan bólintott.

– A pszichológiai állapotára.

– Pontosan. Ha Orrint beutalják az Állami Gondozóba, azzal hivatalos megállapítást nyer a beszámíthatatlansága. Bármilyen tanúvallomás, amit a bíróság előtt tenne, véglegesen érvénytelenné válik.

– És itt jövök én a képbe. – Sandra belekortyolt a sörébe. Ritkán ivott sört. Az íze a használt zoknik szagára emlékeztette. De az ital hideg volt, és Sandra élvezte az enyhe bizsergést, a különös tisztánlátást, amit a részegség fuvallata okoz. – Csakhogy Orrin már nem az én páciensem. Semmit sem tehetek, hogy segítsek rajta.

– Nem is várom tőled. Talán nem kellett volna elmondanom mindezt, de ahogy te fogalmaztál, „valamit valamiért”. És még mindig érdekel a véleményed Orrin írásáról.

– Szóval azt gondolod, hogy amit írt, az valamiféle kódolt vallomás?

– Nem tudom pontosan, mi az, amit írt. És bár említi a raktárat...

– Igen?

– Egy olyan fejezetben, amit még nem olvastál. De az távolról sem az a fajta bizonyíték, amivel a bíróság elé állhatnék. Ez csak... – Bose mintha keresgélte volna a megfelelő szót. – Mondhatni, a szakmai kíváncsiságom.

Mondhatnád, de ez csak töredéke a teljes igazságnak – gondolta Sandra.

– Bose, láttam, hogy viselkedtél, amikor behoztad a fiút. Te nem csak kíváncsi vagy. Látszik rajtad, hogy igenis foglalkozol Orrinnal. Úgy értem, mint emberi lénnyel.

– Mire át kellett adnunk a fiút az Állami Gondozónak, volt alkalmam egy kicsit megismerkedni vele. Fel akarják ültetni, és nem ezt érdemli. Orrin... hát, te is tudod, milyen.

– Védtelen. Ártatlan.

Bose bólintott.

– Amit a nővére mondott róla az étteremben. „Átfúj rajta valamilyen szél.” Nem tudom pontosan, hogy Ariel mit értett ezalatt. De igaznak tűnik.

Sandra nem tudta volna megmondani, mikor döntött úgy, hogy marad éjszakára. A döntés talán nem egyetlen pillanat műve volt; nem így működött a dolog. Sandra viszonylag korlátozott tapasztalata alapján az intimitás leginkább lassú sikláshoz hasonlított, amit nem szavak, hanem gesztusok hajtottak: a szemkontaktus, az első érintés (ahogy Bose karjára tette a kezét, hogy a szavainak nyomatékot adjon), az a könnyedség, amivel a férfi odajött és leült mellé, ahogy a combjuk egymáshoz ért, mintha az örökkévalóság óta ismerték volna egymást. Különös, gondolta Sandra, mennyire ismerősnek tűnik ez az egész, és aztán mennyire magától értetődőnek, hogy egy ágyban aludjon a férfival. Nem volt benne az első alkalom feszélyezettsége, nem volt alkudozás. Bose épp olyan gyengéd volt az ágyban, ahogy azt Sandra előre gyanította.

Mellette aludt el, egyik kezét a férfi csípőjén nyugtatva. Nem vette észre, amikor Bose elsiklott mellőle. De felriadt, és félig–meddig ébren volt, mikor a férfi visszatért a fürdőszobából, és a városi fények hálószobaablakon beáramló, borostyánszín ragyogása egy pillanatra megvilágította. Sandra meglátta a sebhelyet, melyet az ujjhegyeivel már kitapintott: a fakó hegyláncot, amely a férfi köldöke alól indult, és hegyi szerpentinként kanyargott végig a mellkasán, föl egészen a jobb válláig. Amikor Bose észrevette, hogy Sandra nézi, elfordult. Még nem állt készen rá, hogy beszéljen róla. Ezért Sandra nem is kérdezte.

Bose reggel francia bundáskenyeret készített, és kávét főzött, noha nem volt idejük elidőzni fölötte. Sürgölődött a konyhában, vajat hevített egy serpenyőben, és feltörte a tojásokat – olyan magabiztosan és könnyedén, hogy Sandra élvezettel figyelte.

A nőnek éjszaka támadt egy gondolata.

– Nem dolgozol a szövetségi ügynökségeknek – mondta és csak ímmel–ámmal dolgozol a houstoni rendőrségnek. De nem egyedül csinálod ezt az egészet. Valakinek dolgozol. Igazam van?

Bose ernyedten rámosolygott.

– Mindenki dolgozik valakinek.

Egy újabb titok, amit még nem kész vele megosztani. Nos, ez rendben is van így, gondolta Sandra. Neki is volt néhány.

NYOLCADIK FEJEZET

Allison története

1.

A vezetőség szomszédos gyógyellátó lakosztályokban helyezett el minket, és majdnem két napig aludtunk egyhuzamban. Folyamatosan egy csapat ápoló lézengett körülöttem, és időnként megkérdeztem tőlük, mi van Törökkel. Azt felelték, jól van, és hamarosan beszélhetek vele. Ennél többet nem mondtak.

Szükségem volt a pihenésre – nyilvánvaló okokból és jólesett felébredni, aludni, álmodni, majd újra felébredni anélkül, hogy az életemet kellett volna féltenem. Magától értetődően voltak bizonyos problémák, amikkel előbb vagy utóbb szembe kellett néznem. Komoly problémák. De a gyógyszerek, amelyeket folyamatosan nyeldekeltem, elmostak minden sürgető érzést.

A sebeim nem voltak súlyosak, és szépen gyógyultak. Végül egy alkalommal úgy ébredtem, hogy egészségesnek éreztem magam, éhes voltam, és – most először – türelmetlen. Megkérdeztem az ágyam mellett sürgölődő ápolót (egy here férfit nagy szemekkel és letörölhetetlen mosollyal), hogy mikor kaphatnék enni valami tartalmasabbat a fehérjepépnél.

– A műtét után – felelte lágy hangon.

– Miféle műtét?

– Amivel helyrehozzák a csomópontodat – magyarázta olyan hangnemben, mintha azt gondolná, hogy egy szellemileg visszamaradott gyerekhez beszél. – Tudom, milyen nehéz lehetett neked életben maradni nélküle a vadonban. Amikor a Hálózat leállt, az mindannyiunknak nagy megpróbáltatás volt. Mintha magunkra maradtunk volna a sötétben. – Bele– borzongott az emlékbe. – De még ma rendbe hozunk.

– Nem – feleltem habozás nélkül.

– Hogy mondod?

– Nem akarom, hogy megműtsenek. Nem akarom visszakapni a csomópontomat.

Az arca egy pillanatra elkomorult, aztán újra bekapcsolta őrjítő mosolyát.

– A szorongásod teljesen természetes reakció egy ilyen helyzetben. Átállíthatom a gyógyszeradagodat. Szeretnéd?

Megmondtam neki, hogy a gyógyszeradagom tökéletesen megfelelő, egyszerűen csak visszautasítom a műtétet, amihez a bevett voxi eljárásrend alapján jogom van.

– De hát ez nem invazív műtét. Csak helyreállítás. Láttam a kortörténetedet. Születésedkor te is kaptál implantátumot, mint mindenki más. Nem megváltoztatunk téged, Treya. Csak helyrehozunk.

Hosszan és hevesen vitatkoztam vele. Olyan szavakat használtam, amiket nem kellett volna – voxi nyelven és angolul is. Eleinte megrökönyödött, aztán elcsöndesedett. Nedves szemmel és zavarodott arckifejezéssel hagyta el a szobát, és azt gondoltam, hogy győzelmet arattam, vagy legalábbis haladékot nyertem.

Tíz perccel később begurították a műtéti kocsit a szikékkel. Ekkor kezdtem el sikoltozni. Túl gyenge voltam, hogy nagyobb zajt csapjak, de a hangerő elég volt ahhoz, hogy a szomszédos szobákban meghallják.

Az ápoló herék épp arra készültek, hogy leszíjazzanak, amikor Török megvadult bikaként berontott az ajtón. Derékban megkötött kórházi köntöst viselt, és a külseje távolról sem volt félelemkeltő: amíg a vadonban időztünk, lesoványodott és dióbarnára égett. De az orvosok nyilván látták a szemében a vadságot, nem is beszélve ökölbe szorított kezéről. Ráadásul Török Elragadtatott volt, valaki, akit a Feltételezettek megérintettek: a voxi teológiában ezzel az istenek közvetlen szomszédságába került.

Néhány szóban elmagyaráztam neki, hogy az orvosok éppen a limbikus implantátumomat készülnek visszahelyezni, és ismét Treyává változtatni engem.

– Mondd meg nekik, hogy hagyják abba! – utasított Török. – Mondd meg, hogy vigyék innen a kurva késeiket, vagy személyesen zúdítom a Feltételezettek haragját a Voxra és az egész hóbelevancra!

Tolmácsoltam, szépen kiszínezve Török szavait. Az orvosok sietve elhagyták a szobát, félrefordított tekintettel, műtéti felszerelésüket hátrahagyva. De ez is csak haladékot jelentett. Az orvosi csapatot szinte azonnal felváltotta egy szürke kezeslábast viselő férfi, egy adminisztrátor, a vezetői osztály tagja – valaki, akit felismertem Treya kiképzésének idejéből. Tanárom volt, de nem épp a kedvenceim közül való.

A jelek szerint ő és Török már találkoztak.

– Maradj ki ebből, Oscar! – szólította meg angolul.

Az adminisztrátor voxi neve hosszú volt, és számtalan rangjelzés díszítette, de az „Oscar” egészen jó közelítése volt az apai ágra vonatkozó szakaszának. Oscar természetesen beszélt angolul. Az angoltudása nem hangzott annyira árnyaltnak, mint az enyém – főleg ősi szöveggyűjteményekből és jogi iratokból sajátította el a nyelvet de használható volt, és tőlem eltérően neki hatalmában állt az adminisztrátorok, a vezetői osztály nevében beszélni.

– Kérem, nyugodjon meg, Mr. Findley! – fordult Törökhöz fuvolázó hangján. Apró termetű, fehér bőrű, világosszőke hajú férfi volt, néhány évvel túl a fiatalságán.

– Baszd meg, Oscar! Az embereid az előbb majdnem műtétet hajtottak végre egy barátomon akarata ellenére. Az ilyesmi fölött nem szoktam elsiklani.

– A nő, akit ön a „barátjának” nevez, súlyosan megsérült a farmerek lázadása során. Ön is szemtanúja volt a sérülésének, nemde? Ha jól tudom, megpróbálta megakadályozni.

Logikus volt, hogy Oscar valamiféle jogi jellegű érveléssel próbálkozik, amilyen járatos volt az ősi paragrafusokban és okiratokban. Török tudomást sem vett róla, és hozzám fordult:

– Jól vagy, Allison? – kérdezte.

– Egyelőre jól. De nem leszek, ha visszateszik a csomópontomat.

– Ez irracionális – jegyezte meg Oscar. – Nyilván te is érzed, Treya.

– A nevem nem Treya.

– Dehogynem az. A tagadásod a rendellenességed egyik tünete. Szervi eredetű tudathasadásban szenvedsz, amely orvosi beavatkozásért kiált.

– Oscar, fogd be a pofád! – ripakodott rá Török. – Négyszemközt kell beszélnem Allisonnal.

– „Allison” nem létezik, Mr. Findley. „Allison” csupán egy oktatási konstrukció, és minél tovább hagyjuk meg Treyát ebben a zavarodott állapotában, annál nehezebb lesz meggyógyítani.

Treya kérdés nélkül alávetette volna magát Oscar utasításainak, és még most is éreztem ezt a régi, behódolásra sarkalló ösztönt. De már gyűlöletes volt számomra.

– Oscar – szólítottam meg, ezúttal halkabban.

Metsző pillantást vetett rám, és megismételte teljes voxi

nevét az összes rangjával és címével együtt; here létemre arcátlanság volt részemről, hogy a rövid nevén szólítottam.

– Oscar – ismételtem –, baj van a füleddel? Török arra kért, hogy fogd be a pofád.

A férfi sápadt arca elvörösödött.

– Nem értem, Mr. Findley – mondta. – Bántottuk önt? Fenyegettük bármi módon? Nem szolgáltam kielégítően a személyes kapcsolattartójaként?

– Nem te vagy a kapcsolattartóm – jegyezte meg Török –, hanem Allison.

– Allison nem létezik, ez a nő pedig nem alkalmas kapcsolattartónak. Nincs összeköttetésben a Hálózattal... hiányzik a működő idegrendszeri csomópontja!

– Elég jól beszél angolul.

– Anyanyelvi szinten – vetettem közbe.

– Na látod.

– De hát...!

– Úgyhogy kinevezem tolmácsommá – folytatta Török.

– Mostantól bármilyen érintkezésem a Voxszal rajta keresztül zajlik. És egyelőre mindketten végeztünk a doktorokkal. Semmi szike, semmi gyógyszer. El tudod ezt intézni?

Oscar habozott. Aztán közvetlenül hozzám szólt voxi nyelven:

– Here, ha teljes értékű emberi lény volnál, tisztában lennél azzal, hogy a viselkedésed nem egyéb, mint nyílt árulás nem csupán a Vezetéssel, de a Vox egészének érdekeivel szemben is.

Súlyos szavak voltak. Hallván őket Treya reszketett volna.

– Tudom, mit csinálok – feleltem ugyanazon a nyelven –, Oscar.

Eközben a Vox megkezdte nehézkes, reménytelen útját az Antarktisz felé.

Oscarból (aki továbbra is idegölő rendszerességgel bukkant fel) lehetetlen volt bármilyen konkrét információt kihúzni, ám az ápolókat, akik szakadatlanul sürgölődtek körülöttünk, ételt hoztak, és kíváncsiskodó szülők módjára a hogylétünkről érdeklődtek, egyszer–egyszer szóra lehetett bírni. Nekik köszönhetően megtudtam, hogy a voxi közmegegyezés az ünneplésből („sikeres volt az átkelés a Földre, a próféciák beteljesültek”) a kétségbeesésen át („de a Föld romokban hever, és a Feltételezettek továbbra sem vesznek rólunk tudomást”) az ősi hitvallás mellett való újabb, sztoikus kiállásig („a Feltételezettek nem fognak eljönni hozzánk, nekünk kell felkutatnunk őket”) fejlődött.

A jelek szerint épp a felkutatás jelentette a nehézséget. Pilóta nélküli voxi repülők egész flottáit küldték ki, hogy feltérképezzék a szárazföldeket, amelyek valamikor Indonéziát és India déli partvidékét jelentették, de a felderítők nem találtak mást, csak egyhangú pusztaságot. Az eutrofizálódott óceán mérgező kipárolgása már réges–rég ellehetetlenítette az életet, és valamilyen hatalmas, helyi vulkánkitörés több réteg összetömörült vulkáni hamu alá temette a még megmaradt romokat. A vezetői kasztok tanulmányozták a földi diaszpóra nyomán fennmaradt kisszámú feljegyzést, és arra a következtetésre jutottak, hogy folytatnunk kell az utunkat a Föld utolsó ismert emberi kolóniájának helyszíne felé, amely a Déli–sark közelében létesült, a víztömeg partján, melyet Török idejében Ross–tengernek neveztek. A robotrepülők ezalatt kiterjesztik a légi kutatást Eurázsiára és az amerikai kontinensre.

Amikor mindezt elmondtam Töröknek, megkérdezte, meddig tart majd az utazás az Antarktiszra. Török még mindig inkább szigetcsoportként, mint óceánjáró hajóként gondolt a Voxra. De – habár mérhetetlenül nagyobb volt, mint bármilyen hajó, amivel Török valaha is utazott –, a Vox valóban hajó ,volt: kolosszális méretéhez képest meglepően kis merülésű és meglehetősen jól kormányozható. Néhány hónap kell, hogy elérjük a Ross–tengert – feleltem. Megígértem neki, hogy valamikor a közeljövőben leviszem megnézni a hajógépezetet... és szándékomban is állt betartani ezt az ígéretet, olyan okokból, amelyeket egyelőre nem akartam elmagyarázni.

Sok minden volt, amit nem tudtam elmagyarázni, egyszerűen azért, mert sosem maradhattunk négyszemközt. A Vox Magban a falaknak fülük volt. És szemük is.

Nem feltétlenül kémkedés céljából. A falfelületekbe épített, nanoméretű szemek és fülek mind a Hálózatba továbbították az adataikat, amely anomáliák után kutatott bennük, és riasztásokat küldött, amint valamilyen szokatlan szituációt észlelt: egészségügyi vészhelyzetet, műszaki meghibásodást, tüzet vagy erőszakba torkolló nézeteltérést. Azt gyanítottam azonban, hogy a mi esetünkben kivételt tettek. Amikor még Treya voltam, arra tanítottak, hogy ha egy Török Findleyhez hasonló Elragadtatottal érintkezünk, nincs olyan szó vagy gesztus, ami túl magától értetődő lenne ahhoz, hogy a Feltételezettek vagy az Elragadtatott által köztük átélt létállapot nyomai után ne kutassunk benne. Ezért szinte biztosan figyeltek minket – és nem is csak a gépek. Nem engedhettem meg magamnak, hogy bármit is mondjak, ha nem akartam, hogy azt az adminisztrátorok is meghallják. Ami nagyrészt kizárta azokat a dolgokat, amiket mondanom kellett, mégpedig minél előbb.

(És még ha az adminisztrátorok nem is hallgatóztak, a Korifeus bizonyára igen. Az utóbbi időben sokat gondoltam rá... de nem akartam, hogy ezt ő is tudja.)

Azt is szerettem volna, hogy Török a Vox Magnak és működésének legalább az alapjait megértse, mert ez a tudás később hasznunkra válhatott. Ezért az elkövetkező pár napban igyekeztem engedelmes és elfogadható kapcsolattartóként viselkedni; vagyis azt csináltam, amire Treyát kiképezték, noha már nem voltam Treya, és nem is akartam az lenni.

Megmutattam Töröknek a könyvtárat a folyosó végén. Az Elragadtatottak felvilágosítására szánt helyiséget évekkel ezelőtt készítették elő, és pontosan az volt, amit a neve sejtetett: egy méretes, könyvekkel megrakott polcnak otthont adó szoba. Igazi könyvekkel, ahogy Török elismerően megállapította. Papírra nyomtatott, kemény fedelű könyvekkel, amelyek újonnan kerültek ki a nyomdából, de különös módon így is ősréginek tűntek.

Az egész Voxon kizárólag itt fordultak elő ilyen kötetek, amelyeket kifejezetten az Elragadtatottak számára állítottak elő. Többségük voxi tudósok által írt, történelmi munka volt, egyszerű angolra és öt másik ősi nyelvre lefordítva. Ismereteim szerint meglehetősen megbízható szövegek voltak. Török érdeklődött irántuk, de elbizonytalanodott a több tucat különböző cím láttán, úgyhogy segítettem neki kiválasztani néhány kötetet:

A Mars és a marsi diaszpóra összeomlását,

A Feltételezett entitások természetéről és céljáróit,

A földi ökológia hanyatlását,

A Vox alapelvei és elrendelt végzetét,

A Köztes Világok kortikális és limbikus demokráciáit

és még egy párat; eleget ahhoz, hogy nagyjából képet kapjon róla, mi is a Vox, és miért vívta csatáit a Világok Gyűrűjében. A címek riasztóbbak – biztosítottam –, mint maguk a szövegek.

– Tényleg? – kérdezte. – És mik azok az... izé... „kortikális és limbikus demokráciák”?

A konszenzusos kormányzás megteremtésének módjai – magyaráztam. Az idegi implantátumok és az egész társadalmakra kiterjedő Hálózatok számos különböző döntéshozási módszert tettek lehetővé. A Köztes Világok társadalmainak nagy része „kortikális” demokrácia volt: ezeket azért nevezték így, mert az agyterületek, amelyeken keresztül a társadalom tagjai érintkeztek egymással, a neocortexben, az „új agykéregben” csoportosultak. Ezek a társadalmak főnévi alapú, logikai közvetítéssel zajló, kollektív érveléssel hozták meg az állam vezetésére vonatkozó döntéseiket. (Török pislogott a szavaim hallatán, de előzékenyen hagyta, hogy folytassam.) A „limbikus” demokráciák, mint a Vox, másként működtek: a Hálózataik a primitívebb agyterületeket modulálták, amivel (szemben a tisztán racionális alapú érveléssel) érzelmi és intuitív alapokon nyugvó konszenzust hoztak létre.

– Leegyszerűsítve: a kortikális demokráciákban az állampolgárok együtt gondolkodnak, a limbikus demokráciákban viszont együtt éreznek.

– Nem egészen értem. Minek a megkülönböztetés? Miért nem jönnek létre kortiko–limbikus demokráciák? Amik a két világ legjobb tulajdonságait egyesítenék?

Történtek kísérletek ilyen társadalmi berendezkedésre. Treya tanulmányozta őket az iskolában. Az a néhány kortiko–limbikus demokrácia, ami egykor létrejött, egy ideig meglehetősen jól működött, és némelyik idillien békésnek tűnt. De végeredményben mindegyik instabilnak bizonyult: szinte minden alkalommal elpusztította őket a Hálózatuk által generált katatón hurok; egyfajta derűs közömbösség általi, tömeges öngyilkosság.

Nem mintha a limbikus demokráciák sokkal jobban boldogultak volna – bár ezt sehol sem mondtam ki, ahol a falak meghallhattak. A limbikus demokráciáknak is megvolt a maguk gyengesége. Hajlamosak voltak a kollektív őrületre.

Kivéve a miénket, természetesen. A Vox kivétel volt minden szabály alól. Legalábbis ezt tanították nekem az iskolában.

*

Megtartottam magamnak a problémáimat, elsősorban azért, mert nem akartam olyasmit adni Oscar kezébe, amit felhasználhat ellenem. És ami még fontosabb: nem akartam, hogy Török egy pillanatig is kételkedjen benne, hogy Allison Pearl vagyok, Allison Pearl akarok lenni, és Allison Pearl is maradok egészen addig a napig, amíg le nem szíj aznak, és be nem préselnek egy hálózati csomópontot az agytörzsembe.

De a helyzet nem volt ennyire egyszerű.

Szóval, a kérdés, amivel minden reggel keltem és minden este feküdtem: tényleg Allison Pearl vagyok?

A legkézenfekvőbb értelemben: nem. Hogy is lehetnék? Allison Pearl tízezer évvel ezelőtt élt a Földön (és feltehetőleg ott is halt meg), amikor az még lakható bolygó volt. Nem maradt belőle más, mint néhány gigabájtnyi naplóbejegyzés, amely valahogy túlélte az évezredeket. A napló Allison Pearl tizedik életévében kezdődött, és minden kézzelfogható ok nélkül a huszonharmadikban ért véget. Treya befogadta ezeket a naplóbejegyzéseket (és több ezer kiegészítő megjegyzést a huszonegyedik századi élettel kapcsolatban) mind a kortikális, mind a limbikus rendszerébe; éppúgy adatként, mint személyiségként. A bejegyzések eszközök voltak, amelyeket az Elragadtatottak voxi kapcsolattartójaként végzett munkája során kellett volna alkalmaznia. Treya bizonyára sosem hitte magáról, hogy ő „valóban” Allison Pearl. Inkább úgy hordozta magával Allisont, mint egy mélyen az agyállományába másolt iskolai füzetet. A Hálózat helyezte Allisont Treya pszichéjébe; a Hálózat épített és tartott fenn átjárhatatlan határokat Allison és Treya között.

Átjárhatatlan határokat, de nem eléggé átjárhatatlanokat. Merthogy itt a titok, amit soha nem mondtam el senkinek: Allison már azelőtt is átszivárgóit Treyába, hogy a Hálózat leállt, és a lázadó farmerek megsemmisítették a csomópontomat. És Treya sohasem tiltakozott; nem is jelezte a hibát az őt kezelő adminisztrátoroknál. Ellenkezőleg: titokban tartotta, hogy Allison Pearl cseppenként beszivárog a mindennapi életébe. Olyan titok volt, ami bűnös élvezetet jelentett a számára, Treya ugyanis sóvárogva vágyott Allison bizonyos tulajdonságaira.

Treya engedelmes volt. Allison dacos. Treya hajlandó volt beolvasztani a személyiségét a Vox közös identitásába. Allison előbb halt volna meg. Treya mindent elhitt, amit a szokásokhoz híven felkent feljebbvalói mondtak neki. Allison eredendő bizalmatlanságot táplált minden felsőbb hatalommal szemben.

De még ez a megkülönböztetés sem fedi a teljes igazságot. Helyesebb lenne azt mondani, hogy Treya Allison révén kezdte felfedezni a szkepticizmusban, az ellenállásban, a lázadásban rejlő lehetőségeket.

Akkor hát tegyük fel a kérdést még egyszer! Mi voltam, amikor a Treya és Allison közti ajtó hirtelen szélesre tárult? Allison voltam, vagy Treya Allisonsága?

Nem! Egyik sem. Egy harmadik valami voltam.

Valami, amivé összeállítottam magamat ezekből az össze nem illő elemekből. És minden emlékemre jogot formáltam, a virtuálisakra éppúgy, mint a valódiakra. A Vox nevelte ki Treyát és Allisont is, ám a Vox nem számolt a keveredés következményeivel. És amúgy is, bassza meg a Vox! Íme, az eretnekség, amit Treya örökké leküzdött magában, és amiért Allison hangja némán könyörgött: bassza meg a Vox, bassza meg a Vox csöndes zsarnoksága, bassza meg illúzióba merevedett vallása, és bassza meg szolgalelkű megszállottsága, amivel a Feltételezetteket üldözi!

Különösen bassza meg az őrület, ami a Voxot erre a szétroncsolt Földre hozta, és bassza meg az a még súlyosabb téboly, ami sejtésem szerint hamarosan elszabadul a fedélzetén!

Bassza meg a Vox! És legyen áldott Allison Pearl, amiért szavakat adott, hogy mindezt kimondjam!

Bár Oscar belement, hogy visszahívja a sebészszikéit, nem hagyott fel az igyekezettel, hogy meggyőzzön engem: egyezzek bele a műtétbe. Közvetítőkön keresztül folytatta a hadjáratát: olyan embereket állított szembe velem, akiktől nem tagadhattam meg a találkozást: akik egykor (vagy még most is) Treya barátai és családtagjai voltak.

És az én családtagjaim és barátaim is; tényleg azok, bár én már nem az az ember voltam, akit régen ismertek, és még kevésbé az, akinek látni akartak, vagy akinek elvárásaik szerint lennem kellett volna. Ugyanakkor eléggé ember voltam ahhoz, hogy megszakadjon a szívem, látván értetlenségüket és szomorúságukat.

Egy nap Oscar elhozta az anyámat (Treya anyját) látogatóba. Az apám (a voxi apám) magas rangú építőmérnök here volt, aki nem sokkal a születésem után meghalt egy szállítóalagút beomlásakor. Gyermekként anyám és egy csapat nagynéném gondoskodott rólam: mindannyian szerettek, és én mindannyiukat szerettem. Maradt bennem annyi Treyából, hogy kénytelen voltam kitárni karomat az asszony felé, akinek a karjaiban annyiszor leltem megnyugvást, és kénytelen voltam megrettent szemébe nézni, amikor megmondtam neki, hogy nem, a lánya nem halt meg, csak megváltozott; megszabadult egy kíméletlen, de láthatatlan köteléktől. Anyám egy szót sem értett az egészből.

– De hát nem akarsz hasznos lenni? – kérdezte. – Nem emlékszel, mit jelent egy család tagjának lenni?

Túl jól is emlékeztem rá. Elengedtem a fülem mellett a kérdést, és megmondtam neki, hogy még mindig szeretem. És így is volt, igazán. De ez őt nem vigasztalta. Hogyan is vigasztalhatta volna? Elveszítette a lányát. Treya nem volt többé – én csak egy csökönyös gólem voltam, aki átvette a helyét. És abban a pillanatban, amikor megmondtam neki, szeretem, láttam dermedt arckifejezésén, hogy ő viszonzásképp gyűlöl engem, tényleg gyűlöl: az, akit egykor szeretett, nem én voltam, csak egy árnyék, amely már nem kísér többé.

Nos, talán igaza volt. Már sosem leszek az a lány, akit régen ismert. Az voltam, amivé váltam. Voltam, ami voltam; és őt úgy hívták, Allison, Allison, Allison Pearl. Sokáig ismételgettem magamban, suttogva, jóval azután is, hogy anyám már kiment a szobából.

Nem akartam ezeket a problémákat Törökre zúdítani. Neki is megvoltak a maga gondjai. Büszkén viselte sztoikus, „jöjjön, aminek jönnie kell” hozzáállását, és úgy gondoltam, megdolgozott érte, de ő itt alapvetően és elkerülhetetlenül egyedül volt: idegenként egy olyan világban, amit nyilván félelmetesnek és furcsának látott. A szobáink egymás szomszédságában voltak, és egyik–másik éjszaka arra ébredtem, hogy hallom, amint Török fel–alá járkál, vagy magában motyog. Olyan félelmekkel kellett szembenéznie, amiket én el sem tudtam képzelni. Amennyire én láttam, úgy érezhette magát, mint aki csapdába esett egy álomban, és bár tudatában van, hogy mindez csak a képzelet műve, mégsem képes átküzdeni magát egy ésszerűbb valóságba.

Igyekeztem nem rávetíteni a saját reményeimet és félelmeimet. De nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy minden eltérő tulajdonságunk ellenére több bennünk a közös, mint ami elválaszt, legalábbis voxi szemmel nézve. Azon kaptam magam, hogy eltűnődöm, vajon keresztezhették–e egymást az útjaik Allison Pearllel az elképzelhetetlenül távoli huszonegyedik században; sor kerülhetett–e köztük valamilyen véletlen találkozásra az arctalan amerikai tömegben. Semmi kétség, ha a Vox Magban bárkinek is módjában állt megérteni Allison Pearlt, az Török volt. így talán nem meglepő, hogy egy éjszaka, amikor egyikünk sem tudott aludni, az ő szobájába mentem át, hogy megnyugodjak. Eleinte beszélgettünk, olyasmikről, amiket eddig csak magunkban tudtunk megvitatni; bizalmas dolgokról, amiket nem amiatt, hanem épp annak ellenére osztottunk meg egymással, amit a másikról tudtunk.

– Én vagyok a világon a leginkább hozzád hasonló – mondtam neki –, és te vagy, aki a leginkább hasonlít rám.

Ezután elkerülhetetlen volt, hogy az ágyban kössünk ki, ott találjunk egy kis nyugalmat; és végül már nem érdekelt, mit hallhatnak a falak, sem az, hogy kinek sugdoshatják tovább szövevényes és veszedelmes titkaikat.

2.

Reggel körbevezettem Törököt a Vox Magon, a legaljától a legtetejéig.

Persze nem láthatta az egészet; még egy akkora részt is alig tudtam megmutatni neki, ami alapján nagyjából már képet alkothatott róla. A Vox Mag föld feletti része akkora volt, mint egy átlagos, huszonegyedik századi nagyváros. A föld alatt, a sziget üreges mélyén azonban nagyobb területet foglalt el; bonyolult belső tereit egy kétdimenziós hálóra kiterítve akkora lett volna, mint Connecticut vagy talán Kalifornia. Elkerültük a sérült területeket, ahol még mindig zajlott a sugárszennyezés megszüntetése, és egy függőlegesen közlekedő szállítóeszközzel utaztunk lefelé. Megálltunk mindenütt, ahol az alagút falán széles körben kilátás nyílt, hogy Török szemügyre vehesse a tereket, a teraszokat, a támpilléreket; a mesterséges napfényben fürdő, tágas mezőgazdasági szinteket; a zöld, erdőkkel betelepített vadasparkokba alabástromszilánkként beékelődő lakótelep–komplexumokat.

Aztán levittem a Vox legalsó szintjeire, ahol a gépházak kaptak helyet. A Voxot hajtó gépek hatalmasak voltak – inkább területek, mint tárgyak –, de megmutattam Töröknek a kisebb város méretű reaktorblokkokat, amelyek állandó sótlanított vízfürdőben úsztak; a fémkamrák sötét hektárjait, amelyekben mágneses mezők irányították az olvadt vas áramlását; elkalauzoltam a szupravezető mezőtekercsek mellett, amelyek körül hóként csapódott le a pára, és fúvatott levegő szélviharai söpörték el. Törököt lenyűgözte a látvány, ami jó pont lehetett az adminisztrátoroknál, akik – semmi kétség – figyeltek minket. A falaknak még itt is fülük volt.

De ott már nem, ahová ezután vittem. Felutaztunk egy szállítóágon, ameddig csak lehetett, ott pedig átszálltunk egy kisebb járműre, amely a Vox legmagasabb tornyának oldalán siklott fel. Két újabb átszállás, és megérkeztünk a Vox Magban elérhető legfelső teraszra, mely lényegében egy tető volt, kilátással a városra.

Régen, amikor a Vox még a lakható világok óceánjain hajózott, ez a terasz nem volt befedve. De mivel a Föld légköre mérgezőnek bizonyult, egy ozmotikus védőfalat vontak köré – Töröknek azt mondtam, egy „erőteret”; régies és pontatlan kifejezés, de ezt legalább többé–kevésbé megértette.

– Úgy tűnik, nem működik túl jól – jegyezte meg. – Kicsit olyan szag van itt, mint egy disznóólban.

Gyanítottam, hogy igaza van. A levegő áporodott volt, és mozdulatlan, noha a magasban láttuk elsuhanni a felhőket; látszólag olyan közel, hogy akár meg is érinthettük volna őket. Megszédültem a tériszonytól, még mielőtt kiléptünk volna a terasz peremére. Most először sajnáltam, hogy elveszítettem a csomópontomat; hiányzott az érzés, hogy a Vox láthatatlan horgonyként rögzít a földhöz. Úgy éreztem, akár egy könnyű szellő is magával ragadhatna.

A Vox egyenletesen haladt dél–délkelet felé, elhagyva az Indiai–óceánt, áthajózva a Csendes–óceán déli vizeire. A tenger itt halványlilán terült el körben a láthatár felé, az ég pedig mérgező okkersárga színt öltött. Gyűlöltem a látványát.

– Ez egy Canfield–óceán – magyaráztam Töröknek. Egy könyvben találkoztam a kifejezéssel, amit még Champlain–ben olvastam; egy globális felmelegedésről szóló könyvtári könyvben. Ez volt az egyik legrosszabb lehetséges kimenetel: elsavasodott óceánok, fulladásig tele anaerob baktériumokkal, amelyek hidrogén–szulfidot bocsátanak a légkörbe.

Török egy ideig a tengert bámulta.

– Az egész világ így néz ki? – kérdezte végül.

– Úgy tűnik. – Már azelőtt is errefelé tartott, hogy a Feltételezettek lezárták a Föld és az Equatoria közötti Átjárót. (A haldokló óceánok ösztökélték az emberiséget a nagy földi diaszpóra létrehozására, ami később a korai Köztes Világok elkeseredett vetélkedéséhez és konfliktusaihoz vezetett. A mi voxi szöveggyűjteményeink nem sok jót tudtak elmondani a bionormatív korszakról vagy az abból született kortikális demokráciákról, de ezek legalább bizonyos mértékig békét hoztak a Világok Gyűrűjére a több évszázados, elszórt háborúskodás után.) – És a Feltételezzetek nem tettek semmit, hogy megakadályozzák. Nem tűnik ez furcsának? Hogy megvédték a bolygót a kitáguló Naptól, de a kisujjukat sem mozdították, hogy megakadályozzák az emberiség katasztrofális kipusztulását? Úgy tűnik, tökéletesen megfelel nekik egy olyan Föld, ahol főleg baktériumok élnek. Senki sem tudja, miért.

– A néped arra számított, hogy valami mást talál itt, nem igaz?

Nem voltak a népem. De nem javítottam ki.

– Arra számítottak, hogy közvetlen egységbe kerülnek a Feltételezettekkel, amint megérkeznek a Földre. Ez egy vallásos eszme, nem egyéb. Azok, akik a Voxot létrehozták, minden racionális mérce szerint fanatikusok voltak. A történelemkönyvekben nem így áll, de ez az igazság. A Vox szekta. A hiedelmeit beépítették a Hálózatába, és beprogramozták a limbikus demokráciájába. Amikor a Hálózathoz kapcsolódsz, ezek a doktrínák logikusnak tűnnek, mintha a józan ész diktálná őket...

– De te nem így látod.

Nem, már nem.

– És a farmerek sem. A farmerek sosem váltak voxi polgárokká. A Hálózat engedelmességre kötelezte őket, de nem vonta be az egyesülésbe a mélyebb tanokkal.

– Más szóval rabszolgák voltak.

– Mondhatni. Még a Köztes Világok idején, nemzedékekkel ezelőtt ejtették foglyul őket. Nem voltak hajlandóak elfogadni a teljes körű állampolgárságot, így a voxiak csak annyi módosítást hajtottak végre rajtuk, hogy engedelmességre szorítsák őket.

– Egyszerűbb igát kaptak.

Bólintottam.

– Ezért pusztították el azonnal a csomópontjaikat, amint a Hálózat összeomlott.

Bár a túlélők (az a néhány farmer, akik a külső szigetek mélyén húzódó, hermetikusan elzárt farmokon maradtak) azóta már bizonyára visszakapták az igáikat. A lázadók természetesen mind meghaltak. Beleértve Ásó Choit, akinek az életét Török megpróbálta megmenteni. Meg is mentette, talán fél órára. Ha a harci repülők nem végeztek vele, akkor később halt meg, amikor belélegezte a mérgező levegőt.

Török nekitámaszkodott a tető peremén végigfutó biztonsági korlátnak, hogy szemügyre vegye, mi lett a Vox külső vidékeiből. A szigetet semmi sem védte a légkörtől, és úgy nézett ki, mintha valamilyen komor és végleges őszbe fordult volna. Az erdők halottak voltak. A levelek megbámulták és lehullottak, a gyümölcsök elrothadtak. Még a fák ágai is leprásnak és törékenynek látszottak. A pusztulás szele gallyanként bontotta le az erdős vidéket.

– A Vox – folytattam mármint a kollektív Vox, a limbikus Vox, megváltásként élte meg, amikor sikerült átkelnünk az Átjárón. De igazad van, nem azt találták itt, amire számítottak, és kezd úrrá lenni rajtuk a csalódottság. Erről kell beszélnünk itt fönt, ahol senki sem hall minket. Ki kell dolgoznunk egy tervet.

Egy pillanatig csak állt, és bámulta a romokban heverő vidéket. Aztán megszólalt:

– Hogy látod, mennyire durvulhat el a helyzet?

– Feltéve, hogy a Vox mégsem talál egy édenkertbe vezető ajtót a Déli–sarkvidéken, a helyzet... nos, nagyon eldurvulhat. Az eszme, hogy a Voxnak egyesülnie kell a Feltételezettekkel, olyan hitvallás, amin az egész társadalom alapul. Ez az oka a Vox létezésének. Ez az ígéret, amivel mindannyian világra jövünk, amit a csomópontjainkkal együtt belénk ültetnek. Sohasem lehetett eltérni tőle, és soha nem is engedték volna, hogy másként gondolkodjunk. De most...

– Szembe kell néznetek egy kellemetlen igazsággal.

– Nekik kell. Én már nem tartozom közéjük.

– Tudom . Bocsánat.

– Ezt az utat az Antarktiszra csak a végső kétségbeesés diktálja, és csak arra alkalmas, hogy elodázza az elkerülhetetlent.

– Oké, szóval előbb–utóbb mindenki szembesül a valósággal. És aztán mi lesz? Káosz, anarchia, vérfürdő az utcákon?

Eléggé voxi voltam, hogy némiképp szégyenkezve válaszoljam meg ezt a kérdést.

– Léteztek a múltban más limbikus demokráciák is, és amikor összeomlanak... nos, az nem szép látvány. A Hálózat olyan mértékben erősíti fel a dühöt és a frusztrációt, hogy az végül önpusztításba fordul. Az emberek a szomszédjuk, a családjuk és végül önmaguk ellen fordulnak. – Senki sem volt, aki hallhatott volna minket, mégis lehalkítottam a hangomat. – Társadalmi összeomlás, gyilkosság, öngyilkosság. Végül éhínség, amikor megszűnik az élelmiszerellátás. – Már ma is láttam jeleit: valamilyen általános levertséget, ami még túl megfoghatatlan volt, hogy Török észrevegye, de számomra érezhető, akár a mennydörgés hangja az erősödő szélben.

– És nincs rá mód, hogy megvédjük magunkat?

– Nem, ha itt maradunk, nincs.

– Még ha ki is jutnánk innen, nincs hová mennünk. Istenem, Allison! – sóhajtott. – Ez egy egész pofás kis bolygó volt valamikor.

Közelebb húzódtam hozzá, mert kezdtünk a dolog lényegére tapintani.

– Figyelj! Vannak olyan repülők a Voxon, amik újratöltés nélkül el tudnak repülni egyik sarktól a másikig. És mivel te Elragadtatott vagy, az Átjáró előttünk még mindig nyitva áll. El tudunk menni. Ha elég óvatosak és szerencsések vagyunk, vissza tudunk jutni az Equatoriára.

És ott meg tudnánk adni magunkat a Vox ősi ellenségeinek; azoknak, akik nukleáris csapást intéztek a Vox Mag ellen, hogy megakadályozzanak minket a Feltételezettek figyelmének felkeltésében. A bionormatív hatalmak gyűlölik a Voxot, és félnek tőle, de nem utasítanák el két menekült segélykérését. Talán még segítenének is eljutnunk az Equatoriáról valamelyik Köztes Világra, ahol békében leélhetnénk az életünket. Legalábbis így gondoltam.

Török kemény pillantást vetett rám.

– És te tudsz repülni ezekkel a gépekkel? – kérdezte.

– Nem – feleltem. – De te igen.

Ezután elmondtam neki az egészet. Elmagyaráztam a tervet, amelyet azokon a hosszú, álmatlan éjszakákon dolgoztam ki; éjszakákon, amikor Treya magányossága azzal fenyegetett, hogy legyőzi Allison dacos ellenállását; éjszakákon, amikor szinte lehetetlen volt teret találni két énem határai között: még megnevezni is alig tudtam magam valódi meggyőződéssel. Hittem benne, hogy a terv kivitelezhető – vagy legalábbis az lehet. De olyan áldozatot követelt Töröktől, amit talán nem lesz hajlandó meghozni.

Amikor megértette, mit kérek tőle, nem válaszolt azonnal. Azt mondta, gondolkodnia kell rajta. Elfogadtam. Azt feleltem, hogy néhány nap múlva újra feljövünk ide, és beszélünk róla.

– Addig is – mondta –, van még valami, amit meg kell tennem.

– Mi?

– Találkozni akarok a másik túlélővel. Látni akarom Isaac Dvalit.

KILENCEDIK FEJEZET

Sandra és Bose

MIUTÁN eljött Bose lakásából, Sandrának még haza kellett vezetnie a saját otthonába, hogy átöltözzön és lezuhanyozzon, így majdnem egy órát késett a munkahelyéről. Nem mintha a jelen körülmények között különösebben érdekelte volna. Orrint erőszakos kitöréssel vádolták, talán igaztalanul: Sandra próbálta visszaszorítani a dühét a kocsiút alatt, de csak annyit ért el, hogy sikerült csöndes fortyogássá mérsékelnie. Arthur Congreve már attól a naptól kezdve nem volt szimpatikus a számára, hogy megtették a főnökévé, de az Sandrában sohasem merült fel, hogy a fickó talán éppen olyan korrupt, mint amennyire kellemetlen figura.

Hanyagul leparkolt, és keresztülsietett az épület bejáratánál elhelyezett fémdetektoron. Amint megkapta a kitűzőjét, egyenesen az elkülönített betegek részlegéhez ment.

A részleg úgy nézett ki, mint az Állami Gondozó épületének bármely másik szárnya. Az „elkülönített” nem jelentett nyirkos, lezárt cellákat, mint amit egy szövetségi börtönben sejtethetett volna. Ezt az osztályt csupán egy kicsit bőkezűbben látták el zárakkal és törhetetlen bútorokkal, mint a nyitott részlegeket; arra tervezték, hogy távol tartsák a potenciálisan erőszakos pácienseket a többi bentlakótól. Viszonylag ritkán akadt dolguk ilyen esetekkel: az állami gondozók rendszerét eredetileg a kóros szegénység kordában tartására szánták, nem a kezelhetetlen pszichóziséra. Bizonyos értelemben ők voltak a legkevésbé problémásak a Gondozóban megforduló páciensek közül: kevés vitát váltottak ki az orvosok között, és általában rövid úton átutalták őket valamelyik pszichiátriai kezelőintézetbe.

Bármi egyéb is volt Orrin Mather, szociopata biztosan nem. Sandra erre a diplomájába mert volna fogadni. Ki akarta hozni a fiút az elkülönített osztályról, amilyen gyorsan csak lehet, és szándékai szerint azzal kezdte volna, hogy meghallgatja a történetet az ő oldaláról.

Puszta balszerencse volt, hogy véletlenül épp Wattmore nővér felügyelte a zárt részleg bejáratát. Szó nélkül meg kellett volna nyomnia a berregőt, hogy beeressze Sandrát, de nem tette.

– Sajnálom, dr. Cole, de külön utasítást kaptam – mondta, és haladéktalanul megcsipogtatta Congreve–et, miközben Sandra füstölgött. Az igazgató szinte azonnal felbukkant: az irodája alig néhány ajtóval távolabb volt a folyosón. Karon fogta Sandrát, és bevezette a szobába.

Bezárta maga mögött az ajtót, és összefonta a karját. Tágas irodájában pedáns tisztaság uralkodott, a levegő azonban áporodott volt, és valamiképp zsíros szagú. A személyzet más tagjai azelőtt már rámutattak, hogy Congreve személyes higiéniája hagy némi kívánnivalót maga után. Sandra igyekezett nem bámulni a férfi ingjét kifakító izzadságfoltokat. Beszélni kezdett, de Congreve fölemelte a kezét.

– Mindenekelőtt – jelentett ki az igazgató –, szeretném, ha tudná, mennyire csalódott vagyok a szakmailag elfogadhatatlan viselkedés miatt, amit az utóbbi időben tanúsít.

– Nem tudom, miről beszél. Nem akarok mást, mint egy rövid beszélgetést folytatni Orrin Matherrel.

– Ennek talán lenne is értelme, ha még mindig ön dolgozna a fiú esetén, de azt hiszem, már világossá tettem, hogy nem ez a helyzet.

– Én folytattam Orrinnal a felvételi beszélgetést. Nem volt rá oka, hogy másnak adja az esetet.

– Nem volt rá okom, hogy ne tegyem. Amúgy sem vagyok köteles megindokolni sem ezt az elhatározásomat, sem semmilyen más döntést, amit adott esetben hozok.

Ön előtt semmiképpen, dr. Cole. Majd ha az igazgatóság vezetői pozícióba helyezi önt, megkérdőjelezheti a döntéseimet, de addig is köteles végrehajtani a feladatokat, amiket kiosztok önnek. Mellesleg erre talán több lehetősége nyílna, ha időben érkezne.

Ez volt az első alkalom, hogy Sandra késve érkezett az elmúlt... mennyi is? Másfél évben? De most túlságosan dühös volt, hogy lassítson.

– Ez a baromság, hogy Orrin megtámadott egy ápolót...

– Már megbocsásson, de szemtanúja volt az esetnek? Tud valamit, amit még nem osztott meg velem?

– Nem lehet igaz. Orrin sohasem bántana senkit.

Az ellenérv gyenge lábakon állt, és amint kimondta, tudta, hogy hibát követett el. Congreve a szemét forgatta.

– És mindezt egy húszperces interjú során sikerült kiderítenie? Akkor ön igazán kivételes diagnoszta, dr. Cole. Semmi kétség, szerencsések vagyunk, hogy nálunk dolgozik.

Sandra arca lángolt.

– Beszéltem Orrin nővérével...

– Igazán? Mikor? És erről engem miért nem értesített?

– Az intézeten kívül találkoztam vele. De...

– Azt állítja, hogy konzultált egy páciens családjával a munkaidején kívül? Akkor, gondolom, bizonyára írt erről egy hivatalos jelentést... vagy legalább hozzáfűzött egy bejegyzést a páciens aktájához. Nemde?

– Nem – ismerte be Sandra.

– És ebben tényleg nem fedez fel szakmailag elítélhető viselkedést?

– Ez nem ad magyarázatot...

– Elég! Kérem, hagyja abba, mielőtt tovább rontja a helyzetét! – Congreve most lágyabb hangot ütött meg. – Nézze. Elismerem, hogy mind ez idáig kielégítő minőségű munkát végzett. Ezért hajlandó vagyok az utóbbi idők eseményeit a stressz számlájára írni. De muszáj, hogy egy kis távolságot tartson, és elgondolkodjon a dolgokon. Tudja mit? Miért nem veszi ki a hét hátralévő részét?

– Ez nevetséges. – Sandra erre nem számított. – Még rengeteg dolgom van.

– Kiutalom másoknak az eseteit. Az összeset. Menjen haza, dr. Cole, csillapodjon le, és rendezze el az esetleges problémáit, amelyek megakadályozzák önt a feladatai elvégzésében! Vegyen ki egy hetet, minimum! Vagy többet is, ha gondolja. De ne jöjjön vissza, amíg nem képes újra némi objektivitással szemlélni a munkáját!

Sandra egyike volt az Állami Gondozó legmegbízhatóbb alkalmazottainak, és ezt Congreve is tudta. De talán azt is, hogy Sandrát látták együtt ebédelni Bose–zal. Nem volt semmiféle „szakmailag elítélhető viselkedés”; Congreve egyszerűen csak félre akarta állítani őt az útból, amíg Orrin ügyét elrendezik. A lehetséges következtetés – hogy Congreve utasításokat kap valakitől, akinek helyi érdekeltsége van az élethosszabbító gyógyszerek kereskedelmében – épp olyan nyilvánvaló volt, mint amilyen nyugtalanító. Vajon kinek adta el az igazgató a lelkiismeretét, tűnődött Sandra, és mennyit fizetnek mostanában az ilyesmiért?

Fel akarta tenni Congreve–nek ezeket a kérdéseket, és talán meg is tette volna, kockáztatva, hogy elveszíti a munkáját, de megálljt parancsolt magának. Ez nem róla szólt, hanem Orrinról. Ha végzetesen megsérti dr. Congreve–et, azzal Orrinnak egy szemernyit sem segít. Így hát kurtán biccentett, és igyekezett tudomást sem venni a diadalittas tekintetről, mellyel az igazgató bámulta. Rendben, mondta. Igyekezett hihetően engedelmesnek hangzani, ha nem is meghunyászkodónak. Egy hét. Ha Congreve ragaszkodik hozzá.

Ki az ajtón, végig a folyosón, tele kavargó gondolatokkal: még mindig nála volt a belépője és az orvosi igazolványai, ha netán vissza kellene jönnie... Útközben megállt a saját irodájánál, hogy összeszedjen néhány otthagyott jegyzetet. Ahogy ismét kilépett a folyosóra, szinte visszapattant Jack Geddesről, az ápolóról.

– Azért jöttem, hogy kikísérjem az intézet területéről – mondta a fickó, és látható élvezettel fürkészte a Sandra arcára kiülő megdöbbenést.

Ez minden sértésen túlment.

– Megmondtam Congreve–nek, hogy elmegyek.

– Megkért, hogy győződjek meg róla.

Sandra kísértést érzett, hogy valamilyen éles megjegyzéssel válaszoljon, de belátta, hogy valószínűleg fölösleges lenne Geddesre pazarolnia. Lerázta a férfi kezét a karjáról, de mosolyt erőltetett az arcára.

– Nem vagyok túl népszerű mostanában az igazgatóság körében – fűzte hozzá.

– Ja, hát... asszem, ismerős a helyzet.

– Dr. Congreve szerint történt tegnap valamilyen incidens Orrin Matherrel. Ismeri Orrint? Vézna kölyök, most az elkülönített szárnyban van.

– Naná, hogy ismerem. És nem csak egy kis „incidens” volt, dr. Cole. A kölyök erősebb, mint amilyennek látszik. Úgy spurizott a krjárat felé, mintha égne a segge. Nekem kellett lebirkóznom és fogva tartanom, míg megkapta a nyugtatóját.

– Orrin menekülni próbált?

– Nem tudom, mi másnak lehetne nevezni. Úgy hajolgatott el az ápolók elől, mintha touchdownra hajtana.

– És maga mit csinált? Ráugrott?

– Nem, asszonyom. Nem volt rá szükség. Elé álltam, és rászóltam, hogy nyugodjon le. Ha valaki, hát inkább ő ugrott rám.

– Ő kezdeményezte a verekedést?

Sandra hangjában nyilván hitetlenkedés csendült. Geddes menet közben megtorpant, és a jobb karján feltűrte egyenruhája bő ujját. Vastag kötés volt az alkarján, félúton a csuklója és a könyöke között.

– Minden tiszteletem, de maga szerint ez micsoda, dr. Cole? A kis szaros úgy megharapott, hogy csak egy tucat öltés meg egy kibaszott tetanuszoltás rakott helyre. Zárt osztály, naná. Inkább egy zárt ketrec kéne, ha engem kérdez!

A hőség úgy zárta magába Sandrát, akár egy összeszorított ököl, ahogy a doktornő átvágott a parkolón az autója felé. Ilyen időben egyáltalán nem volt nehéz elképzelni a tenger mélyén tenyésző anaerob baktériumokat, amelyek Orrin végítélet–forgatókönyvében szerepeltek. Az emberek azt beszélték, hogy a Mexikói–öböl nagy része már most is biológiailag halott zóna. A rákhalászat–üzletág évekkel ezelőtt kimerült, és máshová költözött.

Ma is – akárcsak tegnap vagy tegnapelőtt – karfiol alakú felhők kerülgették a látóhatárt, de nem hoztak enyhülést.

Amint Sandra kinyitotta a kocsi ajtaját, perzselő, olvadtműanyag–szagú légáramlat csapott ki belőle. A nő várt egy kicsit, hogy az erőtlen szellő lehűtse az autó belső terét.

Amikor beszállt, rájött, hogy nincs hová mennie. Megpróbálta felhívni Bose–t, de a férfi telefonja azonnal hangpostára kapcsolt; Sandra hagyott egy üzenetet.

Aztán – szinte gondolkodás nélkül – azt tette, amit szinte mindig, valahányszor be nem osztott szabadideje támadt, és gondok gyötörték: elhajtott a Live Oaks intézetbe, hogy meglátogassa a bátyját, Kyle–t.

TIZEDIK FEJEZET

Török története

1.

A beszélgetés Allisonnal több kérdést vetett fel, mint amennyit meg tudtam volna számolni, de a legfontosabb mégis az volt, mennyire meggyőzően tudok hazudni.

Jó néhány embernek hazudtam már életem során; jó és rossz célból egyaránt. Voltak olyan igazságok velem kapcsolatban, amiket nem szerettem megosztani másokkal, és nem egyszer másként meséltem el őket, mint ahogy valójában történtek. De nem tartottam magam született hazudozónak, és most azzá kellett válnom. Mert a hazugság, amit el kellett hitetnem mindenkivel – a szavaimmal és a tetteimmel, ébrenlétem minden egyes pillanatában és lehetőleg álmomban is –, a sarkpont volt, melyen a jövőnk nyugodott.

A Vox egyenletesen haladt a Déli–sarkvidék felé, egészen szép sebességgel egy többmilliós népességű úszó szigethez képest. Még kétszer mentem fel Allisonnal a Vox Mag magas tornyainak tetejére, hogy megbeszéljük, amit odalent nem tudtunk, és minden alkalommal ugyanaz a kilátás fogadott: romokban heverő pusztaság ibolyaszín tengerbe ágyazva. A napok hosszabbra nyúltak – itt, a déli féltekén éppen nyár volt –, de a nap úgy kapaszkodott a látóhatárba, mintha félne, hogy elszabadul a pányvájáról. Mindenki legjobb tudása szerint a Vox volt az egyetlen megmaradt emberi település a Földön. Ezt nem beszéltem meg Allisonnal, ám e magányos igazság ismerete talán része volt annak, ami közelebb hozott minket egymáshoz.

Nekiláttam gyakorolni, hogy el tudjak igazodni a város passzázsai és gangjai között. A voxiak egyedi módon jelölték a közös terek és a magánterületek határait, de megtanultam felismerni a feliratokat, amelyek megkülönböztették az otthonokat a hálótermektől, és a hálótermeket a találkozásra fenntartott terektől. Még néhány voxi kifejezést is felszedtem: eleget, hogy megértessem magam a helyi piacokon, bár ha vásárolni akartam valamit – valamilyen tárgyat vagy ételt vagy, teszem azt, egy réz nyakláncot, amit a voxi férfiak ékszerként viseltek –, Oscar segítségére volt szükségem, hogy végrehajtsa a tranzakciót a hálózati térben. Elintéztem, hogy voxi módra rövidre vágathassam a hajam, így hamarosan beillettem volna (legalábbis Allison ezt állította) tősgyökeres voxinak, ha valaki messziről lát. Közelről persze olyasvalami voltam, ami egyetlen Hálózatra kapcsolt voxi polgárt sem téveszthetett volna meg.

Hasonló érzéseim voltak magával a Voxszal kapcsolatban is. Távolról szemlélve ugyanolyan közösségnek látszott, mint bármelyik másik, amit férfiak és nők népesítenek be, akik dolgoznak a munkahelyükön, nevelik a gyerekeiket, és hasonló kiszámítható dolgokat csinálnak: csupa olyasmit, amit az emberi lények általában tenni szoktak. De kerülj csak be ezek közé az emberek közé, és máris megérzed a Hálózatot, amint szinte folyóként hömpölyög tekintetük mélyén. A lelkesedés és a csalódás pillanatai összehangolva lengették meg a voxi népet, akár a szél, amint végigfésül egy búzamezőt. És ahogy múltak a napok, ez a láthatatlan szél kezdett viharossá erősödni, és nyugtalanul váltogatta az irányát.

Tudtam, mi az, amit Allison vár tőlem. És tudtam, hogy talán ez az egyetlen esélyünk a túlélésre. De a legnehezebben a félelmemet tudtam elrejteni: féltem attól, amit tennem kellett, és féltem, hogy mibe fog ez kerülni nekem.

2.

Oscarnak nem állt szándékában valaha is bízni Allisonban. Árulónak tartotta a lányt, és ezt egy percig sem habozott kimondani. De Oscar volt a felügyeletünkre kirendelt adminisztrátor, és a tervünk sikeréhez el kellett érnünk, hogy valamelyikünkben megbízzon, legalább bizonyos fokig, így hát feladatomként tűztem ki, hogy tápláljam ezt a bizalmat. Elkezdtem tanácsokat kérni tőle még akkor is, ha az adott témáról Allison már elmondta a véleményét. Kérdésekkel fordultam hozzá a történelemkönyvekkel kapcsolatban, amiket éppen olvastam. Tartózkodó voltam, egy kissé szkeptikus – és ő pontosan erre számított részemről. De buzgón igyekezett a bizalmamba férkőzni, és ahhoz, hogy tápláljam a reményeit, nem kellett mást tennem, mint itt–ott elejteni néhány hálás megjegyzést. Azt hiszem, meg volt győződve róla, hogy végül képes lesz megnyerni engem a Vox ügyének – bármi is volt, vagy bármivé is kezdett alakulni ez az ügy.

Oscar előnyét ebben a párbajban a Hálózat adta: mindenütt jelen lévő szemei és hatalmas számítókapacitása. Az én előnyöm abból fakadt, hogy nem kapcsolódtam a Hálózathoz, de még csak voxi sem voltam, ami kissé kifürkészhetetlenné tett. Így amikor először jelentettem ki, hogy látni szeretném Isaac Dvalit, Oscar meglepődött, de hajlandó volt helyt adni a kérésemnek. És amikor ragaszkodtam hozzá, hogy Allisont is magammal vihessem, Oscar fogcsikorgatva bár, de belement.

Kiderült, hogy Isaac nincs messze azoktól a szobáktól, ahol Allisonnal laktunk. Egy kórházi részlegben kezelték, tőlünk néhány folyosónyira a Vox tatja felé, és Oscar odakísért minket, rá sem hederítve a sanda pillantásokra, amiket a kórházi dolgozók vetettek ránk elhaladtunkban.

Az adminisztrátor figyelmeztetett – nem először hogy Isaac sérülései súlyosak, és talán feldúl majd, amit látni fogok.

– Láttam már egyet s mást – feleltem neki. – Nem könnyű engem felzaklatni.

Mint kiderült, ez elhamarkodott krjelentés volt.

Isaacet nem őrizték, de folyamatosan a kórházi dolgozók felügyelete alatt állt, és Oscarnak beszélnie kellett az orvosi nyáj néhány tagjával, hogy megpuhítsa őket, míg végül beengedtek minket a szobába, ahol a fiú feküdt, körülötte a gépekkel, amelyek életben tartották.

Isaac Dvalival először az apja telepén találkoztam, az equatoriai sivatagban. Már akkor is volt benne valami hátborzongató: egy kamasz fiú, akit a Feltételezettek technológiájával hibridizáltak, és a világtól elzárva neveltek fel. Nem igazán ismertem meg az alatt az idő alatt, amit együtt töltöttünk a pusztaságban – kétlem, hogy bárki is megismerte volna valaha de barátságos voltam vele, és azt hiszem, értékelte ezt. Közülünk, azok közül, akiket magába szívott az időbeli Átjáró, Isaac volt az, aki talán mindenkinél inkább megérdemelt egy második esélyt az életre.

De nem erre az életre – gondoltam, amint megláttam –, nem ilyenre!

A fiú testének nagy része menthetetlenül megsemmisült a Vox Mag ellen intézett támadásban. Ami megmaradt, az is súlyosan megégett. A voxi orvostudomány magas színvonalát és az Isaac testébe ágyazott Feltételezett–biotechnológia gyógyító erejét dicsérte, hogy a fiú egyáltalán életben maradt.

Allison kavargó gyomorral kissé lemaradt tőlem, ahogy közelebb léptem Isaac cső– és vezetékfészkéhez, míg Oscar a vállamhoz hajolt.

– A testének nagy részét vissza kellett növesztenünk – suttogta az adminisztrátor. – A bal karját és lábát, a tüdejét... voltaképpen a legtöbb belső szervét. Az agyszövetének csupán töredékét lehetett megmenteni.

Isaac fejét egy zselés anyagú sisak burkolta be, amely kitöltötte a koponyája hiányzó darabjait. Ajobb szeme, az állkapcsa és az arccsontja érintetlen volt; minden mást habzó, rózsaszínes massza alkotott. A bőr–, a csont– és az agyszövet lassan, belülről épül újra – magyarázta Oscar.

Egy lépést tettem Isaac felé, és a fiú egyetlen épen maradt szeme elfordult, hogy kövessen. Feltételeztem, hogy ez azt jelenti: van valaki odabent ebben az élő roncsban. Egy vitathatatlanul emberi lény.

– Isaac – szólítottam meg.

– Nem valószínű, hogy hallja önt – suttogta Oscar.

– Isaac, Török vagyok. Talán emlékszel rám.

A fiú nem reagált. Ép szeme továbbra is nedvesen bámult rám. A másik szemgödre úgy nézett ki, mint egy pereméig skarlátvörös zselével töltött pohár.

– Elég súlyosan megsérültél – folytattam –, de itt helyrehoznak. Eltart egy darabig. Eljövök majd, és meglátogatlak időnként, amíg meggyógyulsz, oké?

Kinyitotta fogatlan száját, és felsóhajtott.

Allison arckifejezésén láttam, hogy a találkozás feldühítette, bár nem tudtam pontosan, miért. Megvárta, amíg visszaértünk a közlekedőfolyosóra, mielőtt nekitámadt volna Oscarnak.

– Ti nem egyszerűen csak kezelitek a fiút – mondta fagyosan. – Láttam az interfészt. Rákapcsoltátok a Hálózatra!

– Isaac különleges. Te is tudod. Az összes Elragadtatott közül Isaac az, aki már azelőtt is kapcsolatban állt a Feltételezettekkel, hogy az időbeli Átjáró magába szívta volna. Ő a leghatékonyabb közvetítő a Vox és a Feltételezettek között. Csak nem gondoltad, hogy szavakra fogunk hagyatkozni, ha kommunikálunk vele? Isaacnek a Vox kollektív tudatával kell kapcsolatba kerülnie, nem velem, veled, Mr. Findleyvel vagy bármilyen más egyéni tudattal.

– A saját őrültségeteket oltjátok bele!

Oscar az anyanyelvén válaszolt néhány szóval. Mint Allison később elmondta, egy voxi közmondás volt. Szabad fordításban: „Egyetlen méh nem ítélkezhet a méhkas fölött.”

Ahogy dél felé utaztunk, a Vox pilóta nélküli repülők újabb flottáit küldte ki, hogy az eddigieknél nagyobb részletességgel térképezzék fel a Föld kontinenseit. A járművek – amelyek repülőgépként és űrhajóként egyaránt funkcionáltak – a légkör felső határán repültek; kameráik és szenzoraik kellőképpen érzékenyek voltak, hogy át tudjanak hatolni a sűrű páraréteg szinte szakadástól mentes leplén.

Arra tervezték őket, hogy emberi tevékenység nyomai után kutassanak, akár a közel–, akár a régmúltból. Rábeszéltem Oscart, hogy engedjen betekintést a képekbe, melyeket a repülők a Voxra továbbítottak, ám a videofelvételek egysíkúak voltak, és nem mutattak semmi újdonságot. Az utolsó emberi városokat az északi félteke sarkköri vidékein építették (olyan területeken, amelyekre én még most is Oroszországként, Skandináviaként vagy Kanadaként gondoltam), de ezek is több mint ötezer éve elhagyatottan álltak. Nem maradt más, csak utak és épületalapok alig észrevehető nyomai a sarkvidéki pusztaságok amúgy úttalan egyhangúságában.

A történelemkönyvekben olvastam a földi diaszpóráról. A „diaszpóra” elnevezés úgy hangzott, mintha a Földet módszeresen evakuálták volna, de ez távol állt a valóságtól. Még a menekültek hatalmas áradata is, amely az Átjárón keresztül az Equatoriára özönlött, csupán az anyabolygó népességének töredékét tette ki. Az otthonmaradók egyszerűen meghaltak az egyre súlyosbodó elszegényedés gyötrelmes évszázadaiban. Megölte őket az éhínség, ahogy a termények kipusztultak, és a megművelhető földterület zsugorodott, vagy megfulladtak, amikor az anaerob virágzás megfojtotta az óceánokat és megmérgezte a levegőt. A tengerekből szivárgó hidrogén–szulfid terméketlenné tette a parti síkságokat és a folyódeltákat, aztán pedig – feltartóztathatatlanul, évtizedek alatt – a belső területek is megadták magukat. Hatalmas tüzek söpörtek végig a kipusztult erdőkön, sok megatonna felszabaduló széndioxidot juttatva az amúgy is sűrűsödő légkörbe. Több évtizedes fénytelen, hideg szakaszok váltogatták egymást a növekvő forróság évtizedeivel: a klíma úgy oszcillált, mint egy megrepedt csengő.

A ravaszt még az én időmben húzták meg, ahogy Oscar elmagyarázta nekem. Az emberiség elégette a Földön kőolaj, kőszén és földgáz formájában tárolt szén nagy részét, és már ennek is épp elég súlyos következményei lettek volna. Ám az equatoriai sivatagban található gazdag olajlelőhelyek felfedezése – ahonnan a „fekete arany” könnyen kifejthető és átszállítható volt a Feltételezettek Átjáróján keresztül – végleg aláírta a bolygó halálos ítéletét. Talán ha csak a saját szenünket égetjük el, annak a folyományait még túlélhettük volna, de az, hogy két világra való C02–t pumpáltunk a légkörbe, túlterhelt minden belátható védekezési mechanizmust.

Azt feleltem Oscarnak: mindaz arra vall, hogy eléggé ostobák voltunk. Nem! – tiltakozott. Szomorú eset, de teljesen érthető. A tízmilliárd emberi lény mindenfajta kortikális vagy limbikus implantáció nélkül egyszerűen arra törekedett, hogy a saját, egyéni jólétét maximalizálja. Nem különösebben tartották szem előtt a hosszú távú következményeket, de hogy is tehették volna? Nem volt eszközük a kollektív gondolkodásra. Őket hibáztatni az ökoszféra pusztulásáért – ennek annyi értelme volna, mint a vízmolekulákat okolni a szökőárért.

Talán igaza volt. De ettől még ugyanolyan lehangolónak láttam a bolygó állapotát, és nem lepleztem a reakciómat Oscar előtt. Ha azt akartam, hogy bízzon bennem, látnia kellett az érzelmeimet. Legalábbis egy részüket.

Kifejtette, hogy meg kéne próbálnom az idő tükrében szemlélni az eseményeket. Ennek a világnak a pusztulása, gyötrelme már véget ért. És amikor a Vox végzete beteljesedik, egy új kor kezdődik: olyan kor, amelyben az emberiség méltányos alapon működik együtt az uraival.

– Sok minden világossá válik majd – magyarázta. – Csodákra nyílik lehetőség. Majd meglátja. Szerencsés, hogy ilyen időkben a Vox fedélzetén lehet.

– Te hiszel ebben, Oscar?

– Persze, hogy hiszek, Mr. Findley.

– Néhány prófécia alapján?

– A Vox alapítóinak személyes számításai és következtetései alapján. Ezek a számítások elég megbízhatóak voltak, hogy átkalauzoljanak minket fél tucat világ óceánjain. És elég megbízhatóak voltak ahhoz is, hogy elhozzanak minket a Földre.

– Egy bolygóra, amely az északi sarkától a déliig halott.

Elmosolyodott. Oscar mindvégig visszatartott egy apró információmorzsát, akár egy bűvész a színpadon, aki a megfelelő pillanatra vár, hogy előhúzzon egy virágcsokrot a cilinderéből.

– Nem teljesen halott. Új képeink vannak a Déli–sarkról. Nézze!

Megmutatott egy újabb videofelvételt. Akárcsak a többit, ezt is a troposzféra magasabb rétegeiből rögzítették; és ezt is éppen olyan nehéz volt értelmezni. Első pillantásra úgy tűnt, mintha egy újabb átlagos sivatagi tájat mutatna a világnak arról a részéről, melyet az én időmben jégtakaró borított. Akár sziklákat vagy kavicsokat is bámulhattam volna; a méretarányt lehetetlen volt kivenni. Ám a kép közepén a radar valamilyen folytonosságot észlelt. A kép stabilizálódott és kitisztult, ahogy a repülő közelített. Semmi kétség, volt ott valamilyen építmény. Ködlepelbe burkolózó, poros, pasztellszínű négyzetek és téglalapok. Oscar szerint egyik–másik majdnem akkora, mint a Vox Mag. És nem összedőlt vagy elhagyott épületek voltak, semmiképp sem a hagyományos értelemben. Ahogy a nézet egy szűk látómezőre korlátozódott és egyre élesedett, nyilvánvalóvá vált, hogy némelyik szerkezet hosszú, egyenes nyomvonalat hagyott maga után az antarktiszi homokban. Mozogtak.

– Úgy véljük, hogy ezek a Feltételezettek alkotásai – mondta szelíden Oscar.

Gyanítottam, hogy igaza van. A szerkezetek nem úgy néztek ki, mint bármi, amit emberi kéz alkotott volna. Ám a kép hirtelen zavarossá vált, és elsötétült. A felderítőgép érzékelői felmondták a szolgálatot, magyarázta Oscar. Több repülőt is elküldtek a helyszínre, de azoknál ugyanilyen üzemzavarok jelentkeztek. Oscar a meghibásodások optimista értékelését választotta:

– Semmi kétség, a Feltételezettek még mindig jelen vannak a Földön. Ahogy afelől sincs kétség, hogy észlelték a pilóta nélküli járművek jelenlétét, és reagáltak rájuk. Azt hiszem, elkerülhetetlen a következtetés, hogy tudnak rólunk. – Oscar mosolya letörölhetetlen volt; aggodalomnak nyoma sem látszott rajta. – Tudják, hogy jövünk. És úgy vélem, arra várnak, hogy megérkezzünk.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Sandra és Bose

AZ INTÉZETET, ahol Sandra bátyja, Kyle Cole élt, Live Oaks Többfunkciós Gondozóotthonnak nevezték. Széles földterületre épült, amely régen egy farmnak adott otthont. A közelében egy patak csörgedezett, és a birtokon valóban nőtt egy örökzöld tölgyfaliget.

Amikor először került szóba, hogy Kyle–t ide költöztesse be, Sandra kellőképpen kíváncsi volt ahhoz, hogy rákeressen a „Live Oak”, vagyis az „élő tölgy” kifejezésre: miért „élő”? Élő, szemben a... mivel? De kiderült, hogy a fákat nem „élő”, hanem örökzöld tölgyeknek hívják, mivel a lombjuk – elég prózai módon – télen is zöld maradt. Azt is olvasta, hogy Texasban az örökzöld tölgyfaligetet „berek”–nek hívják.

Egyszer, amikor még viszonylag újonnan érkezett az államba, és kissé szégyellte New England–i akcentusát, kipróbálta ezt a kifejezést a recepcióson.

– Szeretném kivinni Kyle–t abba a berekbe a patak mellett. – A recepciós kifejezéstelen tekintettel meredt rá.

– Mármint abba a tölgyfaligetbe – tette hozzá Sandra elpirulva. Ó. Hát persze, nyugodtan.

„Berek” vagy sem, a séta rituálévá vált, ha az időjárás kegyes volt. A nappali műszakban dolgozó ápolók nagy része már megismerte Sandrát, és többségüknek ő is tudta a nevét.

– Ma is nagy melegünk van – jegyezte meg a szolgálatos nővér, miközben segített Sandrának kisegíteni a bátyját az ágyból, és beültetni egy tolószékbe. – De azt hiszem, Kyle szereti a meleg időt.

– Szeret a lombok árnyékában ülni.

Ez persze csak feltételezés volt. Kyle sohasem nyilvánította ki a vonzalmát a lombok árnyéka – sem semmi más – iránt. Kyle nem tudott járni, nem tudta irányítani a bélműködését, nem tudott kimondani egy összefüggő mondatot. Amikor elégedetlen volt, ráncokba gyűrte az arcát, és huhogó hangot hallatott. Amikor boldog volt – vagy legalábbis nem boldogtalan –, az ínyét és a fogsorát mutogatva grimaszolt, ahogy egy állat mosolyog. Örömteli hangjai lágy sóhajtások voltak, amelyek mélyen a torkában képződtek. Ah, ah, ah, ah.

Ma úgy tűnt, örül, hogy látja Sandrát. Ah. Megfordult, és felnézett a húgára, ahogy Sandra végiggurította a kővel burkolt járdán, keresztül a zöld gyepen az örökzöld tölgyekhez. A nővér induláskor Kyle fejére tett egy baseballsapkát, hogy a nap ne süssön a szemébe. Ahogy Kyle a nyakát nyújtogatta, a sapka vészesen közel került a leeséshez. Sandra megigazította a fején.

A ligetben egy kerti asztal állt, inkább a látogatóba érkező családtagoknak, mint a pácienseknek, akik többségükben fekvőbetegek voltak. Ma Sandráé és Kyle–é volt az egész liget. Az árnyék és némi nedves, hűvös levegő, ami a jelek szerint a pataktól érkezett, elviselhetővé, sőt, majdhogynem kellemessé tette a hőséget. Istennek hála, egy kis szellő is lengedezett. A tölgyfalevelek reszkettek, és hálóba fogták a fényt.

Kyle öt évvel volt idősebb Sandránál. Az esemény előtt, amit az orvosok úgy emlegettek: „a baleset”, Sandra mindig megoszthatta vele a gondjait. A fiú komolyan vette a báty szerepét, bár viccelődött is rajta:

– Nem tudok tanácsot adni, Sandy – mondogatta. (Ő volt az egyetlen, akinek Sandra hagyta, hogy Sandynek hívja.) – Minden tanácsom pocsék tanács.

De mindig meghallgatta Sandrát, figyelmesen és okosan, és ez volt a fontos.

Sandra még most is szeretett beszélgetni vele, bár Kyle egy szótagot sem értett abból, amit mondott. Szemével követte Sandrát, ahogy beszélt (talán mert szerette a húga hangját), és Sandra arra gondolt – mindannak ellenére, amit a neurológusok mondtak –, hogy a bátyja elméjében talán még mindig akad egy–két emléktöredék; a tudat parazsa, melyből időnként szikraként pattan ki a felismerés.

– Gondjaim vannak mostanában – kezdte.

– Ah – mondta Kyle. A szó épp olyan lágy volt és semmitmondó, mint a falevelek susogása.

A Pörgés ölte meg Sandra apját, és tette tönkre a bátyját.

Sandra az azóta eltelt sok–sok év alatt újra és újra végiggondolta az eseményeket, valamilyen eredendő ok után kutatva. Praktikus lett volna, ha gyűlölhet valamit vagy valakit a történtekért. De a felelősség sikamlós volt. Átsuhant néhány lehetséges célpont fölött, de sehogy sem akart megtapadni. És a legvégén, a triviális és hétköznapi tények mögött, a milliónyi felmérhetetlen, véletlenszerű esemény mögött ott volt a Pörgés. A Pörgés számtalan életet változtatott meg és tett tönkre – Sandra családjában és másokéban is.

Bármilyen visszás is, a Pörgés jót tett Sandra anyjának. Az asszony elektrotechnikus volt, akinek megrekedt a karrierje, amíg a Pörgés ki nem vonta a forgalomból a műholdas kommunikációt, ezzel virágzó piacot teremtve az aerosztatikus jeltovábbító eszközöknek. Sandra anyját fölvették egy céghez, amely E. D. Lawton, az aerostat–mogul tulajdonában állt, és ahol az asszony egy olyan légiantenna–stabilizáló rendszert tervezett, ami szabvánnyá vált az iparágban. A munkájára jelentős igény mutatkozott, ezért az asszony keveset volt otthon.

Sandra apjára ennek épp az ellenkezője volt igaz. A kezdeti káosz és kavarodás azt követően, hogy a csillagok eltűntek az égről, világméretű gazdasági válságot robbantott ki, amelyben a férfi szoftverkereskedése úgy hervadt el, mint egy karácsonyi mikulásvirág szilveszter után. Ez – vagy maga a Pörgés, annak puszta ténye – depresszióba taszította, ami időnként enyhült, de teljesen sohasem múlt el.

– Csak az van, hogy apa valahogy elfelejtette, hogyan kell mosolyogni – magyarázta egyszer Sandrának a bátyja, és az akkor tízéves kislány komoran, de elfogadta ezt a magyarázatot.

Könnyű nekünk – gondolta most Sandra –, az őket követő generációnak: mi már annyira hozzászoktunk ezekhez a fényekhez, hogy a Földet névtelen, idegen lények vették körül, akik még az idő múlását is képesek befolyásolni; hogy ezeknek az istenhez hasonló lényeknek az emberi faj jelentéktelen, ugyanakkor valahogy mégis fontos. Együtt élsz vele, mert mindig is együtt éltél vele: így álltak a dolgok. Maga Sandra a Pörgés zárószakaszában született, akkortájt, amikor a csillagok (még ha szétszóródva és furcsán is) újra megjelentek az égen. A saját létezését talán az optimizmus vagy a kétségbeesés utolsó kitörésének köszönhette a szülei részéről: az igenlő aktusnak, hogy új életet hozzanak létre abban a világban, amely a jelek szerint kezdett anarchiába roskadni.

Ám a csillagok visszatérése semmilyen jelentős változást nem hozott az apja életébe. Olyan volt, mintha valamilyen belső sorvadás folyamata vert volna gyökeret benne, aminek nem lehetett megállítani az előrehaladását. Senki sem beszélt erről. Sandra anyja, amikor otthon volt, mindig azon igyekezett, hogy normálisnak tüntesse föl a helyzetet. És mivel sem Sandra, sem Kyle nem mert neki ellentmondani, meglepően könnyűnek bizonyult fenntartani ezt az illúziót. Sandra apja gyakran volt beteg. Sokszor maradt fenn az emeleten, hogy kipihenje magát. Ezt nem olyan nehéz megérteni, igaz? Nem. Persze hogy nem. Szomorú volt és kényelmetlen, de az élet ment tovább. Egészen addig a napig, amikor Sandra hazajött az iskolából, és az apját meg a bátyját a garázsban találta.

Három hét volt hátra Sandra tizenegyedik születésnapjáig, amikor megtörtént. Meglepődött, hogy a házat üresen találta. Kyle, aki megfázott, és aznap nem ment iskolába, nyitva hagyta a számítógépét a konyhaasztalon. Egy film ment rajta, valamilyen zajos izé repülőgépekkel és robbanásokkal, az a fajta, amit Kyle szeretett. Sandra kikapcsolta. Ekkor hallotta meg az autó moteljának dörmögését. Nem azét az autóét, mellyel az anyja munkába járt, hanem a család második kocsijáét; azét, amelyikkel az apja közlekedett, mielőtt elrejtőzött volna az emelet félhomályában.

Sandra értette az öngyilkosságot, legalábbis a fogalmát. Még azt is tudta, hogy vannak, akik úgy lesznek öngyilkosok, hogy bezárkóznak valamilyen zárt térbe járó motorral. Szén–monoxid–mérgezés. Talán – és ez a gondolat az elkövetkező keserű hónapokban sokat foglalkoztatta – még apja halálvágyát is megértette. Előfordul, hogy az embereket elfogja ez az érzés. Olyan, mint egy betegség. Senkit sem lehet okolni érte. De miért vitte magával az apjuk Kyle–t a garázsba, és miért egyezett bele Kyle, hogy vele menjen?

Kinyitotta az ajtót, amely elválasztotta a konyhát a garázstól. A kipufogógáztól megszédült, ezért visszafordult, kiment a ház elé, és felemelte a súlyos garázsajtót, hogy tiszta levegővel szellőztesse ki a mérgező gázt. Az ajtó könnyen kinyílt, még úgy is, hogy apja rongyokat tömködött a résekbe, hogy bent tartsa a gázokat. Be sem volt zárva. Sandra kinyitotta az autó vezető felőli ajtaját, sikerült áthajolnia apja ölén, és leállította a motort. A férfi feje már a vállára csuklott, a bőre pedig halvány, rémítően kékes árnyalatot öltött. Sandra sikertelenül próbálta felébreszteni. Kyle elöl ült, az apjuk mellett, bekapcsolt biztonsági övvel. Talán arra számított, hogy elmennek valahová? Egyikük sem mozdult, amikor Sandra megrázta őket, amikor kiáltozott.

Felhívta a 911–et, és a ház előtt várakozott a mentőautóra. A múló percek óráknak tűntek. Eszébe jutott, hogy felhívja az anyját, de ő konferencián volt Sri Lankán, és Sandra nem tudta, hogyan érhetné el. Napsütéses májusi délután volt; kezdett beköszönteni a nyári idő a bostoni kertvárosban, ahol Sandráék éltek. Senki más nem volt az utcán. Mintha a házak álomba merültek volna. Mintha minden szomszédjuk odabent rekedt volna; mintha álmok lennének, melyeket a házak álmodnak.

A mentősök bevitték magukkal Sandrát a kórházba, és találtak neki alvóhelyet. Anyja másnap reggel érkezett meg Sri Lankáról sürgősségi járattal. Apja, mint kiderült, már régen halott volt, amikor Sandra rátalált. A kislány semmit sem tehetett volna érte. Kyle fiatal szervezete erősebb ellenállást tanúsított, magyarázta egy orvos. Élt, de az agya visszafordíthatatlan károsodást szenvedett, és már sohasem nyerhette vissza a magasabb rendű funkcióit.

Sandra anyja hét évvel az apja után halt meg hasnyálmirigyrákban, amit túl későn diagnosztizáltak, hogy módot adjon bármilyen hatásos kezelésre. Végrendeletében meghatározott egy bizonyos összeget, amit letétbe helyeztek, hogy fedezze Sandra tanulmányait, és egy lényegesen nagyobbat Kyle tartósan fennálló igényeinek finanszírozására. Amikor Sandra Houstonba költözött, megkérte a hagyatékot kezelő ügyvédeket, hogy találjanak lakóhelyet Kyle–nak a közelben, ha akad valami elfogadható, ahol rendszeresen meglátogathatja. Ők a Live Oaks Többfunkciós Gondozóotthont választották. A Live Oaks súlyosan magatehetetlen páciensek gondozásával foglalkozott kiemelten, és az ország egyik legjobb ilyen jellegű intézményeként tartották számon. Drága volt, de nem számított: telt rá a hagyatékból.

Kyle–t altatásban, repülővel szállították nyugatra. Sandra úgy intézte, hogy ott legyen, amikor a bátyja felébred. De ha az ébredés egy furcsa ágyban, egy különös szobában okozott is Kyle–nak bármilyen traumát, a fiú ennek semmilyen jelét nem mutatta.

Sandra ma mesélt neki Bose–ról, Orrin Matherről és mindarról, ami a munkahelyén történt.

– Az aggaszt, amiről nem tudok – magyarázta. Mint például a kötés Jack Geddes karján, és hogy ez mire utalhat Orrin Mather erőszakra való hajlama kapcsán. Mint a sebhely, amit Bose megpróbált előle elrejteni. Vagy a sejtetés, hogy Bose a rendőrségen kívül valamilyen más szervezetnek is dolgozik. – Kedvelem Jefferson Bose–t. Tényleg kedvelem. Szerintem te is jóban lennél vele, ha találkoznátok. De túl sok a kérdés, és nincs elég válasz. Félek, hogy nem cselekszem helyesen.

Attól, hogy így beszélt, Sandra úgy érezte, mintha jobban uralná a szituációt, noha ez nem változtatott semmin. Halvány visszfényét érzékelte annak a vigasznak, amit egykor Kyle türelmes figyelme nyújtott neki. Már csak türelmet kaphatott tőle.

Telt–múlt az idő. Egy nővér közeledett az ösvényen az örökzöld tölgyek ligete – a „berek” – felé. Lassan haladt a hőségben.

– Ideje ezt a srácot visszavinni az ágyába – jelentette be.

Kyle sapkája időközben leesett, bár ez nem sokat számított a fák árnyékában. A haja idő előtt kezdett ritkulni. Sandra látta a fejbőrét a tejfölszőke hajfürtök alatt. Felvette a sapkát, és gyengéden visszatette Kyle fejére.

Ah.

– Nemsokára találkozunk – ígérte neki Sandra.

Sandra azért tanult pszichiátriát, hogy megértse a kétségbeesés természetét, de valójában nem tanult meg mást, csak a farmakológiáját. Az emberi elmét könnyebb volt gyógyszerezni, mint megérteni. Ma több és jobb antidepresszáns állt rendelkezésre, mint amikor Sandra apjának el kellett viselnie a hosszú hanyatlást, és ez jó hírnek számított. Ám maga a kétségbeesés ugyanolyan rejtély maradt – épp annyira megfoghatatlan sorscsapás, mint betegség.

Houstonba visszafelé, a hosszú autóúton útjába esett az Állami Gondozó egyik internáló telepe; ilyen intézményekbe kerültek a páciensei, akiket felügyeleti státuszba soroltak. Ahogy elhaladt az intézet mellett, elkerülhetetlenül belemart a lelkiismeretfurdalás. Általában inkább oda sem nézett – a telepről megnyugtatóan könnyű volt tudomást sem venni. A kijáratot csak egy apró és méltóságteljes tábla jelezte, magát az intézményt pedig egy füves dombhát takarta (sárga volt és fonnyadt); az autópályáról nem látszott belőle más, csupán az őrtornyok teteje. De Sandra jó néhányszor végigjárta már a befelé vezető utat, és tudta, mi terül el a túlsó végén. A tábort hatalmas, kétemeletes salaktégla lakótelep alkotta, amelyet szedett– vedett lakóépület–bővítmények öveztek – többnyire fémlemezekből összetákolt lakókocsik, melyeket a FEMA, a válságkezelési ügynökség adományozott a fölös készletéből. A közösség férfiakból (főleg férfiakból) és (elszórtan) nőkből állt, akiket gondosan elkülönítettek egymástól, és akik örökké csak vártak. Mert az ember ennyit tehetett egy ilyen helyen: várt. Várta, hogy rá kerüljön a sor egy rehabilitációs lakhatási programban; várta – bármilyen csekély is volt rá az esély –, hogy áttelepítsék az Állami Gondozó egyik átmeneti otthonába; várta a távoli és közönyös rokonok leveleit. Lassan elvérző optimizmussal várta egy új élet csodával határos eljövetelét.

Ez a város drótkerítésekből, alumínium hullámlemezekből és krónikus kétségbeesésből épült. Gyógyszerezett kétségbeesésből. Talán épp maga Sandra írta egyik–másik receptet, amit évről évre megújítottak az Állami Gondozó gyógyszertárában. És néha még ez sem volt elég: Sandra úgy hallotta, a telepen a legnagyobb biztonsági problémát a külvilágból becsempészett tudatmódosítók (szeszes ital, fű, ópium– és metamfetamin–származékok) beáramlása okozza.

A texasi törvényhozó testület elé már felterjesztettek egy törvényjavaslatot az internáló táborok privatizálásáról. A javaslathoz csatolt kikötésként szerepelt a „munkaterápia” új értelmezése, ami lehetőséget teremtett volna az egészséges bentlakók felbérlésére útépítési vagy szezonális mezőgazdasági munkákra, így fedezhetnék az internálásuk költségeit. Sandra úgy gondolta, hogy ez a törvény – ha megszavazzák – minden düledező idealizmusnak véget vet, ami még az Állami Gondozók projektjét övezi. Az intézményrendszer, melyet a múltban arra szántak, hogy kényelmet és védelmet nyújtson az idült nyomorgók számára, a szerződéses kényszermunka elfogadhatóvá kozmetikázott forrásává válik: frissen nyírt, tiszta ingbe öltöztetett rabszolgasággá.

Az őrtornyok eltűntek a visszapillantó tükréből: gyorsan elnyelték őket az aszalódó, sárga dombok. Sandra arra gondolt, mennyire dühös volt Congreve–re, amikor az igazgató elvette tőle Orrin Mather esetét, hogy megakadályozza egy számára kényelmetlen, kielégítő szellemi képességeket megállapító értékelés megírásában. De vajon Sandra keze mennyire tiszta? Hány embert ítélt internálásra, csak mert a tüneteik egybeestek a Diagnosztikai és statisztikai kézikönyv valamelyik leírásával? Megmentette őket a kegyetlen és erőszakos utcáktól, ez igaz. Megmentette őket a kizsákmányolástól, a HIV–től, az alultápláltságtól, a függőségtől, és ebben elég igazság volt ahhoz, hogy megnyugtassa a lelkiismeretét – de végeredményben mit adott nekik cserébe?

Már majdnem besötétedett, amikor hazaért. Szeptember lévén a napok egyre rövidültek, bár még mindig nagyobb volt a forróság, mint augusztus közepén. Sandra megnézte, érkezett–e új üzenet Bose–tól. Érkezett, de csak egy újabb részlet Orrin jegyzetfüzetéből.

A telefon zümmögni kezdett, mialatt Sandra a vacsoráját melegítette a mikroban. A nő fölvette. Bose–ra számított, de a vonal másik végéről érkező hang ismeretlen volt.

– Dr. Cole?

– Igen? – Sandrát elfogta a nyugtalanság, bár nem tudta volna megmondani, miért.

– Remélem, jól sikerült a mai látogatása a bátyjánál.

– Ki beszél?

– Valaki, aki elsősorban a maga érdekeit viseli a szívén.

Sandra tudatában volt a félelemnek, ami a hasából indult ki, felkúszott a gerincén, és – úgy tűnt – valahogy a szívében ütött tanyát. De nem rakta le a telefont.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Török története

1.

– Ami fenséges bennük – magyarázta Oscar –, szinte felfoghatatlanul fenséges, az a fizikai szerkezetük. Különféle összetevők milliárdjai, szétszórva egy egész galaxisban! Hozzájuk képest egy emberi test mikroszkopikus méretűnél is kisebb. És mégis számítunk nekik! Valamilyen értelemben nélkülözhetetlen részei vagyunk a létezésüknek.

– Az olyan ember távolba révedő mosolya ült ki az arcára, aki egy szent látomáson elmélkedik. – És tudják, hogy itt vagyunk, és idejönnek, hogy találkozzanak velünk.

A Feltételezettekről beszélt.

Oscar most először hívott meg magához. A mai napot megelőzően nem igazán tudtam elképzelni, hogy Oscarnak otthona vagy családja lenne. De mindkettő volt neki, és azt akarta, hogy meglátogassam őket. A háza alacsony, barátságos fa– és kőépítmény volt a Vox Mag egyik jobb fedélzeti teraszának mélyén, melyet karcsú, keskeny levelű fákkal ültettek körbe. A családtagjai közül a látogatásom idején három asszony és két gyerek volt jelen. A gyerekek – a lányai – nyolc– és tízévesek voltak. Az egyik nőben Oscar állandó élettársát ismertem meg; a másik kettő a család távolabbi tagja volt – voxi nyelven létezett pontos elnevezés erre a rokoni kapcsolatra, de Oscar szerint ezt nehéz lett volna angolra fordítani, így az „unokatestvérekénél maradtunk. A család közösen fogyasztotta el a párolt halból és zöldségből álló, korai vacsorát; ezalatt válaszolgattam a huszonegyedik századra vonatkozó, udvarias kérdésekre. Később Oscar unokatestvérei kikísérték a hangoskodó kislányokat. Élettársa, egy szelíd tekintetű asszony, akit Brionnak hívtak (kiegészítve a voxi címek és rangjelzések szokványos láncolatával), maradt még egy ideig a vacsora után, de végül elnézést kérve ő is távozott. így kettesben maradtunk Oscarral, aki a Feltételezettekről beszélt nekem, mialatt a mesterséges napfény szürkületbe fordult.

A beszélgetés célja nem csupán baráti csevegés volt. Kezdtem megérteni, Oscar azért invitált meg magához, hogy feltegyen valamilyen súlyos kérdést, vagy valamilyen megterhelő kívánsággal forduljon hozzám.

– Még ha tudnak is rólunk – vetettem fel –, mit jelent ez?

Oscar megérintett egy irányítófelületet az asztalon, és előhívott egy kétdimenziós képet, amely kettőnk között lebegett a levegőben. Egy nemrégiben készült légi felvétel volt a Feltételezett–szerkezetekről, amint centiméterről centiméterre kúsznak előre az antarktiszi sivatagban: három jellegtelen doboz fél tucat kisebb téglalap kíséretében – letisztult, egyszerű tárgyak, mint egy gimnáziumi szöveges geometriafeladat illusztrációi.

– A múlt héten – magyarázta Oscar – irányt változtattak. Az útvonal, amin most haladnak, pontosan metszi a jelenlegi pozíciónkat.

A büszkeség, mely a voxi próféciák e vélelmezett megerősítése láttán elfogta, nem egyedül rá volt jellemző. Ugyanezt a beavatott mosolyt láttam ma mások arcán is.

– Ezek a szerkezetek – folytatta –, vagy hozzájuk hasonlók többször is keresztül–kasul bejárták már a Földet. Most, hogy tudjuk, mit keressünk, képesek vagyunk felismerni és elemezni a nyomaikat. Bizonyos jelek arra utalnak, hogy még az óceánok fenekén is átvágtak, ami nem lehetetlen. A tudósaink azt gyanítják, hogy ezek a gépek nagyon nagy közelítésben igyekeznek feltérképezni a Föld topográfiáját.

– Miért tennének ilyet?

– Erről csak feltételezéseink vannak. De gondoljon bele, Mr. Findley! Ezek a gépek egy olyan intelligens rendszer helyi megtestesülései, amely szó szerint az egész galaxist felöleli. És most idejönnek, hogy találkozzanak velünk!

Lehetséges, de nem siették el. A Feltételezett–szerkezetek két–három kilométeres óránkénti sebességgel közlekedtek egyenletes terepen. És még mindig több mint ezer kilométerre voltak, a Wilkes–medence szélfútta síkságain; köztünk és köztük húzódott a Transzantarktiszi–hegység láncolata.

– Emiatt – tette hozzá Oscar – úgy döntöttünk, hogy kiküldünk egy expedíciót a fogadásukra.

Úgy tűnt, arra számított, hogy osztom majd az örömét a hír hallatán, mintha a lelkesedése fertőző lenne – és gyanítottam, hogy az is lett volna, ha rá vagyok kötve a Hálózatra. Amikor látta, hogy nem reagálok, így folytatta:

– A pilóta nélküli repülőink sorozatosan meghibásodnak, ha egy bizonyos távolságnál közelebb kerülnek a gépekhez. Ugyanez az ember által irányított járműveinkre is igaz lehet. Ezért az az elképzelésünk, hogy szállítóegységekkel elvitetjük magunkat egy pontig, ami ezen a rádiuszon kívül esik, majd onnan gyalog folytatjuk az utunkat.

– Miért? Mire számítanak, mi fog történni?

– Ha más nem, passzív felderítést hajthatunk végre.

– Oscar mosolygott. – Vagy sor kerülhet valamiféle kapcsolatfelvételre a gépekkel.

Az egyik unokatestvére két pohár gyümölcslevet hozott nekünk, majd újra magunkra hagyott minket. Szellő járta át a ház nyitott épületszerkezetét. Egy kitárt ablak a tat felé nézett: láttam, hogy a fedélzet távolabbi tájékain esik az eső – pókháló finomságú záporlobogók a messzeségben, a fák csúcsa fölött.

– Mindenesetre – mondta Oscar óvatosan – úgy véljük, kívánatos lenne, ha valamelyik Elragadtatott velünk tartana az expedícióra.

A Vox Magban csak két Elragadtatott maradt: én voltam az egyik, és Isaac Dvali a másik. Folyamatosan nyomon követtem Isaac gyógyulását: a koponyáját sikeresen helyreállították, az utóbbi napokban pedig sikerült megtennie néhány lépést, és egy–két szó kiejtésével is próbálkozott. De még közel sem volt elég stabil állapotban, hogy megkockáztassanak vele egy expedíciót az antarktiszi belterületekre.

– Van választásom? – kérdeztem.

– Persze hogy van. Senki sem akarja kényszeríteni. Egyelőre csak arra kérem, hogy fontolja meg.

Valójában tudtam, hogy bele kell egyeznem. Ha ezt megteszem Oscarnak, azzal alátámasztom a meggyőződését, hogy előbb–utóbb talán befogadom majd a voxi doktrínákat. És Oscarnak muszáj volt hinnie ebben, ha azt akartuk, hogy Allison tervének a legcsekélyebb esélye is legyen a sikerre.

Már ha a terv még mindig létezett. Ha nem adtuk meg magunkat máris a saját hazugságainknak.

Igazság szerint a Voxon kívül nem maradt más otthonom a világon. És a Vox – erősködött Oscar – örömmel befogadott volna, ha olyan hangulatban vagyok, hogy beleegyezzek.

Igyekeztem úgy viselkedni, mintha ez az ajánlat vonzerővel bírna a szememben.

És talán bírt is. Most, hogy már jobban ismertem, a Vox nem volt többé rémítő, elvont fogalom számomra.

Megtanultam úgy öltözni, hogy ne lógjak ki a voxi tömegből, és megértettem legalább a legalapvetőbb voxi társadalmi szokásokat. Továbbra is tanulmányoztam a könyveket, amiket kaptam, és próbáltam hihető történeteket kihámozni a jogi nyelven írt szövegekből. Tudtam, hogy a Vox az Ester nevű bolygó – egy Köztes Világ a lakható planéták láncolatában – világóceánjának egyik szigetéből született. Hamarosan meg tudtam nevezni a Vox limbikus demokráciájának alapítóit, és fel tudtam sorolni egymást követő háborúit és szövetségeit, győzelmeit és vereségeit. Fel tudtam mondani egy keveset abból a hatalmas elmélet– és feltevéskollázsból is, ami a Voxi Próféciákat alkotta. (Közülünk, akiket tízezer évvel ezelőtt elnyelt az equatoriai időbeli Átjáró, ezek a próféciák – meglehetősen hátborzongató módon – többeket is név szerint említettek. A második eljövetelünket napra és órára pontosan kiszámították.)

Más szóval minden lehetséges módon elkezdtem magamnak kialakítani egy voxi személyazonosságot – leszámítva a nyakam tövébe beillesztendő csomópontot.

Ezalatt Allison éppen az ellenkező irányba haladt, távolodva a múltjától, és egyre mélyebbre hatolva az „imperszonázsába”, a mesterséges személyiségébe. Mindennek társadalmi elszigeteltséggel és krónikus, törékeny magánynyal fizette meg az árát. És ezzel is célja volt. Azt akarta, hogy a voxiak, akik szemmel tartják, azt higgyék, kezdi elveszíteni a kapcsolatát a valósággal.

Miután eljöttem Oscartól, visszamentem a lakórészlegbe, amelyet közösen használtunk Allisonnal. Amikor beléptem, a lány az egyik asztalnál ült görnyedt vállal, és most is ugyanazt csinálta, amit már hetek óta, napról napra, megszállottan: írt. Papírlapokra írt ceruzával. Papírt nem volt nehéz találni, mivel a Vox gyártott belőle egy kis mennyiséget különböző célokra. A voxiak ugyanakkor nem használtak hagyományos tollat vagy ceruzát, de miután elmagyaráztam Oscarnak az elvet, beleegyezett, hogy egy gépgyártó műhellyel elkészíttessen néhány mintadarabot – szénszálas csővel körülvett, vékony grafitrudakat, hasonlóakat ahhoz, amit mi régen „mechanikus” ceruzának hívtunk.

Az eredeti Allison Pearl annak idején mániákusan írt; részben ezért bizonyultak a naplói annyira hasznosnak az őt újraalkotó voxi tudósok számára. Allison vállára tettem a kezem, hogy tudtára adjam: hazaértem. Ahogy fölé hajoltam, megpillantottam a kézírását. (Nagy, bizonytalanul formált betűk: a lány megkapta Allison Pearl sürgető vágyát az írásra, de magát a fizikai képességet nem.) A Vox a szárazföldhöz viszonylag közel horgonyzott, egy mély medencében, ahol egykor a Ross–selfjég terült el. Allison ma fellátogatott az egyik magas toronyba, és most arról írt, amit onnan látott.

„...a hegyek az ősrégi atlaszokban a Maud királyné–föld nevet viselik; szürke, vigasztalan fogak az ocsmány ég alatt, amely ugyanolyan halott, mint minden más ezen a szétroncsolt bolygón; zöld felhőkből hullik a sárga eső a szél tépázta lejtőkre. Olyan ez, mint az emberiség ítélete, és bár tudom, hogy az emberek továbbköltöztek erről a bolygóról, akkor is úgy fest, mintha a hibáinknak állítana emlékművet; hogy hogyan éltük az életünket, miközben sosem láttuk igazán előre, és nem értettük meg a következményeit...”

Lefedte a lapot a kezével, és felnézett rám.

– Oscar azt akarja, hogy menjek vele a kontinensre – mondtam.

Allison szeme szikrázott, de makacsul hallgatott. Beszámoltam neki a tervezett expedícióról. Beszéltünk róla egy darabig, ahogy mostanában mindenről: számolva azzal, hogy szavainknak milyen hatása lehet láthatatlan hallgatóságunkra. Allisonnak nem tetszett az ötlet, de nem szállt vitába velem.

Végül visszatért az íráshoz. Fölvettem az egyik történelemkönyvemet (A Mars és a marsi diaszpóra összeomlása), és magammal vittem az ágyba, gondolatban felidézve, amit Oscar korábban a Feltételezettek „felfoghatatlan fenségességéről” mondott. A Feltételezettek világok egész láncolatát hozták létre, a lánc egyik végét a Földhöz, a másikat a Marshoz rögzítve; a tíz döbbenetesen távoli világ a kettő között összefüggő, kiterjedt vidéket alkotott, amit a könyv „rendezett csillagközi topológiának” nevezett. A Mars sohasem vált könnyen élhető bolygóvá az emberek számára, és a zöldebb, barátságosabb világok felé megnyíló ajtó túl nagy ajándék volt, semhogy a marslakók visszautasíthatták volna. Gondos ápolásuk nélkül azonban a Mars hanyatlásnak indult, és ismét egy hideg és száraz bolygó valódi arcát mutatta; egy újabb barátságtalan sivatagét a világegyetemben, amely a jelek szerint tele volt ilyenekkel. A marsiak, akárcsak a földlakók, elveszítették lakható anyabolygójukat.

Eszembe jutottak a történetek a marsi nagykövetről, Van Ngo Wenről, aki a Pörgés idején érkezett a Földre. Az a Mars, amiről ő beszámolt, józanabb világnak tűnt, mint a Föld. A marslakók addigra visszafogottan bár, de megcsapolták a Feltételezettek technológiáját, és arra használták, hogy megalkossák híres terápiájukat, amivel meghosszabbíthatták az emberi életet. Ám a könyv szerint végül lemondtak róla, akárcsak a Feltételezetttechnológia minden egyéb formájáról. A „bionormatív” filozófusok nagy része a Marsról származott – állította a könyv. Nem mintha önmagában ellenezték volna a biotechnológiát (az első kortikális demokráciákat a marslakók találták fel), de szigorúan az emberi biotechnológia felhasználására korlátozták magukat, amelyet könnyebb volt megérteni és irányítani.

A könyv azt sugallta, hogy ez rövidlátó és zsarnoki doktrína volt.

Mire Allison bebújt mellém az ágyba, már félretettem a kötetet. Továbbra is együtt aludtunk, bár már hetek óta nem szeretkeztünk. Az óvatlan pillanataink jelentették számunkra a legnagyobb kockázatot: lehetetlen volt megmondani, hogy milyen következtetéseket vonna le a Hálózat sóhajtásainkból és nyögéseinkből. A forgatókönyv, amit magunknak írtunk, hihetőbben vette ki magát, ha nem szakították meg szenvedélyes közjátékok.

De Allison hiányzott nekem, és nem csak fizikailag. Aznap éjjel felriadtam, és arra eszméltem, hogy zagyva angol és voxi szavakat motyog álmában – de az álom nem volt nyugodt: szemhéja remegett, arca könnyben ázott. Amikor megsimogattam az orcáját, nyöszörgött, és elfordult tőlem.

Egy nappal az expedíció indulása előtt meglátogattam Isaac Dvalit a kórházi szobájában. Oscar erősködött, hogy velem jöhessen: szakmailag érdekelték a találkozásaim Isaackel.

– Az ön jelenléte mindig jól észlelhető hatással van rá – magyarázta. – A pulzusszáma emelkedik, valahányszor a közelében van. Az elektromos aktivitás az agyában intenzívebbé és összefüggőbbé válik.

– Talán csak szereti a társaságot.

– Senki más nincs rá ilyen hatással.

– Lehet, hogy felismer.

– Biztos vagyok benne – bólintott Oscar. – Így vagy úgy, de felismeri.

Isaac állapota időközben jelentősen javult: a legtöbb életben tartó gépet már lekapcsolták róla és eltávolították. Az orvosok és ápolók falkája továbbra is hallótávolságon kívül várakozott, de Isaac tudomást sem vett róluk; egyenesen rám nézett.

Már meg tudta tenni. Szétzúzott fejének és testének helyreállítása csaknem teljesen befejeződött. Koponyája bal oldalán még mindig áttetsző volt a hús, és amikor kinyitotta a száját, láttam az állkapocsízületét: mintha egy rák mozgását figyelném egy tejszerű, hullámzó medencében. De újranövesztett bal szeme időközben megszabadult véreres opálosságától, és együtt mozgott a másikkal.

Előreléptem a szék felé, amelyben hátradöntve ült.

– Helló, Isaac! – üdvözöltem.

A fiú állkapcsa ráktáncot járt a hajszálerek függönye mögött.

– Töhö... – sikerült kinyögnie. – Töhö... töhö...

– Én vagyok az, Török.

– Török! – Isaac szinte ordított.

Az egyik voxi orvos súgott valamit Oscarnak, aki lefordította:

– Isaac akaratlagos mozgásfunkciói sokat javultak, de az indulatkontrollja még mindig nagyon gyenge...

– POFA BE! – rikácsolta Isaac.

A fiút erősen megérintették a Feltételezettek, és ez olyan magasságokba emelte, amit már csak egy lépés választott el az élő isten státuszától. Megpróbáltam elképzelni, hogy érzi magát Oscar, amikor egy gyenge indulatkontrollal rendelkező istenség ostorozza.

– Hé, itt vagyok! – szóltam közbe. – Isaac, itt vagyok melletted.

De a fiút kifárasztotta az erőfeszítés, amit a beszéd jelentett. Szemhéját félárbocra eresztette. Karja remegett a szíjak szorításában, amelyekkel a székéhez kötözték. Hátranéztem a vállam fölött, és megkérdeztem:

– Biztos, hogy szükség van azokra a szíjakra?

Újabb tanácskozás a voxi orvosokkal, majd Oscar alig hallhatóan suttogva így felelt:

– Igen, sajnos igen. A saját biztonsága érdekében. A lábadozásnak ebben a fázisában könnyen kárt tehetne magában.

– Nem gond, ha maradok még egy kis ideig?

A kérdést Isaachez intéztem, de Oscar volt az, aki odahozott nekem egy széket. Amikor leültem, a fiú szeme idegesen forgott körbe, amíg újra rám talált. Sápadt arcán olyan grimasz futott át, ami kifejezhetett kétségbeesést, de megkönnyebbülést is.

– Nem kell beszélned – mondtam neki.

Karjával hadakozni próbált a szíjai ellen.

– Az ön hangjára pozitívan reagál – jegyezte meg az egyik orvos.

Így hát beszélni kezdtem. Majdnem egy órán át beszéltem Isaachez. Egyszer–egyszer felmordult, és ezt biztatásnak vettem. Mivel nem tudtam pontosan, mennyit tud a Voxról, vagy arról, hogyan került ide, erről meséltem neki. Elmondtam, hogyan ragadta el őt az időbeli Átjáró az equatoriai sivatagból, és hogyan kerültünk a Vox Magba tízezer év elteltével.

– Most visszatértünk a Földre – magyaráztam –, mert a Voxnak elintéznivalója van itt. De a Föld jelentős károkat szenvedett az évszázadok alatt, amíg mi távol voltunk.

Az az érzésem támadt, Oscar nem örül neki, hogy mindezt elmondom. Talán azt remélte, hogy ha elérkezik az idő, a maga módján, a saját szavaival mutathatja be a Voxot Isaacnek. De úgy tűnt, az orvosok elégedettek Isaac fizikai reakcióival, Oscar pedig nem volt hajlandó megkockáztatni egy újabb dühkitörést.

Maga Isaac volt az, aki idővel véget vetett a beszélgetésünknek. Tekintete elkalandozott, és kezdett álmosnak tűnni. Ezt jelzésnek vettem.

– Nem akarlak kifárasztani – mondtam. – Egy kis ideig most távol leszek, de nemsokára újra eljövök, hogy meglátogassalak, megígérem.

Felálltam. Isaac ekkor kezdett rázkódni – ezúttal nem alig észrevehető reszketés lett úrrá rajta, hanem igazi, egész testét megfeszítő rángógörcs. Feje egyik oldalról a másikra vágódott; szeme kidülledt papírvékony szemhéja mögött. Az orvosok csapata odarohant hozzá, én pedig hátrébb húzódtam.

– Török! – üvöltötte, és habos nyál csapódott ki az ajkára.

Aztán megmerevedett. Szeme fölfelé siklott, míg csak a fehérje látszott ki. Ám a nyelve és az ajka mozogni kezdett; világosan érthető angol szavakat formált.

– Fenséges! – suttogta. – Különféle összetevők milliárdjai, szétszórva egy egész galaxisban! Tudják, hogy itt vagyunk! Idejönnek, hogy találkozzanak velünk!

Ugyanazok a szavak, amiket Oscar használt.

A voxi adminisztrátorra pillantottam. Az arca majdnem olyan sápadt volt, mint Isaacé.

– Török! – kiáltotta ismét a fiú.

Az egyik orvos ezüstös csövet nyomott Isaac nyakához. A fiú teste visszahanyatlott a székébe, és a szeme lecsukódott, miközben az orvosi csapat vezetője olyan pillantást vetett rám, amihez nem kellett tolmács. „Távozzon! Azonnal!”

3.

Allison velem jött a repülőgéphangárokhoz a felderítő expedíció indulásának napján. A hangárok a város fölött, egy magas teraszon kaptak helyet, amelyet egy ozmotikus szűrő óvott a mérgező levegőtől. Katonák tömege kavargott körülöttünk; a felszerelésük a kifutópályán hevert halmokba rakva, várva, hogy berakodják. Okkersárga felhők sodródtak az égen, komoran a nap rézsútos fényében.

Allison megölelt és elbúcsúzott tőlem.

– Gyere vissza! – mondta, aztán vakmerőn a fülembe suttogta: – Hamar!

Már ezt az egy szót is kockázatos volt kimondani. Allison nyilván abban reménykedett, hogy a Hálózat nem hallja, vagy ha hallja is, úgy értelmezi, mint egy szerelmes nő kívánságát a férfihoz, aki kezd kisiklani a szorításából.

De Allison nem így értette. Úgy értette: hamarosan lépnünk kell, különben elveszítjük a legjobb esélyünket a szökésre.

Úgy értette: bármikor leleplezhetnek minket.

– Úgy lesz – feleltem suttogva.

Ami azt jelentette: tudom.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Sandra és Bose

SANDRÁNAK aznap este tíz után sikerült végre elérnie Bose–t. Amikor elmagyarázta neki, mi történt, a férfi annyit mondott: ne mozduljon otthonról, odamegy, amint tud. Fél óra sem telt el, és Bose már fel is csöngetett hozzá az előcsarnok biztonsági kapujától. Sandra beengedte, és hallgatózott, amíg meg nem hallotta a lift nyíló ajtajának zaját a folyosóról. Megvárta, hogy Bose bekopogjon; csak akkor akasztotta ki a biztonsági láncot és nyitotta ki az ajtót.

A férfi a civil ruháját viselte: farmert és fehér pólót. Bocsánatot kért, amiért nem hívta vissza Sandrát hamarabb.

A nő megkérdezte, kér–e kávét; épp most tett fel főni egy kannával. Bose megrázta a fejét.

– Csak meséld el, mit mondott a fickó! Amilyen pontosan csak emlékszel rá.

A hang rekedtes volt, és egy kicsit nazális; egy idősebb férfi hangja. Abenne bujkáló, behízelgő közvetlenség volt az, ami Sandrát először félelemmel töltötte el. „Valaki, aki elsősorban a maga érdekeit viseli a szívén” – mondta az imént a hívó. Nem valószínű.

– Kyle–ról van szó? Jól van?

– Nem jobban és nem rosszabbul a szokásosnál, amennyire tudom. Agykárosodás, igaz? Emiatt fogja leélni a hátralévő életét abba a zöldséges spájzba zárva.

– Mondja meg, hogy ki maga, vagy lerakom a telefont!

– Szíve joga, dr. Cole, de ismétlem, segíteni próbálok önnek, úgyhogy ne siessen vele! Tudom, hogy meglátogatta ma a bátyját, és tudok még magáról egy–két dolgot. Például tudom, hogy az Állami Gondozóban dolgozik. Tudom, hogy felkeltette az érdeklődését az egyik betege, Orrin Mather. És tudok Jefferson Bose–ról. Bose őrmester is felkeltette az érdeklődését.

Sandra szorosabban markolta a telefont, de nem válaszolt.

– Persze nem állítom feltétlenül, hogy dugott volna vele. De az utóbbi időben elég sok időt töltött a pasassal, ha azt vesszük, hogy mindössze néhány napja találkoztak. Valójában mennyire jól ismeri? Talán nem ártana, ha feltenné magának ezt a kérdést.

Csak tedd le a telefont! – gondolta Sandra. Vagy talán végig kellene hallgatnia; később fontos lehet, hogy el tudja mondani Bose–nak, mit akart a hívó. Úgy érezte, durván betörtek a magánéletébe, de igyekezett összeszedni a gondolatait.

– Ha fenyegetni próbál...

– Figyeljen rám! Segíteni akarok. És szüksége is van a segítségemre. Elképzelése sincs, mibe sétált itt bele. Menynyit mondott el magának Bose saját magáról? Elmondta, hogy ő az egyetlen becsületes zsaru a houstoni rend szolgálatában? Hogy egy élethosszabbítószer–maffiát igyekszik leleplezni? Nos, hadd fessek önnek egy másfajta képet Jefferson Bose–ról! Olyat, ami talán egy kissé kevésbé hízelgő. Egy férfiról, akinek döglődik a rendőri pályafutása, és pocsék kilátásai vannak az előléptetésre. Egy férfiról, aki mindeddig sikertelenül próbálta felkelteni a Szövetségi Nyomozóiroda érdeklődését az elmélete iránt, mely szerint tiltott vegyi anyagok áramlanak az országba egy helyi beszállítón keresztül. Egy férfiról, akinek zéró bizonyítéka van, amivel alátámaszthatná ezt az elméletet, így odáig süllyed, hogy egy szellemileg visszamaradott egykori biztonsági őrt próbál tanúskodásra bírni. Hadd tegyem hozzá: egy olyan férfiról, akinek nem derogálna, hogy elcsábítsa az Állami Gondozó egyik női alkalmazottját annak érdekében, hogy megszerezze ezt a tanúvallomást. Magát ebben a történetben csúnyán kihasználták, dr. Cole, és ideje, hogy szembenézzen az igazsággal.

– Menjen a fenébe!

– Oké, nem hisz nekem. Érthető. Miért is hinne? Egész nap vitatkozhatnánk. De mint mondtam, segíteni akarok magának. Vagy a bátyjának, Kyle–nak, ha úgy jobban tetszik. Mármost úgy fair, ha elismerem, hogy Bose őrmester nem hazudott mindenben. Valóban vannak Houstonban olyanok, akik érintettek az élethosszabbító kúrával való kereskedelemben, ez tény. És igen, ez a kereskedelem törvényellenes. De tegye fel magának a kérdést, sőt, talán már fel is tette: tényleg annyira helytelen dolog, amit ezek az emberek művelnek? Egy kezelés, ami negyven–ötven évvel kitolhatja az ember életét; mi ebben akkora bűn? Milyen jogon tartja ezt vissza tőlünk a kormány? Csak azért, mert nem esik egybe... mivel is? A népességtervezési rendszerükkel?

– Ha ezzel mondani akar valamit...

– Azt kérem, hogy gondolkozzon a saját fejével, dr. Cole! Maga fiatal és egészséges, magának nincs szüksége a marslakók kúrájára, ez érthető. Lehet, hogy másként gondolja majd, amikor az a szép, sima bőre megereszkedik. Ha eljut odáig az életében, amikor már nem vár magára más, csak egy kórházi ágy vagy a sír. Oké, talán még nem tart ott, és sokáig nem is fog. De bármi megeshet. Tegyük fel, hogy diagnosztizálják valamilyen szörnyűséggel, nem éveken belül, hanem mondjuk a jövő héten. Negyedik stádiumú rákkal, amivel a hagyományos orvoslás már nem tud mit kezdeni. Tudja, az élethosszabbító kezelés nem pusztán arra való, hogy, mint mondják, megnövelje az élettartamot. Az ember azért él tőle tovább, mert a gyógyszer dolgozik benne: megvédi a szervezetet a hibás sejtektől, a tumoroktól, minden ilyen mocsoktól. Kigyógyítja magát a rákból. Még így is el akarná zárni ezt a szert az emberektől? Halálra ítélné magát annak érdekében, amit egyesek genomvédelemnek hívnak? Már megbocsásson, de szerintem ez orbitális baromság.

– Nem értem, mi köze ennek bármihez is.

– Amire ki akarok lyukadni: oké, magának a jelenlegi helyzetében nincs szüksége erre a kezelésre. És lehet, hogy annyira elkötelezett híve ennek a tököm tudja, miféle etikai elvnek, amire alapoznak, hogy soha nem is fog rá igényt tartani, legalábbis a saját részére. De szeretném újból emlékeztetni: ez egy gyógyszer. Gyógyszer olyasmire, amire nincs más gyógymód. A testet megtámadó ilyenolyan betegségekre. És az agy betegségeire is.

Sandrának kissé elakadt a lélegzete, és csak annyit tudott kinyögni:

– Ez abszurd.

– Épp ellenkezőleg, dr. Cole. A saját szememmel láttam, hogy megtörténik.

– Amiről beszél, az bűncselekmény.

– Amiről beszélek, az egy akkora üvegcse, mint a mutatóujja, benne színtelen folyadékkal. Gondoljon bele, mit tehetne ez a szer Kyle–lal! Kihozza a bátyját a Live Oaksból, és beadja neki a gyógyszert. A fiút egy ideig magas láz gyötri majd, de néhány héttel később olyan lesz, mintha kicserélték volna. A szer teljesen helyreállítja a károsodott agyszövetet... vagy legalábbis eléggé ahhoz, hogy a maga segítségével a bátyja visszakaphassa az életét. Gondoljon a felelősségére orvosként és testvérként! Kyle a pénzen megvehető legjobb kezelés mellett is lassan el fog sorvadni. Már most is félig halott, és apránként egyre haldoklik, ezt maga is tudja! Szóval mit tesz? Hagyja meghalni? Vagy hajlandó erre az egy csekélységre, amit mások sokkal önzőbb okokból is megtesznek mindennap? Tegye fel magának a kérdést! Az ajánlatom kézenfekvő. Az üvegcsét, amiről beszélek, ebben a pillanatban is a kezemben tartom. El tudom juttatni magához névtelenül és biztonságosan. Senki sem fogja megtudni magán és rajtam kívül. Semmi más nem kell hozzá, mint hogy ne avatkozzon többet dr. Congreve dolgába. Holnap reggel fölkel, elhajt a Gondozóba, bocsánatot kér Congreve–től, és aláír egy papírt, amiben elhatárolja magát Orrin Mather esetétől érdekütközésre hivatkozva.

A hőség és az arcán végigcsorgó izzadság ellenére Sandra úgy érezte, fázik. Az ablakon a függönyöket felemelte és visszaejtette egy szeszélyes huzatroham. A szoba túlsó felén a videoképernyő némán és hisztérikusan viliódzott.

– Nem áldozom fel Orrin Mathert.

– Ki beszélt itt áldozatról? Oké, Orrin az Állami Gondozó valamelyik telepére kerül. Ez annyira szörnyű? Tiszta lakóhely, némi mindennapos felügyelet, vége az utcán alvásnak... Nekem ez elég korrekt végkimenetelnek tűnik, ha hosszú távon nézzük. Vagy ennyire nem hisz a rendszerben, aminek dolgozik? Ha a Gondozó ilyen borzasztó opció, talán felül kéne vizsgálnia a pályaválasztását.

Talán így kellene tennie. Talán már meg is tette. Talán nem is kéne végighallgatnia ezt az egészet.

– Honnan tudjam, hogy hihetek magának?

– Azért hihet nekem, mert vettem a fáradságot, hogy felhívjam. Kérem, értse meg, hogy a legkevésbé sem fenyegetem! Csak próbálok üzletet kötni magával. Elismerem, semmilyen garanciát nem tudok vállalni. De nem éri meg kockáztatni, amikor a bátyja jövője forog kockán?

– Maga csak egy hang a telefonban.

– Rendben, akkor most leteszem. Nem várom, hogy igent vagy nemet mondjon, dr. Cole. Csak azt kérem, hogy gondolkodjon el a helyzetén. Ha a maga segítségével kielégítő eredménnyel zárul ez az ügy, megkapja a jutalmát. Maradjunk ennyiben!

– De én... – kezdte Sandra.

Hiába. A vonal megszakadt.

*

Sandra mindezt elmesélte Bose–nak, meglepően nyugodtan – vagy talán nem is volt annyira meglepő, figyelembe véve a két pohár bort, amit kitöltött és lehajtott, mialatt a férfi érkezését várta. Anyja, aki nehéz pillanatokban hajlamos volt meginni egy–két pohárral, „palackozott bátorságnak” hívta ezt a jelenséget. Sandra a borosüveg címkéjére pillantott. A bátorságot Napa Valleyben palackozták.

– A rohadék – mondta Bose.

– Az.

– Nyilván megbízott valakit, hogy kövessen. És elég jók a kapcsolatai, hogy kiderítse, kit látogattál meg a... hogy is hívják a helyet?

– Live Oaks Többfunkciós Gondozóotthon.

– Ahol a bátyád él.

– Kyle, igen.

– Nem mondtad, hogy van egy bátyád.

– Nem tűnt... Nem mintha titkolni akartam volna előtted!

Bose fürkésző pillantást vetett rá.

– Nem is gondoltam. Feltűnt valami, amíg Kyle–nál jártál? Egy ismeretlen arc, vagy esetleg egy autó az úton?

– Nem. Semmi.

– És nem volt semmi jellegzetes a hangban?

– Úgy hallottam, mintha idősebb fickó lenne. Kicsit talán sok volt a slejm a torkában. Amúgy semmi. – Sandra a hívás után megnézte, hogy a telefonja rögzítette–e a hívó számát, de persze nem találta nyomát. – Még azt sem tudom biztosan, miért hiszi ez az alak, hogy érdemes engem megfenyegetni vagy megvesztegetni. Congreve letiltott Orrin esetéről, és ezt nyilván ő is tudja. Az orvosi döntésekre semmilyen befolyásom nincs.

– Hacsak nem tudnak téged befeketíteni, még mindig veszélyes, elvarratlan szálnak számítasz. Tanúskodhatnál Congreve viselkedésével kapcsolatban, ha az ügy eljutna a bíróságra. Már azzal is a hatóságokhoz fordulhatnál, amit eddig megtudtál.

– De Orrin tanúvallomása nélkül...

– Ahogy a dolgok állnak, nem hiszem, hogy kimondottan amiatt aggódnának, amit Orrin a bíróságon mondana. Inkább amiatt, amit a raktárban látott, és ahová ezzel az információval a szövetségiek nyomozását vezethetné, ha hagynák, hogy szabadon beszéljen róla. Orrin beszámíthatatlanná nyilvánítása csak az első lépés. Azt gyanítom, hogy begyógyszerezve akarják látni, végleg a hatóságok látókörén kívül. Vagy, ami még rosszabb, holtan.

– Ezt nem tehetik – suttogta Sandra.

– Ha egyszer internálják – mondta szelíden Bose –, bármi megtörténhet.

Nos, igen. Sandra látta a statisztikákat. Az elmúlt évben fél tucat erőszakos cselekmény történt a helyi internálótáborban, nem is beszélve a drogtúladagolás okozta halálesetekről és az öngyilkosságokról. A bentlakók számához viszonyítva a gondozótáborok aránylag biztonságosnak számítottak – statisztikai szempontból sokkal biztonságosabbnak, mint az utcai élet. De valóban, bármi megeshet. Talán el is lehet intézni, hogy megessen.

– Akkor? Hogy állítjuk le őket?

– Ne siess annyira! – mosolygott Bose.

– Úgy értem, mondd meg, mit tudok tenni!

– Hadd gondolkodjak egy kicsit!

– Nincs sok időnk, Bose! – Orrin végső értékelése pénteken volt esedékes, és Congreve akár előre is hozhatta, ha sürgetőnek érezte a nyomást.

– Tudom. De már elmúlt éjfél, és mindkettőnkre ráfér egy kis alvás. Itt maradnék éjszakára, ha nem bánod.

– Dehogy bánom.

– Alhatok a kanapén, ha gondolod.

– Eszedbe se jusson!

Másnap, reggeli közben, míg a konyhaasztalnál ült, és figyelte, ahogy Bose átrágja magát a rántottán, amit sütött neki, Sandrának eszébe jutott, mit mondott a névtelen telefonáló Kyle–ról.

– Az élethosszabbító kezelés – szólalt meg – vajon tényleg segítene egy olyan betegen, mint a bátyám?

Múlt éjjel a hálószobája sötétjében mindent elmondott Bose–nak Kyle–ról és az apjáról. Bose átkarolta, amíg elmesélte a történetet. Amikor Sandra végzett, a férfi nem mondott semmi álságosán vigasztalót – nem szólt egy szót sem, csak gyengéden megcsókolta a nő homlokát, és ez elég is volt.

– Amennyire tudom, igen – felelt most Sandra kérdésére. – A fizikai károsodást tényleg helyreállítaná. De ettől a bátyád még nem lenne ugyanaz, aki azelőtt volt. A kezelés nem adná vissza az emlékeit, a képességeit, de még az eredeti személyiségét sem.

Amiben volt logika, bár Sandra igen keveset tudott az élethosszabbító gyógyszer működési elvéről. Eszébe jutottak a Kyle agyáról készült felvételek, amiket a Live Oaks neurológusa mutatott neki; az elhalt szövet alkotta, óriási foltok – akár egy gyilkos, fekete éjjeli lepke kitárt szárnyai. Még ha ezek a területek varázsütésre meggyógyulnának, akkor is tabula rasának számítanának: fehér lapnak, üres edénynek. A kezelés után Kyle talán tanítható lenne, akár még beszélni is megtanulhatna... de sohasem jönne rendbe teljesen. (Vagy ha mégis, akkor sem Kyle lenne. Vajon számít ez?)

– És a kezelés – folytatta Bose – másképpen is megváltoztatná. Ha a biotechnológia egyszer behatol a sejtjeidbe, végérvényesen ott is marad. Van, aki ezt a gondolatot elborzasztónak találja.

– Mert a gyógyszer a Feltételezettek technológiáján alapul?

– Gyanítom, hogy igen.

– Te is így vagy vele?

Bose vállat vont.

– Orrin naplója szerint – folytatta Sandra – a marslakók végül beszüntették az eljárást.

– Hát, tudod... ebben a kérdésben Orrin sejtése nem nyom többet a latban, mint bárki másé.

– Még mindig nem tudjuk, honnan szedte ezt az egészet.

– Nem – ismerte el Bose.

– De talán nem is fontos, igaz? Nincs más dolgunk, mint hogy megóvjuk a bajtól.

Bose egy darabig hallgatott. Sandra kezdett tisztelettel tekinteni ezekre a hallgatásokra, a férfi intelligenciájának ritmikus lejtésére. Kinyitotta a konyhaablakot, bár a huzat kellemetlenül forró volt, a levegő pedig enyhe fémes szagot árasztott. Bose végül megszólalt:

– Aggaszt, hogy ez az egész mennyire veszélyessé vált a számodra.

– Köszönöm. Engem is. De ettől még segíteni akarok Orrinnak.

– Hacsak nem teszed meg, amit a fickó javasolt, azt hiszem, momentán nincs igazán munkahelyed.

– Én is így gondolom. – Sandra azt nem tette hozzá, hogy ettől mennyire hihetetlenül szabadnak érzi magát, legalábbis rövid távon.

– És nem vagy vele egyedül. Tegnap a főnököm behívatott az irodájába. Azt mondta, két választásom van. Vagy távol tartom magam attól, ami az Állami Gondozóban folyik, vagy leadhatom a fegyveremet és a jelvényemet.

– Ha jól értem, nem tervezed, hogy bármitől is távol tartsd magad.

– A karrierem miatt ráérek holnap aggódni. Ma este semmi mást nem akarok, mint kihozni Orrint abból az épületből. Aztán a nővérével együtt meghúzhatják magukat, amíg ez a történet így vagy úgy, de lezárul.

– Oké, remek. Hogy csináljuk?

Újabb, helyzetértékelésre szánt hallgatás. Végül Bose megszólalt:

– Egészen biztos vagy benne, hogy még jobban bele akarsz keveredni ebbe?

– Csak mondd meg, mit tegyek, Bose!

– Hát, az attól függ – vetett rá fürkésző pillantást a férfi. – Hajlandó vagy visszamenni és bocsánatot kérni? Úgy tenni, mintha együttműködnél velük?

Sandra hirtelen megborzongott, de erőt vett magán.

– Ez a terved? – kérdezte.

– Részben igen.

– Oké, tegyük fel, hogy tényleg visszamegyek... és utána?

– Felhívsz, amint Congreve elhagyja az épületet éjszakára. Én azonnal odamegyek, miután beszéltünk. Aztán pedig megkeressük Orrint, és hazavisszük.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Török története

1.

Az „előőrs–expedíciót”, ahogy Oscar előszeretettel nevezte, ötven ember alkotta: főleg katonák, illetve fél tucat vezetői rangú civil, meg kétszer annyi tudományos és műszaki munkatárs, plusz a felszerelésük és a műszereik, valamint egy akkora repülő, amiben mindannyian elfértünk.

Allison egy alkalommal elmagyarázta, hogy egy ilyen gépet egyetlen, csomóponttal ellátott pilóta is el tud vezetni. A hálózati kapcsolat segítségével kezelheti az irányítófelületeket – a valódi „pilóta” azonban a gép számos autonóm alrendszere, melyek a kezelő szándékainak megfelelően működnek. A fizikai irányítást főleg érintőmenük és vizuális krjelzők alkotják, amelyek bármelyik rendelkezésre álló felületen előhívhatók, ha a pilótának szüksége van rájuk. A külvilág képeit virtuális ablakok továbbítják a kabin belsejébe: az egyik most épp azzal a paddal szemközti falon jelent meg, ahol Oscar és én ültünk.

Amikor elindultunk a Voxról, a táj egysíkúan sárgásbarna volt, amíg a szárazföld fölé nem értünk, és meg nem közelítettük a Maud királyné–földet. A hegylánc legmagasabb csúcsain még most is látszottak a jegesedés nyomai. A jég tisztán csillogott: a párolgás kivonta belőle a tenger fertőjét. A napfény ebben a magasságban erősebb volt, az árnyékos lankákról pedig metsző, kék ragyogást vert vissza a jég.

Ahogy a szél felőli lejtőn a belső sivatag felé tartottunk, belerepültünk egy sűrű felhőtakaróba, helyenként hózáporral. Megkérdeztem Oscart, biztonságos–e ilyen körülmények között repülni. Úgy nézett rám, mintha egy gyerek kérdésére válaszolna:

– Hát persze!

Ő más okból volt jól láthatóan izgatott. Az elmúlt évszázadokban nemzedékek éltek és haltak abban a várakozásban, hogy a Vox egy nap majd találkozik és egyesül a Feltételezettekkel, de Oscar nemzedéke volt az, amelyiknek szembe kellett néznie a prófécia beteljesülésével. Azzal, hogy csatlakozott ehhez az expedícióhoz, Oscar a találkozás legfontosabb szereplői közé lépett elő. Az ő szempontjából ez kivételes szerencse volt – akár jó, akár rossz dolgok szemtanújává válhatott ezáltal.

A viharos széllökések mindvégig kitartottak, amíg elértük a leszállóhelyünket.

Az ősi térképek nem szolgáltak igazán hasznos útbaigazítással a mai Antarktiszt illetően. A nagy jégtáblák már évszázadokkal ezelőtt eltűntek, a Ross– és a Weddell– tenger pedig összeolvadt, elválasztva a Keleti–Antarktiszt a nyugati partja mentén sorakozó, hatalmas szigetektől. Oscar elmagyarázta, hogy a hely, ahol leszálltunk, arra a területre esik, amit a geológiai kutatások egykor Wilkes–medencének neveztek, durván a déli szélesség hetvenedik fokánál. Lapos, kavicsos pusztaság volt.

Beöltöztünk, amint a repülő földet ért. Vastag, szigetelt felsőruhát öltöttünk, hogy melegen tartson, és szorosan illeszkedő maszkot, amely ellátott minket palackozott levegővel. A gép légzsilipje kopár, de nem kimondottan visszataszító tájra nyílt. Az Antarktisz sivatag volt, de a sivatagok gyakran gyönyörűek. Eszembe jutott az equatoriai pusztaság, vagy az utahi, arizonai sivatagok; vagy akár a régi felvételek a Marsról még a terraformálás és a Pörgés előtti időkből. Az antarktiszi vidék élettelenségével majdhogynem marsi pusztaságnak tűnt. Az éghajlat hideg volt – bár nem elég hideg, hogy fenntartson egy állandó jégsapkát –, és száraz. Oscar elmagyarázta, hogy a téli hó akár hetekig is megmarad, de egy késő nyári havazás, mint a mostani, kevesebb mint egy nap leforgása alatt elolvad. A hó időnként felerősödő záporként hullott le, és besodródott a táj mélyedéseibe, elmosva az alacsony, párhuzamos hegygerincek körvonalait, amelyek a fátyolos messzeség felé nyújtóztak.

A nap halványan világított a felhők mögül, a látóhatár közelében. Még néhány órányi nappali fénnyel számolhattunk, de minden felszerelésünk megvolt hozzá, hogy sötétben is tudjunk tevékenykedni. A katonák hordozható, erős fényű lámpákat és egyéb eszközöket pakoltak egy sor önjáró szállítójárműre, amelyek nagy, csuklós kerekeken gördültek. Aztán alakzatba rendeződtek, és megindultak, nyomukban a civilekkel.

Iránytű segítségével tájékozódtunk. A Feltételezettek gépei még most is látótávolságon kívül voltak. Jóval a voxi felderítőgépek eltűnése által megállapított választóvonalon túl landoltunk. Továbbra is megválaszolatlan kérdés maradt, hogy a vonal átlépése hogyan hat majd ránk és a felszerelésünkre.

– Természetesen bízunk a Feltételezettekben – magyarázta Oscar –, de nekik is vannak feltétlen reflexeik, mint minden más élő entitásnak. Tudatos elhatározás nélkül is bekövetkezhetnek bizonyos események, különösen a Feltételezettek és az emberi lények létmódjának idő– és térbeli méretaránya közti óriási eltérést figyelembe véve. A szükséges elővigyázatossággal fogunk eljárni.

Ezért hoztak magukkal: egyfajta biztosítékként; olyan „entitásként”, amit a gépek maguk közül valóként azonosíthatnak. De mindez a legkevésbé sem tűnt annyira valóságosnak vagy kézzelfoghatónak, mint a heves széllökések, a kavicsok egyhangú ropogása a lábunk alatt, vagy az enyhe kén–hidrogén–bűz, ami behatolt a maszkjainkba.

Közel egy órája meneteltünk, amikor az egyik technikus megvizsgálta a műszerét, és megálljt parancsolt.

– Ez a választóvonal – suttogta Oscar. A határmezsgyéről beszélt, amelyen túl valamennyi pilóta nélküli felderítőrepülő rejtélyes módon meghibásodott.

Három katona ék alakba rendeződött, és harminc–negyven métert haladt előre, míg mi, többiek aggodalommal telve várakoztunk. A hóesés kezdett ritkulni, a fejünk fölött pedig foltokban kitisztult az ég, ám a nappali fény gyorsan halványult. A tudományos személyzet egyik–másik tagja a félhomályba irányította a lámpáját.

Az előőrs pontosan kiszámított távolságban megtorpant. Egy ideig mozdulatlanul várakoztak, sértetlenül, aztán intettek, hogy haladjunk tovább. Biztos távolból követtük őket: lámpáink pásztázó fénye jelezte helyzetünket. Nehéz lenne minket nem észrevenni, gondoltam, ha a Feltételezettek véletlenül épp erre fordítanák a tekintetüket.

A hőmérséklet gyorsan esett, ahogy leszállt az éjszaka. Túlélőszkafandereink csuklyáját szorosan az arcunkat takaró maszkok köré szíjaztuk. A szél továbbra is élénk volt, ám a havazás fokozatosan enyhült, majd végül abbamaradt, és ahogy a levegő kitisztult, már ki tudtuk venni a Feltételezettek gépeinek körvonalait magunk előtt – váratlanul és meghökkentően közel hozzánk. A technikusok sietve irányították feléjük hordozható lámpáikat.

Mindvégig „a Feltételezettek gépeinek” neveztük ezeket az objektumokat, de innen lentről nézve nem is annyira gépeknek tűntek, mint inkább hatalmas mértani idomoknak. A hozzánk legközelebb eső test tökéletesen szögletes kocka volt nyolcszáz méteres élekkel; lassan, de érzékelhető sebességgel mozgott. Most, hogy ilyen közel jártunk hozzá, az volt a benyomásom, érzem a talpam alatt lomha mozgását: az alig észlelhető szeizmikus rázkódást.

Némán közelítettük meg a kockát. Az élen haladó katonák eltörpültek mellette. A technikusok lámpáikkal fölfelé kezdtek célozni, és az idom felénk eső, függőleges lapján – jellegtelen, homokkő–textúrájú felületen – járatták fénycsóváikat. Szabályossága miatt nehéz volt erre a testre nem úgy gondolni, mint egy bizarr méretarányú, gigantikus épületre; de ezen az épületen nem nyílt sem ablak, sem ajtó – kifürkészhetetlen volt, akár egy lezárt piramis.

Egy darabig nem tettünk mást, csak bámultuk. Oscar szerint a szerkezet már minden bizonnyal észlelte a jelenlétünket, de ha így is volt, semmilyen látható módon nem reagált rá. Aztán a technikusok csapata munkához látott. Háromlábú állványokat állítottak fel, lámpákat helyeztek el rajtuk, majd érzékelő– és felvevőműszereket szabadítottak ki a rakományból, s rögzítették őket a kavicsos, hideg talajon. A folyamatosan szaporodó, vakító fénycsóvák sötét és világos foltokra osztották fel a sivatagot, akár egy tarka lepedőt.

A kockán túli síkságon, jó néhány kilométeren szétszórva fél tucat hasonló méretű, ugyanakkor más, mégis hasonlóan egyszerű formájú objektumot figyeltünk meg: hatalmas hengereket, nyolcszögletű testeket, csonka gömböket, kúpszeleteket. Némelyik homokkőszínű volt, akár a kocka; mások feketék, kobaltkékek, obszidiánfeketék vagy kadmiumsárgák. Bármelyik elnyelhetett volna egy kisebb várost, és valamennyi ugyanazzal a sebességgel kúszott a távoli hegyek és az óceán felé.

– Olyan hatalmasak ezek a testek! – szólalt meg Oscar elakadó lélegzettel. – És mégis olyan jelentéktelen töredékét adják a Feltételezettek teljes kiterjedésének! – A vakító fény árnyékokat hasított a maszkjába, és ettől egy lyukból kikandikáló, riadt állatra hasonlított. – Könnyű lenne a félelem vétkébe esni.

Könnyű volt, valóban – itt kint, annak a bolygónak a sarkvidéki sivatagában, amely életet adott az első emberi lényeknek, és amely több milliárd másik jelöletlen sírjává vált. Mialatt a tudományos munkatársak aktiválták érzékelő– és elemzőkészülékeiket, Oscar engedélye nélkül (bár az adminisztrátor utánam sietett) előregyalogoltam, néhány száz méternyire megközelítve a kocka talapzatát.

Öreg volt. Nem látszott viharvertnek, sem repedezettnek, és amennyire tudtam, akár egy napja vagy egy órája is építhették volna, de öregnek éreztem – a kor szinte sugárzott belőle, akár a hideg egy jégmezőből. Néhány centiméterrel előtte a frissen hullott hó vékony rétege lépésről lépésre tűnt el a sivatag talajáról – elpárolgott az éjszakai levegőbe.

– A Feltételezettek végtelenül türelmesek, Mr. Findley.

– Oscar szemét felnagyították a maszk lencséi. – Öregebbek, mint számos csillag az égen. Hogy ennyire közel állhatunk egy alkotásukhoz... ez megszentelt pillanat.

Mindannyian fülhallgatókat viseltünk, hogy könnyebben tudjunk kommunikálni. Én a magamét lehalkítottam – az a néhány egyszerű voxi kifejezés, amit az utóbbi idő

ben megtanultam, itt nem sok hasznomra vált –, de most mindketten hallottuk, ahogy a műszaki személyzet tagjai izgatott szóváltásban törnek ki. Két erős fényű lámpa csóvája szökkent hirtelen fölfelé.

A fénypászmák beleolvadtak valamibe, ami leginkább halvány felhőnek látszott a kocka tetején. Hó vagy köd, gondoltam, de mégsem: az ég tiszta volt. A felhő mintha egyenesen a kocka tetejéből párolgott volna – és a többi, távolabbi test is hasonló párát bocsátott ki: áttetsző ködöt, amely szelíden szivárgott lefelé, noha a szélnek már szét kellett volna oszlatnia.

Ösztönösen hátraléptem. Aztán Oscar visszafojtott hangon így szólt:

– Nézze!

Valami leszállt védőruhája ujjára. Oscar félelemmel teljes áhítattal szemlélte. Hópehely – ez volt az első gondolatom. De a tárgy közelebbről megvizsgálva inkább apró, kristályos pillangóra emlékeztetett: két halvány, áttetsző szárnya rizsszem méretű test fölött verdesett.

Oscar fölemelte a karját, hogy jobban megnézhessük. A szárnyas kristálydarabnak nem volt szeme, sem szelvényei, sem semmilyen más elkülönülő testrésze. Csak valamilyen kvarcszerű anyag görbült darabkájának tűnt, szempilla–vékonyságú lábakkal (már ha annak lehetett nevezni őket), amelyekkel Oscar szkafanderébe kapaszkodott. Tökéletesen szimmetrikus szárnyaival verdesve állt ellen a szél taszításának. Ártalmatlannak látszott, mint egy mesterien megmunkált ékszer. A kocka falain lefelé szivárgó felhő számtalan ilyen apró tárgyból állt össze: több millióból – vagy talán milliárdból.

Ekkor a lámpák látókörének peremén az egyik katona váratlanul felordított.

2.

A katonák gyorsan és szakszerűen reagáltak: megragadták a hordozható lámpákat, és terelgetni kezdték a civileket visszafelé, amerről jöttünk. Tették ezt annak ellenére, hogy eközben több száz, több ezer kristálypillangó lepte el őket, elhomályosítva a látásukat, és befedve a ruhájukat.

A pillangók rajtam és Oscaron is megtelepedtek, de nem annyira agresszíven. Ha megráztam a karomat, azonnal a földre hullottak, hirtelen mozdulatlanná dermedve. És amikor lesöpörtem őket Oscarról, a kezem nyomán leperegtek.

De azért futásnak eredtünk. Ekkor már mindenki rohant. A katonák lámpái idegesen köröző csóvákat vetettek elénk. Fülhallgatómon keresztül vakkantásszerű parancsszavakat és újabb jajkiáltásokat hallottam, mialatt a kristályszerkezetek felhője néma hófúvásként kavargott körülöttünk.

Az expedíció többi tagja kezdett lemaradozni mögöttünk. Láttam, mert időről időre hátrapillantottam a vállam fölött. Aki a földre zuhant, azt azonnal ellepték a pillangók, és beborították üveges örvényükkel; áttetsző kupacokká váltak, amelyek eleinte hullámzottak, de hullámzásuk hamarosan elült – nem találtam rá jobb szót. Kezdtem megérteni, hogy ezek a férfiak és nők egytől egyig a szemem láttára halnak meg.

Először a technikusok hullottak el. A katonák vastagabb védőruhát viseltek, de őket is fokozatosan legyűrte a vihar. A lámpák, amelyeket elejtettek, megmerevedett szögben lövellték ki fényüket a síkság mentén.

Kétszer kellett megállnom, hogy lesöpörjem Oscarról a pillangókat. Túl rémült voltam, hogy azon kezdjek gondolkodni, én miért lehetek – a jelek szerint – immúnis rájuk. Oscar jól láthatóan nem volt az: védőruhája ekkorra már elrongyolódott, mert helyenként egészen leszaggatták róla a pillangók apró, de pengeéles lábai, és némelyik tépett foltot vércseppek pettyezték. Aggódtam a maszkja és az oxigénellátása miatt, és igyekeztem először a legsérülékenyebb területeket megtisztítani. Egy ideig kart karba öltve rohantunk, ami – úgy tűnt – távol tartotta a rajzó pillangókat. A pánikszerű ordítozás és a rémült sikoltások, amelyek eddig betöltötték a fülhallgatómat, most ritkulni kezdtek, és a végül beálló csend félelmetesebb volt, mint a jajkiáltások. Utoljára már nem hallottam mást, csak saját nehéz zihálásom zaját. Nem tudtam volna megmondani, mennyi ideig vagy milyen messzire rohanunk. Csak futottunk, míg végül nem bírtuk tovább. Hirtelen ellenállást éreztem, Oscar karja visszahúzott, és arra gondoltam, elkapták, már ő is csak holt teher...

De nem volt az. Amikor szembe fordultam vele, nem láttam rajta pillangókat, egy darabot sem. Maszkjának párás homálya mögött arca sápadt volt a rémülettől, de így is viszonylag nyugodtnak tűnt.

– Álljon meg! – zihálta. – Kívül vagyunk a hatókörükön. Már átléptük a határvonalat. Álljon meg, kérem!

Hosszan bámultam magunk mögé.

Nem kis távolságot tettünk meg. A hátrahagyott lámpák még mindig világítottak, és a Feltételezettek gépei még most is jól látszottak a mesterséges fény által rajzolt hálóban. A szél hópelyheket fújt a lábunk körül, a fejünk fölött pedig ragyogtak a csillagok. Reszketve álltunk, várva, hogy mi jön utánunk a sötétből: egy újabb támadás vagy egy túlélő. De nem jött senki és semmi.

Aztán a lámpák a távolban gyors egymásutánban elkezdtek kialudni.

A szkafandereinkbe épített jelfogók iránymutatása révén találtuk meg a repülőt. Sokáig gyalogoltunk, de a megrázkódtatás mindkettőnk számára túl nagy volt, hogy beszélgetni tudjunk. Oscarnak sikerült audiokapcsolatot teremtenie a Vox Maggal, és szűkszavú üzeneteket váltott a főnökséggel és a katonai vezetőkkel. A távvezérelt telemetria az események nagy részét már közvetítette a Voxnak – magyarázta nekem. A voxi megfigyelők addigra hozzáláttak, hogy megkíséreljék elemezni az adatokat.

– Elképzelhető – jegyezte meg Oscar egy ízben –, hogy a jelenlétünk valamiféle védekező reflexet váltott ki.

Lehetséges, gondoltam magamban. De én nem voltam voxi, így nem kellett hinnem a Feltételezettek jóindulatában – és nem kellett ürügyeket gyártanom egy értelmetlen mészárlásra.

A repülőgép úgy pihent az antarktiszi síkságon, mint egy eltűnt gleccser tájidegen maradványa. Megkérdeztem Oscart, vissza tudja–e vezetni a gépet a Voxra.

– Igen – felelte. – Valójában csak utasítanom kell, hogy vigyen haza minket.

– Biztos vagy benne? Vérzel, Oscar.

Lepillantott megtépázott ruházatára.

– Nem súlyos – mondta.

Miután áthaladtunk a légzsilipen, levette a szkafanderét. Felsőtestét mindenütt apró vágások borították, de egyik sem volt mély, sem életveszélyes. Elmagyarázta, hol találok egészségügyi készletet, én pedig bekentem a sebeit valamivel, ami elállította a vérzést.

Néhány apró kristálypillangó – halott vagy csak szunnyadó állapotban – még mindig Oscar levetett túlélőszkafanderébe kapaszkodott. Az adminisztrátor kiürített egy ellátmánycsomagot, hüvelyk– és mutatóujja közé csippentett egy halott pillangót, és beejtette a dobozba. Mintapéldány az elemzéshez, magyarázta. A többit aztán a ruháinkkal együtt kihajítottuk a légzsilipen.

– Önhöz hozzá sem értek – állapította meg Oscar, amikor már a levegőben voltunk, a repülőnk pedig programozott útvonalon haladt a Vox felé.

A kabin, amely az ideúton még zsúfolva volt az expedíció tagjaival, most gyászosan és tátongóan üresnek tűnt. A levegő, a testünk, de még a tiszta, új overallok is, amiket fölvettünk, kén–hidrogén–bűzt árasztottak.

– Nem...

– Mert felismerték. – Oscar hangjában döbbent panaszosság csendült.

– Nem tudom, mit jelent ez, Oscar.

– Nyilvánvalóan felismerték, mert ön Elragadtatott.

– Nem értem, mi történt. De én ugyanolyan vagyok, mint mindenki más. Nem úgy, mint Isaac. Az én testemben nincs semmiféle Feltételezettektől származó biotechnológia.

– Mr. Findley – mondta –, hát nem akar szembenézni vele még most sem? Az emberi test nem úgy kel át egy időbeli Átjárón, ahogy a térbeli Átjárókon tenné. Ezt számtalan év kutatásaiból tudjuk. Nem konzerválták önt, mint valamilyen fagyasztott zöldséget. Minden valószínűség szerint újraalkották az elraktározott információk alapján. A rekonstrukció az emberi szem és az emberi műszerek számára tökéletesnek tűnhet... de ők tudják, hogy ön micsoda!

Túl kimerült voltam, hogy vitatkozzam vele. Oscar azoknak a várakozásoknak az egyikébe kapaszkodott, amelyeket ez a találkozás valóban igazolt: hogy a Feltételezettek felismerték rajtam az általuk hagyott nyomot, és kiválasztottak maguknak, mint megváltásra érdemes egyént. Oscar hitte, hogy azért menekült meg, mert én mellette voltam és segítettem neki: más szóval azt képzelte, hogy egy barbár és ostoba félisten mentette meg.

Ő képes volt elfogadni ezt a látszólagos tényt a voxi próféciák megerősítéseként. Én valamivel kevésbé éreztem vigasztalónak.

A nap már fölfelé kúszott, amikor megközelítettük a Voxot. A sziget mérgezett erdői úgy terültek el alattunk, akár egy tövisekkel borított mező. AVox Mag ott ragyogott a pusztaság szívében. Az egyetlen emberi alkotás, amely a világból megmaradt – gondoltam –, szomorú, csodaszép és nem teljesen épelméjű.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Sandra és Bose

SANDRA délben érkezett meg az Állami Gondozó felvételi osztályára. Útközben az autópályát ezüstbe borították a délibábok, és ahogy Sandra keresztülgurult a parkolón, a levegőt testesnek és fullasztónak érezte. A bejárati pultnál strázsáló őr – Teddynek hívták – ültében egy apró, forgó ventilátor által keltett szellőben fürdőzött. Úgy tűnt, unatkozik, amíg fel nem ismerte Sandrát. Ekkor sietve fölpattant.

– Dr. Cole! Üdv! Nézze, sajnálom, de azt az utasítást kaptam, hogy ne engedjem be...

– Semmi gond, Teddy. Hívja fel dr. Congreve–et, és mondja meg neki, hogy itt vagyok és beszélni szeretnék vele!

– Azt hiszem, ennek semmi akadálya. Máris, asszonyom! – Teddy egy kézi rádióba mormolt valamit, várt, aztán megint mormolt, végül mosolyogva Sandrához fordult.

– Rendben. Még egyszer elnézést ezért az egészért! Dr. Congreve azt üzeni, hogy bemehet az irodájába. Arra kért, mondjam meg, hogy legyen szíves egyenesen odamenni.

– Ne haladj át a Start mezőn! Ne vedd föl a kétszáz dollárt!

– Hogy mondja?

– Semmi. Köszönöm, Teddy.

– Nagyon szívesen! Kellemes napot, dr. Cole!

Congreve arcán már diadalittas kifejezés ült, amikor Sandra belépett az irodájába. A nő emlékeztette magát, hogy szerepet játszani jött – éppúgy, ahogy régen Desdemonát játszotta az Othello gimnáziumi színrevitelében. „Két kötelesség áll előttem itt, oh jó atyám!'”[1]

– Elnézést a zavarásért, dr. Congreve.

– Meglep, hogy itt látom, dr. Cole! Azt hittem, világossá tettem, hogy a hét további részére felmentettem a munkája alól.

– Megértettem. De bocsánatot akartam kérni a viselkedésemért, és úgy gondoltam, jobb, ha ezt személyesen teszem meg.

– Igazán? Meglehetősen hirtelen gondolta meg magát.

– Tudom, hogy ez lehet a látszat. De volt időm gondolkodni. Mondhatni, némi önvizsgálatot tartani. Mert igenis fontos számomra a karrierem itt, a Gondozóban. És visszanézve úgy vélem, helytelenül viselkedtem.

– Mire gondol?

– Nos, először is, túlléptem a hatáskörömet. Magánjellegű érdeklődést tanúsítottam Orrin Mather iránt, és azt hiszem, zokon vettem, amikor ön egy másik orvosnak adta az esetet.

– Elmagyaráztam, miért tartom ezt helyes lépésnek.

– Így van, uram, és most már értem is.

– Nos, örülök, hogy ezt mondja. Bizonyára nem könnyű önnek. Mi olyan különleges ebben a betegben, el tudná mondani?

Congreve háztetőt formál a két kezéből, elgondolkodva méregeti Sandrát, komoly megfontoltságot tettet. Jobb színész vagyok nála – gondolta Sandra.

– Nem hiszem, hogy különleges. Csak különösen... nem is tudom. Törékenynek tűnt? Sebezhetőnek?

– Valamennyi betegünk sebezhető. Ezért vannak itt. Ezért az a dolgunk, hogy segítsünk rajtuk.

– Tudom.

– És ezért nem engedhetjük meg magunknak a fényűzést, hogy azonosuljunk velük. A legnagyobb ajándék, amit a gondozásunk alatt álló férfiaknak és nőknek adhatunk, az abszolút objektivitás. Így értettem, amikor szakmailag kifogásolhatónak neveztem a viselkedését. Érti, mire akarok kilyukadni?

– Igen, uram, értem.

– Bízom benne, hogy így van. Zajlik valami a magánéletében, ami esetleg a munkája rovására mehet?

– Semmi olyasmi, amit ne tudnék kézben tartani.

– Biztos benne? Ha tanácsra van szüksége, szívesen meghallgatom.

Isten ments!

– Köszönöm. Nem arról van szó, csak... – Sandra felsóhajtott. – Őszintén, uram, ha más nem, az időjárás. Elromlott a légkondicionálóm, és napok óta nem tudom rendesen kialudni magam. És igen, néha a munka mennyisége is túlzottan megterhelőnek tűnik.

– Az egész személyzet megsínyli ezt a hőséget. Nos, dr. Cole, örülök, hogy mindezt megosztotta velem. Valóban elég jól érzi magát, hogy visszatérjen a munkájához?

– Igen, uram.

– Nem állítom, hogy nem vesszük hasznát a segítségének. Mit szólna, ha a következő néhány hétre csökkentenénk a terheit? Esetleg betaníthatná dr. Feint. Biztos vagyok benne, hogy a fiatalembernek javára válna az ön tapasztalata.

– Örömmel.

– Ez természetesen Orrin Mather esetére nem vonatkozik.

– Magától értetődik.

– Ami azt illeti, ezen a téren adódtak bizonyos komplikációk. Kérnem kell öntől egy hivatalos levelet, amelyben elismeri, hogy önszántából adta át a Mather–ügyet dr. Fein–nek. Elfogadható ez így?

Sandra úgy tett, mintha meglepné a kérés.

– Feltétlenül szükséges ez? – kérdezte.

– Puszta formalitás, de igen.

Sandra arra gondolt, vajon mit fizetnek ezért Congreve–nek. Gyanította, hogy nem készpénzt, az túl közönséges lenne. Talán egy fiola színtelen folyadékot abból a fajtából, amit a tegnapi telefonáló említett.

– Ha úgy véli, hogy elengedhetetlen, természetesen megírom a levelet.

– Nos, akkor minden rendben, dr. Cole. Vegye ki a nap hátralévő részét, és jöjjön be holnap! – Congreve elmosolyodott. – Időben!

– Igen, uram.

– És akkor elfelejthetjük ezt az apró malőrt.

Azt kétlem.

– Köszönöm. Illetve, ha nem probléma, azt reméltem, hogy a nap további részét az irodámban tölthetem. Nem tervezek betegeket fogadni, de el vagyok maradva négy–öt beszámolóval, amiket még meg kellene írnom.

Congreve fürkésző tekintettel mérte végig, mintha Sandra valamilyen kimerítő szívességet kért volna tőle. Aztán újra elővette a legszélesebb mosolyát.

– Azt hiszem, ennek semmi akadálya – felelte.

– Köszönöm.

– Nagyon szívesen. És értékelem a hozzáállását. Amíg ez nem változik, biztosan szót fogunk érteni egymással.

– Bízom benne – mondta Sandra.

Bement az irodájába – futólag keresztülhaladva Wattmore nővér helytelenítő tekintetének pásztázó tüzén –, és belépett a felhasználói felületére. Vajon hánykor megy haza Congreve? Az igazgató általában már hat előtt elhagyta az épületet, de egy vizit vagy egy igazgatósági értekezlet miatt tovább is maradhatott. Sandra addig is átnézte az aktáit, átszerkesztve és kitörölve minden személyes adatot: semmit sem akart hátrahagyni magáról, miután elmegy. Különös, hogy máris mennyire távol érezte magát a Gondozótól, mintha az itt töltött évei egyetlen életlen képpé homályosultak volna, akár egy fotó egy réges–régi képeslapon.

Miután ezzel végzett – nem tartott sokáig –, elővette Orrin írásának egyik nyomtatott példányát a táskájából, és olvasni kezdett. Még mindig hátravolt jó néhány oldal, amelyek talán már a személyes postafiókjában várták. És a dokumentum – szokás szerint – több kérdést vetett föl, mint amennyit megválaszolt.

Fél négykor Sandra felállt, kinyújtóztatta a tagjait, és a személyzeti mosdó felé indult. Meglepve látta, hogy Jack Geddes a folyosón ül egy széken, szemben az ő ajtajával, és magában dudorászik.

– Helló, Jack! – szólította meg Sandra. – Most az orvosi személyzetet őrzi?

– Csak nyitva tartom a szemem. – A biztonsági őr vigyora ferde volt, és cseppet sem őszinte.

– Dr. Congreve utasítására?

A vigyor eltűnt.

– Igen, de...

– Ne aggódjon, egy perc, és jövök.

– Semmi közöm hozzá, mit csinál, dr. Cole. – De a fickó követte a tekintetével a mosdó ajtajáig.

Amikor Sandra visszatért az irodájába – Geddes zavarában másodjára is biccentett felé, ahogy közeledett –, elővett egy papírtömböt és egy tollat, és felírta a lap tetejére:

KÉRDÉSEK.

Aztán szünetet tartott, a toll végét rágcsálva, hogy összeszedje a gondolatait.

Az Orrin Mather–iratok

1.Orrin írta a szöveget, vagy valaki más? Ha valaki más, akkor ki volt az?

Eszébe jutott egy módszer, amivel könnyen kideríthetné, hogy a dokumentumot egyszerűen ellopták–e valahonnan. Előhívta a munkaállomás keresőfunkcióját, és beírt néhány egybefüggő szövegrészletet a dokumentumból. Nem kapott értékelhető találatot. Ami csak azt bizonyította, hogy a szöveget – ha létezett is valahol Orrin jegyzetfüzetein kívül – sohasem töltötték fel az internetre. A pozitív eredménynek lett volna jelentősége, ám a negatív nem bizonyított semmit.

2.A dokumentum irodalmi alkotás, vagy kóros képzelgés eredménye?

Ezt a kérdést nem tudta megválaszolni – különösen, amíg nem találkozhatott Orrinnal.

3.Valós személy „Török Findley”, és ha igen, kapcsolatban áll azzal a Findleyvel, aki a raktárt üzemelteti?

Lefuttatott egy keresést a houstoni telefonszámlistában, és egy egész sereg Findleyt talált, de Tomas és Tyrell között semmit. Még T. Findleyt sem.

4.Valós személy–e „Allison Pearl”?

Orrin írása alapján Allison Pearl Champlainben, New York államban élt. Sandra meglehetősen ostobán érezte magát, amikor megnyitotta a champlaini telefonszámkeresőt, és beírta a nevet. Öt Pearlt talált. Többségük egyedülálló volt, és egyikük sem A. vagy Allison. Két házaspár akadt a sorban, a férj neve alatt listázva. Mr. és Mrs. Harvey Pearl, illetve Mr. és Mrs. Franklin W. Pearl.

Sandra kétszer is kinyitotta, majd becsukta a telefonját, mire összeszedte a bátorságát, hogy beírja az egyik számot. Baromság – gondolta. Szinte biztosra vette, hogy a dokumentum a képzelet szüleménye. Ugyanezzel az erővel Huckleberry Finnt vagy Harry Pottert is hívogathatná.

Harvey Pearl a negyedik csöngés után vette föl. Nem, itt nincs semmiféle Allison. Téves hívás. Sandra sietve bocsánatot kért, és lerakta a telefont. Érezte, hogy elvörösödik.

Még egy hívás, aztán lemondhat róla és elfeledkezhet az egészről. Ezúttal Mrs. Franklin Pearl vette föl: egy fiatalabb, barátságosabban csengő hang. Sandra szerényen érdeklődött, hogy beszélhetne–e Allisonnal.

– Ömm... megkérdezhetem, ki keresi?

Sandra szívverése felgyorsult.

– Hát, nem tudom biztosan, hogy jó számot hívtam–e... Egy régi barátomat keresem, Allison Pearlt, és amikor utoljára hallottam róla, épp Champlainben volt, szóval...

Mrs. Pearl felkacagott.

– Hát, ez itt Champlain, és a név is stimmel. De kétlem, hogy Allison lenne a régi barát, akit keres. Hacsak nem az általános iskolában találkoztak.

– Hogy mondja?

– Allison tízéves, kedvesem. Nincsenek felnőtt barátai.

– Sajnálom...

– Viszont ez az Allison Pearl, akit keres, népszerű lány lehet. Nemrég valaki más is kereste nálunk. Egy férfi, aki állítólag a houstoni rendőrségnél dolgozik.

– Ó!

– Megmondta a nevét?

– Lehetséges, de már nem emlékszem rá. Neki is ugyanazt mondtam, amit magának, hogy akit keres, az sajnos nem a mi Allisonunk. De sok sikert, remélem, megtalálja a barátnőjét!

– Köszönöm – mondta Sandra.

Egy darabig csak ült, és gondolkozott a hallottakon. Aztán összehajtotta a papírlapot, amire a kérdéseit feljegyezte, és begyömöszölte a táskájába.

Congreve negyed hétkor kopogott az irodája ajtaján. Már indulóban volt.

– Ne maradjon túl sokáig, dr. Cole!

– Hamarosan végzek.

– Megírta már azt a levelet?

– Holnap reggel az íróasztalán fogja várni.

– Rendben.

Sandra kipillantott az ajtón, ahogy az igazgató kiment. Jack Geddes még mindig a folyosón ücsörgött, hátradöntött székkel, magában dudorászva. A kötelességtudó őrszem. Sandra várt, amíg Congreve lépteinek zaja elhalt a folyosón. Az Állami Gondozóintézet kezdte fölvenni munkaidő utáni arculatát. A nappali személyzet nagy része már hazament, a bentlakók pedig többnyire a menzán vacsoráztak, vagy tévét néztek a társalgóban. Sandra hallotta, ahogy néhány ápoló beszélget és nevetgél valahol a főbejárat környékén.

Becsukta az ajtót, és visszament az íróasztalához. Aztán mély levegőt vett, és felhívta Jefferson Bose–t.

TIZENHATODIK FEJEZET

Török története

1.

A voxi orvosok egyhetes karanténba helyeztek minket, hogy megfigyeljék, nem mutatkoznak–e rajtunk a fertőzés jelei. Semmi szoktalant nem találtak a szervezetünkben, sem az elmeállapotunkban, bár ez nem sokat jelentett – a Feltételezettek ezsközei teljes mértékben képesek voltak rá, hogy észrevétlenek maradjanak. Végül azonban tisztának minősültünk. Még a minta is amelyet magunkkal hoztunk – az apró üvegpillangó a lezárt dobozban – megmaradt halott vagy szunnyadó állapotában.

A Wilkes–medencében történtek híre sebesen terjedt Vox-szerte. A város nekifogott, hogy meggyászolja elesett katonáit és tudósait, a gyász pedig a minket vizsgáló orvosok és Oscar arcára is kiült. Megkérdeztem Oscar, milyen, amikor egy egész város által felerősített érzelmeket él meg.

– Fájdalmas – ismerte be. – De jobb mint egyedül. Az igazán elviselhetetlen az volt, amit a támadás után éreztünk. Amikor a Korifeus megszűnt működni. Annyi halott, és senkivel nem tudtuk megosztani ezt a fájdalmat... őrjítően fájdalmas volt, elképzelhetetlen iszonyat.

A „Korifeus” szót a tudósok választották, hogy lefordítsanak egy olyan jelenséget, aminek nem volt angol megfelelője. Az ősi szótárakban ógörögből származó főnévként határozták meg, amely egy kórus élén álló személyt, karvezetőt jelent. A Vox világában ez a kifejezés a visszacsatolási hurkok és működési algoritmusok összességére utalt, amelyek a közösség idegi csomópontjainak kimenő és bejövő jeleit szabályozták. Ez volt a Hálózat érzelemközpontja – Allison „a szeretet és a lelkiismeret parlamentjének” hívta.

A magányosan átélt gyász (akárcsak a bűntudat vagy a szeretet) az emberi létezés elkerülhetetlen része – vagy legalábbis egykor az volt. Szinte mindvégig elviseltük, amíg a mi fajtánk uralkodott a Földön. Úgy gondoltam, nem lehet rossz, ha az ember képes megosztani ezt a terhet, ezáltal enyhítve a fájdalmat; és talán volt is valami csodálatra méltó a voxiak hajlandóságában, hogy részben átvegyék honfitársaiktól a gyász súlyát. De ennek a fájdalomcsillapítónak meg is fizették az árát, vagy legalábbis számomra úgy tűnt. Az egyén önrendelkezését áldozták fel érte, és a magánélet szentségét.

De el kellett hitetnem Oscarral, hogy együtt érzek velük, sőt, kíváncsi vagyok erre a világra. Muszáj volt: a terv részét képezte.

Amint kiengedtek minket a karanténból, visszasiettem Allisonnal közös lakórészlegünkbe. A lány odarohant hozzám, amint az ajtó félresiklott, és éreztem, ahogy reszket a karjaimban.

Nem mondhattunk semmit, amit mondani akartunk vagy mondanunk kellett volna. Kénytelenek voltunk beérni néhány esetlen, becéző szóval. Nem sokkal később összeütöttünk valamilyen ételt a konyhai éléstárból, Allison pedig (ügyetlenül, a manuális kezelőfelületet használva) megnyitott egy videocsatornát, ami nagyjából a mi híradónknak felelt meg. A csatorna az előőrs–expedíció utolsó képeit játszotta le újra és újra, lassítva – ettől úgy tűnt, mintha az eseményeket egy víz alatti balettelőadásban látnánk. A szilikátpillangók milliószám bukkantak elő a sötétből, hópelyhek módjára megtelepedve a katonákon és a tudományos személyzet tagjain. Az emberalakok megdermedtek a döbbenettől, míg a pillangók hozzáláttak a védőruhájuk szétcincálásához vagy kémiai úton történő lebontásához (akárhogy is zajlott a folyamat). Az áldozatok a pánik hatása alatt szinte gépiesen mozogtak: testük úgy rángatózott, akár a meglazult zsinórú marionettfigurák, végül pedig összeestek és hemperegni kezdtek a földön, mialatt a pillangók módszeresen elözönlötték és megölték őket. A magukkal vitt műszereket ugyanúgy ellepték az apró szerkezetek: a lámpák egymás után elhomályosultak, majd kialudtak. Aztán a telemetria minden átmenet nélkül megszakadt.

A képsor kétszer lejátszódott, mielőtt megkértem Allisont, hogy kapcsolja ki a készüléket.

A katasztrófa után kiküldtek egy pilóta nélküli felderítőgépet, hogy biztonságos távolból mérje fel a helyszínt. De hajnalra semmi nyoma nem maradt, hogy bármi szokatlan történt volna: sem emberi testek, sem a kutatási műszerek, sem az őket elpusztító kristályrovarok maradványai. Semmi egyéb, csak maguk a hatalmas Feltételezett–gépezetek, amelyek továbbra is végtelen türelemmel araszoltak keresztül a Déli–sark sivatagán.

2.

„Hamar” – suttogta nemrég a fülembe Allison a repülőgéphangárban, ami azt jelentette, hogy a Wilkes–medencében történtek ellenére is igyekeznem kellett, hogy elnyerjem Oscar bizalmát. Megbeszéltem vele egy találkozót az egyik teraszon, amely a Vox Mag nukleáris csapástól sújtott körzetére nézett: látni akartam, hogy haladnak a helyreállítási munkálatok. Korán indultam a találkozóra, és kerülő úton mentem.

Minél inkább megismertem a Vox Magot, annál kevésbé tűnt egysíkúnak. A voxi várostervezés öt elemét (ahogy Oscar elmagyarázta) a teraszok, a zónák, a csarnokok, a fennsíkok és az emeletek alkották: valamennyi kifejezésnek pontos, szakszerű definíciója volt. Aznap reggel jártamban–keltemben áthaladtam három teraszon és egy csarnokon, továbbá megpillantottam egy fennsíkot egy hídról, amely két emelet között ívelt át. A Vox Magban a napok évszaktól függetlenül ugyanolyan napszakokra oszlottak: tizenhat órányi mesterséges napfényre és nyolcórás éjszakára. Ugyanakkor minden szektornak megvolt a maga sajátos és folyton változó fény minősége. Áthaladtam egy teraszon, ahol a napfény halvány volt, akár egy esős délutánon, és keresztülgyalogoltam egy csarnokon, melyet egyetlen pontszerű fényforrás világított meg, amely úgy ragyogott, akár a déli napsütés. Az éjszaka beálltával a nyüzsgő lankák különálló városok gyanánt tündököltek, míg a fákkal vagy fűvel borított fennsíkok néma sötétségbe burkolóztak.

Amikor legutóbb jártam a város lerombolt övezetében, visszataszító, átjárhatatlan romhalmaz fogadott. Ezeknek a romoknak azóta nagy részét begyűjtötték és újrahasznosították, vagy épp a tengerbe zúdították. A fennmaradó sugárzást (Oscar szavaival élve) „kelátképzés” segítségével megkötötték – a technológia részleteit nem értettem –, a helyreállítás pedig tempósan haladt. A krátert megőrizték emlékhelyként, de máris új lejtők és elegánsan kialakított teraszok csipkézték.

Oscarral egy munkásoknak fenntartott étkezdében találkoztam, ahonnan kilátás nyílt a munkaterületre. Az étel, amit kaptunk, jóízű volt, de az adagokat kicsire szabták: a készletek megcsappantak, amióta a Földre való átkelés nyomán csökkent a farmerek száma és a művelhető területek mérete. Egy darabig Allisonról beszélgettünk. Megosztottam Oscarral a lány iránt táplált aggodalmamat; hogy a depressziós rohamai egyre gyakrabban és mind nagyobb erővel törnek rá. Megemlítettem neki Allison sírógörcseit és a bénító pánikrohamokat, amik időről időre elfogják.

– Mindez cseppet sem váratlan – jelentette ki Oscar. Elnézett az étkező alacsony fala fölött a kráter felé. Alattunk, a tat irányában voxi munkagépek éppen habosított gránitból vágtak pilléreket egy új teraszhoz. – A helyzet az, hogy Treya egyszerűen nem válhat azzá, aki lenni akar, akinek az elméje egyik része következetesen tartja magát. És ez a konfliktus romboló hatással van az egészségére és az elmeállapotára.

– Ő egyszerűen csak Allison Pearl akar lenni.

– Allison Pearl nem egyéb, mint egy naiv, fiatal nő naplóbejegyzéseinek gyűjteménye. Minden más csak következtetés, szintézis és kiegészítő adat. Treya meggyőződése, miszerint ő Allison, a szeparációs trauma tünete, ami akkor következett be, amikor megszakadt a kapcsolata a Hálózattal. – Oscar közelebb hajolt hozzám, és lehalkította a hangját. – Tudom, hogy ön együtt érez vele, és megértem, honnan ered ez az együttérzés. „Allison” kapcsolatot jelent az ön múltjával. Ez volt az eredeti feladata. Elsősorban ezért alkottuk meg az „imperszonázsát”. De ettől „Allison” még nem válik időutazóvá a huszonegyedik századból, Mr. Findley.

– Tudom, de...

– De?

– A Voxszal szembeni ellenségessége eléggé hitelesnek tűnik.

Oscar vállat vont.

– Joga van hozzá, hogy sértett legyen. Az „imperszonázs” beillesztése a neocortexébe már a kezdetektől megkérdőjelezhető lépés volt, bár természetesen senki sem számított rá, hogy egy hosszabb távú hálózati üzemzavar fokozza majd a hatást. De Treya azzal nem fogja megoldani a problémát, hogy elrejtőzik előle. „Allison Pearl” egyszerűen nem stabil konfiguráció. Treyának mindenekfölött arra lenne szüksége, hogy visszahelyezzük a limbikus csomópontját.

Bólintottam, mintha beláttam volna az igazát. A kráterben ízelt testű kígyókra emlékeztető gépek szerelték szét egy sérült csarnok gyámgerendáit; munkájuk nyomán apró remegések futottak át a teraszon, ahol ültünk. Megkérdeztem Oscart, van–e értelme újjáépíteni a várost, miközben a Feltételezettek gépei felénk tartanak, feltehetőleg abból a célból, hogy mindenkit magukkal ragadjanak a mennyei egyesülésbe.

– Senki sem tudja pontosan, mit jelenthet az egyesülés a Feltételezettekkel gyakorlati szempontból. Semmi kétség, meg fogunk változni. Lelkileg, szellemileg, még fizikailag is. De könnyen lehet, hogy továbbra is szükségünk lesz egy városra, ahol élhetünk.

– És nem találod ezt félelmetesnek?

– Mint egyén, talán félek tőle. De mint kollektíva ennél bátrabbak vagyunk.

– Ne haragudj, de nehezen tudom elképzelni, milyen lehet. Mármint a csomópont, a Hálózat, a Korifeus.

– Már elmagyaráztam a működésüket.

– Úgy értem, szubjektíve. Hogy milyen érzés.

– Ha a beültetésre gondol, biztosíthatom, hogy az eljárás teljességgel fájdalommentes...

– Oscar, nem a műtétről beszélek! Milyen érzés drótokkal a fejetekben élni?

– Á! A „drót” kifejezés nem egészen pontos. Inkább mikroszkopikus idegszövetkötegekről van szó... de várjon! – emelte fel a kezét, hogy elejét vegye a tiltakozásomnak.

– Értem, mit kérdez. Csak annyit mondhatok, Mr. Findley, hogy nincs benne semmi különös. Persze az én csomópontomat a születésemkor ültették be. De elmondhatom, milyen volt, amikor a Hálózat leállt, ha ezt hasznosnak találja.

Bólintottam. A terasz ismét megremegett. A levegőben alig érezhető gránitporszag terjengett.

– A Hálózat nélkül olyan volt, mint amikor az ember elveszíti valamelyik érzékét. Mintha részben megvakultunk volna. A csomópont egyik funkciója, hogy megkönnyítse a kommunikációt. A limbikus interfész még egy egyszerű beszélgetés során is segít, hogy érzékeljünk és értelmezzünk olyan apró jeleket, amiket másként észre sem vennénk. Legalábbis olyankor, amikor a beszélgetés minden résztvevője fel van szerelve implantátummal. Bocsásson meg, ha ez sértően hangzik, de számunkra egy csomópont nélküli személy szinte a gyengeelméjűségig csekély felfogásúnak tűnhet.

– Aha... akkor te is ilyennek látsz engem?

Elmosolyodott.

– Megtanultam eltekinteni bizonyos gyengeségektől

– felelte.

– Viszont egy adott ponton létrejön valamiféle érzelmi konszenzus, igaz? És ez az, amit nem tudok igazán elképzelni.

– Talán az „érzelem” kifejezés félrevezető. Ennél kevésbé konkrét jelenségről van szó. A tudatos döntéshozatal nem tartozik a Korifeus hatáskörébe. De gondoljon bele, hogy az emberi gondolkodás mekkora része zajlik tudattalanul! Példának okáért, Mr. Findley, ön és én is gyakran hozunk döntéseket az erkölcsi intuíciónk alapján. Ezt az intuíciót nevezzük „lelkiismeretnek”. A lelkiismeret nem szándékolt, módszeres okfejtésből fakad. Amivel persze nem azt állítom, hogy ésszerűtlen vagy illogikus! Tegyük fel, hogy meglát egy fuldoklót a folyóban, és odaúszik, hogy segítsen rajta. Gondolkodik rajta, mielőtt megtenné? Felméri a kockázat és a várható nyereség egyensúlyát? Nyilván nem: a cselekedetei alapja az ösztönös azonosulás a bajbajutottal. A fuldokló szorult helyzetét a sajátjaként érzékeli, és azért cselekszik tulajdon félelmei ellenére, hogy kiszabadítsa ebből a helyzetből. Ha mégsem tesz semmit, bűntudatot vagy lelkiismeret–furdalást érez. Ez nem magától értetődő jelenség. A lelkiismeret által diktált cselekedetek sokszor kormányokat buktattak meg vagy birodalmakat döntöttek romba, már a maga idejében is.

– És nem volt szükségünk csomópontokra vagy Hálózatokra, hogy megtegyük.

– Nem. Ugyanakkor az egyéni lelkiismeret közismerten megbízhatatlan. Az egyén képes rá, hogy lebeszélje magát a helyes cselekedetről. Ahogy az is elképzelhető, hogy tényleg nem biztos benne, mi a helyes lépés.

– Te semmivel sem vagy kevésbé tévedhetetlen nálam, Oscar.

– Ez nyilvánvaló. De amikor összevetem a lelkiismeretemet ezernyi vagy milliónyi más emberével, a hibák valószínűsége csökken, az önbecsapás pedig szinte lehetetlenné válik. Ezt teszi meg helyettünk a Korifeus! Miközben a legkevésbé sem veszélyezteti az egyéniségünket.

A limbikus demokráciák mellett szóló iskolás érveket sorolta fel nekem, és – semmi kétség – őszintén hitt abban, amit elmondott. De valójában még mindig nem válaszolta meg a kérdésemet.

– Nem azt akarom tudni, hogy mire jó ez az egész – mondtam. – Arra vagyok kíváncsi, hogy milyen érzés.

Egy pillanatra eltűnődött.

– Vegyük a nemrégiben bevezetett élelmiszer–fejadagokat! A történelem során az élelemmegvonás mindig a feketepiac kialakulásához, a készletfelhalmozás terjedéséhez, sokszor egyenesen erőszakos ellenálláshoz vezetett, jól mondom? De ennek a Voxon nyomát sem találja. Nem azért, mert szentek vagyunk, hanem mert a kollektív lelkiismeretünk elég erős, hogy megakadályozza. A jobbfajta ösztöneink összessége (a Korifeus egyik neve a sok közül) tudja, hogy a fejadagrendszer szükségszerű és igazságos. És ezért mi, mint egyének, úgy is érezzük, hogy szükségszerű és igazságos.

– Ettől még úgy hangzik, mintha rátok kényszerítené az akaratát.

– Igazán? Mondja csak, tört már be valaha a szomszédjához, hogy elrabolja a tulajdonát?

– Nem...

– És azért nem tette, mert kényszer hatása alatt állt, vagy azért, mert tudta, hogy nem lenne helyes? Erre a kérdésre csak ön tudhatja a választ, de azt kell gyanítanom, hogy azért, mert érezte, ez szégyenletes cselekedet lenne. Hogy ha megtenné, visszataszítóvá válna a saját és mások szemében. Én ugyanígy érezném magam, ha csalnék a fejadagommal, és biztosan tudhatom, hogy a szomszédaim is pontosan ugyanígy éreznek.

Sokkal több ízben voltam visszataszító a saját szememben, mint azt Oscar sejthette volna, de inkább megpróbáltam másféle kérdést feltenni.

– Mi van, ha a konszenzus téves? A lelkiismeret nem tévedhetetlen, akkor sem, ha többen szavaznak.

– Talán nem tévedhetetlen, de mindenképp kisebb rá az esély, hogy tévedjen.

– Még új vagyok itt, Oscar, és nem az én dolgom, hogy bárkit is kritizáljak, de láttam, ahogy egy sereg farmert megöltetek a lázadás során. Még azon se nagyon igyekeztetek, hogy foglyokat ejtsetek. Hagytátok a túlélőket odakint meghalni. Ez nem zavarja a kollektív lelkiismereteteket?

– Ezt a döntést akkor hoztuk meg, amikor a Hálózat már leállt. Ha a Korifeus aktív, talán másképp jártunk volna el.

– És mi van azzal, hogy a farmereket fogolyként, sőt, rabszolgaként dolgoztatjátok? A történelemkönyvek szerint ezt csináljátok már évszázadok óta.

– Nem áll szándékomban megvitatni a múltbeli döntéseink történelmi okait. Elismerem, hogy nem volt könnyű kompromisszum. És természetesen igaza van: nem vagyunk tévedhetetlenek erkölcsi kérdésekben. Nem is állítjuk magunkról. De vesse össze a történelmünket bármely másik nemzetével vagy civilizációéval, s különösen azzal, aminek a huszonegyedik században szemtanúja volt! Halálért halál, igazságtalanságért igazságtalanság... Csak hasonlítsa össze!

– Biztos vagy benne, hogy ez az érv megállja a helyét? Gondolj csak bele, egy atomcsapás krátere mellett ücsörgünk!

– A kráter annak a nyoma, ahogy egy kortikális demokrácia megpróbálta ránk kényszeríteni a maga radikális, bio– normatív ideológiáját. A tiszta ész több szörnyeteget szül, mint a lelkiismeret, Mr. Findley.

Talán igaza volt. Hagytam, hogy teljenek a másodpercek.

– Ami Allisont illeti... – szólaltam meg végül –, vagyis Treyát... Ha visszaültetnétek a csomópontját, megszűnne a szenvedése?

– Eltartana egy darabig, amíg hozzászokik – mondta Oscar, fürkésző pillantást vetve rám. – De a konfliktusok, amelyek kínozzák, rövid időn belül feloldódnának.

Fehér porfelhők szálltak fel a kráterből, a mesterséges égbe épített szűrők felé kanyarogva. A távolból kalapálás zaja hallatszott. Eszembe villant, hogy én is épp azzal a módszerességgel építem fel a magam hazugságát, amivel ezek a gépek új emeleteket és teraszokat ácsolnak. És most elérkeztem hazugságom központi pilléréhez.

– Segíteni akarok rajta – jelentettem ki.

Oscar bátorítólag bólintott. Folytattam:

– Ez nem könnyű nekem. De sikerült néhány következtetésre jutnom a sivatagban történtek óta.

– Éspedig?

– Nem én döntöttem úgy, hogy a Voxra jövök. És hogy őszinte legyek, a mai tudásommal meglehet, hogy inkább továbbutaztam volna a Gyűrű mentén, hogy megnézzem magamnak, milyenek is azok a Köztes Világok.

– Megértem – bólintott Oscar óvatosan.

– De nem tehetem. Nem csinálhatom vissza mindazt, ami megtörtént, és nem változtathatom meg a jövőt sem. Ha van bárhol otthonom ebben az elcseszett világban, hát ez az. Itt fogok élni és meghalni.

Oscar szeme összeszűkült.

– És ha itt kell élnem, Allisonnal akarok élni. De nem nézhetem tétlenül, ahogy szenved.

– Csak egy módon szabadíthatjuk meg a szenvedéseitől, Mr. Findley.

– Bele kell mennie, hogy visszakapja az implantátumát.

– Igen. Mit gondol, rá tudná venni?

– Nem tudom. De hajlandó vagyok megpróbálni.

A pillantása egyszerre volt óvatos, kiismerhetetlen és számító – a szerencsejátékos nézése, mielőtt megtenné a tétjét.

– Azért adtuk neki az „Allison imperszonázst” – mondta –, hogy közel kerülhessen önhöz. Ön miatt ragaszkodik hozzá. Ön miatt szabadulhatna meg tőle.

Odalent a kráterben a gépek kara újrahasznosított vasgerendák hegesztésébe fogott. A szikrák úgy záporoztak a karmaik közül, akár a hullócsillagok.

– Arra gondoltam, talán segítene, ha én kezdeném – vetettem fel. – Mármint, ha önként jelentkeznék a műtétre.

Oscar szeme tágra nyílt. Aztán az adminisztrátor lassan elmosolyodott.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Sandra és Bose

BOSE már a Gondozó parkolójába hajtott be, amikor felhívta Sandrát. A nő mindent, amit meg akart tartani az irodájából – néhány dossziényi aktát és egy fényképet Kyle–ról, amikor még egészséges volt – a táskájába gyömöszölt, aztán a recepcióhoz ment, hogy bevárja a férfit.

Jack Geddes még mindig a folyosón őrködött. Amikor Sandra kilépett, felállt a székéről.

– Hazamegy, dr. Cole? – kérdezte.

– Jó éjt, Jack! – mondta Sandra, amivel nem válaszolta meg a kérdést. De Geddes látta, hogy a főbejárat felé indul, és utánaintegetett; nyilván örült neki, hogy megszabadul a posztjáról.

Bose–t az egyenruhája és a jelvénye átjuttatta a recepción posztoló biztonsági őrön. A következő akadály a zárt osztályt felügyelő éjszakás nővér volt. Sandra haladt elöl.

Csak hírből ismerte a nőt. Valamilyen Meredithnek hívták – Sandra nem emlékezett a vezetéknevére, a névtábláján pedig csak annyi állt: MEREDITH. A külseje alapján az ötvenes évei közepén (vagy legalábbis akörül) járhatott, és a „velem senki se szórakozzon” kifejezés olyan magától értetődően ült ki az arcára, hogy Sandra gyanította, ez nála rögzült állapot lehet. A nő kilépett az íróasztala mögül, amikor látta, hogy Bose és Sandra közeledik – ezzel gyakorlatilag elzárta az útjukat a kórtermek felé. Még mielőtt bármit is mondhatott volna, Bose átadott neki egy szabványos „beteg kiadása a legközelebbi hozzátartozónak” űrlapot, amit nyilván ő maga töltött ki. Meredith összeráncolt homlokkal vizsgálta meg a dokumentumot.

– Csak legyen szíves, nyissa ki az ajtót, hölgyem! – kérte Bose. – Késő van, és szeretném visszavinni ezt a fogvatartottat a családjához.

– Fogvatartott, az meglehet, csakhogy nem maga tartja fogva. Legalábbis momentán biztosan nem. És az is igaz, hogy késő van. Hogyhogy ilyenkor jönnek a páciensért?

Sandra átvette a kezdeményezést.

– Azt hiszem, mi még nem találkoztunk – szólt közbe.

– A nevem dr. Cole. Igaza van, szokatlan időpontot választottunk a páciens átvételére, de kérem, legyen velünk elnéző! A papírmunkát rám bízhatja.

Úgy tűnt, Meredith habozik. Az intézeti pletykák szerint az éjszakás nővérek úgy irányították a Gondozót, mintha a saját kis birodalmuk lenne. Meredith láthatóan nem örült, hogy megzavarták a nyugalmát.

– Rendben, dr. Cole, de ez az Orrin Mather speciális megfigyelés alatt áll, és nem látok semmit a kórlapján, ami arra utalna, hogy maga a kirendelt orvosa. Látok viszont egy bejegyzést dr. Congreve–től, hogy szakszerűtlen magatartásra utaló okokból elvették magától az esetet.

– Lát valamit azon a kórlapon, ami feljogosítaná, hogy ne engedje be az intézet egyik orvosát erre az osztályra? Csak mert kezdem elveszíteni a türelmemet, Meredith.

A nővér dühösen meredt rá, de a keze elindult a szárny ajtaját nyitó kapcsoló felé. Aztán visszahúzta.

– A páciens szállítására a felelős orvosnak kell engedélyt adnia!

– Csak annyit kérek, hogy nyissa ki az ajtót, Meredith.

– Dr. Congreve–nek ez nem fog tetszeni.

– Ha tovább várakoztat minket, az nekem nem fog tetszeni. És talán nem vagyok dr. Congreve, de ne aggódjon, örömmel elmondom neki, hogy maga jobbnak látta itt állni és jelenetet rendezni ahelyett, hogy együttműködött volna az intézet orvosával és egy rendőrőrmesterrel!

Bose mintha visszafojtotta volna a mosolygást. Meredith olyan képet vágott, mint aki citromba harapott, de elfordította a kapcsolót.

– Erről értesítenem kell dr. Congreve–et – közölte.

– Szólnom kell az asszisztensének, hogy hívja fel munkaidőn kívül.

– Ahogy gondolja – vont vállat Sandra.

Az osztály ajtaja kivágódott. Sandra követte Bose–t Orrin szobája felé. A fényeket éjszakára lejjebb vették, amitől a zöld csempés folyosó hosszabbnak és valahogy földmélyinek tűnt.

– Szép munka – szólalt meg halkan Bose. – Gondolod, hogy tényleg felhívja a főnöködet?

– Száz százalék. Ki kell jutnunk innen, amilyen gyorsan csak lehet.

A következő probléma azonnal nyilvánvalóvá vált, amint beléptek Orrin szobájába. A fiú az ágyon feküdt; a kórházi köpeny felgyűrődött csontos fenekén. Sandra gyengéden megrázta.

– Orrin – keltegette. – Hé! Orrín!

A fiú szeme megrebbent, de a szemhéja félárbocon fennakadt.

– Mi az? – nyöszörgött halkan. – Mi az, mi az?

– Jól van? – kérdezte Bose.

– Azt hiszem, begyógyszerezték. Orrin, én vagyok! Dr. Cole!

Orrin kábán pillantott rá. Kibaszott éjszakás műszak – gondolta Sandra. Nem kizárt, hogy mindenkit begyógyszereztek a problémás betegek osztályán, csak hogy ne legyen velük gond.

– Odakinn még sötét van, dr. Cole...

– Tudom, de fel kell kelnie! Keljen föl, és jöjjön velünk, oké?

– Bose őrmester! – ismerte fel a férfit Orrin, de továbbra sem mozdult. – Helló!

– Helló, Orrin! Figyelj rám! Dr. Cole–nak igaza van. Ki kell hogy vigyünk innen. Elviszünk, hogy találkozz a nővéreddel, Ariellel. Benne vagy?

Eltartott néhány másodpercig, míg Orrin megértette a kérdést. Aztán kissé bárgyún elvigyorodott.

– De hisz épp ezt szeretném, Bose őrmester! Köszönöm... csak épp egy kicsit álmos vagyok...

– Tudom, Orrin. – Bose lehajolt, átkarolta a fiú vállát, és talpra segítette. Orrin imbolygott, de sikerült állva maradnia.

– Könnyebb lenne tolószékkel – mondta Sandra. Kisiklott a szobából (a folyosó továbbra is néptelen volt, bár Meredith nővér még mindig a bejáratnál posztolt, és épp a telefonján folytatott élénk párbeszédet), és kivette az egyik összehajtható kerekesszéket a tárolóhelyiségből. TEXASI ÁLLAMI GONDOZÓ – állt fehérrel a bőr háttámlára festve. A szék zörgött, ahogy Sandra begurította Orrin szobájába, éktelen zajt csapva a kórházi osztály csendjében.

Bose besegítette Orrint a tolószékbe. Amint a fiú ülő helyzetbe került, álla a mellkasára billent, és újra lecsukódott a szeme. Talán jobb is így, gondolta Sandra. Megfogta a szék fogantyúját, és elindult Bose nyomában a krjárat felé.

Meredith azonban újra elállta a zárt osztály ajtaját, és ezúttal társasága is volt: Jack Geddes, aki ezek szerint szemfülesebb volt, mint Sandra remélte.

– Egy lépést se tovább! – mondta Meredith. – Dr. Congreve vonalban van, és krjelentette, hogy magának nincs joga elvinni a beteget. Úgyhogy gurítsák csak vissza Mr. Mathert a szobájába, és reggel az igazgató úrral megbeszélhetik az ügyet.

Bose tudomást sem vett Meredithről, és Jack Geddes–nek célozta a szavait, aki kidüllesztett mellkassal, fújtató bikaként állta el az útját.

– Ez rendőrségi ügy. Saját hatáskörömben viszem magammal Mr. Mathert.

– Magának itt nincs hatásköre – jelentette ki Meredith.

– Félreállhat az utamból – mondta Bose Geddesnek –, vagy letartóztathatom a rendőrség munkájának akadályozásáért. Maga dönt, uram, de döntsön gyorsan! Nem lennék itt ilyenkor, ha nem volna sürgős az ügy.

Sandra elképzelte, ahogy Congreve az autójában fogadja a hívást, azonnal visszafordul, és a Gondozó felé veszi az irányt. Milyen régen ment el? Húsz perce? Egyenesen hazament, vagy megállt valahol útközben? Sandra erőt vett magán, hogy ne árulja el az izgalmát egy az órájára vetett pillantással.

Geddes farkasszemet nézett Bose–zal. Klasszikus kakasviadal, gondolta Sandra. Ám ekkor az őr felsóhajtott, és Meredith nővérhez fordult.

– Megmutatta magának a jelvényét? – kérdezte. – A papírjait is?

– Igen, de...

– Akkor nem tudok mit tenni, asszonyom.

Geddes félreállt. Bose természetfeletti nyugalommal Meredithhez fordult.

– Alá kell írnom valamit?

– Ha mindenképp el akarja vinni a beteget, akkor ajánlom is, hogy aláírja! – Meredith nővér egy csiptetős irattartót lökött Bose felé. – Ott, legalul. És maga is, dr. Cole! Itt kő kövön nem marad, ha dr. Congreve ideér. Magáé a felelősség, csak annyit mondhatok.

Bose aláírta, majd Sandra is odabiggyesztette a maga remegő szignóját. Aztán sietős, apró léptekkel végiggurította Orrint a folyosón, a rendesen kilépő Bose nyomában haladva. A fiú időközben csodával határos módon újra elaludt. Sandra a kerekek zörgéséből is kihallotta halk, reszelős horkolását.

Amint kiléptek a főbejáraton a forró, párás szürkületbe, Sandra arcán kiütött a veríték. A csillagokat felhőzátony takarta.

– A papírok, amiket odaadtál nekik – fordult Bose–hoz –, szabályosak voltak?

– Kétlem. Egy egyszerű betegátvételi űrlap volt. Csak belefirkáltam néhány adatot.

– Jól sejtem, hogy ez nem egészen törvényes?

Bose rámosolygott.

– Egy újabb felégetett híd – mondta.

– Gyorsan fogynak.

Sandra még egy utolsó pillantást vetett az Állami Gondozóra. Tudta, hogy soha többé nem engedik be ebbe az épületbe. Munkanélküli volt, teljesen szabad, és annyira félt, hogy kedve lett volna hangosan felkacagni.

A motel felé indultak, ahol Ariel Mather megszállt. Orrin a hátsó ülésen aludt: teste ernyedten lógott a biztonsági öv szorításában, álla a mellkasára bukott, kórházi köntöse vézna combja köré tekeredett.

– Szereznünk kell neki tiszta ruhát – állapította meg Sandra.

– Azt hiszem, Ariel a biztonság kedvéért hozott neki ruhákat Raleigh–ből.

Egy autó száguldott el mellettük az ellenkező irányba. Sandrának úgy tűnt, mintha Congreve kocsrja lett volna, bár nem tudhatta biztosan. Néhány pillanatig élvezettel képzelte maga elé az igazgató arcát, amikor Jack Geddes vagy Meredith nővér közli vele a fejleményeket.

– Elhoztam a jegyzetfüzeteit is – folytatta Bose. – Orrin biztos örülni fog, hogy visszakaphatja őket.

– Elolvastam, amiket átküldték De maradt még, igaz?

– Néhány oldal.

– Még mindig kíváncsi vagy a véleményemre?

Bose kérdőn pillantott rá.

– Ha bármi mondanivalód van, azt örömmel hallanám.

– Egy időben úgy gondoltad, hogy a dokumentum valamiféle bizonyítékul szolgálhat.

– Így van. Lehet, hogy az erre utaló részeket még nem is olvastad.

– De nem is ez a legfontosabb kérdés, ugye? A kérdés az, hogy mindez igaz–e.

Bose felkacagott, de Sandra látta, hogy szorosabban markolja a kormányt.

– Ugyan már, Sandra! Hogy lehetne igaz?

– Tudod, hogy értem.

– Nem vagyok biztos benne. Tényleg úgy gondolod, hogy Orrin a tizenkétezres években élő szellemek szavait közvetíti felénk?

– Fogadni mernék, hogy ez a te fejedben is megfordult. Az iratokban szerepelnek olyan adatok, amik megerősíthetnék ezt a feltevést. Amiket le is nyomozhatnál. Olyasmi, amit akár én is lenyomozhatnék. Például Allison Pearl, aki Champlainben, New York államban született, és ott is nőtt fel. Olyasvalakinek, akibe semmi kíváncsiság nem szorult, eszébe sem jutna, hogy ez a személy valóban létezhet. Csakhogy beléd jócskán szorult.

– Ezt bóknak veszem.

– Ami azt illeti, a champlaini telefonkönyvben nem szerepel semmiféle Allison Pearl.

Bose már nem mosolygott.

– Utánanéztél?

– Pearlből is csak néhányat találtam. Allison nincs közöttük, csak egy házaspár, akiknek a kislányát hívják így.

– Felhívtad őket?

– Igen.

Bose a szokásos hallgatásai egyikébe merült.

– Említették, hogy én is beszéltem velük? – kérdezte végül.

– Igen, de köszönöm, hogy te is szóba hoztad.

– Csak mert lehet, hogy Orrin vagy aki ezt a szöveget írta, nem az ujjából szopta a Török Findley vagy az Allison Pearl neveket. Megkérdeztem Mrs. Pearlt, hogy ismeri–e Orrint, Ariel Mathert vagy bárkit, akire illik a személyleírásuk.

Sandrának ezt eszébe sem jutott kipuhatolni.

– És ismeri őket?

– Sosem hallott róluk. De ez nem zárja ki teljesen, hogy volt köztük valamilyen kapcsolat. Orrin találkozhatott valahol Allison Pearl nevével. Talán egy szomszéd említette neki, aki véletlenül a Pearl család távoli rokona. Fogalmam sincs. Az is lehet, hogy csak véletlen egybeesés.

– Szerinted erre mekkora az esély?

– Mihez képest? Ahhoz, hogy Orrin utazgat az időben? Az eddigiek alapján úgy tűnik, életében nem utazott még máshová, csak Raleigh–ből Houstonba egy Greyhound buszon.

– Szóval sohasem fogjuk megtudni?

Bose vállat vont.

– Talán nem.

Rejteget valamit – gondolta Sandra. Szinte biztos volt benne.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Allison története

1.

A Vox és a Feltételezettek első találkozása utáni héten gyakorta azon kaptam magam, hogy halkan a saját nevemet ismételgetem: Allison Pearl, Allison Pearl... Lehorgonyoztam magam ezekhez a szótagokhoz: az érzéshez, amit a torkomban és a nyelvemen keltettek.

Allisonként olvastam egyszer egy könyvet az emberi agyról. Abból a könyvből tanultam meg az „idegi plaszticitás” kifejezést, amely az agynak azt a képességét takarja, hogy módosítani tudja magát a környezet változásaira reagálva. Az idegi plaszticitás tette lehetővé számomra, hogy Allison Pearl legyek. És ugyanez a rugalmasság biztosította, hogy egy emberi agy összeköthető legyen egy limbikus implantátummal. Az agy alkalmazkodik. Ez a dolga.

Amikor Török elmondta, hogy önként jelentkezett a műtétre, úgy tettem, mintha meglepődtem volna. Az implantátum kezdettől fogva elengedhetetlen részét képezte a tervünknek, ám a Hálózat rejtett érzékelőinek kedvéért muszáj volt eljátszanom, hogy becsapva érzem magam, muszáj volt dühöngenem. Így hát dühöngtem. És sírtam. Meggyőző előadás volt. Meggyőző, mert a kilenctizede szívből jött. Nem kételkedtem Török bátorságában, de tudtam, hogy nem létezik terv buktatók nélkül. Rettegtem, hogy mi válhat Törökből.

„A szar nem jár egyedül” – írta egyszer naplójába az eredeti Allison. Nagy igazság, bla, bla bla. Például aznap, amikor Török csomópontját beültették – talán éppen akkor, amikor betolták a műtőbe –, meglátogatott Isaac Dvali, és napvilágra kerültek a titkaim.

A híradásokból tudtam, hogy Isaac bámulatos gyorsasággal épül fel. A Vox Magban most mindenki lélegzetvisszafojtva figyelte. Isaac – sokkal inkább, mint Török – azzá vált, amit a város alapítói egy Elragadtatottól vártak és reméltek: a Feltételezettekkel való élő kapcsolattá, aki által a város beígért felemelkedésére legalább remény maradt. Isaac nélkül a Vox nem volt más, mint fanatikusok gyülekezete, akiket a hitük egy halott és halált hozó bolygóra vezetett. Isaac révén viszont még mindig volt alapja az eszmének, hogy a Vox hasonlóan gondolkodó, bátor emberek közössége, akik az emberiség végzetének élharcosai.

Alig néhány nappal a Wilkes–medencében történt katasztrófa után Isaac már anyanyelvi szinten beszélt voxiul.

A mozgáskészsége annyit fejlődött, hogy képes volt segítség nélkül járni, míg kezdetben törékeny teste feltűnően robusztussá vált, koponyájának rekonstruált darabjai pedig már–már teljesen normálisnak látszottak. A hörgő, üvöltő teremtménynek, akivel Török találkozott, már nyoma sem volt. A kifejezőképességét frissen visszanyert (és nyugtalanító) új Isaacet elbocsátották az orvosi felügyelet alól, bár változatlanul abban a lakosztályban élt és aludt, ahol eddig ápolták. Számos kérdést érintő, de cseppet sem kielégítő beszélgetéseket folytatott tudósokkal és adminisztrátorokkal, amelyek tartalmát a híradásokban közvetítették. Dicsérte a Voxot elkötelezettségéért és kitartásáért, továbbá szóvá tette az alapítók próféciáinak mély igazságtartalmát. Az utóbbi időben turistaként járta a várost, sokszor kíváncsi gyerekek sokaságától kísérve – hasonlóképp kíváncsi szüleik szégyenlősen, tisztes távolból figyelték, és megszólalni sem mertek.

Mindezt a hírcsatornákon követtem. AVox hajója az őrület oldalára billent, és az Isaac iránt tanúsított szolgalelkű, vallásos tisztelet csak a legújabb tünet volt. Számítanom kellett rá, hogy a továbbiakban csak romlani fog a helyzet. „Készülj fel a legváratlanabbra is!” – jegyezte fel egykor Allison a naplójába. Nem volt kimondottan újszerű gondolat, de mindig helytállónak tűnt.

És meg voltam győződve róla, hogy nem érhetnek meglepetések. Mégis elmondhatatlanul megdöbbentem, amikor Isaac Dvali megjelent az ajtóm előtt (sápadtan, akár a gomba, és gyermekien csillogó szemmel), majd rám mosolygott, és a nevemen szólított. Nem Treyának, hanem – elképesztő módon – Allisonnak.

Természetesen féltem tőle.

Nem tudtam, mit akar, és azonnal megrémített a tudat, mennyi figyelem összpontosul rám pusztán amiatt, hogy meglátogatott. A felvigyázói nyilván most is valahol a környező folyosókon és átjárókban lézengtek. A Hálózat kétségkívül hegyezte rejtett füleit, és ránk szegezte láthatatlan szemeit.

De Isaac csak annyit kérdezett:

– Bejöhetek? – Én pedig némán bólintottam, és hagytam, hogy az ajtó bezáruljon mögötte.

Valahonnan összegyűjtöttem a bátorságomat, hogy ülőhellyel kínáljam.

Állva maradt.

– Nem maradok sokáig – mondta. Angolul szólt hozzám. Születésétől fogva ezt a nyelvet beszélte, emlékeztettem magam. A szintézis és a rekonstrukció számtalan rétege alatt még mindig ott rejtőztek az egykori Isaac Dvali maradványai: a fiúé, akit olyan emberek neveltek fel az equatoriai sivatagban, akik a maguk idejében csaknem olyan hevesen vágytak kapcsolatba lépni a Feltételezettekkel, mint most a Vox népe. Akárcsak én vagy Török, ő is darabjaira hullott, hiányos lélek volt. És egyben iszonyúan veszélyes (vagy legalábbis az lehetett).

Sápadt bőrétől eltekintve a legsokkolóbb vonása a szeme volt. Amikor egyenesen rám pillantott, ösztönösen összerezzentem. Azt kérte, ne féljek, mire így feleltem:

– Az nem olyan egyszerű.

– Meglátogattál a kórházi lakrészemben, amikor beteg voltam – állapította meg.

– Emlékszel rá?

Mosolyogva bólintott.

– Azóta sokat megtudtam rólad.

– Rólam?

– A Hálózattól. Tudom, hogy ki és mi vagy, Allison. És úgy gondoltam, nem ártana, ha beszélnénk. Nem foglak bántani. És nem árulom el senkinek, hogy meg akarsz szökni a Voxról.

Hónapokon át igyekeztem tökéletesíteni magam a kifürkészhetetlenség művészetében, hogy megőrizzem ezt az árva, egyszerű kis titkot. A színjáték most véget ért. Annyira megdöbbentem, hogy meg sem tudtam szólalni.

– Senki sem hall minket – tette hozzá Isaac.

– Tévedsz – sikerült kinyögnöm.

Mosolya rendületlen volt, és őrjítő.

– A Hálózat érzékelői nem működnek ebben a szobában

– magyarázta. – És amíg én itt vagyok, nem is fognak.

– Ki tudod kapcsolni őket?

Bólintott.

– És ezt a követőid is tudják?

– Nem. És ha mégis, nem tudnának mit tenni ellene.

„A fiúk szeretnek hencegni” – írta egyszer Allison a naplójába. Gyanítottam, hogy Isaac Dvali bizonyos szempontból még most is csak egy kisfiú.

– Amiatt, ami vagyok, és amiatt, amit az orvosok belém helyeztek, képes vagyok irányítani a Hálózatot, sőt, még a Korifeust is.

Lehetséges ez? A Korifeus a voxi kollektív lelkiismeret összegzése és működtetője volt, ám egyben, ha prózaian szemléljük, kvantumprocesszorok hierarchikus hálózata is, amely átszőtte az egész Vox Magot. Még sosem merült fel bennem, hogy a Korifeust irányítani lehet. De Isaachez fogható teremtmény sem létezett még soha. Születésétől fogva az egész szervezetét átjárta a Feltételezett–biotechnológia. Az idegi implantátumát nem egyszerűen az agyába illesztették: az agyát növesztették vissza köré.

– Igazat mondok – erősködött. – Ha máskor nem is, most szabadon beszélhetsz.

A szívem kalapált. De mivel Isaac a jelek szerint tudott a tervünkről – és fennhangon beszélt róla –, csak remélni tudtam, hogy tényleg igazat mond.

– Tényleg ki tudod kapcsolni az érzékelőket?

– Igen, vagy el tudom érni, hogy amit rögzítenek, azt ne tudják elemezni.

– De ha már tudsz a...

– Szökésetekről? – mondta ki helyettem. (Megint összerezzentem.) – Okosan rejtegetted. A pulzusod, a légzésed, a hidrokortizon–maradványok a verítékedben és a vizeletedben... mindezek a jelzőszámok már hetek óta magas értékeket mutatnak, de ezt nem lehetett különválasztani a felfokozott érzelmi állapot jeleitől. A sztochasztikus és heuretikus indikátorok értelmezése (azoké a dolgoké, amiket tettél vagy nem tettél, mondtál vagy nem mondtál) a Korifeusnak már sokkal több idejébe telt. De végül lelepleztek volna. – Megint az a mosoly. – Ha nem lépek közbe.

Mély levegőt vettem, és megkérdeztem:

– Akkor... te honnan tudtad?

– A Korifeus már kezdett levonni bizonyos következtetéseket. Én ezeket elemeztem tovább. A részletek nem teljesen világosak számomra, de az a gyanúm, hogy el akartok lopni egy repülőt, és át akartok kelni az Átjárón az Equatoriára. Azután megadjátok magatokat a bionormatív csapatoknak, és megpróbáltok új életet kezdeni a Gyűrű valamelyik kortikális demokráciájában.

– Nem rossz tipp – suttogtam.

– Remélem, sikerül – mondta.

– Úgy érted... Mit akarsz ezzel mondani? Velünk jönnél?

Őszinte mosolya egy pillanatra elhalványult.

– Allison, nem tehetem. A rekonstrukcióm során a személyiségem kulcsfontosságú elemeit átruházták a Hálózat egymástól távol eső processzoraira. Csak részben élek ebben a testben. Te megérted ezt, ugye? Hogy egy embernek többféle természete is lehet?

– Igen, meg...

– Nem mehetek veletek, de talán tudok segíteni.

– Segíteni? Hogyan?

– Török nem tud elvezetni egy repülőt, amíg a csomópontja el nem éri azt a működési szintet, ahol képes kezelni a jármű irányítófelületét. Viszont amint a csomópontja teljesen működőképessé válik, már nem akar majd elmenni. Feltételezem, hogy érted, mennyire szűkös lesz a kettő közti átmenet, amikor alkalmatok nyílik a menekülésre.

– Nyilván, de...

– Török jelenleg úgy látja, hogy a menekülés és a fogság között kell választania. Amint a csomópont elkezd hatni az agyára, valószínűleg inkább úgy találja majd, hogy a menekülés és a megbocsátás között választhat.

Megbocsátás? Miért? – tűnődtem, de nem kérdeztem rá.

– A lényeg az, hogy én figyelmeztethetlek titeket, amikor Török közel kerül ehhez a választóvonalhoz. És segíthetek elterelni a Hálózat figyelmét. Később még beszélhetünk erről részletesebben. Egyelőre elég, ha csak tudsz róla, hogy van egy barátotok és szövetségesetek. Remélem, annak tartasz majd.

Olyannyira úgy beszélt, mint egy koravén gyerek, aki mindenekfölött szeretetre vágyik, hogy szinte félni is elfelejtettem tőle. De amikor felállt és az ajtó felé indult, csaknem elfogott a pánik.

– Várj! – kiáltottam utána. – Végleg kikapcsoltad a hálózati érzékelőket ebben a szobában?

– Nem. A képességeimnek vannak korlátai. Hacsak nem vagyok ténylegesen jelen, jobb, ha úgy tekinted, hogy a Hálózat továbbra is figyel.

– Még valami! – Kényszerítettem magam, hogy közel álljak hozzá. Arca jobb oldalán a bőr kagylórózsaszín volt, és szinte teljesen pórusok nélküli: tökéletlen, mert túl tökéletes. Szeme halványan sugárzott.

– Mi az?

– Az vagy... tudod, aminek mondanak?

– Nem értem pontosan, mire gondolsz.

– Amit a próféciák állítanak rólad. Tényleg tudsz beszélni a Feltételezettekkel?

– Nem tudom – felelte, és úgy éreztem, mintha a saját bizonytalanságába engedne bepillantást: mintha felajánlaná az egyik titkát az enyémért cserébe. – Talán.

Egy óra sem telt el, és Oscar máris megjelent az ajtómnál: jól láthatóan feldúlt volt. Tudta, hogy Isaac nálam járt, és gyötörte a kíváncsiság, hogy mit mondhatott az Elragadtatott, de nem tudott hozzáférni a Hálózat felvételeihez. Magyarázatot követelt.

Meglehetősen jól megismertem Oscart, amikor még Treya voltam, és a kapcsolattartói feladatokra irányuló kiképzésem zajlott. Mindig is derűs bizonyosság élt benne a munkája tisztaságával és céljával kapcsolatban. Volt erre egy voxi mondás: „az apállyal süllyed, a dagállyal emelkedik”, ami azt takarta, hogy az illető hűségesen nyomon követi a Vox Mag szükségleteit, és panaszkodás nélkül elégíti ki őket. Ez Oscarra tökéletesen igaz volt. Ám az utóbbi időben derűje kezdett megkopni a széleken. A tény, hogy Isaac magánjellegű beszélgetést folytatott egy csomópontját vesztett, hitehagyott eretnekkel – és hogy ennek érdekében még a Hálózat általános megfigyelőrendszerét is képes volt felülírni – már Oscar élére vasalt rendvízióját is megtépázta.

Azt feleltem neki, hogy Isaac a huszonegyedik századi emlékeiről akart velem beszélgetni.

– Nevetséges – jelentette ki Oscar. – Bármit is tudsz a múltról, ahhoz ő maga is könnyedén hozzáférhet.

– Talán rám volt kíváncsi. Nem tudom. Talán csak szeretett volna angolul beszélni egy kicsit.

– Mit mondhatnál, ami érdekelhet egy olyan entitást, mint ő? Még ha angolul is beszélsz?

Ez sértés volt, ezért egy olyan kifejezéssel feleltem, amivel Oscar a formális képzése során valószínűleg nem találkozott.

– Baszd meg! – mondtam, és becsuktam az ajtót.

2.

Török nem jelentkezett – a beavatkozás előtt figyelmeztetett, hogy bent tarthatják éjszakára a műtét után –, én pedig jobbnak láttam, ha nem ülök otthon egyedül; részben azért, mert tartottam tőle, hogy felgyorsult pulzusom vagy a feromonháztartásom újabb információval szolgálhat a Hálózatnak a lelkiállapotomról, különösen, ha Isaac már nem figyel, és nem blokkolja az érzékelőket. El kellett terelnem a figyelmemet. Így hát otthagytam a lakrészünket, és a közlekedési rendszerrel elvitettem magam a hozzánk legközelebb eső, nagyobb közösségi térre, egy piaci zónára néző teraszra, hogy megnézzem a fényjátékot, amit Idő Ünnepének tiszteletére rendeztek.

AVox Mag a szertartások és az ünnepek városa volt. Treyaként mindig is rajongtam értük. Az a részem, amelyik Allison volt, meglepve tapasztalta, hogy egy olyan szigorúan rendszerezett társadalom, mint a Vox, ennyire rabja lehet az ünneplésnek. Ám aztán emlékeztettem magam, hogy a Vox limbikus demokrácia: az érzelmek közös megélése kimondottan a specialitásunk.

A Voxot az Ester bolygón alapították, öt Átjárónyira az Ősi Földtől. Továbbra is megtartottuk a 723 napos esteri évet és az Ester 24 órára osztott napjait (ez a hagyomány olyan ősi volt, mint maga a Föld, noha a napok az Esteren valamivel hosszabbra nyúltak). AVox azóta jó néhány világon átkelt az izotróp óceánon hajózva, amely a Mars kivételével a Gyűrű valamennyi bolygóját összekötötte. 723 napunk nagy részét ünnepekkel töltöttük ki: az Alapítás Ünnepével, a Próféciák Ünnepével, a történelmi csaták évfordulóival és így tovább. Idő Ünnepén a bionormatív erők felett a Terivine–i Átjárónál aratott győzelmünkre emlékeztünk – a csatára, ahol azt a tízezer hadifoglyot ejtettük, akik végül a farmerek kasztjának magvát alkották.

Harcias ünnep volt, tűzijátékokkal, dobokkal és fáklyás felvonulásokkal. Az évek során általában eufória és bőséges lakomák kísérték. Idén az élelmet fejadagokra osztották, az ünneplésbe pedig hisztérikus felhangok vegyültek.

Természetesen nem vehettem részt az eseményen. Még ha akartam volna, akkor sem: a Vox Magban mindenki ismert a hírcsatornákról. Saját múltam árulója voltam, disszonáns hang az Elragadtatottak történetében, és mivel nem viseltem csomópontot, a viselkedésem átláthatatlannak és megbízhatatlannak tűnhetett. A tömeg nem jelentett veszélyt rám nézve – legalábbis egyelőre nem –, de kiközösítettek és levegőnek néztek volna, ha megpróbálok közéjük vegyülni. Így hát találtam egy helyet, ahol magam lehettem: egy fás ligetet, amely a piaci zónára nézett. Nagyjából fél mérfölddel alattam, a lejtőn, ahogy a mindent betöltő fény lassan éjszakába hajlott, a piactér megtelt ünneplőkkel. Különböző színű és méretű világító rudakat hordoztak, és felsorakoztak a ceremóniamester mögé, aki hullámvonalban vezette végig őket a piaci kioszkok labirintusán. A sötétben, távolról nézve látványos volt az eredmény: egy ezernyi színben ragyogó, önmaga körül kanyargó és önmagát átszelő kígyó, amely a dobok ritmusára ringatózik.

Szomorúság fogott el, természetellenes nosztalgia. Többé már nem voltam Treya, és nem is akartam Treya lenni, de hiányzott nekem az öröm, amit Treya lelt egykor az ilyen ünnepségekben. Vagyis az én örömöm. Ő, én, enyém, övé. Megtévesztően egyszerű szavak. Nem az vagyok, aki vagyok – gondoltam.

Még csomópont nélkül is megéreztem, amikor az izgatottság újabb hulláma söpört végig a tömegen. A facsúcsok közti résen át kellett kilesnem a fesztivál egyik hatalmas videoképernyőjére, hogy lássam, mi történt. A kivetítőn éppen kígyótáncosok egy csoportja látszott, amint kibontanak egy hatalmas zászlót. A lobogót Isaac Dvali portréja díszítette, amely szó szerint világított a sötétben. Az éljenzés és a tapsvihar visszhangja úgy kopogott a teraszon, akár a záporeső.

De valójában nem Isaacet éljenezték. Az ováció annak szólt, amit Isaac képviselt: a prófécia beteljesülését, az idők végezetének elkerülhetetlen közeledtét. A tapsvihar a halálra ítélt Korifeus hangja volt, amint a Vox népén keresztül saját magát isteníti.

Hogy lehet lemérni az általános őrületet? Jelnek vettem a járványként terjedő irracionalitást, a valós problémákkal (mint például a gabona– és állatifehérje–tartalékok rohamos fogyásával) szemben tanúsított derűs érdektelenséget, vagy az antarktiszi sivatagban lezajlott mészárlást követő általános, megszállott rajongást a Feltételezettek iránt. Az utóbbi napokban mindent elárasztottak a Feltételezettek gépeiről készült felvételek, és kezdte megvetni a lábát a hiedelem, hogy az előőrs–expedíció során megölt katonák és tudósok valójában nem haltak meg, hanem felemelkedtek az Elragadtatottak közé.

Az általános feltételezés az volt, hogy ha a gépek végül elérik a Voxot, mindannyiunkat hasonlóképpen ragadnak majd el, hogy eggyé váljunk a Feltételezettekkel. Vagy minket is megölnek – a két szóhasználat felcserélhető volt egymással. A próféciák ebben a kérdésben mindig is kissé szűkszavúak voltak. A Vox alapítói úgy hitték, hogy civilizációjuk végzete abban a formában jön majd el, amit ők ajientei–nek neveztek: a kifejezés legpontosabb angol megfelelője talán a „megnagyobbodás” lenne – az emberi tudat szétterjedése a galaktikus térben és a földtani időben, abban a méretarányban, amelyben elvileg a Feltételezettek tevékenykednek.

A tudósaink mindenesetre úgy becsülték, hogy jelenlegi haladási sebességük mellett a Feltételezettek gépeinek még hónapokba, sőt, évekbe telhet, hogy eléljék a Voxot. Egyes mélyen vallásos, idősebb polgárok egyenesen kérelmezték, hogy repülőn szállítsák őket a gépekhez, hátha így Elragadtatottá válhatnak, mielőtt meghalnak.

Aggodalmuk fölösleges volt. Alig néhány órával Idő Ünnepe után pilóta nélküli repülőink új hírekkel szolgáltak a Wilkes–medencéből. A Feltételezettek gépei az eddigieknél gyorsabban kezdtek mozogni. Mi több, egyre gyorsultak: sebességük néhány óránként megkétszereződött. Ez egyelőre nem sokat jelentett, de látszott, hogy ha a gépek ugyanilyen iramban gyorsulnak tovább, a vártnál hamarabb megérkezhetnek. Sokkal hamarabb, állították a tudósok. Hetek kérdése. Talán csak napoké.

A Vox a hírek hallatán felbolydult, akár egy méhkas.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Sandra és Bose

– MÉG NEM vagyunk biztonságban – mondta Bose, amikor behajtottak a motel parkolójába, ahol Ariel Mather szobát vett ki.

Sandra nem kételkedett az igazában. Látta, hogy Bose milyen éberen figyeli a visszapillantó tükröket, mialatt távolodnak a Gondozótól. A férfi elmagyarázta a tervet is: kifizetik Ariel szobáját, és éjszakára Orrinnal együtt átköltöztetik egy másik motelbe. Holnap pedig Bose buszjegyet vált nekik Raleigh–be vagy bárhová, ahová csak menni akarnak.

Sandra az autóban maradt Orrinnal, amíg Bose bekopogott Ariel szobájának ajtaján. A férfi néhány perccel később már vissza is tért Ariellel, aki egyetlen árva, kopott műanyag bőröndjét is magával hozta. A nő rojtos szárú farmernadrágot viselt és egy pólót, melyre az Észak– Karolinai Egyetem feliratot nyomtatták. Sandra kételkedett benne, hogy Ariel valaha is közelebb járt volna az egyetemhez a turkálónál, ahol a ruháit vette.

– Egyesek még mindig fenyegetésként tekinthetnek Orrinra – magyarázta Bose Arielnek, ahogy a nő bekuporodott a hátsó ülésre. – Ezért átvisszük magukat egy másik motelbe, csak ma éjszakára. Holnap eltűnhetnek Houstonból, és maguk mögött hagyhatják ezt az egészet. Rendben van ez így, Miss Mather?

– Aha – felelte Ariel szórakozottan –, gondolom. Mi baja Orrinnak? Orrin, jól vagy? Ébresztő!

– Benyugtatózták – mondta Sandra. – Néhány óra, és rendbe jön. Addig talán az lesz a legjobb, ha hagyjuk szunyókálni, amíg magától fel nem ébred.

– Bedrogozták?

– Csak egy kis altató.

– Hah! Komolyan, gőzöm sincs, hogy képes maga olyan helyen dolgozni, ahol ártatlan embereket ok nélkül drogokkal tömnek tele!

– Úgy tűnik, mégsem vagyok képes – jegyezte meg Sandra. – Már nem dolgozom ott.

Bose egy ideig mellékutcákon kanyargott, hogy meggyőződjön róla, nem követik őket. Aztán megállt egy névtelen, emeletes motelépületnél a reptér közelében. Addigra Orrin már eléggé magához tért, hogy kimásszon a kocsiból, és a nővérére támaszkodva eltántorogjon a szobájához. Sandra a kicsiny előtérben várakozott, amíg Bose Ariel után vitte a bőröndjét.

Későre járt, és Sandra maga sem aludt szinte egy szemhunyásnyit sem, mégis éber volt, és enyhén felajzott: tovább dolgozott benne az adrenalin, amit a szervezete még az Állami Gondozóban termelt. A nyers, mégis gyengéd szeretet, amivel Ariel Orrint kezelte, Sandrának a saját bátyját juttatta eszébe, aki egy olyan intézményben tölti ezt az éjszakát, amely a Gondozónál lényegesen kellemesebb és sokkalta drágább. Eszébe jutott a rejtélyes telefonáló is, aki a Kyle–nak felajánlott élethosszabbító gyógyszerrel próbálta megvesztegetni. A „Negyedik–kúra”, ahogy a marslakók nevezték. Csakhogy ez nem ugyanaz a kúra volt, legalábbis az alapján, amit Bose elmagyarázott Sandrának. A marsiak régen arra használták a kezelést, hogy egy új életszakaszt hozzanak létre, egyfajta felnőttkoron túli felnőttkort, amit rituálék és törvények korlátoztak. Itt, a Földön viszont úgy adták és vették a szert, mint a közönséges részvényeket vagy a disznóhús–kereskedelemről szóló, határidős szerződéseket.

De vannak mások is – mint Sandra megtudta –, akik eredeti formájában terjesztik a kezelést, és akik igyekeznek a marsi szabályokhoz igazodni. Amit tesznek, az ugyanolyan illegális, de erkölcsileg védhetőbb. Nem adják–veszik a gyógyszert. Csak titokban felajánlják azoknak, akik a vele járó felelősséget is hajlandóak vállalni.

Vajon ezek az emberek Kyle–nak is segítenének? És ha igen, hogyan tudná felvenni velük a kapcsolatot? Mit kérnének tőle cserébe?

Bose egyedül jött vissza az előtérbe.

– Nem lenne jó, ha most egyedül maradnál otthon – mondta. – Amint Orrin elhagyja a várost, a rosszfiúk valószínűleg elveszítik irántunk az érdeklődésüket. De egyelőre mindkettőnknek meg kéne húznia magát. Arra gondoltam, kiveszek itt egy szobát éjszakára. – Elmosolyodott. – Lehet kétágyas is, ha szeretnél rajta spórolni egy keveset.

– Szóval ez a javaslat pusztán pénzügyi alapú?

– Nem – felelte Bose. – Nem mondanám.

A légkondi eléggé vérszegény volt, de bizonyos dolgokért érdemes megizzadni.

Szeretkezés után, ahogy a halvány, időről időre beszűrődő fényben feküdtek, amit az elhaladó autók reflektora a szobájuk redőnyére vetett, Sandra ujjával végigjárta Bose forradásának vonalát a hasától a válláig. Amikor a férfi észrevette, mit csinál, összerezzent, ám aztán – talán puszta akaratereje révén – ellazult.

– Hogy történt? – faggatta Sandra. – Ha nem baj, hogy megkérdezem.

Bose épp elég sokáig hallgatott, hogy Sandra megértse: de, igenis baj. Aztán a férfi felült, a párnáknak és az ágy háttámlájának támaszkodva.

– Tizenhét éves koromban történt – mondta. – Épp Madrászban voltam, látogatóban az apámnál. Ez már azután történt, hogy a szüleim elváltak. Apám mérnöki tanácsadó volt egy cégnél, ami part menti szélerőműveket telepített. A vállalat tengerre néző bungalót bérelt neki, de a ház rizikós környéken állt, ahol nem volt túl jó a közbiztonság. Egy éjszaka rablók törtek be hozzánk. Apámat megölték. Én elég ostoba voltam, hogy megpróbáljam megvédeni. – Kezét Sandra kezére helyezte. – Késeik voltak.

Ha a sebet késvágás okozta, Bose–t a rablók csaknem kibelezhették.

– Ez szörnyű... nagyon sajnálom.

– Az egyik szomszéd hallotta a dulakodást, és kihívta a rendőrséget. Rengeteg vért vesztettem, egy ideig élet és halál között lebegtem. Anyám odarepült, és átvette az irányítást. Beszélt néhány emberrel, hogy biztosan megkapjam a megfelelő orvosi ellátást.

Sandrában fölmerült, hogy Bose talán éppen emiatt választotta a rendőri hivatást. A bűntény által kiváltott düh, a megkésett megmentőként érkező rendőrök képe... és Dél–India a Pörgés után.

– Hallottam, hogy odaát évekig elég pocsék volt a helyzet – jegyezte meg.

– Nem rosszabb, mint Houstonban – mondta szelíden Bose.

Furcsa volt másnap reggel a férfi mellett ébredni egy idegen ágyban, túl a délelőttön. A rosszul szigetelt motelablakokon dízelszagú levegő szivárgott be. Sandra felült és ásított. Bose még aludt, a hátán fekve, légzésének ritmusa pedig olyan szabályos volt, mint a parton megtörő hullámok zaja. Szeretkezésük enyhe, sós illata beleivódott az ágyneműbe.

Sandra szeretett volna a végtelenségig itt feküdni (és akár meg is tehette volna: lényegében – ha nem is hivatalosan – munkanélküli volt, és sehová sem kellett sietnie), de valamilyen protestáns munkaetikai reflex arra indította, hogy felvegye a karóráját az ágy melletti asztalról. Dél múlt néhány perccel. A nap fele már elúszott. Sokkoló.

Anélkül, hogy Bose–t felzavarta volna, kimászott az ágyból, és lezuhanyozott. Nem volt más ruhája, csak a tegnap viselt farmer és póló, amelyek nem tűntek kimondottan tisztának, de be kellett érnie velük.

Amikor krjött a fürdőszobából, Bose már ébren volt, és szélesen mosolygott rá.

– Reggeli! – mondta.

– Ahhoz már egy kicsit késő van.

– Akkor ebéd. Felhívtam Arielék szobáját. Orrin még mindig egy kicsit álmatag, de már jobban van. A motel kávézójába mennek kajálni. Mit szólnál, ha te meg én kisurrannánk, és keresnénk egy kicsivel jobb helyet? Aztán visszajövünk, és kivisszük őket a buszállomásra.

Oké, gondolta Sandra. És utána? Ha a Mather testvérek már úton vannak vissza Raleigh–be, és a közvetlen vészhelyzet elhárult... mi lesz azután?

A hőség továbbra sem enyhült, de az időjárás–jelentés vihart ígért éjszakára. Sandra bízott benne, hogy igazuk lesz. Az ég poros volt, és forró, de a déli láthatáron a felhők már kezdték magasabb, hűvösebb rétegekbe építeni délutáni katedrálisaikat.

Mint kiderült, Bose elképzelése az ebédre szánt „kicsivel jobb helyről” egy étteremlánc büféje volt az autópálya mellett. Sandra egy szendvicset rendelt, és eltekintett a cowboy–motívumokkal tarkított dekorációtól meg az erőltetetten jókedvű felszolgálóktól. Mire kihozták az ebédjüket, a déli tömeg már levonult – épp olyan gyorsan, ahogyan jött –, és a raktárnyi méretű étkezőhelyiség kellemesen elcsöndesült. Bose eltakarított egy hatalmas tányér tojásos steaket

– Sandra a szex utáni fehérjeéhségre gyanakodott. A kávé mellett aztán így szólt:

– Azt hiszem, sosem fogjuk megtudni. Mármint, hogy mi az igazság Orrin jegyzeteivel kapcsolatban. Hogy honnan származnak, és mit jelentenek neki.

– Sok minden van, amit sosem fogunk megtudni – felelte Bose.

– A srác visszamegy Raleigh–be, mi pedig... csináljuk, amit csinálunk. Megnézted ma már a telefonodat?

Bose bólintott.

– „Ki vagy rúgva.” Szóban és SMS–ben. Ha tudják, hol érhetnek el, talán még bonbont is küldtek volna.

– Aha. Nálam ugyanez. Van valami terved?

– Rövid vagy hosszú távú?

– Mondjuk hosszú.

– Seattle–re gondoltam. Vannak ott barátaim. Talán tudnék munkát találni. Biztonsági őrként, ha más nincs. Ráadásul hűvös van, és sokat esik.

– Így egész egyszerűnek hangzik.

– Te is velem jöhetnél.

Sandra rámeredt.

– Jézusom, Bose! Néha csak úgy kinyitod a szád, és olyanokat mondasz...

– Nyilván nem sokat tudok a munkádról. De az én barátaim a te barátaid is. Gyere Seattle–be, és talán neked is tudunk találni valamit.

– Ez egyszerűen... nem mehetek...

– Van bármi, ami miatt itt kéne maradnod Houstonban?

– Persze hogy van. – De tényleg van? Se valódi barátok, se munkalehetőség... – Ott van például Kyle.

– A bátyád. Oké, de őt nem lehetne átszállítani egy másik intézetbe valahol Washington államban?

Sandra ezen elgondolkodott.

– Rengeteg papírmunkával járna – mondta végül.

– Ó. Papírmunkával.

– Nem úgy értem, persze meg lehetne oldani, de...

Bose bocsánatkérően intett a kezével.

– Nem, ne haragudj! Önző kérdés volt, Sandra, belátom. Csak úgy tűnik, mintha egy csónakban eveznénk. Nem a te hibád. Ha valakié, inkább az enyém.

– Nos, hálás vagyok, hogy eszedbe jutott. – Aztán Sandra akaratlanul is hozzátette: – Gondolkodni fogok rajta.

– Mert megtehette. Szabad volt. Bármit kockára tehetett anélkül, hogy igazán sokat kockáztatna. De mégis... – Hogy lehet, hogy ez neked ilyen könnyű? Irigyellek érte.

– Talán csak régebb óta gondolkozom rajta, mint te.

De nem, nem erről volt szó. Ez sokkal inkább Bose természetében gyökerezett: olyan fokú belső nyugalom, ami már–már kísérteties.

– Te nem olyan vagy, mint mások.

– Nem tudom, mire gondolsz.

– Dehogynem tudod. Pontosan tudod, mire gondolok. Csak nem akarsz róla beszélni.

– Hát – mondta Bose, miközben előhalászta a pénztárcáját a zsebéből –, bőven lesz időnk beszélgetni róla, miután feltettük Orrint a buszra.

Sandrának szüksége volt egy váltás ruhára, ezért meggyőzte Bose–t, hogy ugorjanak el a lakásához néhány percre, amíg felrohan és bedobál néhány holmit a bőröndjébe. Magától értetődően bepakolt egy–két ruhát a szekrényéből, de eltette az útlevelét, a sok gigabájtos háttértárolóit, a személyi iratait is. Nem tudta, mikor jön vissza. Talán hamarosan, talán soha. Még egyszer körbenézett, mielőtt elindult volna. Az otthona máris lakatlannak tűnt, mintha megérezte volna Sandra szándékát, és elbúcsúzott volna tőle.

Odalent Bose türelmesen várta, és épp valamilyen bádoghangú trágyadöngölőt hallgatott az autó zenelejátszóján. Sandra behajította a táskáját a hátsó ülésre, és bemászott a férfi mellé.

– Nem is tudtam, hogy szereted a countryzenét.

– Ez nem countryzene.

– Úgy hangzik, mintha egy kóbor macska próbálna megdugni egy hegedűt.

– Több tiszteletet! Ez klasszikus western szving. Bob Wills és a Texas Playboys.

– Hangzása alapján bádogkonzervre és egy húrra alkalmazva. – Emiatt akarsz Texasban maradni?

Bose mosolygott.

– Nem, de ez az egyetlen dolog, amit sajnálok itt hagyni.

Vidáman dobolt a kormánykeréken, amikor a telefonja rezegni kezdett. Egy hangvezérlésű alkalmazás krjelezte a hívó fél számát a szélvédő bal alsó sarkában.

– Felvesz – mondta Bose, mire az autó leállította a zenét, és megnyitotta a telefonvonalat. – Bose beszél.

– Én vagyok – szólt bele egy éles hang Ariel Mather! Bose őrmester, maga az?

– Én vagyok, Ariel. Mi történt?

– Orrin!

– Jól van?

– Nem tudom, hogy jól van–e! Nem tudom, hogy hol van! Kiment a kólagéphez, és eltűnt!

– Oké – mondta Bose. – Nyugodjon meg, Ariel! Úton vagyunk.

Bose némán tette meg az út hátralévő részét. Sandrának eszébe jutott, amit ebéd közben mondott a férfinak. „Nem olyan vagy, mint mások.” Most is igaznak tűnt. Mintha Bose belsejében egy nyugalommal teli tározó rejtőzött volna; valamilyen magabiztossággal és erővel feltöltött, bármikor megcsapolható medence. De Bose ezúttal nem nyugalmat merített belőle, gondolta Sandra. A tározó most szenvedélyes elszántsággal volt tele.

HUSZADIK FEJEZET

Török története

1.

A műtét után, ahogy fokozatosan megszűnt az altatók hatása, és még nem voltam ébren, de már nem is aludtam igazán, egy égő ember képét láttam magam előtt – egy tűzbe borult férfiét, amint kék lángok tavában táncol, és engem bámul a túlhevült levegő fodrain keresztül.

A látomás egy rémálom minden tulajdonságával bírt. De nem álom volt. Emlékkép.

*

Az orvosi team megmutatta nekem a limbikus implantátumot a beültetés előtt. Azt hiszem, a rettegésemet feszült izgalomnak értelmezték.

A csomópont néhány centiméter széles, és kevesebb mint egy centiméter vastag, rugalmas, fekete korong volt. Gombostűfejnyi nagyságú dudorok borították, amelyekből kinőnek majd a mesterséges idegszövet kötegei, amint a csomópont a környező hajszálerekből biztosította a megfelelő vérellátást. Behelyezése után az implantátum szinte azonnal létrehozza a kapcsolatot a Hálózattal, a mesterséges idegek pedig néhány napon belül összefonódnak a gerincvelővel, és elkezdenek behatolni az agyam célba vett területeire.

Az orvosok megkérdezték, értem–e mindezt. Igennel feleltem.

Aztán jött az altató szúrása, hideg törlés a nyakamon, és az öntudatlanság, miközben a sebész felemelte a szikéjét.

Az égő férfi éjjeliőr volt apám houstoni raktárában.

Nem ismertem azelőtt. Nem terveztem előre a megölését, és ha az ügy valaha bíróság elé kerül, a vádat gyilkosságról előre nem megfontolt szándékkal történő emberölésre módosították volna. De sohasem álltam bíróság elé.

Életemben kétszer mondtam el ezt a történetet másoknak valamilyen formában. Egyszer részeg voltam, egyszer pedig józan; egyszer egy ismeretlennek vallottam be, egyszer pedig a nőnek, akibe beleszerettem. A történet, amit elmeséltem, mindkét esetben hiányos volt, és részben kitalált. Még a gyónásaimban is hazudtam.

Mindkét ember, akiknek egykor meggyóntam, tízezer éve az enyészeté lett. A halott férfi a lelkiismeretembe zárva létezett, ahol örökké lángolt és lángolt tovább. Ám most átadtam a lelkiismeretem kulcsait a Korifeusnak, és nem tudtam, ez milyen következményekkel járhat.

2.

Az első változást a műtét után nem magamon vettem észre, hanem másokon – különösen az arcukon.

Tapasztaltam néhány mellékhatást, amire előre figyelmeztettek – átmeneti szédülést, étvágytalanságot –, de a tünetek nem voltak súlyosak, és hamar elmúltak. Nem is az rémített meg, amit éreztem, hanem az, amit talán nem érzek... amit elveszíthettem anélkül, hogy tudtam volna róla. Megkérdőjeleztem minden önkéntelen rezdülésemet, és napokra magamba zárkóztam. Még Allisonhoz is alig szóltam, aki ugyanakkor kezdett valamiféle szomorú lenézéssel kezelni. Mindketten tudtuk, mit kell tennünk, és mindketten tudtuk: még nem állok készen rá, hogy megpróbáljam.

Az orvosok meghagyták, hogy gyakoroljak valamit, amit ők „alapvető interaktív akaratlagos készségeknek” neveztek, és ami a csomópontom által működtetett irányítófelületetek használatát jelentette; olyan egyszerű dolgokat, mint egy grafikus krjelző bekapcsolását érintés és akaraterő segítségével. Pontosan ezekre a készségekre volt szükségem ahhoz, hogy elvezessem a gépet a Voxról, ezért igen intenzív tanulásba kezdtem. Oscar időnként beugrott megnézni, hogy haladok, és hozott néhány voxi gyerekeknek szánt oktatóeszközt: hálózati játékokat, amelyek színt váltottak vagy zenéltek, ha utasítottam őket. Csakhogy legtöbbször nem tették. A csomópont még mindig azon dolgozott, hogy behatoljon az agyam legfontosabb területeire; egyelőre tanulta, hogyan növelje vagy csökkentse az aktivitást a kiválasztott pontokon – még nem alakult ki és stabilizálódott valamennyi szükséges visszacsatolási hurok. Oscar türelemre intett.

Csak akkor láttam, hogy a csomópont mekkora változást idézett elő, amikor már nem a kezelőfelületekre összpontosítottam, hanem kiléptem a Vox Mag közösségi tereibe. Korábban számtalanszor bejártam ezeket a folyosókat, áthaladtam ezeken az emeleteken és teraszokon – de hirtelen úgy éreztem, mintha valójában még sohasem láttam volna őket. Bármerre jártam, az emberek arca szinte világított a bennük rejlő kifejezőerőtől és összetettségtől. Rájöttem, hogy olyan pontosan le tudom olvasni idegenek érzelmeit, hangulatait, mintha egész életemben ismertem volna őket. Az orvosok előre jelezték, hogy mindez megtörténik majd, de mivel a magyarázataikat olyan kifejezésekbe rejtették, mint „amygdala–kapcsolódás”, „kölcsönös neuronbőség” vagy „chiasztikus indukció” – mindez Oscar fordításában –, sohasem fogtam fel a valódi jelentőségét. A hatás most szinte elsöprő volt.

Úgy döntöttem, felvitetem magam a város egyik magasabb pontjára, távol a tömegtől. A függőleges közlekedés a Voxon olyan volt, mintha az ember egy metrókocsi méretű lifttel utazna: szemtől szembe kerültem a többi utassal. Egy nővel átellenben ültem, aki kisgyermeket tartott az ölében. Felfigyelt rám, és elmosolyodott. Az a fajta mosoly volt, amivel az ember egy barátságos idegent üdvözöl – csakhogy bizonyos értelemben nem voltunk idegenek egymásnak: a Hálózat összekötött minket. Szavak nélkül is megosztottuk egymással legbenső érzéseinket. Nyugtalan tekintete, testének váltakozó ellazulása és feszültsége elárulta nekem, hogy aggódik a Vox sorsa miatt – nem sokkal azelőtt jelentették be, hogy a Feltételezettek gépei gyorsulva közelednek felénk –, de hajlandó volt megadással alávetni magát bármilyen sorsnak, amit a próféták és az adminisztrátorok kirónak rá. Ám amikor a kisfiára nézett, nyugtalansága összpontosult és besűrűsödött. A gyerek öt vagy hat hónapos lehetett, és a saját limbikus implantátuma még most is jól látható, rózsaszín dudorként meredt ki koponyája tövéből. Egyszerű szükségleteket és teljes ráutaltságot sugárzott az anyja felé. A nő vonakodott a Feltételezettek gondjaira bízni a gyermekét, bármennyire jóindulatúnak tartotta is őket. Közel állt hozzá, hogy a félelem bűnébe essen.

Éreztem, ahogy mindkettőjükön átáramlik a Korifeus megnyugtató eufóriája, testük és gesztusaik nyilvánvaló üzenetének ellenpontjaként. Ez megrémített. És természetesen ők is ugyanolyan élénken érzékelték az én reakciómat, mint ahogy én az övéket. Az anya elkomorult, és elfordította a tekintetét. A gyerek mocorogni kezdett, és nyugtalanul lóbálta az egyik kezét. A következő megállónál sietve kiszálltam.

*

Amikor legközelebb elmentem otthonról, éjszaka volt: a csaknem néptelen folyosókat halvány fény töltötte be. Egész nap hálózati felületekkel dolgoztam, és bár fáradt voltam, tudtam, hogy képtelen lennék aludni.

Pilóta nélküli repülőink flottája jelentette, hogy a Feltételezettek gépei éppen a Transzantarktiszi–hegységen kelnek át, a vártnál gyorsabban és hatékonyabban. Odakint, a Wilkes–medencében még ormótlanul masszív objektumoknak tűntek – Allison „euklideszi idomoknak” hívta őket –, ám amikor kezdtek nehéz terepre érni, átalakultak, hogy leküzdjék az akadályokat. Szélsőséges terepviszonyok között egyenesen úgy tűnt, mintha viszkózus folyadékként áramlanának, élek nélkül kúszva fölfelé a keskeny szorosokban és a meredek, kaotikus emelkedőkön. A becsléseket arra vonatkozóan, hogy a gépek mennyi idő alatt érik el a Voxot, újból lefelé módosították: hetekről napokra.

Abban a néhány emberben, akivel aznap éjjel találkoztam, ellentétes érzelmek dúltak – arcuk a szememben ragyogott, akár a fáklya –, én pedig sietve haladtam el mellettük. Kezdtem felfogni, mit értett Allison kollektív őrület alatt. A Korifeus nem csak az eufóriát osztotta meg a Vox lakói között. A közösségben parázslott a félelem, akár egy széntelérben, túl intenzíven ahhoz, hogy teljesen el lehessen oltani. Elhaladtam egy karbantartó munkás mellett, akinek arcáról szó szerint sugárzott a szorongás: tüskés, ezüstös fényudvart vont köré az áhítattal vegyes rettegés. Én magam is éreztem – alig észrevehetően, de állandóan, akár a szívverésemet – a vágyakozást az örömteli beteljesedés után, és egyben a gyanút, hogy ami az Antarktisz sivataga felől közelít, az nem más, mint a halál.

Allisont ébren találtam, amikor hazaértem, de nem egyedül. Isaac Dvali is vele volt.

Tudtam Isaac csodával határos felépüléséről és nyilvános kiállásáról a voxi próféciák mellett. A képe mindenütt ott volt a Vox Magban. Talán én magam is megpróbáltam volna találkozni vele, ha vállalom a kockázatot, hogy tömegben mutatkozzam. De most itt volt a felvigyázói nélkül, mosolygott valamin, amit Allison az imént mondott, aztán felém is derűs arccal fordult.

– Beszélhetünk! – közölte Allison.

Aminek nem volt semmi értelme. Isaacre meredtem. Nem kételkedtem benne, hogy Allison gyógyultnak és egészségesnek látja. Az én – frissen Hálózatra kapcsolt – szememben még ennél is bámulatosabbnak tűnt. Aranyozottnak, mint a szentek egy középkori festményen. És láttam rajta – ha nem is olyan feltűnően – az őt formáló valamennyi trauma nyomát és tükröződését. Mintha egy üvegszilánkokból kirakott mozaikot néznék, amely nem várt energiáktól tündöklik.

Józanabb volt, mint bárki, akivel valaha találkoztam – vagy mindenkinél őrültebb.

Megértően mosolygott.

– Hadd magyarázzam el! – mondta.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Sandra és Bose

ARIEL MATHER fel–alá járkált motelszobája padlóján, reszketve az idegességtől. Eleinte ragaszkodott hozzá, hogy elmehessen megkeresni Orrint, de Bose meggyőzte, maradjon a szobájában legalább addig, amíg elmagyarázza, mi történt. Sandra a bevetetlen ágyon ült, figyelmesen hallgatott, és alig szólalt meg: várta, hogy a krízis szálai kibomoljanak körülötte.

– Szóval elmentek ebédelni – adta meg Bose a kezdőlökést.

– Igen, a kávézóba – mondta Ariel. – Hamburgert ettünk. Segít ez az infó bármibe’ is?

– Hogy érezte magát Orrin ma reggel?

– Úgy láttam, egész jól van. Meglepően jól, ha azt vesszük, hogy tegnap éjjel altatókat nyomtak bele.

– Oké, tehát jó hangulatban volt. Miről beszélgettek ebéd közben?

– Megbeszéltük, mi történt, miután eljött Raleigh–ből. Elmondta, hogy jött Houstonba, és hogy vette föl az a Findley nevű pasas. Megkérdeztem, egyáltalán mér’ akart eljönni otthonról, mondtam–e valami rosszat, rosszul érezte–e magát velem. Aszonta, nem, és hogy sajnálja, amiér’ ennyit aggódtam miatta. Aszonta, csak úgy érezte, hogy van valami elintéznivalója itt, Houstonba’.

– Milyen elintéznivalója?

– Én is kérdeztem, de nem szívesen beszélt róla. Én meg nem erőltettem, mer’ azt gondoltam, hogy az egész le van tudva. Hogy ma hazamegyünk. Legalábbis azt hittem.

– Mi másról beszélgettek?

– Az időről. Erről a nyomorult hőségről. Raleigh–be’ is tud meleg lenni, de itt, Texasba’! Nem is értem, hogy tud bárki is itt élni, de komolyan! Másról nem nagyon beszéltünk. Míg ettünk, Orrin az ölébe’ tartotta a jegyzetfüzeteit, azokat a nyavalyás füzeteket, amiket maga tegnap visszaadott neki.

– Mondott róluk bármit is?

– Ma reggel megmutatott pár oldalt, de eléggé szégyenlősen. Olyan szavak vannak benne, amikről azt se tudtam, hogy ismeri őket... olyanok, amiket még én se ismerek. Kérdem, hogy ezt ő írta–e. Aszondja, részbe’. Kérdem, hogy lehet „részbe”’ írni valamit? Az ő kezébe’ volt a toll, amivel leírták ezeket a szavakat, vagy se? Aszondja, az övébe’. Volt veled valaki, amikor írtad őket? Nem, feleli. Akkor te írtad őket, mondom neki. Bármit is jelentenek. Aszonta, ez csak egy történet. De nem tudom, igazat mondott–e, annyira ragaszkodik azokhoz a papírokhoz. Mér’? Van ennek köze hozzá, hogy eltűnt?

– Nem tudom – felelte Bose. – Mi történt ebéd után?

Ariel vállat vont.

– Kért tőlem egy kis kószálópénzt.

– Kószálópénzt?

– Így hívtuk még odahaza, Raleigh–be’. Orrin néha vállalt kisebb munkákat, hogy besegítsen a lakbérrel, de általába’ neki magának nem volt pénze, úgyhogy szombatonként adtam neki néhány dolcsit, hogy vehessen magának valamit a boltba’, vagy elmehessen a városi uszodába és ehessen egyet a Mekibe’. Nem szeretett úgy elmenni otthonról, hogy nincs egy kis pénz a zsebébe’. – Ariel abbahagyta a járkálást, és megrázta a fejét. – Negyven dolcsit adtam neki, hadd örüljön. Nem hittem, hogy csak úgy fogja a pénzt, és lelép. Mi az a negyven dollár egy ilyen városba? Ebéd után visszamentünk a szobánkba, hogy megvárjuk magukat. Aztán aszondja, Ariel, kimegyek a pulthoz, váltok pénzt a kólagéphez. Mondom, adok neki aprót. Aszondja, nem kell, már adtam neki pénzt, inkább felvált egy húszast. Eltelik húsz perc, és se híre, se hamva, úgyhogy kimentem megkeresni. Nem volt a kólagépnél, és mikor kimentem a pulthoz, ott se találtam. A recepciós aszondja, látta Orrint a buszra várni az autópálya melletti megállóba’.

– Merre ment? – kérdezte Bose.

– A recepcióst kéne megkérdezni.

– Meg is fogom. Orrin egyedül volt, vagy volt vele valaki?

– A recepciós nem mondta.

Sandra megvárta, amíg Bose kisajtolt Arielből minden információt, amivel a nő szolgálni tudott. Aztán megszólalt:

– Nekem is lenne néhány kérdésem, ha nem bánja.

Bose meglepettnek tűnt, Ariel viszont csak sóhajtott és bólintott.

– Amikor legutóbb beszéltünk, maga azt mondta, hogy Orrin szelíd, és sohasem bántana senkit. Emlékszik rá?

Ariel összeszorította az ajkát.

– Hogyne emlékeznék.

– De amikor ki akart jutni a Gondozóból – folytatta Sandra –, az öccse összeverekedett az ápolóval, aki megpróbálta lefogni.

– Hazugság – felelte Ariel határozottan.

– Talán az, de az ápoló másnap kötést viselt a karján. Azt állítja, hogy Orrin megharapta.

– Semmit se vennék készpénznek, amit azok az emberek mondanak. Mintha azt mondta volna, hogy otthagyta azt a helyet.

– Tényleg ezt mondtam. Már nem dolgozom ott. Csak szeretném tisztázni ezt az egészet.

Ariel ismét tett néhány lépést. Aztán így szólt:

– Senki se tökéletes, dr. Cole.

– Hogy érti?

– Aszontam magának, hogy Orrin szelíd. És ez igaz is. Talán egy kicsit túloztam, mikor legutóbb beszéltünk, de maga azoknak dolgozott, akik bezárták az öcsémet. Nem akartam olyat mondani, amivel ronthatok a helyzetén.

– Miben túlzott?

– Orrinnak volt néhány összetűzése, amikor kamaszodott. Nehezen gurul dühbe, és utálja a verekedést, de ez nem jelenti azt, hogy sose bunyózott volna. A szomszéd gyerekek sokat szekálták. Csúfolták, meg ilyenek. Orrin a legtöbbször elszaladt, de nagy ritkán előfordult, hogy elvesztette a türelmét.

Sandra és Bose egymásra pillantott.

– Milyen gyakran történt ez, Ariel? – kérdezte a férfi.

– Ó, nem is tudom. Talán évente egyszer–kétszer, amikor még kisebb volt.

– Volt, hogy komolyra fordult a dolog? Megsérült, vagy okozott sérülést másoknak?

– Nem...

– Bármit tud nekünk mondani, azzal segíthet, hogy megtaláljuk.

– Nem értem, ez mibe’ segíthetne. – Szünet. – Hát... egyszer úgy megütötte a Lewisson fiút, hogy össze kellett varrni a szemöldökét. Máskor csak dulakodtak. Talán kiosztott egy–két monoklit. Néha Orrin járt rosszabbul. Néha meg nem. De utána mindig megbánta – tette hozzá Ariel.

– Oké, köszönjük – bólintott Bose. – Mondott Orrin bármi mást ma reggel, amire esetleg emlékszik? Bármit, még ha nem is tűnik fontosnak.

– Nem. Csak az időjárásról, ahogy már mondtam. Felfigyelt az időjárás–jelentésre, amikor a kávézóba’ ültünk, és bemondták a rádióba’. Estére záporokat ígértek. Ez felizgatta. Aszonta: „Asszem, ma éjjel megtörténik. Ez az az éjszaka.”

– Van bármi ötlete, hogy mit érthetett ezalatt?

– Mindig is szerette a viharokat. Tudja, a mennydörgést meg ilyesmit.

*

Bose meggyőzte Arielt, hogy maradjon a szobájában: „különben a végén még mindkettőjük után rohangálhatok”. A nő pedig időközben eléggé megnyugodott, hogy belássa Bose igazát.

– De felhív, ugye? – ígértette meg a férfival. – Amint megtud valamit...

– Hívni fogom, akár megtudunk valamit, akár nem.

A motel bejáratánál Bose beszélgetett néhány percig a recepcióssal. Orrin a belváros felé menő buszra várt, mondta a motelben dolgozó férfi. Nem, nem látta, hogy felszállt volna a buszra. Csak észrevette, hogy odakinn ácsorog egy vézna srác szakadt farmerban, sárga pólóban, és az út mellett, a napon várakozik.

– Ilyen időben inkább a hőgutára várt, ha engem kérdez. A buszok csak negyven–ötven percenként járnak erre.

– Szóval, mit javasolsz? – kérdezte Sandra, miután Bose végzett a recepciós vallatásával.

– Attól függ. Szeretnél esetleg itt maradni Ariellel?

– Vagy esetleg nem.

– Tudok néhány helyet, ahol elkezdhetnénk a keresést.

– Ezek szerint tudod, hová ment Orrin?

– Van egy–két ötletem – mondta Bose.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Allison története

ISAAC DVALI elmagyarázta, hogyan kapcsolta ki a Hálózat érzékelőit. Török egy sarokban ült, és elővigyázatosan hallgatott.

– Igazat mond – tettem hozzá, amikor Isaac végzett. Elmondtam Töröknek, hogy néhány napja beszéltem Isaackel, hogy tud a tervünkről, és hogy a Hálózat (legalábbis pillanatnyilag) nem hall minket.

Török felállt, átjött a szoba túlsó feléről, és egymásra néztünk; ez volt az első őszinte pillantásunk, amióta tervezni kezdtük a szökésünket. Aztán egymás karjaiban találtuk magunkat, és próbáltuk elmondani mindazt, amit mondani akartunk, de csak szótöredékek boldog–szomorú zagyvaléka bukott ki belőlünk. A szavak amúgy sem számítottak. Elég volt, hogy hazugság nélkül ölelhettem, és nem kellett latolgatnom a hatásokat, amiket láthatatlan közönségünkre teszek vele. Aztán a kezem véletlenül a csomópontjához ért, a hűvös bőrfolthoz a tarkóján. Összerezzent, és kibontakoztunk egymás karjaiból.

Isaachez fordult.

– Bízni akarok benned...

– Bízhatsz is.

– De őszintén szólva azt sem tudom, mi vagy.

– Ott voltál, amikor helyreállítottak.

– Ismertem régen egy Isaac Dvalit az equatoriai sivatagban. Úgy nézel ki, mint ő, eltekintve mindattól, ami történt, és tudom, hogy Isaac testéből építettek újjá. De szinte biztos, hogy jelentős részben tisztán a Voxból vagy. És ahogy beszélsz, az nem igazán emlékeztet arra az Isaacre, akit ismertem.

– Nem az az Isaac vagyok, akit ismertél. Nem hiszem, hogy szavakba önthető az, ami vagyok.

Török a saját Hálózatra kötött szemén keresztül nézett Isaacre, így olyan jeleket is le tudott olvasni, amiket én nem láthattam.

– Arra célzok, hogy nem értem, miért vagy itt. Nem tudom, mit akarsz.

Isaac arcáról váratlanul leolvadt az eltüntethetetlen mosoly.

– Nem én akartam, hogy Feltételezett–biotechnológiát fecskendezzenek belém, amikor anyám méhében növekedtem. Nem én akartam bekerülni a Feltételezettek memóriaciklusába. Nem én akartam, hogy a Voxra szállítsanak. És amikor a Vox Magot megtámadták, engem megöltek, a szó bármilyen hagyományosan vett értelmében. Hősi halott voltam, de ragaszkodtak hozzá, hogy helyrehozzanak! Igazad van. Jelentős részem tisztán a Voxé. Így alkottak meg. Az idegi funkcióim egy részét a Hálózatba ágyazott, protetikus processzorok látják el. Hozzá vagyok láncolva a Hálózathoz, nem létezhetek nélküle, a Hálózatot pedig hamarosan elemészti valami, amit nem lehet szavakba önteni.

– Arcát harag és félelem felhőzte. Láthatóan nagy erőfeszítésébe került, hogy uralkodjon magán. – A Feltételezettek gépeit nem érdeklik olyan nevetségesen rövid életű dolgok, mint az emberi élet. A Korifeus érdekli őket. A Korifeus több mint ötszáz éves, és ez már majdnem elég nagy idő, hogy felfogható legyen a számukra. Amikor a Feltételezettek gépei elérik a Voxot, magukba fogják olvasztani a Korifeust, az emberi rakományt pedig hagyják majd meghalni.

– Ha megpróbálnál velünk jönni...

– A testemet magatokkal vihetnétek. De ennyi lenne, és nem több. Egy lakatlan test. – Mély levegőt vett. – Hadd osszak meg veletek egy titkot! Nekem is megvan a saját tervem. Megpróbálok létrehozni egy védett teret a Hálózaton belül. Nem a testemnek, hanem az énemnek. Egy olyan helyet, ahol túlélhetem mindazt, ami következik. Lehet, hogy nem sikerül. Feltett szándékom megpróbálni. De a Feltételezettek óriási erővel bírnak. A Korifeus pedig... A Korifeus megtébolyodott.

A Korifeus megtébolyodott.

Treyaként nem sokat gondolkodtam a Korifeuson. Többségünk nem sokat gondolkodott rajta. A Korifeus csak egy elvont fogalom volt; a processzorok elnevezése, amelyek némán és láthatatlanul őrizték az összhangot a Hálózat és a csomópontok között. Tanáraink mindezt egy ábrán szemléltették:

– és ez volt minden, amit valaha is tudni akartunk vagy tudnunk kellett. A rendszer stabil volt, önmagát védő, önfenntartó, és évszázadokon át működött hibátlanul. Akkor hát mit jelenthetett, hogy a Korifeus megőrült?

A gondot a voxi próféciák okozták. Alapítóink axiómákként írták bele őket a Korifeusba: beágyazott igazságokként, amelyeket nem lehetett megvitatni vagy felülbírálni. Ez mindaddig nem jelentett problémát, amíg a Feltételezettek általi elragadtatásunk csupán távoli célnak tűnt, mely felé fokozatosan haladtunk. Most azonban elérkeztünk a folyamat végéhez, a kendőzetlen igazság pillanatához. A Korifeus arra kényszerült, hogy összeegyeztesse a jövendöléseket a valósággal, és a nyilvánvaló következtetés – hogy a próféciák talán tévednek – olyan lehetőség volt, amit nem bírt elviselni.

A konfliktus egyszerre zajlott az életünket és a technológiánkat összeláncoló megfigyelő– és infrastrukturális rendszerekben, valamint a limbikus interfészekben, ezáltal pedig a Vox minden olyan lakójának érzelemvilágában, aki csomópontot viselt.

– Az teszi az egészet különösen veszélyessé – magyarázta Isaac –, hogy nem tudjuk megjósolni a végeredményt. A legvalószínűbb kimenetel, hogy a rendszer szerves és szervetlen tagjai egyaránt aszimptotikusan közelítenek majd az önpusztító viselkedés felé. Ez a folyamat már el is kezdődött – tette hozzá. – Nagyobb léptékben és gyorsabban, mint vártam volna.

Megkérdeztem, mire gondol. Aztán azt kívántam, bárcsak ne tettem volna.

– A Voxnak napokon belül vége – magyarázta. – Ami azt jelenti, hogy nincs szükség fölös élelmiszer–tartalékokra. Sem fölös emberanyagra, ha ezek az emberek nem vállalják önként, hogy a folyamat részesei legyenek. – Rám pillantott, aztán Törökre, majd elfordult, mintha nem bírna a szemünkbe nézni. – A Korifeus ma megölte a megmaradt farmereket – mondta.

Aztán elmesélte nekem, hogy történt.

*

Nem voltam hajlandó elhinni, amíg nem láttam bizonyítékát. Amint Isaac elment, felvitettem magam a Vox Mag egyik tornyába, és kerestem egy panorámaablakot. Már leszállt az éj, de az ég szokatlanul tiszta volt, a hold pedig fehér korongként ragyogott az északi látóhatáron.

A farmerek érkezésük óta a Vox szigetcsoport külső szigetei alatt húzódó, üreges mezőgazdasági terekben éltek. A lázadás előtt a számuk harmincezerre rúgott. Utána kevesebben, de legalább feleannyian maradtak. Mostanáig.

A külső szigetek süllyedtek. A Korifeus leválasztotta őket a központi földdarabról, és megnyitotta tengerre nyíló, ősi átjáróikat.

Ha voltak farmerek, akik valahogy feljutottak a barlangok legfelső szintjeire, és talán túlélték a kezdeti áradást, azok most a szemem láttára pusztultak el. A Ross–tenger ibolyaszínű habok hatalmas buggyanásaival nyelte el a szigeteket. Fehér vízoszlopok lövelltek ki a leválasztott szállítóalagutak és kikötők torkából. Mérgező tengervíztől csöpögő gránithab sziklák emelkedtek ki, aztán körbefordultak, és örökre alámerültek. Ahol a víz felszíne viszonylag nyugodt volt, ott masszává sűrűsödtek az olajos hulladékcsomók és a halott fák egymásba gabalyodott ágai.

Majdnem egy órán át álltam ott, még ahhoz is túlságosan megrendülten, hogy sírni tudjak.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Sandra és Bose

BOSE elvitte Sandrát a házhoz, ahol Orrin egy időben szobát bérelt. Hatemeletes, lift nélküli bérház volt egy olyan környéken, amin az ember általában zárt kocsiajtókkal autózik keresztül: a redőnnyel eltakart ablakok mint behunyt szemek zárkóztak el a hőség sújtotta utca komor közönyétől, egy kapualjat pedig elszórt, törött injekciós tűk borítottak. Odafent az egyik szobában – gondolta Sandra – a hosszú délutánokon, amíg az esti műszakra várt, Orrin türelmesen, napról napra, oldalról oldalra haladva írta tele a jegyzetfüzeteit.

– Gondolod, hogy visszajött ide? – kérdezte Bose–t.

– Nem – felelte a férfi. – De nem tudom, mennyire ismeri jól Orrin a város többi részét. Negyven dollár van a zsebében, és kétlem, hogy valaha is taxizott volna. Úgyhogy tömegközlekedéssel utazik, és talán jobbnak látta ragaszkodni az ismert útvonalhoz.

– Az ismert útvonalhoz? Hová?

– Findley raktárához – felelte Bose. – Azt remélem, hogy megállíthatjuk, mielőtt odaér.

Követték a buszok vonalát, amelyekkel Orrin annak idején munkába járt. Tehetetlen járművektől eldugult, forró utcákon haladtak a viharfelhőktől elsötétülő ég alatt. A délután már a végéhez közeledett, amikor Bose végül befordult egy negyedbe, melyet élettelen, sárga gyepbe ágyazott, földszintes ipari épületek alkottak. A házak kisiparosoknak és helyi kereskedéseknek adtak otthont – egyik üzlet sem tűnt kimondottan virágzónak.

Bose beállt egy kávézóval és fánkossal egybeépített, sarki benzinkút parkolójába.

– Közel vagyunk a raktárhoz? – kérdezte Sandra.

– Egyelőre épp elég közel. Most van egy kis időnk. Igyunk egy kávét!

Az étterembe – már ha Sandra megtisztelhette ezzel a névvel – tucatnyi apró asztalt zsúfoltak be, de most egyiknél sem ült senki. Az ablakpárkányok porosak voltak, a zöld linóleum pedig hámlott a falak és a padló találkozásánál, de a helyiségben legalább működött a légkondicionáló.

– Nem árt, ha eszünk is valamit – jegyezte meg Bose.

– Most itt maradunk egy darabig.

Sandra végül egy muffint és egy bögre kávét egyensúlyozva ült le egy sarokasztalhoz. Ebből a szögből belátta az utcát, a benzinkúttal szemközti névtelen épületek hosszú sorát és a fenyegető eget. Valamelyik ezek közül az épületek közül Findley raktára? Bose megrázta a fejét.

– A raktár a sarkon túl van, néhány nagyobb háztömbnyire, de a legközelebbi buszmegálló épp ott van, az utca túloldalán. Látod?

Villanyoszlopra szögezett, rozsdás buszmegállótábla és egy ősrégi, graffitivel összefirkált betonpad.

– Igen.

– Ha Orrin busszal jön, itt fog leszállni.

– Szóval csak ülünk itt, és várjuk, hogy megérkezzen?

– Te fogsz itt ülni. Én néhányszor körbejárom kocsival a környéket, hátha előttünk ért ide, bár ezt kétlem. Nem hiszem, hogy sötétedés előtt felbukkanna.

– És ezt mire alapozod? A megérzéseidre?

– Végigolvastad Orrin írását?

– Még nem. Nem az egészet.

– Nálad van?

– A táskámban.

– Miért nem olvasod el, ami még hátra van? Beszélünk róla, amikor visszajöttem.

Sandra elolvasta a jegyzeteket, mialatt Bose beautózta a környéket; már csak néhány oldal volt hátra, amikor a férfi befordult a parkolóba. Sandra észrevette, hogy Bose az étterem szemétlerakója mögé parkolt, ahol a kocsit nehezen lehetett látni az utcáról – előrelátó húzás vagy puszta paranoia?

– Találtál valamit? – kérdezte, amikor a férfi belépett az ajtón.

– Nem. – Bose rendelt még egy bögre kávét és egy szendvicset, majd Sandra hallotta, ahogy megkérdezi a pult mögött álló nőt: – Nem bánja, ha itt ülünk még egy darabig?

– Üljenek csak, ameddig akarnak. A forgalmunk nagy részét úgyis ebédidőben bonyolítjuk le. Három után már csak egy–két autós szokott beesni. Érezzék otthon magukat, csak időnként azért rendeljenek ezt–azt!

– Jatt jár érte, ha nem hagyja, hogy kifogyjon a frissen főzött kávé.

– Tilos borravalót elfogadnunk a pultnál.

– Nem mondom el senkinek – felelte Bose.

A nő elmosolyodott.

– Úgy látom, épp most ered el az eső – jegyezte meg.

– Jobban is járnak, ha bent maradnak.

Sandra is látta, ahogy az első, kövér cseppek az étterem ablakának ütődnek. A kilátást hamarosan elhomályosították az üvegen lezúduló víz reszkető hullámai. A parkoló gőzölgő aszfaltján pattogott az eső, míg az ajtón nedves, langyos levegő illata szivárgott be.

Bose lehámozta a műanyag csomagolást a szendvicséről.

– Sikerült befejezned Orrin történetét? – kérdezte.

– Már majdnem.

– Akkor már érted, miért gondolom, hogy ide tart?

Sandra tétován bólintott.

– Orrin, vagy bárki is írta ezt, nyilvánvalóan sokat tud a Findley családról – mondta. – De hogy mindez igaz–e vagy sem, az már más kérdés.

– Jobban érdekel, hogy mi zajlik Orrin fejében, mint az, hogy mi igaz belőle. Emlékszel, mit mondott Arielnek? Ez az az éjszaka.

– Befejezetlen ügye van – mondta Sandra. – Vagy legalábbis azt hiszi.

– Így van. Azt viszont nem tudja, hogy Findley és az emberei teljes készültségben állnak. A raktár körül mindenfelé privát biztonsági őrök autói parkolnak.

– Privát biztonsági őrök? Mint a Brink’s?

– Nem, nem olyanok, mint a Brink’s. Ezek a fickók nem kötnek szerződést, és nem reklámozzák magukat.

Sandra hátán végigfutott a hideg, de meggyőzte magát, hogy a hirtelen jött nyirkos levegő az oka. Odakint egyre csökkent a hőmérséklet, és az étteremben még mindig zúgott a légkondicionáló. Sandra azt kívánta, bárcsak valamilyen hosszú ujjú felsőt viselne.

Kint, a zuhogó esőben egy városi busz állt be az utca túloldalán lévő megállóba. Egy eldugult vízelvezető csatorna körül időközben tócsa keletkezett, így a busz kerekei lefröcskölték a három közönyös munkást, akik a járműre vártak. A három fickó felszállt. Senki sem szállt le. A busz elindult.

– Orrinnak baja eshet – jegyezte meg Sandra.

– Ha meglátjuk, visszavisszük Arielhez, és gondoskodunk róla, hogy eltűnjenek a városból. Ez a terv. Ha észrevétlenül elsiklik mellettünk, akkor már tényleg semmit sem tehetünk.

A szél felerősödött. Az egész utcában egyetlen fa nőtt – egy nyurga facsemete a járdát szegélyező gyepen –, és most fájós ízületű nyugdíjasként hajolt meg a viharban. Az étterem vékony üvegablakai zörögve remegtek.

Mindennek ellenére Sandra azon kapta magát, hogy a gondolatai vissza–visszatérnek Bose testére, és a történetre az apja haláláról Indiában. Eszébe jutott a férfi megszállottsága is, amivel Findley raktárára vadászott. A seattle–i barátai. És más megválaszolatlan kérdések, abból a fajtából, amelyik már egy ideje nem hagyta aludni Sandrát éjszaka.

– Azok a tolvajok, akik betörtek apád házába Madrászban...

Bose meglepve pillantott rá.

– Mi van velük?

– Mit kerestek?

Bose egyik szabadalmazott, hosszú hallgatása következett.

– Miért akarod tudni? – kérdezte végül.

– Kíváncsi vagyok.

Hallgatás. Aztán Bose így felelt:

– Gyógyszereket kerestek.

– Milyen gyógyszereket?

– Olyanokat, amilyeneket, ha jól értem, szerinted is kerestek. Élethosszabbító gyógyszereket.

A megvilágosodás apró hullámokban futott végig Sandra agyán.

– Oké – mondta. – Értem. Nos... köszönöm, hogy őszinte voltál.

– Az őszinteséget túlértékelik. De szívesen.

– Apád csempész volt? Díler?

– Nem. Épp ellenkezőleg. A másik fajtából való volt. A becsületes fajtából.

Vagyis azok közül, akik hisznek a marslakók szabály– rendszerében, gondolta Sandra. Akik nem hajlandók pénzért adni–venni a kezelést.

– Nem is szerette az „élethosszabbító” kifejezést – folytatta Bose. – Mindig azt mondta, hogy nem a hosszú élet számít, hanem az érettség.

– Anyád tudott erről?

– Anyám szervezte be.

– Értem. Szóval a sebhelyed...

– Mi van vele?

– Nem végezhettem volna az orvosin, ha nem tanulok anatómiát. Hacsak nem egy két és fél centisnél kisebb pengével vágtak meg, biztos, hogy létfontosságú szerveid is sérültek.

Bose hallgatott.

– Az ilyen sebesülést általában nem szokás túlélni – tette hozzá Sandra.

Már annyira hozzászokott Bose rendíthetetlen nyugalmához, hogy egészen meghökkent, amikor látta, hogy a férfi kerüli a tekintetét.

– Anyám döntése volt – mondta Bose.

– Ő adta be neked a gyógyszert?

– Hogy megmentse az életemet. Nem voltam eszméletemnél, amikor megtette.

Sejtszintű technológia, amit a marslakók a Feltételezettek törmelékéből állítottak elő, és bioreaktorokban neveltek – ezt juttatták be Bose sérült szervezetébe, és azóta is ott van, javítgatja, dolgozik benne... Sandrának eszébe jutott, amit maga a férfi mondott alig néhány nappal ezelőtt: „Ha a biotechnológia egyszer behatol a sejtjeidbe, végérvényesen ott is marad. Van, aki ezt a gondolatot elborzasztónak találja."

– Szóval te is egy vagy közülük. Most is nekik dolgozol?

Bose hangja kimérten semleges volt:

– Vannak barátaim. Tartom a kapcsolatot.

– A seattle–i barátaid, akikről beszéltél?

A férfi vállat vont.

– És ezért foglalkoztat ennyire Findley importcége.

– Findley és azok, akiknek dolgozik, tönkretesznek és lealjasítanak valamit, ami létfontosságú lehet valamennyiünk jövője számára. Ezek az emberek többek közönséges bűnözőknél, Sandra. Ezek azok, akik képesek gyilkolni, hogy néhány hónappal tovább élhessenek. Vagy ami még rosszabb: hogy azt a néhány hónapot áruba bocsáthassák.

– Mint azok, akik megölték az apádat.

– Pontosan.

Az eső újult erővel verte az ablakot. Időközben kigyulladtak az utcai lámpák: udvart vető, sárga fények sorozata. Bose átnyúlt az asztalon, hogy megérintse Sandra kezét. A nő elhúzta.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Török története

1.

Isaac Dvali még egyszer meglátogatott minket tervezett szökésünk előtt. Ismét elrejtett bennünket a Hálózat beépített érzékelői elől, hogy nyugodtan beszélhessünk. Megkérdeztem, nem működik–e az otthonunkban még egy veszélyes megfigyelőeszköz, nevezetesen a saját csomópontom. Ha a Korifeus tudni akarja, mi történik, nem nézhetne ide egyszerűen az én szememen keresztül?

– Ne kövesd el azt a hibát, hogy önálló személyként tekintesz a Korifeusra! – figyelmeztetett Isaac. – Nem az. És nem képes arra, amiről beszélsz.

– De akkor is... a fejemben van.

– Nem azért, hogy kémkedjen utánad. A megfigyelés a Hálózat funkciója. A Korifeus az érzelmeidet és a tudattalan meggyőződéseidet akarja befolyásolni, de még nem alakított ki teljes interaktivitást. Egyelőre csak másokon keresztül tud hatni rád. Ha beszélni akar hozzád, valaki más hangját kell használnia.

– Gondolod, hogy meg fogja tenni? Beszélni fog hozzám?

– Úgy gondolom, bármit meg fog tenni, hogy itt tartson.

Véglegesítettük a tervünket, bármilyen egyszerű volt is. Allison és én külön–külön vitetjük fel magunkat az emeletre, amely a katonai repülők hangárjának ad otthont. Egy nagyobb gépre lesz szükségünk, hogy üzemanyag–utántöltés nélkül eljussunk az Indiai–óceánig, és át tudjunk kelni az Átjárón. A dokknál nincs állandó őrség – egy Hálózatba kötött közösségben nem volt szükség emberi őrökre –, de ha véletlenül akadnak ott civilek vagy technikusok, könnyen lehet, hogy megpróbálnak majd megakadályozni minket a szökésben, különösen, ha a Korifeus időközben rájön, hogy mire készülünk. Amint feljutunk az egyik repülő fedélzetére, remélhetőleg ki tudom navigálni a hangárból, aztán megszakítom a jármű kapcsolatát a Voxszal – a csomópontom ezután is összeköttetésben marad a gép kezelőfelületeivel, de magával a Voxszal már nem.

Ezalatt Isaac elrejt minket a Korifeus figyelő tekintete elől. Továbbra is nyitott kérdés volt, hogy van–e elég hatalma, amivel megkönnyítheti a szökésünket, de az esélyeinket talán javíthatta.

Isaac felállt, hogy elmenjen. Eszembe jutott – és azt hiszem, Allisonnak is –, hogy talán soha többé nem látjuk. Megállt a lakrészünk ajtajánál, félig törékeny gyermekként, félig ragyogó óriásként (legalábbis az én szememben), és megkérdezte, van–e még valami, amit tudni szeretnénk. Nemmel feleltem. Allison megrázta a fejét.

– Akkor hadd kívánjak nektek sok szerencsét! – Isaac arcáról letörölhetetlenül sugárzott Buddha–mosolya. Kinyújtotta hófehér kezét, én pedig megszorítottam. Allison óvatosan megölelte.

Aztán az ajtóhoz lépett, de visszafordult, és így szólt hozzám:

– Most kell óvatosnak lenned, Török. Minél mélyebbre ágyazza be magát a csomópont, annál többet tud rólad a

Korifeus. Valamilyen szinten már most is alkudozik veled. Hamarosan fel fog ajánlani neked valamit, amire vágysz. És lehet, hogy nehéz lesz neki nemet mondani.

A hátralévő órákban Oscar hálózati játékaival gyakoroltam, és igyekeztem meggyőzni magam, hogy tízből legalább kilenc alkalommal sikerül megfelelő reakciót kiváltanom belőlük. Már egészen magabiztosan bántam a hétköznapi hálózati kezelőfelületekkel (a videokijelzőkkel, a hőmérséklet–szabályzóval és így tovább) a lakrészünkben. A voxi katonai repülők ezerszer bonyolultabb eszközök voltak, de nem követeltek többet a pilótájuktól, mint hogy jól érthetően közvetítse a szándékait. Úgy véltem, már közel járok hozzá, hogy képes legyek ezzel megbirkózni.

Kimerült voltam, így aludtam néhány órát, míg Allison szemmel tartotta a videocsatornákat. A farmerek meggyilkolása mély nyugtalansággal töltötte el. A híradások kisebb erőszakos cselekményeket jelentettek szerte a Vox Magból. Egy nő öngyilkos lett, levetette magát egy lakóemelet magasba nyúló faláról. Egy férfi konyhakéssel szúrta le a kislányát. Az ellentmondásos érzelmek hullámai már–már túl gyorsan terjedtek a Hálózaton keresztül, hogy a Korifeus képes legyen azonosítani és kioltani őket. És ennél még rosszabb hírek is érkeztek. Allison megrázott, hogy felébresszen.

– Ezt meg kell nézned! – mondta.

Kimentem vele a hálószobából. Egy új videofelvételt akart megmutatni, amit az egyik programozott robotrepülő készített, amely nemrég tért vissza a Feltételezettek gépei fölött végrehajtott felderítő repüléséről. Ahogy a képsor elkezdődött, a gépek éppen egy száraz, jeges völgyön kúsztak keresztül a Ross–tenger partjai felé. Semmi kétség, közelebb voltak hozzánk, mint előző nap, de ezen kívül semmi szokatlant nem láttam a képen.

– Nézd tovább! – nógatott Allison.

A látószög megváltozott, ahogy a robotrepülő tovább körözött a biztonságos választóvonal innenső oldalán. Nem értettem, mit kéne keresnem – de aztán nyilvánvalóvá vált. Hirtelen, egy csapásra valamennyi monstrum elkezdett deformálódni és szétfoszlani.

Hamarosan nem maradt más a talajon, ahol azelőtt a gépek voltak, mint sűrű, szürke köd. Úgy nézett ki, akár a talaj menti ködök, amilyeneket sokszor láttam a levegőből, mikor még ügyfeleket szállítottam a gépemen az equatoriai sivatagba. Aztán a kamera egy szűk területre fókuszált, és kinagyította: a köd hirtelen betöltötte az egész képernyőt, és már nem ködnek látszott, hanem apró tárgyak szemcsés rajának. Az új hálózati képességeimmel a képre terítettem egy metrikus egységekkel ellátott méretsablont. Ebből kiderült, hogy a tárgyak egységes méretűek: mindegyik valamivel több, mint egy centiméter a leghosszabb tengelye mentén.

Ez csak megerősítette, amit amúgy is tudtam, mert már láttam ezeket a tárgyakat azelőtt. Ugyanazok a kristályos pillangók voltak, amelyek elözönlötték az előőrsként kiküldött expedíciót a Wilkes–medencében – csak most milliószor nagyobb számban. A Feltételezettek gépei nyilván teljes tömegüket ebbe a formába öntötték.

A raj felhőszerű nyílhegyként haladt a tenger felé.

– Így jönnek el értünk – mondta Allison komoran. – Előbb, mint vártuk.

Úgy nézett rám, mintha azt mondaná: „Indulnunk kell, most azonnal!”

Több időre és több gyakorlásra lett volna szükségem. De nem volt más választásom.

2.

Azt terveztük, hogy külön–külön utazunk, így kevésbé leszünk feltűnőek. Allison kidolgozott egy útvonalat a repülőhangárhoz, amely elkerülte a népesebb környékeket, és elhagyta a lakrészünket, mielőtt a folyosó világítása felkúszott volna a teljes nappali fényerőre. A terv az volt, hogy várok fél órát, mielőtt elindulok utána, így marad köztünk némi térbeli távolság, és elaltathatunk bármilyen gyanút, amit a Korifeus esetleg időközben táplálni kezdett.

Allison egy ideje már elment, és én magam is indulni készültem, amikor jelzés érkezett az ajtóból. Kinyitottam, és megláttam odakint a feszülten mosolygó Oscart.

– Bejöhetek? – kérdezte. És nekem igent kellett mondanom.

Örülnék, ha le tudnám írni, milyennek láttam Oscart a Hálózat által feljavított észlelőképességemmel. Hallottam a Földön – a régi Földön; amilyen akkor volt, amikor én felnőttem rajta – egy halfajról, amely világított a tenger mélyén: biolumineszcencia, azt hiszem, így hívták a jelenséget. Valami ilyesmi volt abban, amilyennek most Oscar arcát láttam: az eufória kísérteties ragyogása, amit a kimerültség és a kétely sötétebb felvillanásai mérsékeltek, és az egész mélyén a gyanú lüktetett indigószínűen, szabályosan, akár a szívverés. Kénytelen voltam azt feltételezni, hogy én is ugyanilyen átlátszó vagyok a számára.

Hangulatolvasás volt, nem gondolatolvasás, de Oscar így is rajtakaphatott valamilyen hazugságon. A jelen helyzetben abban bíztam, hogy azok az érzelmi viharok, amiket nem tudok elrejteni, a válságra adott természetes reakciónak tűnnek.

– Treya itt van? – kérdezte Oscar.

– Nincs. Nem tudom, mikor jön vissza.

– Sajnálattal hallom. Szerettem volna meghívni mindkettőjüket. Kérem, jöjjön el az otthonomba, Mr. Findley! A családom is ott van. Velünk lehet, amikor elérkezik az idő.

– Sugárzott belőle a nyíltság, akár a hő egy fatüzelésű kemencéből. – Ötszáz évnyi történelem éri el ma a csúcspontját. Nem kellene egyedül lennie, amikor bekövetkezik.

– Köszönöm, Oscar, de nem.

Átható tekintettel meredt rám.

– Sajnálom, hogy nem hamarabb hozta meg a döntést, és csatlakozott a Hálózathoz – mondta. – Sokat fejlődött, de azt hiszem, még mindig nem érti, mekkora szerencsénk van, hogy a történelemnek ebben a pillanatában élhetünk.

A kritikus hang ellenére melegség öntött el, amikor Oscar kimondta: „élhetünk”. Ez volt az első alkalom, hogy úgy beszélt a Voxról, mintha én is a része lennék.

– Értem – feleltem –, és hálás vagyok a meghívásért. De jobban szeretnék egyedül szembenézni vele.

Ez hazugság volt. És ami még rosszabb: hiba. Oscar azonnal tudta, hogy hazudok. Fellángolt a gyanakvása.

– Mr. Findley – mondta válthatnék önnel néhány szót?

Így hát ülőhellyel kellett kínálnom, pedig kétségkívül látszott rajtam a nyugtalanság. Mialatt összeszedte a gondolatait, emlékeztettem magam, hogy nem tudom becsapni (pontosabban rajta keresztül a Korifeust nem tudom becsapni) nyilvánvaló hazugságokkal. Csak úgy vezethetem félre, ha igazat mondok.

– Talán nem lepi meg – kezdte Oscar –, hogy akadnak köztünk, akik egy időben kérdéseket vetettek fel önnel kapcsolatban. Amikor alávetette magát a beavatkozásnak, ezek a hangok nagyrészt elnémultak. És most, hogy már csak órák vannak hátra a... végső eseményekig, a kérdés tárgytalanná vált. De én ez idő alatt kezdtem magamra a barátjaként tekinteni. – (Oscar őszintén hitt mindenben, amit mondott.) – És a barátjaként örömmel láttam, ahogy egyre fokozódik a Vox iránti elkötelezettsége, ahogy mind közelebb kerül hozzánk. Már majdnem elérte a célt. Ez teljesen nyilvánvaló. De továbbra is tétovázik, mintha félne megtenni az utolsó lépést. – Oldalra hajtotta a fejét.

– Tényleg fél tőle?

Az igazat.

– Igen – ismertem be.

– Elég közel jár hozzá, hogy megértse: a Vox nem államalakulat vagy földrajzi fogalom. A Vox egy létforma. Ön is érzi ezt, ugye?

Különbséget tett értés és érzés között, szétválasztva a puszta tényt és azt, ahogy megélem.

– Igen, érzem – feleltem. Ez is igaz volt. Mindannak köszönhetően éreztem, ami a fejemben zajlott. Az orvosok elmagyarázták, mi történik. Az agynak van egy területe, a ventromediális prefrontális kéreg, amely nem kimondottan a limbikus rendszerhez tartozik. A csomópont utoljára erre a területre hatol be, és ezt kezdi manipulálni. Ez a kéreg szabályozza egyebek közt az erkölcsi ítélőképességet.

– Olyan érzés, mintha... hogy is mondjam, mintha egy ház tornácán állnék egy téli éjszakán. Odabent emberek vannak, és valahogy a családomnak érzem őket...

Ez tetszett Oscarnak: sugárzott és mosolygott.

– De nem tudok szabadulni a gondolattól – folytattam hogy ha belépek az ajtón, nem látnak majd szívesen.

Mert megtudják, milyen vagyok valójában.

– Milyen ön valójában?

– Más. Idegen.

– Más a történetét tekintve, de olyan szempontból semmiképp, ami számítana.

– Ebben tévedsz, Oscar.

– Igazán? Ebben nem lehet biztos, amíg nem vállalja a kockázatot, és nem hagyja, hogy megismerjük.

– Nem akarom, hogy megismerjenek.

– Bármi is az, amiről azt képzeli, hogy el kell rejtenie előlünk, higgye el: a Vox szempontjából semmit sem jelent.

– Ezzel csak azt akarom mondani, hogy nem vagyok ártatlan.

– Egyikünk sem ártatlan a szó abszolút értelmében.

– Gyilkos vagyok – mondtam.

Mindez igaz volt.

Az égő férfi a kék lángnyelvek ölelésében:

Azért öltem meg, mert dühös voltam, mert megaláztak; talán mert vihar söpört végig Houstonon a rekordokat döntögető hőség nyomában. Vagy talán nincs is értelme azon tűnődni, miért.

A sötétben, ahogy az olajos eső hullámokban zúdult alá a háztetőkről és átbukott az ereszeken, egy üres sikátorban gyalogoltam, kezemben egy nejlonzacskóval, benne egy üveg metilalkohollal. Jobb zsebemben egy doboz gyufa lapult műanyag csomagolásban, illetve biztosítékként egy butánöngyújtó, amely a bolti eladó szerint vízálló volt.

Tizennyolc éves voltam. Tömegközlekedéssel, három átszállással utaztam ide a külvárosi negyedből, ahol éltem. Az utolsó buszon nem volt más, csak néhány mogorva munkás, akik az éjjeli műszakjukba tartottak. Bebugyoláltam a metilénes üveget a zacskóba, amit a barkácsboltban kaptam, és reménykedtem, hogy én is csak egynek tűnök az ázott, szerencsétlen minimálbéres munkavállalók közül. A busz egy ipari telepen kanyargóit keresztül, amelynek vonzereje és bája börtönkomplexumokéval vetekedett. Leszálltam, és egy pillanatra megálltam a buszmegállótábla alatt. Egyedül voltam. Amint a busz befordult a sarkon, az utca kiürült. A raktár, ahol apám illegális vállalkozását működtette, néhány háztömbnyire volt.

Nem sokat tudtam erről a bizniszről, csak annyit, hogy viták tárgyát képezte anyám és apám között, amióta csak az eszemet tudtam. Gyerekkorom egy részét Isztambulban töltöttem, ahol hat évig éltünk – a barátaim emiatt szoktak rá, hogy Töröknek hívjanak. Isztambulban (akárcsak Houstonban) a város egyik kellemesebb negyedében laktunk, míg apám lényegesen kevésbé barátságos környéken dolgozott. Anyám, aki a családja révén louisianai baptista volt, sosem tudta igazán megszokni a mecseteket és a burkákat – noha Isztambul kozmopolita város volt, mi pedig a nyugatiasodott felében éltünk. Egy darabig azt hittem, hogy a szüleim emiatt vitatkoznak állandóan. De a viták azután is folytatódtak, hogy visszaköltöztünk az Államokba. És bár próbálták titkolni előlem, fokozatosan megértettem és kikövetkeztettem, hogy anyámat nem apám hosszúra nyúló munkanapjai vagy külföldi üzleti útjai dúlják fel ennyire, hanem a munkája jellege.

Amikor megkérdeztem róla apámat, azt felelte, hogy az export–import bizniszben dolgozik. Anyám is ugyanezt mondta, bár ő ilyenkor a homlokát ráncolta, és elfordította a tekintetét. Állandó szégyenérzetének apró jelei voltak. Nem vette fel a telefont, ha ismeretlen számról hívták. Sohasem látogattuk meg a rokonainkat, és ők sem látogattak meg minket. Ahogy teltek az évek, anyám csendes lett, komor, visszahúzódó. Amint kamaszodni kezdtem, egyre több időt töltöttem házon kívül – amennyit csak lehetett. Nem voltak testvéreim, az állandóan összehúzott függönyök és a suttogva folytatott beszélgetések pedig nyomasztó és barátságtalan közeget teremtettek otthon.

Mindez talán rosszabbul hangzik, mint amilyen valójában volt. Jól álltunk anyagilag. Színvonalas iskolába jártam. Apám, ha titkolózott is a vállalkozásával kapcsolatban, sikeres volt benne. Fültanúja voltam olyan, telefonon folytatott vitáknak, amelyekben nyilvánvalóan felülkerekedett. Néha vasalt öltönyös férfiak érkeztek a házunkba, bár ilyen alkalmakkor általában száműztek a szobámba, vagy elküldtek moziba. Egyszer–egyszer felötlött bennem, hogy az apám esetleg bűnöző, de ez az elképzelés elsőre nevetségesnek tűnt. Gyanítottam, hogy gyakorlati szempontból talán áthág bizonyos lényegtelen, bürokratikus törvényeket – például adót csal, vagy trükközik az importszabályozással –, de a tévéből és az internetről megtanultam, hogy az efféle viselkedés sokszor szeretnivaló, sőt, a megfelelő szemszögből nézve akár hősies is lehet. A Pörgés évei arra tanítottak minket, hogy amikor a törvényes rend összeomlik, nincs más választás: vagy megszoksz, vagy megszöksz. Azokban az időkben mindenki megtette, amit meg kellett tennie, hogy összetartsa a családját, és ennivalót kerítsen az asztalra.

Csak később kerültem konfliktusba apám könyörtelenségével, etikai gátlástalanságával, kényszeres vágyával, hogy csodálják és engedelmeskedjenek neki.

A lezúduló esőnél jobb fedezékről nem is álmodhattam volna. Apám vállalkozásának egy olyan épület adott otthont, ami még a Pörgés előtt épült: egy huszadik századi raktártömb téglafalakkal és magasan elhelyezett, keskeny, zöld ólomüveg ablakokkal. Az épület homlokzata erre a sivár utcára nézett, de a valódi munkát hátul végezték, ahol a rakodóperonok voltak. Apám kétszer hozott el ide – anyám tiltakozása ellenére –, hogy higiénikus idegenvezetést tartson a munkahelyén; talán arra számított, hogy egy szép napon engem is be tud vonni a vállalkozásba. És két nappal ezelőtt egyedül is eljöttem felmérni a terepet és tervet készíteni. Most levágtam az utat két szomszédos épület között, egy keskeny sikátoron át, a raktár mögötti mellékutcához. Régen egy vasúti szárnyvonal szolgálta ki ezeket a raktárakat. A vágányt azóta lebetonozták, de az aszfalt helyenként kikopott, és láthatóvá váltak az utcai lámpák füstös, narancs fényében csillogó sínek. Az eső elég sűrűn szakadt, de így is hallottam a gyúlékony folyadék lötykölődését a nálam lévő üvegben.

Az előző évben beleszerettem egy lányba – Latisha Philips–nek hívták. Beleszerettem, ahogy a tizenhét évesek tudnak szerelembe esni: bután és teljes szívemből. Latisha több mint két centivel magasabb volt nálam, és olyan elragadóan csinos, hogy a legtöbb reggelen azzal a félelemmel ébredtem, rájön: jobbat is találhatna magának Török Findleynél. Okos is volt; ha az ösztöndíj programoktól nem vonnak el minden centet a Pörgés utáni megszorítások során, talán a Borostyán Liga valamelyik egyetemére is bejuthatott volna. Tengerbiológusnak készült. Meg akarta menteni az óceánokat az elsavasodástól. Részt vett a helyi tüntetéseken a kén–aeroszol kilövések ellen.

A családja nem volt sem gazdag, sem szegény. Egy olyan negyedben éltek, ami szomszédos volt a kapukkal védett, elzárt lakóközösséggel, ahol apámnak háza volt. Azt hiszem, ők bérelték a magukét. Nem említettem Latishát a szüleimnek, mert tudtam, hogy apám nem nézne rá jó szemmel. Régen, jóval azelőtt, hogy Texas és Louisiana belépett volna az Unióba, éltek ezekben az államokban keményvonalas Findleyk, és apám többek között olyan botrányos rasszizmust örökölt tőlük, amit korán megtanult véka alá rejteni rendes társaságban. Isztambul különösen megerőltető volt számára, de Houstonban is bőven talált panaszkodnivalót. Otthon, a családja körében úgy dobta le a tolerancia mázát, mint egy pár cipőt. A világ elkorcsosul, mondogatta, és pontosan tudta, kit kell felelőssé tennie érte. Nem tudtam, hogy anyám is osztozik–e a nézeteiben. Ha igen, sohasem beszélt róluk; akárcsak én, ő is megtanulta elengedni a füle mellett apám kirohanásait, még ha úgy is tett, mintha figyelne rájuk.

Apám rasszizmusa majdhogynem régimódi volt, mérgező, de – legalábbis én így gondoltam – ártalmatlan. Mégsem igyekeztem bemutatni őt Latishának, aki történetesen fekete volt. Én már megismerkedtem a családjával. Az apja gyógyszerész volt, az anyja pedig húsz évvel ezelőtt költözött Houstonba a Dominikai Köztársaságból, és ekkoriban épp a Wal–Martban dolgozott. Óvatos szívélyességgel bántak velem.

A régi vasúti pálya mentén haladtam, amíg szemközt nem találtam magam apám raktárának rakodóudvarával. Ott kerestem egy sötét zugot két betonpillér között, és lekuporodtam, hogy ne lássanak – nem mintha különösebben nagy esély lett volna rá, hogy bárki is erre járjon ilyenkor. A raktár zárva volt, és bár apám alkalmanként sokáig bent maradt, hogy gondoskodjon az előre nem egyeztetett szállítmányokról, ez nem ilyen éjszaka volt: az öreg vacsorára hazaért, aztán elhelyezkedett a kanapén egy itallal, a huszonnégy órás hírcsatornára meredve. Az eső megállás nélkül zuhogott, én pedig már átáztam, és folyamatosan reszkettem, pedig az éjszaka még így is meleg volt – a vihar hidegebb vidékről érkezhetett, mint amilyen Houston valaha is lehetett. Fél órán keresztül árgus szemekkel figyeltem a raktárépületet. Korábbi felderítőútjaim alapján arra következtettem, hogy éjfél után már nincs itt más, csak az éjjeliőr; egy vézna csavargó, akit apám a belvárosi buszállomásról szedett össze. Az ablakokat szemmel tartva még az őrjáratai rendszerét is megfigyeltem: óránként tartott egy tizenöt perces körutat a felső és az alsó szinteken, majd az ideje további részét egy kis – homályos üvegű, drótokkal megerősített ablakú – szobában töltötte. A pislákoló fényekből gyanítottam, hogy videoképernyője is van odabent.

Mindig is tudtam, hogy apámmal gondok lesznek, de komolyan gondoltam a dolgot Latishával. Már házasságról is beszélgettünk. Vagy „lányszöktetésről”. Valamilyen megoldásról, hogy apámat távol tartsuk, amíg már túl késő lesz, hogy beavatkozzon. Nem tűztünk ki semmilyen időpontot, mert Latisha – kettőnk közül legalább ő – megérdemelt egy esélyt, hogy megpróbáljon bejutni valamilyen felsőoktatási intézménybe, amit finanszírozni tudtak volna. De a terveink komolyak voltak. Legalábbis én így gondoltam.

Elég komolyak ahhoz, hogy anyámat beavassam a konyhaasztalnál. Figyelmesen és szó nélkül hallgatott. Aztán hátradőlt a székén, és így szólt:

– Már nem tudom, mi a jó és mi a rossz, és nem biztos, hogy valaha is tudtam. De ha tényleg ez a tervetek, akkor talán az lenne a legjobb, ha minél előbb elmennél ebből a házból. – Aztán szomorúan hozzátette: – Szeretném egyszer megismerni Latishát. Ha majd lesz rá lehetőség. Addig viszont apádnak egy szót sem szólok erről.

Biztos vagyok benne, hogy nem is akart. De ahogy teltmúlt a nyár, valami nyilván felkeltette apám gyanúját; talán egy rossz számra elküldött SMS vagy egy kihallgatott telefonbeszélgetés, nem tudom. Engem nem vont kérdőre, de anyámat igen, ő pedig beadta a derekát, és elmondott neki mindent, amit tudott.

Apám mindig is a közvetlen cselekvés híve volt. Nem tudtam róla, hogy bármit lépett volna, amíg észre nem vettem, hogy sem telefonon, sem SMS–ben nem tudom elérni Latishát. Elmentem a házához, de a szülei nem engedték, hogy beszéljek vele, és közölték, a lányuk úgy döntött, véget vet a kapcsolatunknak. Elfogadtam, de nem voltam hajlandó elhinni, amíg nem beszéltem vele személyesen. Szemmel tartottam a házat, de Latisha ritkán bukkant fel, leszámítva néhány kiruccanást az anyja társaságában. Addig volt rá alapom, hogy azt higgyem, ez az egész talán csak félreértés, s az érzéseink túl mélyek ahhoz, hogy csak úgy, hirtelen semmivé váljanak. Ez a meggyőződés most kezdett szétfoszlani.

Eljuttattam egy üzenetet Latishához egy lányismerősén keresztül, amelyben megadtam egy biztonságosabb vezeték nélküli kapcsolat hozzáférhetőségét – a címet a szüleim tudta nélkül változtattam meg. Aznap este vártam az üzenetét, de a levél, amely végül megérkezett, rövid volt, és a legkevésbé sem mentegetőző. „Sajnálom Török apád beszélt apámmal és ajánlatot tett neki kifizeti az egyetemi költségeimet ha szakítunk, szar ügy de a szüleim ragaszkodnak hozzá az egyetlen esélyem h jó iskolába járjak+ilyenek+a büszkeségük nem lehet akadálya h megfejjenek egy gazdag republikánust stb. Elküldeném őket a fenébe de gondolj bele milyen életünk lenne szegényen+fiatalon és igaz h szeretlek de meddig bírnánk h ne gyűlöljük meg egymást azért amit a szerelemért feláldoztunk? Ne hibáztass mást csak engem tudom h van választásom és lehet h rossz döntést hozok de ez az én életem és gondolnom kell a jövőmre. Most is sírok, ne írj többé plz. ”

Apám ebből a zömök téglaépületből nyerte ki a pénzt, amiből megvásárolta a házunkat, a medencét a hátsó kertünkben, a ruhákat, amiket viseltem, valamint a legszebb reményeim elárulását és porba döntését. Ebből a raktárból – és a (ki tudja, miféle) vállalkozásból, amit itt folytatott – eredt anyám krónikus boldogtalansága és az én nagybani megaláztatásom. Emiatt támadt az a gondolatom (ami szinte a megvilágosodás erejével ért), hogy fel kell gyújtanom az épületet. Bosszúból, igen, de a tűz általi megtisztulásért is. Olvastam, hogy a csatatéren a sebesüléseket néha kiégetik, hogy elállítsák a nehezen elállítható vérzést. Most én is véreztem, és ez az épület volt a sebem.

Esővíz bugyborékolt elő egy vízelvezetőből a lábam mellett, kimosva néhány papírcafatot, cigarettacsikkeket, egy petyhüdt óvszert. Az éjjeliőr elindult egyik körútjára. Láttam zseblámpája halvány fényét végigsiklani az emeleti ablakokon, ahogy szobáról szobára haladt. Amikor (számításaim szerint) az épület távolabbi felén járt, átsiklottam a rakodóudvaron, és felkúsztam néhány lépcsőfokot a khakizöldre festett acélajtóhoz, ahonnan az épület hátsó bejárata nyílt. Az ajtó mellé kétfokozatú zárat szereltek: kulccsal kellett kinyitni, hogy az ember hozzáférjen a számbillentyűs érintőfelülethez. A kulcsot apám otthoni dolgozószobájából, az íróasztal legfelső fiókjából vettem el, a belépőkódot pedig megjegyeztem, amikor apám elhozott magával (mert már akkor is megdöbbentett, mennyire nevetségesen magától értetődő: a születési éve volt).

Akármekkora részét is vállalta apám Latisha egyetemi költségeinek, olcsón megúszta. Sosem kérkedett a vagyonával, de elég régóta éltem a házában, hogy kihalljak egy–egy elejtett, burkolt célzást, amiket különféle offshore tulajdonokra és jól fizetett ügyvédek által leállíttatott adóellenőrzésekre tett. Kétszer is elküldhetett volna a Yale–re, ha egy kicsit is alkalmasnak mutatkozom rá. De ennek a pénznek töredékét sem költötte a raktár fenntartására. A benti folyosót olcsó, sárga zománccal festették le, a padló mocskos, okkersárga linóleum volt, a mennyezeti világítást pedig légypiszokkal borított fénycsövek adták. Jobbról egy ajtó nyílt a tároló– és árutovábbító helyiségekbe, míg bal kéz felé lépcső vezetett az emeleti irodákhoz.

Az volt a tervem, hogy belocsolom a folyosót, meggyújtom a tüzet, meghúzom a krjárat mellett elhelyezett riasztót (hogy figyelmeztessem a veszélyre az éjjeliőrt), és elfutok. Hogy a tüzet gyorsan eloltják, vagy szétterjed; hogy súlyos kár keletkezik, vagy csak újabb piszlicsáré kiadást okozok apámnak; hogy elkapnak és megbüntetnek, vagy buszra szállók, elhúzok egy másik városba, és megváltoztatom a nevemet – nem tudtam, és nem is érdekelt. Csak a haragom számított, a megaláztatásom. Így hát kivettem a metanolos palackot a zacskóból, amibe bebugyoláltam. Letettem a padlóra. Lecsavartam a kupakot, és felborítottam az üveget.

A padló nem volt teljesen vízszintes. A folyadék tócsákba gyűlt, és továbbfolyt az épület belseje felé. A szaga tömör volt, és csípős, mint a száradó festéké. Betöltötte a linóleum repedéseit, és továbbkúszott a folyosón. Sokkal többnek tűnt, mint amennyi egy nyolcliteres üvegben elférhetett. A gőzöktől szinte megszédültem.

Kivettem a gyufásdobozt a zsebemből, és lehámoztam róla a csomagolást, ami megvédte az esőtől. A skatulya száraz volt, de a kezem nedves, és két szálat is elhasználtam, mire sikerült az egyikből tartós lángot csiholnom. Eszembe jutott, hogy a folyosót betöltő gőzök talán maguk is gyúlékonyak – hogy bosszúszomjamban esetleg magamat is porrá égetem. De nem érdekelt.

Éppen azon voltam, hogy elhajítsam a gyufát, amikor kinyílt a folyosó egyik oldalsó ajtaja, és kilépett rajta az éjjeliőr.

Talán volt valahol kamera a folyosón (bár egyet sem láttam); talán már akkor felgyulladt egy jelzőfény az őr fülkéjében, amikor beléptem az ajtón. Vagy csak azért hagyta el a posztját, hogy kimenjen vizelni. Nem tudom. Csupán azt láttam, hogy hirtelen ott áll a folyosón, néhány méternyire tőlem, és engem bámul. Vézna fickó volt; farmert viselt és izzadságfoltos, nyitott gallérú inget. Nagy, szögletes feje csaknem kopaszra nyírva. Nem lehetett sokkal idősebb nálam. Szeme tágra nyílt meglepetésében. A gyúlékony folyadék kisebb folyókra ágazott kopott, barna cipője körül.

Kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit. De én már eldobtam a gyufát. Átbukfencezett a levegőn, alig látható füstcsíkot húzva maga után. Csak arra volt időm, hogy egyetlen tétova lépést tegyek hátrafelé. Az éjjeliőrnek tátva maradt a szája. Nem hiszem, hogy megértette, mi fog történni pillanatokon belül. De én értettem.

Kék lángok futottak végig a folyadék felületén, megkerülve az őr cipőjének talpát. Aztán begyulladt valamilyen kritikus átmenet a levegő és az alkohol gőze között. Megfordultam, és kirohantam az ajtón a fröcskölve lezúduló esőbe. Az ajtónyílást tűz– és füstfüggöny takarta el, de azon keresztül is jól láttam a lángoló fickót. Furcsa táncot lejtett, mielőtt összeesett. Karja a mellkasa köré fonódott. Úgy láttam, mintha ordítana, de nem hallottam mást, csak a lángok zúgását és ropogását.

Allisonra gondoltam, amint a repülőgéphangár felé tart. Talán már ott is van, és vár. Rám vár, míg a Voxon mindenki más azt várja, hogy jegyet válthasson a mennyországba.

– Nem kell egyedül viselnie ezt a terhet – mondta Oscar. A tanáromra emlékeztetett a vasárnapi iskolában, az Első Baptistáknál, ahová anyám vitt el gyerekkoromban.

– Mi megosztjuk önnel, Mr. Findley. A Korifeus megosztja önnel, amint az interfésze teljesen funkcionálissá válik.

A limbikus implantátum megtette a magáét. Fájó kísértést éreztem, ugyanúgy, ahogy a baptistáknál, amikor a bűneim még csekélységek voltak. Szabadulj meg a bűneidtől, ifjú ember! Helyezd őket Megváltód lába elé! Már gyerekként is értettem, miért járul oly sok sebzett lélek az oltár elé. A Korifeus most már ismert: ismerte a szavaimat és a tetteimet, ismert kívülről és belülről. Az én bűneim az ő bűnei is voltak.

Oscar árgus szemekkel figyelt.

– Még mindig nem áll készen, hogy megtegye az utolsó lépést, jól látom? Feltétel nélküli megbocsátás embertársai közösségétől... Vágyik rá, de mégsem képes elfogadni.

– Nem vagyok biztos benne, hogy minden bűn megbocsátást érdemel.

– A férfi, akit megölt, már tízezer éve halott. Egyetlen tragikus, elhibázott cselekedetbe kapaszkodni felesleges és hiábavaló önkínzás.

– Nem feltétlenül a saját bűnömről beszélek.

Ez meglepte.

– Akkor kiéről?

– Több volt, mint gyilkosság, Oscar – mondtam. – Az a számtalan halott farmer. Ez népirtás volt.

Bármit is látott Oscar az arcomon, összerezzent tőle. Hirtelen megcsillant benne a bizonytalanság.

– A Feltételezettek sohasem fogadták volna be őket... A haláluk mindig is elkerülhetetlen volt...

– Csak azért voltak itt, mert a Vox idehozta őket.

– A szükségszerűség hozta ide őket.

– Valaki meghozta ezt a döntést.

– Együtt hoztuk meg!

– És együtt is bocsátottatok meg magatoknak.

– A Korifeus bocsátott meg nekünk. A Korifeus a lelkiismeretünk.

– Nem akarlak megbántani, Oscar, de nem gondolod, hogy az a lelkiismeret, ami képes racionalizálni egy népirtást, esetleg tökéletlen lehet?

Rám meredt. Harag és sértődöttség ibolyaszín tüskéi pattogtak belőle. Aztán vállat vont. Csillapító eufória hullámai áradtak végig a testén.

– Még nem élt együtt eleget a csomópontjával. Hamarosan ön is megérti.

Pontosan ettől félek, gondoltam.

– Jöjjön velem! – kérte.

Vele akartam menni. Felnőtt életem minden percét az égő ember árnyékában éltem le. Vágytam rá, hogy a Korifeus segítsen hordozni a bűnömet. És ha ezért azzal fizetek, hogy feledésbe merülök vagy meghalok, az talán nem több mint megkésett igazságszolgáltatás. Legalább tisztán halnék meg.

De megérdemlem, hogy tisztán haljak meg?

– Jobban szeretnék Allisonnal lenni – mondtam –, amikor elérkezik az idő.

– Akkor ő miért nincs itt? Tudom, hogy felelősséget érez iránta, de ő csak torzulás, egy üres edény. Még az ön iránt érzett vonzalma is mesterséges. Ön most már a Hálózat szemével lát. Biztosan ön is látja ezt benne!

Nem akartam elmondani neki, mit látok Allisonban.

– Menj, Oscar! – kértem. – Menj, és légy a családoddal!

Bólintott. Talán látta, mennyire irigylem, és talán túl jólelkű volt, hogy ezt szóvá tegye. Felállt.

– Nos, jól van. Minden jót, Mr. Findley! – búcsúzott.

Megvártam, amíg biztosan kiér a folyosóról. Ideje indulni,

mondtam magamnak. Még egyszer körbenéztem. Allisonra gondoltam, aki rám vár. Aztán elindultam a hangár felé.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Sandra és Bose

MIELŐTT Bose bármi egyebet mondhatott volna – mielőtt Sandra egyáltalán elgondolkodhatott volna azon, amit a férfi az imént elmondott neki –, egy újabb busz állt be az utca túloldalán lévő buszmegállóba.

Az esőfüggönyön keresztül, egy utcai lámpa narancssárga fénykörében a busz lebegő látomásnak tűnt. Senki sem szállt fel. Két férfi lépett ki a járműből. Csak két, esti műszakban dolgozó munkás, kezükben a vacsorát rejtő csajkákkal. A busz elindult. A férfiak elsiettek az úti céljuk felé – de egyik sem a Findley–raktár irányába.

– Későre jár – mondta Sandra. Egy perccel ezelőtt földrengésszerű változás állt be a Bose–zal való kapcsolatában, aminek egyelőre egyikük sem láthatta a következményeit. De Sandra nem állt készen rá, hogy beszélgessen róla, és úgy tűnt, Bose–nak sincs ellenére, hogy témát váltsanak.

– Mi van, ha Orrin nem jön el?

– Szerintem el fog – felelte Bose.

– Amiatt, amit írt?

– Azt hiszem, Orrin valamiféle próféciának tartja a füzeteit. A tűz, amiről írt, nem olyasvalami, ami már megtörtént, hanem valami, ami megtörténhet. Meg akarja változtatni a végkimenetelt.

– Az biztos, hogy tud egyet s mást a Findley családról, már ha bármi is igaz ebből.

– Az alapvető tényeknek nem volt nehéz utánajárni. Findleynek van egy tizennyolc éves fia. A gimnáziumba, ahol a fiú végzett, járt egy Latisha Philips nevű lány is, ugyanarra az évfolyamra.

– Beszéltél a lánnyal?

– Nem. Mit mondhatnék neki? Semmi köze ehhez az egészhez.

– Nekem úgy tűnik, hogy egy kis csúszás van az időrendedben – mondta végül. – Orrint kirúgták, mielőtt bármit megtudhatott volna Török szerelmi életéről.

– Nem tudhatjuk, ki a forrása. Talán tartotta a kapcsolatot valakivel a raktárból.

– De a dokumentumot azelőtt írta, hogy mindez lezajlott volna.

– Legalábbis ő ezt állítja. Viszont az idevonatkozó részek a legfrissebbek. És hogy őszinte legyek, fogalmam sincs, mire képes Orrin.

– Miért érdekelné egyáltalán, hogy Török Findley felgyújtja–e az apja raktárát? Orrin már elveszítette az ottani állását. Ráadásul egy olyan állást, amiért a minimálbért is alig kapta meg. Nem kapott érte mást, csak egy szobát a diliházban.

– Nem tudom – ismerte be Bose. – Néhány nappal ezelőtt még abban bíztam, hogy tőled megtudhatom.

Ezért kérte ki Sandra véleményét a Gondozóban a kezdet kezdetén: mert betekintést akart nyerni Orrin motivációiba. De Sandra nem tudott neki válasszal szolgálni sem akkor, sem most.

– Mi van, ha a magyarázat még ennél is furcsább? – vetette fel a nő. – Nem is tudom. Valami... rejtélyes.

– Akkor is itt ülünk – felelte Bose. – És tesszük, amit most teszünk.

A nő az étterem pultja mögül, aki nemrég arra buzdította Bose–t, hogy érezze otthon magát, végzett a napi műszakjával. Sandra egy pillanatra látta, ahogy elhajt tízéves, kék Hondájával. A helyére egy tizenéves, ekcémás arcú, idegesen tikkelő fiú érkezett. Az éjszakai üzletvezető egyszeregyszer kidugta a fejét az irodája ajtaján, és méregette őket, míg Bose végül odament hozzá, és néhány szóval megnyugtatta.

A következő busz menetrend szerint érkezett. Az eső még mindig ömlött; átbukott az ereszeken, és lemosta az utca olajos csillogását. Ezúttal négy ember szállt le. Sandrának valamennyien éjjeli munkásnak tűntek. Egyikük sem Orrin Mather volt. Hárman balra futottak, sietve valamilyen fedett hely felé. A negyedik jobbra fordult, és kényelmes tempóban kezdett gyalogolni, mintha nem törődne az esővel.

Sandra elfordult az ablaktól, de látta, hogy Bose még mindig kifelé bámul az üvegen át.

– Mi az? – kérdezte.

– A fiatal kölyök. Aki egyedül indult el.

Fiatal, valóban. Vézna fiú, haját az arcára tapasztotta az eső. Fekete köpenyt viselt, és valamilyen ormótlan tárgyat cipelt egy nejlonzacskóban.

– A fenébe! – mondta Bose.

– Mi a... Szerinted az Findley fia? Szerinted az ott Török Findley? – A fiú elért a sarokra, és befordult Findley raktára felé – Mit csináljunk?

Bose váratlanul felpattant.

– Te maradj itt! Tartsd kéznél a telefonod! Hívj, ha meglátod Orrint vagy bármi mást, amiről tudnom kell! Különben csak maradj itt, és ne mozdulj, amíg nem értesítelek!

– Bose! – kiáltott Sandra.

– Szeretlek! – mondta a férfi most először a maga őrjítő módján.

Sandra figyelte az ablakon át, ahogy Bose átvág az étterem parkolóján, az utcával párhuzamos kerítés mentén, tudomást sem véve az esőről, ami azonnal ronggyá áztatta.

A pultos fiúnak feltűnhetett Sandra zavarodott tekintete.

– Asszonyom? – szólt oda neki. – Kér egy fánkot vagy valamit?

HUSZONHATODIK FEJEZET

Allison története

1.

A hangárszinten, a repülők között vártam Törökre.

Kacskaringós úton jutottam el idáig: fel a jobb oldali fedélzet teraszain, az árnyas, parkosított folyosókon keresztül, amikért Treya odavolt gyerekkorában. A kanyargós folyosók mentén minden kert és kapu emlékekkel volt megrakodva. AVox haldoklott, és én semmit sem tehettem ellene – semmit sem tehettem az elveszített barátokért, sem a családomért, akik kiközösítettek, sem a városért, melyet egykor annyira szerettem. Semmi mást, mint hogy az emlékeimet és a kételyeimet magammal viszem egy biztonságosabb helyre, amelytől még mindig világok választottak el.

A repülőhangárnak egy nyitott terasz adott otthont a Vox Mag legmagasabb szintjén, amit elektrosztatikus mezők kettős rétege védett a mérgező légkörtől. A voxi repülők sorokba rendezve várakoztak ebben a hatalmas térségben: elültetett magvak egy mechanikus kertben. A karbantartók és a pilóták már mind hazamentek, hogy együtt legyenek a családjukkal. A lépéseim úgy visszhangzottak, akár a csöpögő víz egy üres szobában.

Találtam egy kevésbé feltűnő helyet az egyik világítótorony tövében, leültem, és várakoztam. Kellemetlenül hosszú idő telt el. Kezdtem azt hinni, hogy Török talán már el sem jön. Hogy nem engedték eljönni. Hogy tán úgy döntött, nem jön el. A csomópont agyának azokra a területeire hatolt be, amelyek a szeretetet, a hűséget, a szükségleteket és a vágyakat irányították; az idegrendszerében fonódó pókháló minden másodperccel kifinomultabbá és hatékonyabbá vált. A Korifeus énekel neki, gondoltam.

Mi van, ha nem jön? De erre a kérdésre egyszerű volt a válasz: itt fogok meghalni. A Feltételezettek gépei minden valószínűség szerint ugyanúgy fogják lebontani és felfalni a Vox Magot, ahogy az előőrsként kiküldött expedíciót az antarktiszi síkságon, és ezzel vége lesz. Leküzdhetetlen félelem lett úrrá rajtam. Nem az előre megjósolható félsz a haláltól, hanem az a – nagyon is voxi – félelem, hogy egyedül halok meg...

Aztán meghallottam, hogy nem messze tőlem kinyílik az egyik lift ajtaja. Elrejtőztem, és vártam, amíg meg nem győződtem róla, hogy Török az. Mereven lépett ki a felvonóból, mintha vonakodna. Arckifejezése üres volt és megviselt. A nevét kiáltottam, és rohanni kezdtem felé.

Minthogy a Vox békés közösség volt, ahol nem ütötte fel a fejét a bűnözés, nem sok hasznát vette volna belső biztonsági rendszereknek a Hálózat rutinszerű éberségén felül. Ugyanakkor történelmének jelentős részében háborúban állt külső hatalmakkal, elsősorban a köztes és a régi világok bionormatív közösségeivel. A repülőink háborús fegyverek voltak, és ehhez méltó biztonsági rendszer védte őket.

Kiválasztottam magunknak egy nagyméretű, de könnyű fegyverzetű gépet abból a fajtából, amit katonák és fegyverek szállítására használtak. A bejárati zsilipet egy hálózati irányítású interfész nyitotta – olyan felület, amilyenek használatára Török az utóbbi időben kiképezte magát. Amikor még Treya voltam, erőlködés nélkül ki tudtam nyitni pusztán azzal, hogy az irányítófelületre helyeztem a kezem, és végigvettem az opciókat a fejemben. De ezt a képességet a csomópontommal együtt elveszítettem. Allisonként ki voltam zárva minden voxi eszközből és alkalmazásból, a legegyszerűbbeket leszámítva. A gondot csak az jelentette, hogy Török kezdő volt, és érezhetően nehezére esett összpontosítani az akaratát. Hosszú másodpercek teltek el, mire a zsilipkapu félresiklott.

Beszálltunk a járműbe, miközben a belső világítás kezdett pislákolva felkapcsolódni. Gyorsan megvizsgáltam, hogy a repülő fel van–e szerelve a szükséges tartalékokkal; többek közt elegendő vízzel és élelemmel, hogy kitartson, amíg átkelünk az Átjárón az Equatoriára. A sztáziskamrákat hiánytalanul feltöltve találtam. Nem kaptunk figyelmeztető jelzőfényt, sem hangos riasztást, és ez azt jelentette, hogy készen állunk az indulásra. Török elfoglalta a helyét a repülő elülső kabinjában. Ezeket a gépeket bármelyik irányítófelület segítségével lehetett navigálni, így nem volt szükség vizuális segítségre, hogy az ember tudja, merre tart. Ám Török az ősidőkben volt pilóta, és mindig is primitív, szemmel és kézzel irányítható gépekkel repült. Amint megnyitotta a kezelőfelületet, az első dolga volt, hogy ablakszerű képernyőt hozzon létre a szemközti falon, mintha egy régimódi pilótafülkében ülne. Hirtelen megpillantottam a hangárfedélzetet magunk előtt, és ettől védtelennek éreztem magam: én jobb szeretem az üres falakat.

De ha ez Töröknek segít, gondoltam, ám legyen. Beültem mellé az egyik ülésbe, és figyeltem a fedélzetet, van–e bármi jele, hogy észrevettek minket. A jel nem is késett sokáig. Figyelmeztető fények gyulladtak ki a felvonók fölött. Azt jelentették, hogy hamarosan társaságot kapunk. Meglepett, hogy nem reagáltak hamarabb, de ezt talán Isaac közreműködésének köszönhettük.

– Indulnunk kell! – sürgettem. A repülő irányításába a járművön kívülről nem lehetett beavatkozni (legalábbis úgy gondoltam, hogy nem lehet), de ha utánunk küldenek egy másik gépet, elméletileg földre kényszeríthettek vagy lelőhettek volna.

A repülő nem mozdult.

– Nehezen tudom magam előtt tartani a menüt – mondta Török, miközben megjelenített egy képernyőt, amit én nem láthattam. A homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek.

– Ugyanúgy működik, mint a gyakorlófelületek – biztattam. – Nem kell mást tennünk, csak emelkedjünk fel.

Odakint kinyílt a hozzánk legközelebb eső felvonó ajtaja, és egy csapat katonát öklendezett fel.

– Most, Török! Különben itt maradunk!

Gyámoltalan pillantást vetett rám.

– Nem akarok itt meghalni! – mondtam.

Bólintott. Behunyta a szemét. A fedélzet hirtelen süllyedni kezdett alattunk.

2.

A gépünk átsiklott az elektrosztatikus védőhálón a borongós nappali fénybe.

A Vox sötét folt volt a Ross–tenger felszínén; a farmerek elsüllyesztett szigetei úgy rendeződtek köré, akár a víz alatti zátonyok. Szédítő sebességgel emelkedtünk, amíg a tenger el nem tűnt a ködben; emelkedtünk, amíg fel nem röppentünk egy felhősíkság fölé, ami minden irányban szétterült a horizonton.

Török egyeztette az úti célunkat a repülő fedélzeti irányítórendszerével, és sikeresen kiiktatta a Voxról érkező jeleket. Utasította a járművet, hogy figyelmeztessen minket, ha üldözőket észlel (nem észlelt), majd – kifulladva és sápadtan – hátradőlt, és kilépett a vezérlésből. A kabin szemközti falát meghagyta ablak–beállításában. Az alattunk elsuhanó felhők fenyegetőnek tűntek, akár egy vad, sziklás hegylánc.

– Ígérj meg valamit! – kérte Török.

– Mit?

– Ez az izé, amit a gerincemhez illesztettek... Ha eljutunk oda, ahová tartunk, ígérd meg, hogy kivágod belőlem!

Komolyan megígértem, hogy megteszem.

Ha eljutunk oda, ahová tartunk. Erről eddig nem sok alkalmunk nyílt beszélni egymással.

Még a Vox Magban rengeteg időt töltöttem a voxi archívumok anyagának tanulmányozásával (kizárólag manuális és vizuális felületek segítségével ez lassú és frusztráló feladat volt). Treyaként egykor azt tanultam, hogy a Voxot évszázadokon át féltékenységből üldözték a kortikális demokráciák; hogy a közösségünk magasabb célt képvisel, és egyedülálló összhangban áll a Feltételezettek teleológiai elképzeléseivel. A Korifeus lelkesítő szurkolása nélkül azonban ugyanez a történelem ellentmondásosnak, sőt, egyenesen nyugtalanítónak hatott. Alapítóink – azok, akik felépítették a Vox Magot, és beprogramozták a Vox idegi interfészeit – így már könnyen fanatikus színben tűnhettek fel. Ötszáz évvel ezelőtt egy radikális hiedelemrendszer aktivista szárnyához tartoztak, akiket a Köztes Világok bionormatív többsége azért közösített ki, mert megkísérelték reprodukálni a Feltételezettek tiltott biotechnológiáját. Válaszként az alapítók létrehozták a saját zárt közösségüket: egy limbikus demokráciát, beépített metafizikai kóddal.

Alapítása után a Vox egy ideig igyekezett elcsitítani a kritikusait. Akkoriban – legalábbis eleinte – valószínűleg nem tűnt másnak, mint egy némileg bizarr közösségnek az Ester (egy vízben gazdag Köztes Világ) óceánjain virágzó számos, mesterséges szigetet alkotó csoportosulás közül. A Vox rövid távon felhagyott a Feltételezett biotechnológiával való kísérletezéssel, amit arra a hitre cserélt, hogy az emberek és a Feltételezettek között létrejöhet egyfajta végső egység. Ezért avatott szentté a közösség mindenkit, akit a történelem során valaha is megérintettek a Feltételezettek: kezdve Jason Lawtonnal a Pörgés–korszak hajnalán, majd hozzávéve az élethosszabbító kultusz számtalan képviselőjét, az ősidők marsi Negyedikjeit és azokat a bátor vagy balszerencsés embereket, akiket az időbeli Átjárók magukkal ragadtak.

Ennek az eseménysorozatnak a voxi változatában a bionormatív többséget kiáltották ki gonosztevőnek. Az Ester betiltotta a limbikus neurális közösségeket Hyum és Lói tragédiája után. AVoxot háborúba, végül száműzetésbe kényszerítették. Ám a bionormatív népek és kortikális demokráciáik remekül boldogultak nélkülünk. „Ahová tartunk”, az végső soron ezeknek a virágzó Köztes Világoknak valamelyikét jelentette.

Mindezen napnyugta után gondolkodtam el, miközben nagy magasságban repültünk észak felé. Meleg ételt hoztam a repülő élelmiszer–adagolójából. Török fásultan evett, s közben a fölöttünk világító kopár holdat és az alattunk elterülő tömör felhőtakarót bámulta. Aztán megszólalt:

– Elég szépen elcsesztük ezt a bolygót, nem igaz?

– Attól függ, kit értesz „mi” alatt.

– Az embereket úgy általában. Különösen az én generációmat, ha nem tévedek. A Földdel már akkor is voltak gondok, amikor én megszülettem. De még mindig gyönyörű bolygó volt.

– Ezért senkit sem lehet felelőssé tenni, Török. A Feltételezettek teljesen új fosszilis energiaforrással látták el az emberiséget, amit ráadásul könnyű volt kifejteni. Senki sem adott nekik használati utasítást hozzá.

– Lehetett volna annyi eszük, mint ne égessék el az egészet.

– Volt annyi esszük, csak nem tudták, hogyan állapítsanak meg és tartassanak be ésszerű határokat.

– Csak nem volt kedvük megpróbálni. Semmit sem tettek, ami a pénzükbe vagy a kényelmükbe kerülhetett volna.

A kilátás az elülső kabinból bőven elég tanúsággal szolgált az emberiség kudarcáról. A felhők furcsán gyönyörűek voltak, ám a róluk visszaverődő holdfény méregzöld színben játszott.

– Talán igazad van – mondtam –, de a történet nem itt ér véget. Mennyi is volt a Föld népessége, amikor eljöttél? Hat–hétmilliárd ember?

– Valami olyasmi.

– De ma már nem csak a Földön élünk. A Gyűrű összes bolygóját benépesítettük. Tudod, hány ember él jelenleg a Világok Gyűrűjében? Közel ötvenmilliárd! És ez nem mérgező virágzás, mint a régi Föld népessége. Ez ötvenmilliárd olyan teremtmény, akik fenntartható viszonyban élnek a környezetükkel. Ötvenmilliárd meglehetősen boldog, kreatív, szofisztikáit emberi lény. Nem bukott faj vagyunk, hanem sikertörténet.

Török, még mindig az alattunk elszáguldó felhőkre szegezett tekintettel, megkérdezte:

– És ez az, ami elől a Vox menekült?

– Hát, a Vox... a Vox nem a Köztes Világok elől menekült. Inkább a Feltételezettek felé.

– Nem a Feltételezettek bombázták le a Vox Magot.

– A Köztes Világok nem tökéletes édenkertek, Török, ezt nem állítom. Időről időre kitörnek háborúk. Az emberek még mindig hajalmosak mohóságra, gyávaságra vagy szűklátókörűségre. De megtanulták kordában tartani ezeket az indulatokat.

– Hogyan? Drótokat ültetnek a fejükbe?

Megérintette a dudort a tarkójánál. És ekkor megértettem, hogy nem az emberiség történelme vagy az elpusztult Föld miatt kerülgeti a kétségbeesés.

– Valami történt veled, igaz? – kérdeztem. – Miután otthagytalak, mielőtt feljöttél a hangárba...

– Semmi lényeges.

– Mondd el, mi volt az!

– Nem most – felelte.

Még mindig néhány órányira voltunk az Átjárótól, amikor a repülő riasztója megszólalt.

Én épp aludtam. Török ragaszkodott hozzá, hogy őrködhessen az elülső kabinban (nem bízott benne, hogy a gép felügyelet nélkül is képes irányítani magát), én azonban túl kimerült voltam, hogy mellette maradjak. így hát bekúsztam egy legénységi hálóba, és behunytam a szemem. Legközelebb arra nyitottam ki, hogy a riasztók veszettül kolompolnak.

Előresiettem. Török már összekapcsolódott a repülő interfészével, és frusztrált arckifejezéséből ítélve éppen újabb virtuális irányítófelületeket próbált aktiválni. A fal még mindig ablak volt; a hold már lenyugodott, az ég pedig sötétbe borult, leszámítva az Átjáró csúcsát, amely már közel járt a zenithez, és vöröses fény verődött vissza róla, ami néhány órán belül a napkelténknek ígérkezett.

Kezemet Török vállára helyeztem. Felnézett, és így szólt:

– Látok egy figyelmeztető képernyőt, de nem tudom elolvasni.

– Oké. Ki tudod vetíteni a falra, hogy én is lássam?

Sikerült megoldania. A kijelző az éjjeli égboltra vetítve jelent meg. Radarjelzés volt helymeghatározó–adatokkal.

– Az érzékelők látnak valamit – mondta Török –, de nem tudom leolvasni a távolságát, sem a pályáját.

Üldöznek minket? De nem; a tárgy, amit a repülő észlelt, magasan járt, északkelet felé. – A gép azért figyelmeztetett minket, mert abban a légtérben semminek sem kéne lennie. De bármi is az, a pályája nem tűnik irányítottnak. Inkább ballisztikus.

Más szóval az objektum szabadon esett. Talán természeti jelenség, valamilyen ősi törmelékdarab, ami letért a Föld körüli pályáról, és zuhanni kezdett. Ám a riasztó újra és újra megszólalt. Két újabb célpont jelent meg a krjelzőn.

Egy órán belül öt hasonló objektumot észleltünk; mindegyik keletről nyugatra haladt, durván párhuzamosan az Egyenlítővel. A becsapódási pontjuk elég közel esett a krjelölt útvonalunkhoz, így Török jobbnak látta utasítani a repülőt, hogy tartsa a helyzetét, és körözzön, amíg rájövünk, mi folyik itt. Nagyjából húsz perc hallgatás következett, aztán a riasztó hangja ismét felcsendült. Az irányjelző szerint a célpont ezúttal az eddigieknél is nagyobb volt – talán elég nagy, hogy szabad szemmel is látható legyen. Török utasította a gépet, hogy irányítsa az ablakot az ég megfelelő régiója felé.

Kinéztünk a sötétségbe, ahol egy–két csillag már halványulni kezdett a hajnal első fényeiben.

– Ott! – mondta Török.

A tárgy néhány fokkal a felhőtakaró fölött száguldott át a látóhatáron. Ragyogott, mint az égő foszfor, és fénylő csóvát húzott maga után, amely hamar elhalványult. Fénye bevilágította a felhődombokat, és zaklatottan cikázó árnyékokat vetett. Amint kiért a látóterünkből, az égre ismét sötétség borult, de csak néhány másodpercre. A következő fénykitörés a látóhatáron túlról érkezett. Ez volt a becsapódás, gondoltam.

– Utasítsd a repülőt, hogy számítsa ki visszafelé a pályáját! – tanácsoltam. – Lássuk, honnan érkezett!

Ezt könnyebb volt mondani, mint megtenni, hiszen csak durva becsléseink voltak az objektum méretéről és tömegéről. Ám a gép kiszámított egy valószínűségi kúpot, és összevetette a többi tárgyéval, amelyeknek a pályáját már előzőleg rögzítette, végül pedig minderre ráillesztette az elképzelhető útvonalakat. A számítás nem szolgált minden kétséget kizáró eredménnyel, de Török is látta, amit én: a legvalószínűbb pályák mind a Feltételezettek Átjárójánál metszették egymást.

– Mit jelent ez? – kérdezte Török.

Nem tudtam. De a nap már felkelőben volt, és tudtuk, hogy az Átjáró közelebbi lába hamarosan láthatóvá válik onnan, ahol épp lebegünk. Török úgy célozta az ablakot, hogy az építmény a látóterünkbe kerüljön.

A Feltételezettek Átjáróját a Pörgés utolsó éveiben állították, több mint tízezer évvel ezelőtt. Akkoriban – és azóta is, változatlanul – a legnagyobb mesterséges építmény volt, ami valaha a Föld felszínét érintette. Csúcsa az atmoszféránál is magasabbra nyúlt, alapja pedig mélyen a Föld köpenyébe ágyazódott. Úgy ülte meg az Indiai–óceánt, akár egy jegygyűrű, amelyet az élére ejtettek egy sekély tavacskában. Az a darabja, amit láthattunk, miközben a felhők fölött köröztünk, olyannak tűnt, mint egy ezüstszál a hajnal sárga kelméjébe szőve.

– Fókuszálj a csúcsára – mondtam Töröknek –, és nagyítsd ki a képet!

Küszködött a felülettel, de végül sikerrel járt. Mivel ablakként konfigurálta a krjelzőt, úgy tűnt, mintha hirtelen riasztóan közel kerültünk volna az Átjáró felső régióihoz. A kép remegett a köztes légköri rétegek torzító hatása miatt. Az egydimenziós szál kiterjedést kapott, és szalaggá terebélyesedett. A valóságban jó néhány mérföld széles volt.

Az Átjáróról készült legprecízebb teleszkópos képek (az első ilyeneket már Török idejében elkészítették) sem fedtek fel soha semmiféle egyenetlenséget az építmény felszínén. Egészen mostanáig. A szalag immár jól láthatóan repedezett volt. Szabályos ívű szegélyét szakadások és foghíjak tarkították.

– Mutasd meg még tízszeres nagyításban! – kértem, bár már kezdtük feszegetni a repülő optikai funkcióinak határait.

Újabb szédítő ugrás előre. A kép tekergőzött és vonaglott, amíg a repülő számítógépe a megfelelő algoritmusok segítségével végül ki nem javította. Ekkor stabilizálódott.

Elakadt a lélegzetem. Az Átjáró felülete nem egyszerűen hibás volt. Látható repedések futottak végig rajta. Hézagokat láttunk a kihasadt, hatalmas darabok helyén.

Ez hullott alá az égből: az Átjáró törmeléke akkora darabokban, mint egy–egy kisebb sziget. Némelyik alig valamivel mozgott lassabban az első kozmikus sebességnél, és szénné égett a légkörbe lépéskor, iszonyatos mozgási energiáját a Föld halott óceánjaiban vagy élettelen kontinensein levezetve.

Ez nem történhetett volna meg. De újra bekövetkezett, a szemünk láttára. Egy sötét repedés kiszélesedett, szétterjedt és összetalálkozott egy másikkal, végül az Átjáró egy darabja hirtelen levált és zuhanni kezdett. Saját tehetetlenségének lomha eleganciájával mozgott, és gyanítottam, hogy néhányszor még megkerüli majd a bolygót, mielőtt megkezdi végső lángolását és bukását.

– Mit jelent ez? – kérdezte Török.

De azt hiszem, mindketten tudtuk a választ. Azt jelentette, hogy az Equatoriára vezető kapu örökre bezárult. Azt jelentette, hogy a tervünk kudarcot vallott. Azt jelentette, hogy nincs hová mennünk.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Sandra és Bose

BOSE egy sövény vonalát követve, fejét lehúzva haladt végig az utcán: bízott benne, hogy az eső álcázza a jelenlétét. A fiú a nejlonzacskóval – vélhetőleg Török – fél háztömbbel előtte, a járda közepén, nyílt terepen gyalogolt. Még néhány méter, és bekerül az egyik őrségbe állított autó látókörébe, amelyet Bose korábban kiszúrt: egy semmilyennek tűnő jármű, benne két komor és kétségkívül állig felfegyverzett fickóval. A kérdés az volt: hogy fog reagálni a kölyök? Bose őszintén remélte, hogy sarkon fordul és hazamegy.

A férfinak feltűnt a pillanat, amikor a fiú észrevette az autót: pillanatnyi zökkenés a járásában, tétovázás – semmi olyasmi, amit észrevenne az ember, ha nem tudná, mire kell figyelnie. Más nem történt. A srác lehajtott fejjel továbbgyalogolt, miközben köpenyéről csorgott a víz. Egyenesen elhaladt az autó mellett. A járműben ülő őrök figyelték, ahogy elmegy mellettük; fejük egyszerre fordult utána, mintha dróttal lettek volna összefűzve.

Ha balra fordul, a fiú a következő sarkon a Findley–raktár főbejáratához ért volna, de ő bölcsen továbbment. Bose kihasználta az alkalmat, hogy átvágjon a parkolón az egyik épület mögött, amely kisiparos–műhelyeknek és ipari kiskereskedéseknek adott otthont. Ezáltal rejtve maradt az őrök autója elől, de Török is kikerült a látómezejéből. Az eső olyan erővel zuhogott, hogy a férfi még a vállán is érezte a zápor két durva mancsát, melyek a figyelmét követelték. A cipője már teljesen átázott. A következő sarkon megpillantotta Törököt, aki még mindig ugyanabba az irányba tartott, jóval túl a raktáron. Csak menj tovább! – gondolta Bose. – Szállj fel egy másik buszra, és menj haza! Könnyítsd meg az életemet!

Ám a fiú balra fordult. Bose most megértette: Török távolról kerülgeti a raktárépületet, hogy utat találjon a kordonon át.

A férfi megpróbált a fiú fejével gondolkodni. Nem volt könnyű. Bose mindig is istenítette az apját. Az apagyilkosság – még a szimbolikus apagyilkosság is – ismeretlen fogalom volt számára.

De a haragot és a tehetetlenséget nagyon is jól értette. Ő is ugyanezt érezte, amikor a tolvajok betörtek apja madrászi házába. Bose akkor elrejtőzött a szobájában, az íróasztal alatt, szíve őrülten dörömbölt a mellkasában, tüdeje pedig levegőre éhezett, mert próbált csendben maradni, és még a lélegzete zaja is öngyilkossággal felérő lármának tűnt. Nem jött elő, amíg meg nem hallotta apja halálsikolyát. Amit nem sokkal később a sajátja követett.

Bose apja sohasem vetette alá magát a Negyedikkúrának, habár sokak számára könnyítette meg a kezelést. Még bőven élete terjedelmes, középső szakaszában járt, és nem állt készen a meghosszabbított léttel járó feladatokra és kötelezettségekre. Bose anyjának kevésbé voltak ilyen aggályai: életmentő beavatkozásként beadatta a gyógyszert Bose–nak. A fiú még nagyon is fiatal volt a kúrához, de a szabályok élet–halál kérdéseknél kivételt tettek. Bose anyja – jellemző módon – előbb gondoskodott a kezelésről, és csak utána folyamodott a kollégáihoz jóváhagyásért. Bose sohasem tudott eléggé hálás lenni neki, és ezzel tisztában is volt. Gyakran, amikor a madrászi támadás emlékei kínzó erővel törtek rá, arra gondolt, talán nem is lett volna akkora baj, ha az anyja egyszerűen hagyja meghalni.

A fiú egyenletes léptekkel gyalogolt tovább az esőben. Elhaladt egy másik, őrökkel teli autó mellett. A raktár körüli utcákat jobban szemmel tartották, mint amikor Bose órákkal ezelőtt először bejárta a környéket. De vajon mi folyik odabenn, ami miatt ilyen biztonsági intézkedésekre van szükség? Bose gyanította, hogy Findleyt megriasztotta, amikor megtudta, hogy Orrin krjutott az Állami Gondozóból. Talán attól félt, hogy valamelyik szövetségi ügynökség házkutatási parancsot ad ki a raktár területére. De hogy milyen intézkedéseket tett a fenyegetés elhárítására, az továbbra is nyitott kérdés maradt.

És megválaszolhatatlan, legalábbis egyelőre. Bose remélte, hogy Török végül feladja és hazamegy; ha nem teszi, lehet, hogy neki kell majd feltartóztatnia, és meggyőznie, hogy tűnjön el. Túl sok idő telt el, és neki Orrin Mather miatt is aggódnia kellett. Egy kissé gyorsított a léptein, továbbra is távol tartva magát az utcai lámpák fényétől; ahol lehetett, igyekezett a szemétlerakó és –szállító sávok mentén haladni.

Amikor legközelebb megpillantotta Törököt, a fiú egy helyben állt, tőle alig tíz–tizenkét méternyire. Néhány háztömbnyire délre voltak a Findley–raktártól, és látótávolságban nyoma sem volt őrkocsiknak. Bose visszahúzódott, míg a kölyök mindkét irányban végignézett az utcán. Semmi más, csak a zárt ajtók, a kopott járdák, a végeláthatatlanul zuhogó eső. A fiú ideges volt; egyik kezéből a másikba vette a nála lévő nehéz nejlonzacskót. Bose már éppen azon volt, hogy előlép – akár azért, hogy beszéljen vele, akár, hogy elriassza –, amikor a fiú hirtelen balra fordult, karjába vette a zacskót, és berohant két elsötétített épület közé.

A fenébe! – gondolta Bose.

Sietve, de óvatosan követte Törököt, remélve, hogy nem veszik észre, és nem nyírják ki miatta mindkettőjüket.

A fiú gyors volt, és – legalábbis taktikai értelemben – okos is. Tudta, hogy a környék tele van lyuggatva sikátorokkal és átjárókkal, amelyek nagyrészt nincsenek jól megvilágítva, így sikerült észrevétlenül eljutnia ahhoz az utcához, amelyikre a raktár főbejárata nézett. Az utcát erősen őrizték, de Török beoldalazott két üres, parkoló autó közé, átsprintelt a nyílt terepen, amikor épp különösen hevesen szakadt az eső, és átjutott egy másik sikátorba anélkül, hogy meglátták volna. Török nem az utcafront bejáratán keresztül akar bejutni, sejtette meg Bose. A hátsó utca felé igyekezett, ahol a rakodóperonok voltak.

Bose ugyanazon az útvonalon követte, és közben nevetségesen feltűnőnek érezte magát. Nincs más célja – idézte fel –, mint megakadályozni, hogy a kölyök valami súlyos hibát kövessen el, és ártson magának vagy bárki másnak. A baj csak az volt, hogy ebben a helyzetben bármilyen próbálkozás Török megközelítésére csak megrémítette és kiszámíthatatlan lépésekre sarkallta volna a fiút. Ennek ellenére Bose–nak valahogy kapcsolatba kellett lépnie vele.

A férfi fegyvertelen volt, de a saját képességei közül ebben a szituációban hasznát vehette egyiknek–másiknak. A hamisított kezeléssel ellentétben, amiben az élethosszabbítás–kereskedők utaztak, a marsi változat elnyomott és felerősített bizonyos neurológiai funkciókat. Csökkentette a spontán agressziót, azaz Bose rendelkezett a tulajdonsággal, amit az emberek „birkatürelemnek” neveznek. Továbbá erősítette az empátiát, és elnyomta a félelmet. A látásélességet és a reakcióidőt is javította, ami hozzájárult ahhoz, hogy Bose a rendőrakadémián első osztályú mesterlövészként szerezzen hírnevet.

Török időközben elérte az átjárónak azt a pontját, ahol az utca keresztezte a raktár mögötti sikátort. Lekuporodott, így csaknem láthatatlanná vált fekete köpenyében, és kidugta a fejét, hogy lássa, mi történik. Bose kihasználta az alkalmat, hogy mögé kerüljön.

Most vagy soha.

– Hé! – szólt visszafojtott hangon, de elég hangosan, hogy hallható legyen az eső kopogásán keresztül.

A fiú azonnal felugrott guggoló helyzetéből, és megpördült. Bose tenyerét fölfelé fordítva széttárta a kezét.

– Fegyvertelen vagyok – mondta, miközben néhány lépést tett Török felé. – És nem tartozom közéjük.

– Akkor ki maga? – nyögte ki a fiú. A metilénes üveget a jobb kezében tartotta, és úgy fogta, hogy szükség esetén buzogányként sújthasson le vele.

– Régebben rendőr voltam – felelte Bose. – De egy ideje már nem vagyok az. Te Török Findley vagy, igaz? A tulaj fia?

A fiú nem felelt. Majdnem olyan magas volt, mint Bose. Vicsorított dühében és félelmében.

– Nem akarok mást – folytatta Bose –, mint hogy mindketten megforduljunk, és eltűnjünk innen. Bármit is készülsz tenni, az nem praktikus. Ma éjjel nem.

Esővíz csorgott le a fiú átázott hajáról a köpenye gallérjába. Bose–ra meredt a vízfüggönyön keresztül. Aztán megszólalt:

– Maga mögött.

– Mi?

– Maga mögött vannak.

A fiú leguggolt. Bose sietve követte a példáját. Megkockáztatott egy gyors pillantást a háta mögé. Két férfi közeledett a sikátorban; az esőben szinte lidérceknek tűntek. Még nem látták meg Bose–t és Törököt, de biztosnak tűnt, hogy ha nem fordulnak meg, előbb–utóbb meg fogják. Törököt a jelek szerint meggyőzte Bose reakciója.

– Erre! – mondta.

Bose–nak nem volt más választása, mint hogy kövesse. A sarkon túlra, a hátsó utcába, ahol szinte biztosan észreveszik őket... de nem, keskeny rés húzódott egy zöld, acél szeméttároló és egy rakodóperon pereme között, épp akkora, hogy ketten bele tudjanak préselődni. Bose próbált alaposan körbenézni abban a néhány másodpercben, amíg a nyílt terepen volt. A Findley–raktár peronjai fél háztömbnyire húzódtak, bal kéz felé. Három kocsi parkolt a hátsó utcában, egy fehér, jelöletlen teherautó pedig már beállt az egyik peronhoz. A rakodóudvar ajtaját felgörgették, így bentről most téglalap alakban fény vetült ki a sötétségbe. Bose igyekezett rögzíteni a képet az elméjében, az egymáshoz viszonyított távolságokat és a lehetséges menekülési útvonalakat számítgatva. Aztán lekuporodott Török mellé, aki reszketett, akár egy ázott kutya.

A két őr kiért a sikátorból a nyílt térségre. Bose hallotta a hangjukat, bár a szavaikat nem tudta kivenni: feltehetőleg amiatt panaszkodtak, hogy a rövidebbet húzták, mert őket küldték ki őrjáratozni a viharba. A szeméttároló mögül Bose egy pillanatra meglátta sárga esőkabátjukat, ahogy elhaladtak mellettük, útban vissza, a nyitott rakodóudvar felé. A teherautó jelenléte megmagyarázta Bose–nak, hogy mi folyik a raktárban. Findleyt nyilván elfogta az idegesség, és most megtisztítja az épületet mindentől, ami esetleg felhasználható ellene a bíróságon. A teherautó a padlótól a tetejéig dobozokkal volt megrakva: élethosszabbító gyógyszer előállításához szükséges, Libanonból vagy Szíriából behozott vegyi anyagokkal, amiket feketepiaci bioreaktorokba szántak.

Bose úgy döntött, alaposabban körülnéz. Guggolásból térdre ereszkedett, majd onnan hasra feküdt. Az aszfalt nedves volt alatta, de még mindig meleg a nappali hőségtől. Olyan szagot árasztott, mint valamilyen olajtól áztatott állat. Bose előrekígyózott, és kidugta a fejét a szeméttároló peremén túlra. Nem volt más álcája, csak sötét haja és barna bőre.

Hosszan nézte a férfit, aki a berakodást irányította: egy középkorú fickót elgyötört arckifejezéssel. Bose a férfiban felismerte az idősebb Findleyt.

– Itt az apád – súgta oda a fiúnak.

Rövid szünet után a kölyök megszólalt:

– Ismeri az apámat?

– Felismerem, ha látom.

– Le fogja tartóztatni?

– Már nem vagyok rendőr. Nem tartóztathatok le senkit.

– Akkor mit keres itt?

– Segítek egy barátomnak. És te mit keresel itt?

Semmi válasz.

Bose éppen azt akarta javasolni, hogy próbáljanak meg visszamenni arra, amerről jöttek – bármennyire is veszélyes lehet –, amikor egy újabb kocsi állt be a teherautó mellé. A sofőr kiszállt, felmászott a beton rakodóperonra, és odalépett Findleyhez, aki „most meg mi van?” arckifejezéssel pillantott rá. A sofőr mondott valamit, amit nem lehetett hallani, és arrafelé mutatott, amerről végigjött a sikátoron. Findley hirtelen összecsapta a tenyerét, és olyan hangosan kezdett kiáltozni, hogy az eső kopogásán keresztül is hallatszott: utasította a munkásokat, hogy fejezzék be a rakodást, és hívják vissza a raktár köré kiküldött őröket.

Bose–nak elszorult a szíve. Megnézte az óráját. A következő busz a menetrend szerint már percekkel ezelőtt megérkezett. Orrin, gondolta Bose. A legvalószínűbbnek azt tartotta, hogy Findley egyik biztonsági őre kiszúrta Orrin Mathert, és ezt az imént főnöke tudomására hozta.

Az idősebb Findley autóba szállt az egyik testőrével, és végighajtott a sikátoron. A kocsi kerekei épp az árnyékban kuporgó Bose és Török mellett verték fel a vizet. Bose látta, ahogy a fiú a barázdákra mered, melyeket az autó az esővíz felületébe szántott; láthatóan tisztában volt vele, hogy az apja az imént alig egy–két méternyire hajtott el mellette. A haragnak, ami idehozta, nagy része most láthatóan zavarodottsággá roskadt össze. Úgy tűnt, a fiú bármelyik pillanatban sírva fakadhat.

Újabb lépések zaja mögöttük, a sikátorban: az őröket időközben visszahívták.

– Ki kell jutnunk innen – mondta Bose, majd hozzátette: – Szükségünk lehet valamire, amivel elterelhetjük a figyelmüket.

– Elterelni? Mire gondol?

– Nincs nálad véletlenül valami gyúlékony?

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Allison története

A GÉPÜNK még kétszer körberepülhette volna a Földet, mielőtt kimeríti az üzemanyag–tartalékait, de semmi értelme nem lett volna céltalanul körözni a bolygó körül. Török kinézett egy apró, meredek szigetet az egykori indonéz szigetvilág déli szomszédságában, és letette rá a repülőt. A sziget eléggé délre feküdt, hogy kívül essen az Átjáró becsapódó darabjainak hatókörén, és elég magasra emelkedett ki ahhoz, hogy megóvjon minket a becsapódások nyomán keletkező szökőárhullámoktól. A repülő egy meglehetősen lankás hegyoldalon ért földet. Körülöttünk a táj épp olyan kopár és mérgezett volt, mint a bolygó bármely más vidéke, ám délkeletre tőlünk látszott az óceán. Elhagyhattuk volna a hajót, és kimehettünk volna a szabadba – a raktárban voltak védőmaszkok és szkafanderek –, de nem volt rá semmi okunk, és veszélyesnek is tűnt volna megkísérelni: viharos erejű szél fújt szünet nélkül, talán a hatalmas erejű becsapódások eredményeképp, amelyek északabbra továbbra is folytatódtak.

Meghánytuk–vetettük a lehetőséget, hogy az Átjáró talán még mindig működik; hogy még töredezett állapotában is képes lehet felismerni Törököt, és átengedni minket az Equatoriára. Ez azonban minden valószínűség szerint csak vágyálom volt, és őrületes kockázatot vállaltunk volna, ha megpróbáljuk. Amint földet értünk, a repülő két újabb törmelékdarabot érzékelt, amelyek orbitális pályájukról a Föld felé zuhantak. Nem láttuk őket a felhőtakarón keresztül, de a becsapódásuk ereje olyan légköri lökéshullámot indított el, ami még itt, tőlük sok száz mérföldnyire is megreszkettette a repülő külső borítását. Az óceán órákon belül visszahúzódott a sziget partjaitól – láthatóvá téve az ősrégi, halott korallokat és a fekete homokot majd olyan erejű árhullámként zúdult le, ami katasztrofális hatású lett volna, ha bármilyen élőlény az útjába akad.

Rámutattam, hogy visszatérhetnénk a Voxra. A hajó amúgy is ezt tenné, ha az üzemanyag–tartalékai már közel járnak a kimerüléshez.

– Lehet, hogy a Voxból semmi sem marad, mire a Feltételezettek gépei végeznek vele – jegyezte meg Török.

Lehet, mondtam. Elképzelhető. De talán az, ami az Átjáróval történik, ugyanúgy megtörténik a Feltételezettgépekkel is. Talán épp most hullanak szét a Ross–tenger partjainál. Ha a Vox érintetlen maradt, esetleg még mindig képes lehet elegendő fehérjét kinyerni az óceán virágzó baktériumtelepeiből, hogy el tudjon tartani egy kisebb népességet.

– Akkor az élelemért fognak harcolni egymással – mutatott rá Török. – És ha tényleg minden Feltételezett–mechanizmus megsemmisül, az ugyanolyan rossz hír nekünk.

Persze, igaza volt. A Feltételezettek egyetlen alkotása, amit mindannyian magától értetődőnek vettünk, az áthatolhatatlan burok volt, amely megvédte a Földet felpüffedt, elöregedett Napjától. Ha ez a burok semmivé foszlik, az óceánok felforrnak, a légkör pedig elpárolog a világűrbe. A Vox túlhevült molekulák szanaszét szóródott felhőjeként végzi. Itt a vége, fuss el véle.

De még így is arra hajlottam, hogy induljunk vissza a Vox Magba, amikor elérkezik az idő. Ott születtem. Ott is illene meghalnom.

Aznap éjjel szemtanúi voltunk az eddigi legnagyobb becsapódásnak. A jármű figyelmeztetett minket egy nagyméretű objektum közeledtére, Török pedig úgy igazította az ablakot, hogy szemmel tarthassuk az égbolt északnyugati szegmensét. A vastag felhőtakaró ellenére is láttuk a tűzgolyó vörös fényfoltját, amit napnyugtára emlékeztető izzás követett a látóhatáron. Elkerülhetetlennek tűnt a jelentős erejű lökéshullám, ezért utasítottuk a repülőgépet, hogy horgonyozza le magát a szigethez a kőzetrétegbe kilőtt, nagy szakítószilárdságú kábelek segítségével.

A lökéshullám hirtelen érkezett, viharos erejű szél és forró eső alakjában. A gépünk nyomásálló volt, és stabilan rögzítette magát, de még így is hallottam, amint nekifeszül a kábeleinek: a föld mélyéről érkező nyöszörgés úgy hangzott, mintha maga a bolygó adná ki magából a fájdalmát.

Elmentem aludni, amikor a szél némiképp lecsillapodott, és aznap éjjel Champlainről álmodtam: Allison Champlainjéről. Álmomban Allison utcáin jártam, abban a plázában vásároltam, ahol egykor Allison vásárolt, később pedig Allison anyjával és apjával beszélgettem. Mindez bensőségesen valódinak tűnt, de egy olyan világban zajlott, amiből kiszívták a színeket és az anyagot. Allison anyja csirkés pitét és sült babot csinált vacsorára, én pedig Allison voltam, és imádtam a csirkés pitét, de az étel, amit anyám lerakott elém, azonosíthatatlan volt, önmaga ábrája, és amikor megkóstoltam, semmilyen ízt nem éreztem.

Mert ezek nem valódi emlékek voltak. Csak Allison naplójából kiragadott részletek. Mialatt Allisonnak adtam ki magam, sokat tanultam magamról és a világról, amelyben éltem, de sohasem szűntem meg Treyának lenni. Ebben Oscarnak igaza volt. Allison egyszerűen csak az eszközt jelentette, mellyel kiszakítottam Treyát a Vox zsarnokságából. Bármit is értem most ezzel.

Kimásztam a hálófülkémből, és előrementem. Török még mindig ébren volt, és értelmetlenül virrasztott az irányítókabinban. A szél továbbra is tombolt, de már veszített a sebességéből. A repülő burkolatán kopogó eső forró volt, akár a gőz.

Meséltem Töröknek az álmomról. Elmondtam neki: belefáradtam abba, hogy Allisonnak adjam ki magam. Nincs név, aminek viselésére méltó lennék, tettem hozzá. Egy kihalt bolygón fogok meghalni, és senki sem fogja tudni, ki vagyok, vagy ki voltam valaha.

Azt felelte:

– Én tudom, hogy ki vagy.

Egymás mellett ültünk az ablakká alakított fallal szemközti padon. Török átölelt, és a karjában tartott, amíg meg nem nyugodtam. De nem volt hajlandó a szemembe nézni.

Megkérdeztem, mi a baj, és ő elmondta, hogy mi történt a Vox Magban, mielőtt elmenekültünk. Azt mondta, beszélt Oscarral, és rajta keresztül a Korifeussal. Elmesélte, hogy meggyónt egy igazságot magával kapcsolatban.

– Milyen igazságot?

Azt hittem, tudom a választ. Azt hittem, arra az igazságra gondol, ami elől próbál kitérni, amióta csak kiemeltük az equatoriai sivatagból: a szörnyű és nyilvánvaló igazságot önmagával kapcsolatban.

De egy másik történetet mesélt el. Elmondta, hogyan ölt meg valakit, amikor még fiatal volt, és a régi Földön élt. Láthatóan nehezére esett megosztani velem mindezt, még a repülőgép elsötétített kabinjában is, mialatt forró eső verte a külső borítást. Elfordította az arcát, és ökölbe szorította a kezét, miközben kipréselte magából a szavakat.

Figyelmesen hallgattam, és megvártam, amíg befejezi.

Talán nem akarta, hogy bármit is válaszoljak. Talán a csend jobbat tett volna neki. De nem állt előttünk valódi jövő, és én nem akartam úgy meghalni, hogy nem mondok ki egy fontos igazságot.

Így hát megkérdeztem:

– Elmondhatok cserébe én is egy történetet?

– Miért ne?

– Ez Allison története – kezdtem. – Még a régi Földön történt. Ezt leszámítva nem sokban hasonlít a te történetedre. De olyasmi, ami már hosszú ideje nyomja a lelkemet.

Török bólintott és várt. Folytattam:

– Apám fiatalkorában katona volt. A Pörgés előtt a tengerentúlon szolgált. Negyvenéves volt, amikor megszülettem, és ötven, amikor én tízéves lettem. A tizedik születésnapomra egy festményt kaptam tőle ajándékba. Eleinte csalódott voltam, sőt, majdhogynem sértődött: miért adja nekem ezt a gyatra, amatőr, színes olajfestményt, ami egy nőt ábrázol egy kisbabával? Aztán elmondta, hogy ő maga festette. Néhány évvel ezelőtt készítette, magyarázta nekem. Éjszakánként a dolgozószobájában munkálkodott rajta. Azt is elmondta, hogy a nő a képen az édesanyám, a kisbaba pedig én vagyok. Ami meglepett, mert soha a legkisebb művészi hajlamot sem mutatta; egy cipőbolt üzletvezetőjeként dolgozott egy bevásárlóközpontban, és sohasem hallottam, hogy művészetről vagy irodalomról beszélt volna. Elmagyarázta, hogy az én születésem volt a legjobb dolog, ami valaha történt vele, és azért festette a képet, hogy emlékeztesse rá magát. És most azt akarja, hogy az enyém legyen, hogy tudjam, mennyire sokat jelentett neki, amikor megszülettem. Miután mindezt elmagyarázta, rájöttem, hogy ez egészen jó kis ajándék, talán a legjobb, amit valaha kaptam.

Apám nyolc évvel később meghalt. Rákja volt, sohasem tudtam meg pontosan, milyen fajta, mert nem volt hajlandó beszélni róla, anyám pedig nem tudta úgy emlegetni, hogy közben ne fakadjon sírva. A diagnózis után apám hónapokig próbált úgy viselkedni, mintha mi sem történt volna. De egyre gyengébb lett, és végül már a nap nagy részét az ágyban töltötte. Amikor anyámnak már túl nehéz volt gondját viselnie, be kellett mennie a kórházba, és addigra tudtuk, hogy többé nem jön haza. Palliatív kezelést kap, így mondták. Lényegében segítettek neki meghalni. Gyógyszereket adtak neki a fájdalom ellen. De még így is eléggé tiszta volt a feje, egészen az utolsó hétig. Nem vesztette el az eszét, nem épült le szellemileg, viszont sokat sírt; az orvos azt mondta, „érzelmileg labilis”. És egy nap, amikor látogatóban voltunk nála, megkért, hogy vigyem be neki azt a festményt.

De nem tudtam megtenni. Azért nem, mert a festmény már nem volt nálam. Régebben kiakasztottam a szobám falára, de egy idő után elkezdtem szégyellni; nem akartam, hogy a barátaim lássák, ezért öt évre bezártam a szekrényembe. Talán rosszulesett apámnak, de sosem említette. És egy nap, amikor kiválogattam a régi holmikat, a kisbabakori tárgyaimat, a babáimat és a játékaimat, amikhez már soha többé nem akartam hozzányúlni, a festményt is betettem a kupacba minden más mellé, aztán az egészet levittem a jótékonysági központba, és nekik adományoztam.

De ezt nem mondhattam el apámnak. Ehelyett azt feleltem neki, hogy elhozom a képet, amikor legközelebb bejövök a kórházba. Mosolygott, és azt mondta: az jó lesz. Azt mondta, emlékszik, mit érzett, amikor befejezte azt a festményt anyámról és rólam; emlékszik, hogyan írta alá a nevét a legkisebb ecsettel, amrje volt, a jobb alsó sarokban. Azt mondta, ha ránézhet arra a festményre, az olyan lesz, mintha élete legjobb részét élhetné újra.

Így hát átkutattam a szekrényemet, mintha azt hinném, hogy a kép még ott van. Megmondtam anyámnak, hogy nem találom. Még a jótékonysági boltba is elmentem, és megkérdeztem, nem tudnak–e róla, de a festményt már régen eladták vagy újrahasznosították. Amikor aztán másnap visszamentem a kórházba, apám csalódott volt, én pedig megígértem neki, hogy tovább keresem a képet. Rendben, felelte, és én végig azért imádkoztam, hogy a ráktól elfelejtse a festményt, és ne kelljen szégyellnem magam, amiért úgy bántam a képpel, mintha valami gyerekes és értéktelen kacat lenne. Mindennap visszamentem apám kórházi szobájába, ő pedig mindig egyre gyengébb volt, és egyre jobban félt. És mindennap kérdezősködött a képről, én pedig minden alkalommal megígértem, hogy elhozom neki. Egyszer azt mondta: „Ne várj vele túl sokáig, kislányom!” És persze úgy halt meg, hogy nem láthatta a képet.

Nem hallatszott más, csak a repülő borításának csikorgása. Az Átjáró darabjai egyre sűrűbben hullottak az égből; radarjeleik úgy borították be az éjszakára néző ablakot, akár a világoskék esőcseppek.

Török sokáig hallgatott. Végül így szólt:

– A bűn az eredeti Allison bűne. Együtt élt vele, és vele is halt meg. Neked már nem kell cipelned ezt a terhet.

– Akkor neked sem kéne cipelned annak a régi gyilkosságnak a terhét.

– Az más. Én nem tudom kinek átadni.

Még mindig kerülte az igazságot, és nem értette meg a történetem lényegét. Így hát megpróbáltam egyszerűbben rávezetni.

– Emlékszel – kezdtem –, amikor kiemeltünk a sivatagból, még az Equatorián? Elgondolkodtál már azon az időbeli Átjárón? Azon nem úgy kel át az ember, mint a világokat összekötő Átjárókon. Az időbeli Átjárók mások. Jóval azelőtt készültek, hogy a Feltételezettek elkezdtek volna emberi lényekkel játszadozni. Nem nekünk szánták őket. Tízezer évenként kiemelkedik egy időbeli Átjáró, és magához vonzza a Feltételezett–entitásokat a környező naprendszerből. Aztán elemzi, és tízezer évvel később újraalkotja őket. A tudósok szerint ez arra szolgál, hogy megóvják a begyűjtött adatokat az időbeli degradációtól. Érted?

– Volt erről valami a könyvekben, amiket Oscartól kaptam. De nem értem, hogy...

– A balszerencse úgy hozta, hogy te átkeltél egy időbeli Átjárón. Érted, hogy ez mit jelent? Azt jelenti, hogy a Feltételezettek magukhoz vettek, és emlékeztek rád, végül újraalkottak. Azt jelenti, hogy az igazi Török Findley ugyanúgy réges–rég halott, mint az igazi Allison Pearl. Meggyőző másolat vagy, de ugyanúgy nem vállalhatsz felelősséget annak az embernek a bűneiért, ahogy én sem Allison vétkeiért.

Török rám meredt. Ökölbe szorította a kezét. Egy pillanatra úgy tűnt, a dühe erőszakba fordulhat. Egy pillanatra féltem tőle.

Aztán felállt, és hátrament a repülő hátsó fedélzetére, az árnyékok közé.

A törmelékbecsapódások az elkövetkező napokban ritkulni kezdtek, és egy hét múlva a gép radarja a légkör fölött már szinte semmit nem érzékelt, csak szétszórt port és szilánkokat. A Földön az Átjáróból csak két viharvert csonk maradt, amelyek az Indiai–óceánból meredtek elő, és a magasabbik nagyjából ezerháromszáz méternyire emelkedett a tengerszint fölé. A Föld teljesen elszigeteltté vált: megint ugyanolyan magányos volt a világegyetemben, mint a Pörgés előtti hosszú évezredekben.

Török és én nem sokat beszéltünk az után a nehéz éjszaka után. Ehelyett az egyszerű szavakban és az egyszerű melegségben találtunk annyi vigaszt, amennyit csak tudtunk. Most először aludtunk egy ágyban, amióta elkezdtük titkos némajátékunkat a Vox Magban. Meglehet, hogy töredezett és hamisított lények voltunk, de legalább megértettük egymást. Mindketten a jelenlétünkkel töltöttük be a másik ürességét. Úgy tettünk, mintha nem is múlna az idő.

De az idő múlt. A repülő készletei végül vészesen apadni kezdtek. És amikor már nem volt rá mód, hogy tovább késlekedjünk, Török eloldozta a gépet sziklás szigetünkről, és felvitte a legmagasabb felhőtakaró fölé, ahonnan láthattuk a csillagokat.

Nem akartam megállni. Arra vágytam, hogy oda mehessek, ahová a repülőnk már nem tud elvinni. Arra vágytam, hogy kóborolhassak azok között a távoli napok és bolygók között. Arra vágytam, hogy hatalmas léptekben, csillagról csillagra utazhassak, ahogy a Feltételezettek.

De persze nem tehettem. Már haza sem mehettünk. Nem volt otthonunk. Csak a Vox Mag maradt nekünk, ha a Vox Mag létezett még egyáltalán. így hát délnek repültünk. Jobbra tőlünk hajnalodott, a hátunk mögött romokban hevert a történelem, előttünk pedig nem volt más, csak idegenség és halvány remény.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Sandra és Bose

A PERCEK úgy vánszorogtak, mint a tehervagonok, végtelen sorban, mialatt Sandra az étterem ablakánál ült, és Bose–ra várt. Tizenöt perc. Aztán harminc. Majd negyven. Őrültséget csinálunk – gondolta Sandra –, és lám, minden rosszra fordul. Odakint a vihar enyhült, aztán újra erőre kapott. Ez volt az ára a heteken át tartó, könyörtelen, száraz hőségnek, így állt helyre a szörnyűséges, karmikus egyensúly.

Az utca túloldalán egy busz állt be a megállóba. Néhány másodpercig üresben köhögött, aztán megköszörülte a torkát, és továbbporoszkált. Sandra eleinte azt gondolta, hogy senki sem szállt le. Aztán meglátta az alakot, aki az utcalámpa fénykörén kívül állt, távolról sem az időjáráshoz öltözve: sárga, rövid ujjú pólót viselt, ami festékrétegként tapadt a testére. Vézna, kiugró bordájú kölyök. Orrin volt, ki más.

Sandra felállt, és kirohant az étteremből. A pultosfiú rémülten kiáltozott utána: „Asszonyom? Asszonyom?”

– Dr. Cole! – üdvözölte Orrin, amikor Sandra odaért hozzá. Nem látszott meglepettnek, hogy itt találja. Arcán gyászos kifejezés ült. – Eltévedtem – magyarázta. – Jóval előbb ide kellett volna érnem. Gondolom, má’ tudja, hogy meg akarom akadályozni Török Findleyt abba’, amit meg akar tenni. – Ajka megremegett. – De asszem, má’ túl késő.

– Nem, Orrin, figyelj, minden rendben! – Az eső úgy hatolt át Sandra ruháin, mintha ott sem lettek volna. A nő maga köré fonta a karját, hogy ne reszkessen. – Mindent értek. Török nem sokkal ezelőtt ideért, de Bose őrmester már utánament.

Orrin pislogott.

– Bose őrmester vele van?

– Nem fogja hagyni, hogy Török meggyújtsa azt a tüzet.

– Komolyan beszél?

– Ez az igazság. Bármelyik percben visszaérhet.

Orrin válla előrecsuklott megkönnyebbülésében.

– Hálás vagyok, hogy idejöttek – mondta olyan halkan, hogy alig hallatszott az eső kalapácsütésein át. – Nagyon hálás. Gondolom, elolvasta, amit a füzeteimbe írtam.

Sandra bólintott.

– Nem úgy történik, ahogy történt – folytatta Orrin.

– De asszem, ennek így kell lennie.

– Hogy érted?

– Ez nem egyetlen dolog – jelentette ki a fiatalember ünnepélyesen. – Ez minden utak végösszege.

Sandra meg akarta kérdezni, miről beszél, de nem itt, a buszmegállóban állva, ahol bárki megláthatja őket.

– Gyere velem az utca túloldalára, Orrin! Ott megvárjuk Bose–t. Nemsokára visszaér.

– Jólesne egy csésze kávé – mondta Orrin.

Sandra megfordult, de azonnal vissza is húzódott, mielőtt leléphetett volna a járdaszegélyről. Egy autó fékezett le előtte, és elállta az útjukat. Az utasoldali ablak legördült. Sandra két férfit pillantott meg a járműben. Az utas, egy középkorú férfi, mereven mosolygott. A sofőr egy pisztolyt tartott lazán az ölében.

– Üdvözlöm, dr. Cole! – szólt az utas. – Helló, Orrin!

Sandra felismerte a hangot. Egész testében elzsibbadt. Futni akart, de nem tudta levenni a szemét a kocsiról. Úgy érezte, földbe gyökerezett a lába.

– Helló, Mr. Findley! – mondta szomorúan Orrin.

– Sajnálom, hogy itt látlak, Orrin. Ez egyikünknek sem jó hír. Miért nem szállsz be hátra dr. Cole–lal, hogy beszélgethessünk?

A sofőr üresben járatta a motort, de nem hajtott el. Sandra imádkozott, hogy ne is tegye. Mindaddig, amíg a ronda utca, a buszmegálló és az út túloldalán lévő, sárgán világító ablakú kávézó látókörében maradtak, még hihetett benne, hogy talán sértetlenül megússza a dolgot. De ha az autó elindul, magával viszi őt az ismerős világból arra a kivilágítatlan vidékre, ahol elmondhatatlan dolgok történnek.

Sandra ismerte ezt a sötét vidéket. Éppen elég felvételre váró pácienst kérdezett ki a Gondozóban, akiket rendszeresen vertek, bántalmaztak, magukra hagytak vagy megaláztak. Ők az elmondhatatlan dolgok földjéről érkezett menekültek voltak, és az ő szemükön keresztül Sandra is kezdte átlátni, milyen hatalmas és üres az a tájék.

Findley hátranézett rá az autó első üléséből.

– Kezdjük az elején! – mondta. – Egyikük hiányzik. Mi történt Bose–zal, dr. Cole?

Sandra úgy érezte, hogy ha akarna, sem tudna válaszolni. Minden nedvesség kiszáradt a szájából. A világot átáztatta a szakadó eső, ő pedig köpni sem tudott volna.

– Gyerünk! – sürgette türelmetlenül Findley.

– Nem tudom – nyögte ki Sandra.

– Kérem!

– Nincs velem. Nem tudom, hol van.

Findley felsóhajtott.

– El kellett volna fogadnia az ajánlatomat, dr. Cole – mondta. – Komolyan gondoltam. Egy új élet a bátyjának. Nem volt semmi hátulütője. Nagylelkű ajánlat volt. Ostobaság, hogy nem fogadta el. – Szünetet tartott. – Az ott, az utca túloldalán, a parkoló hátsó sarkában, az Bose kocsrja. Szóval hol van Bose, dr. Cole?

Sandra szorosan összezárta az ajkát, és megrázta a fejét.

A sofőr – a fegyveres férfi – megfordult az ülésében, hogy ránézzen. Sandra első pillantásra nem gondolta volna róla, hogy bűnöző. Az arca nem volt visszataszító. Úgy nézett ki, mint egy középiskolai irodalomtanár, aki kimerült egy hosszú nap után.

A férfi megmutatta Sandrának a pisztolyt. A nő egyáltalán nem értett a fegyverekhez, és nem tudta volna megmondani, milyen típusú pisztolyt lát. Mintha a férfi azt mondta volna: „Ez a tárgy ad nekem hatalmat fölötted.” Mintha azt akarta volna, hogy Sandra mindezt értse és tudomásul vegye. Aztán az öklébe szorított markolattal arcul ütötte.

A csapás lesiklott Sandra arccsontjáról, és kilazította az egyik fogát. A fájdalom szó szerint émelyítő volt. Sandra hányni akart. Szeme összeszorult, és érezte, ahogy a könnyek szivárogni kezdenek belőle.

– Ezt ne csinálja! – szólt halkan Orrin.

Findley úgy fordult, hogy a fiú szemébe nézhessen.

– Nézd, mennyi gondot okoztál, Orrin! És miért? Mit tettem veled azonkívül, hogy magamhoz vettelek az utcáról, és tisztes munkát adtam neked?

– Ez az egész nem az én hibám, Mr. Findley.

– Akkor kié? Világosíts fel!

– Asszem, a magáé – mondta Orrin.

A fegyveres hátradöntötte az ülését, hogy elérhesse a fiút, de Findley felemelte a kezét, hogy megállítsa. Sandra mindezt résnyire nyílt szemmel nézte végig, egyik kezét vérző szájára tapasztva. Mindent vízben úszva látott, mintha az autó belsejében is ömlene az eső.

– Ezt mégis miből gondolod? – kérdezte Findley.

– A saját fia gyűlöli magát – felelte higgadtan Orrin.

A férfi elvörösödött.

– A fiam? Mit tudsz te a családomról?

– Nem kellett volna megtennie, amit Latishával, a barátnőjével tett. Nem hiszem, hogy ezt valaha is megbocsátja magának.

– Kitől hallottad ezt?

Orrin összeszorította a száját, és elfordult. Sandra összehúzta magát, várva az elkerülhetetlen csapást.

De a fegyveres Sandra háta mögé nézett: az utcára meredt. Aztán megszólalt:

– Itt jön, Mr. Findley!

Sandra megkockáztatott egy pillantást. Egy jeltelen, fehér teherautó közeledett. Sandra meg sem próbálta kitalálni, miért olyan fontos ez a jármű, de Findley láthatóan elégedetten és megkönnyebbülten nyugtázta az érkezését. Intett a teherautó sofőrjének, ahogy a kocsi elhaladt mellettük.

– Nos, jól van – mondta. – Akkor talán indulhatunk is.

Az elmondhatatlan dolgok földjére.

– Még egy lehetőséget adok, hogy elmondja, hol van Bose – fordult Sandra felé Findley.

A nő a fegyveresre pillantott, aki vérfagyasztóan mosolygott.

Orrin figyelte az előttük haladó teherautót.

– Mr. Findley? – szólalt meg.

– Mit akarsz, Orrin?

– Mr. Findley, azt hiszem, az a kocsi ég.

Lángok szivárogtak ki a teherautó hátsó ajtaján. Füst is, bár azt az eső és a vízpára eltakarta. A jármű sofőrje a jelek szerint még nem vette észre.

Aztán – bamm! – valami belobbant odabent az autó zsigereiben. A hátsó ajtók kicsapódtak, és levegővel táplálták a pokoli tüzet. A kocsi kifarolt, és nagy erővel felszaladt a járdaszegélyre. Két férfi evickélt ki a vezetőfülkéből, elszörnyedve néztek hátra, aztán elrohantak a sötétségbe.

Findley és a testőre még mindig a jelenetet bámulták, amikor Bose kocsrja kilőtt a kávézó parkolójából.

– Menj! Indulj már, a kurva életbe! – üvöltötte Findley, de Bose közvetlenül az autó előtt fékezett le, elállva az útját. A sofőr hátramenetbe tette a kocsit, ám a hátsó lökhárítóval a buszmegálló betonpadjának ütközött. Nem maradt más lehetősége, mint a fegyveréhez nyúlni. Felemelte a pisztolyát, célpontot keresve. Findley még mindig ordítozott, de értelmetlenül.

Sandra látta, ahogy Orrin előreveti magát, és megragadja a fegyveres férfi jobb karját. Orrin, aki a légynek sem tud ártani. Hacsak nem dühítik fel. A fegyver függőleges helyzetben volt, amikor elsült. A lövedék szabályos szegélyű lyukat ütött az autó tetejébe, amelyen keresztül apró cseppekben szemerkélt be az eső. Findley felfeszítette az utasoldali ajtót, és kivetette magát, majd átbucskázott, amikor földet ért a vízben úszó járdán. Sandra megértette, hogy neki is ugyanezt kéne tennie. De nem tudta mozgásra kényszeríteni a testét. Szilárd ponttá vált, amely körül a szeme láttára oldódott fel a világegyetem. A teste ólomból volt, a füle csengett.

Segíteni akart Orrinnak, aki egyik térdét a sofőrülésnek támasztva küszködött, hogy hátrafeszítse a fegyveres karját. A pisztoly vadul forgott körbe, akár egy csörgőkígyó, amint áldozatot keres, akibe belemarhatna. Orrin felhorkant, és megkettőzte az erőfeszítéseit: vasmarokkal szorította a fegyveres férfi karját, és mindkét lábával eltaszította az ülést. A pisztoly ismét elsült.

Ekkor Bose feltépte a kocsi vezetőoldali ajtaját. Olyan sebességgel mozgott, ami meglepte Sandrát. A Negyedikreflexei, gondolta a nő. Bose benyúlt, és elkapta a fegyveres karját – épp abban a pillanatban, amikor Orrin elengedte, és hátrabukott. Bose kicsavarta a fegyvert a fickó kezéből, és az övébe dugta. Aztán kirángatta a sofőrt, aki sarokba szorított állatként guggolt a tócsába gyűlt esővízben, és fogát vicsorítva meredt Bose–ra és a fegyverre. Aztán megfordult, és elrohant. Bose futni hagyta.

A lángoló teherautó, amely a háztömb körül minden másnál fényesebben világított, idegesen cikázó árnyékokat vetett a víztől síkos utca egész hosszában. Sandra Orrinra nézett, aki az ülésbe roskadt. A fiú felnézett; arca eltorzult a fájdalomtól.

– Jól vagyok, dr. Cole – mondta. De nem volt jól. A pisztoly második lövése végigsúrolta a vállát, és barázdát hasított belé.

Sandra szakértő szemmel vizsgálta meg a sebet, mintha ebből az őrületből egy csapásra visszakerült volna a gyakornoki éveibe. Az alapok, amiket az orvosin megtanult. Nyomás a sebre. A golyónyom vérzett, de nem tűnt súlyosnak.

Sandra kisegítette Orrint Findley autójából, és átvitte Bose–éba. Amikor a nő felegyenesedett, Bose a vállára tette a kezét, és megvizsgálta az arcát ott, ahol a fegyveres megütötte.

– Nem olyan rossz, mint amilyennek látszik – nyugtatta meg Sandra, aztán, rácáfolva a szavaira, vércsomót köpött a vizes járdára.

– El kell tűnnünk innen – mondta Bose.

Findley az úton állt, és egy alakot bámult az utca túloldalán.

A fia volt. Sandra képzeletében szinte látta a gyanú és a rémület hullámait, amint behatolnak Findley döbbent tudatába.

– Tudja, hogy mi maga – mondta Sandra, bár szavai elmosódtak meglazult foga és feldagadó arccsontja között.

– Mindent tud magáról, Mr. Findley.

A férfi Sandra felé fordult. Arca düh és zavarodottság maszkjává torzult.

De Sandra tudomást sem vett róla. A fiút figyelte. A kölyköt. A kölyköt, aki olyan mozdulattal rántotta a fejére a köpeny csuklyáját, ami mindennél beszédesebben árulkodott megvetéséről. El kell mennie innen, értette meg Sandra. A dolgok nem úgy alakultak, ahogy Orrin történetében, de valahogy mégis ugyanúgy. Török a saját elmondhatatlan vidékére tartott. Bár talán nem pont arra, amit Orrin elképzelt neki.

Findley látta, ahogy a fia hátat fordít neki, és elgyalogol.

– Várj! – szólt utána elhaló hangon.

Török tudomást sem vett róla. Elhaladt a kávézó ablaka előtt, hosszú árnyat vetve az esőtől felázott, tűzfényben úszó aszfaltra. Aztán befordult egy sarkon, és eltűnt a sötétben. Findley csak bámult utána a zuhogó esőbe, amíg már nem volt mit látnia.

Sandra besiklott Bose autójának hátsó ülésére, hogy keressen valamit, amivel bekötheti Orrin sebét. A férfi adott neki egy vattagöngyöleget az elsősegélycsomagból, amit a kesztyűtartóban tartott. Orrin sok vért vesztett – a vér és az eső átáztatta pólója laza szövetét de úgy tűnt, néhány öltéssel össze lehet varrni a sebét. Sandra gyanította, hogy ő maga is meg tudja csinálni, ha Bose nem akarja vállalni a kockázatot, amit egy kórház sürgősségi osztálya jelenthet.

– Szorítsd rá a sebre! – mondta Orrinnak, mialatt a fiú szabad kezét a vattacsomóra helyezte. – Menni fog?

Orrin bólintott.

– Köszönöm – tette hozzá. Hangja természetellenesen nyugodt volt.

Sandra nem tudta, mit mondhatna. Csak biccentett.

Bose hallgatott. Elhajtott az égő teherautó és néhány sivár háztömb mellett az autópálya felé. A főút teljesen néptelen volt, amikor kiért rá. A vihar most ködszerűen sűrűvé vált. Mindent elborított az eső hasogatta sötétség. Bose egyenletes tempóban hajtott tovább a város felé, amelyet nem láthatott.

HARMINCADIK FEJEZET

Török története

ESZEVESZETT ég alatt repültünk a Vox felé. A külső hőmérsékleti értékek annyira magasra kúsztak fel, hogy a repülő érzékelői halaszthatatlan fontosságúnak jelölték az információt a képernyőkön. A hajnal bántóan fényes volt, a felkelő nap pedig püffedtnek és fenyegetőnek látszott. De nem a nap változott meg, hanem a Föld körüli védőburok.

A Pörgés végét követő, kezdeti, nyugtalan években az emberiség sokat találgatta, hogy mi történne, ha a Feltételezettek eltávolítanák ezt a védelmező réteget. A válasz annyira borzalmas volt, hogy inkább meggyőztük magunkat: ez lehetetlen. Bármi is volt a Feltételezettek célja; bármenynyire homályosak voltak is a motivációik, úgy tűnt, elhatározták, hogy megóvják az emberiséget. Így hát elfogadtuk a normalitás illúzióját, és folytattuk az életünket, ahogy azt a Feltételezettek feltehetőleg elvárták tőlünk. Végül pedig mi magunk tettünk élhetetlenné a bolygót, mindenfajta űrből érkező segítség nélkül.

De emlékeztem rá, hogy mit mondtak nekünk az asztrofizikusok. A Pörgés során a Nap csaknem négymilliárd évet öregedett. A Nap is csillag, a csillagok pedig kitágulnak, ahogy öregszenek; gyakran annyira megnő a kiterjedésük, hogy lenyelik a környező bolygókat. Tudtuk, hogy a Feltételezettek beavatkozása nélkül a Föld túlhevült légköre lehámlana, a tengerek elpárolognának, akár a pocsolyák egy júliusi délutánon, és még maga a sziklás bolygóköpeny is olvadni kezdene.

A beáramló sugárzás máris kifejtette hatását az időjárásra. Húszezer méteres magasságban repültünk délre, az Antarktisz felé, elkerülve a viharfelhőket, amelyek sötét, gáznemű hegyekként forrtak el a sztratoszférába. És ahogy közeledtünk a Vox felé – ahogy lebuktunk a csapkodó szélbe és az árvízként lezúduló esőbe –, a repülőnk jelezte, hogy elérte teljesítőképessége határait. Ha ez így megy tovább, már nem leszünk képesek repülni.

– Vágd ki belőlem! – mondtam Allisonnak.

Az elülső kabinban voltunk, és néztük a világvégét. Allison émelyedett pillantást vetett rám.

– Komolyan mondom – folytattam. – Azt mondtad, hogy ez a jármű magától is visszarepül a Voxra, ha már nem irányítom.

– Igen, de...

– Akkor vágd ki belőlem a csomópontot!

Allison belegondolt, hogy mit kérek tőle.

– Nem vagyok biztos benne, hogy meg tudom csinálni – mondta. – Mármint... tisztán.

– Akkor csináld véresen! — erősködtem. – Megígérted.

A férfi, akit megöltem, abszolút értelemben nem volt ártatlan ember. Apám sem volt az, akinek a bűneit a gyilkosság feltárta.

A férfi, akit megöltem, csavargó volt, és Orrin Mather–nek hívták. Fél tucat italboltot rabolt ki Houston és Biloxi között, mielőtt apám munkát adott volna neki. Mindegyikben fegyverrel fenyegetőzött (egy használt, 42–es kaliberű maroklőfegyverrel), és három alkalommal el is sütötte a pisztolyát. Senki sem halt meg, de egyik áldozata deréktól lefelé lebénult. Mindezek a tények apám tárgyalásán kerültek napvilágra.

Apám talán nem tudta, hogy a férfi, akit alkalmaz, bűnöző, de biztosan nem lepte volna meg. Szokása volt azok közül a könnyen kapható, iratokkal nem rendelkező csavargók közül munkaerőt felbérelni, akik rendszeresen a houstoni autóbuszállomás körül gyülekeztek. Készpénzben fizetett nekik, és csak annyit várt tőlük, hogy tartsák a szájukat. Ha véletlenül tudomására jutott a bűnlajstromuk vagy a bizonytalan bevándorlási státuszuk, az információt arra használta, hogy biztosítsa a hűségüket. Általában fizikai munkával bízta meg őket a raktárban, és csak akkor helyezte őket kényesebb pozíciókba, ha megfelelő mértékű józanságot és szolgalelkűséget tanúsítottak. Orrin Mather is így kapaszkodott fel a ranglétrán.

Sohasem tartóztattak le a bűnömért. A tüzet nyilvánvalóan gyújtogatás okozta, de nem voltak szemtanúk. Az eseményt követő nyomozás fényt derített rá, hogy a raktárban szigorúan ellenőrzött anyagokat tároltak: Közel–Keletről importált kémiai vegyületeket, amelyeket egy Új–Mexikóban működő élethosszabbítószer–kartellnek akartak továbbítani. Mire apám bírósági tárgyalását kitűzték, én már úton voltam. Mire kihirdették az ítéletet, az Egyesült Államok nemrégiben újjáélesztett Kereskedelmi Flottájánál szolgáltam köztengerészként, és fedélzeti szolgálatot láttam el egy Malajziába tartó teherhajón. Apámat bűnösnek találták szervezkedésért tiltott szerek terjesztésére, és öt évet töltött le tízéves börtönbüntetéséből. Mindezt a híradókból tudtam meg. A családommal többé nem vettem fel a kapcsolatot.

Ha Allisonnak igaza volt, mindezek nem velem történtek meg, hanem valaki mással: az eredeti, autentikus Török Findleyvel, a sablonnal, amelyből újraalkottak.

És talán igaza is volt. Talán akartam is, hogy így legyen.

De ha nem az az ember voltam, aki felgyújtotta apja raktárát; ha nem az az ember voltam, akinek ez a tett az egész életét meghatározta; ha nem az az ember voltam, aki magával vitte bűntudata terhét a régi világból az újba; ha nem az az ember voltam, aki minden lehetőség mögött csapdát látott, és visszautasított minden örömöt az életben; ha nem az az ember voltam, akit a szégyenből fakadó kötelességtudat az equatoriai olajmezőkre vitt – ha nem ez az ember voltam, akkor lényegében nem is voltam senki.

Allison túl mélyre vágott. Elvesztettem az eszméletemet a fájdalomtól, és gyenge voltam a vérveszteségtől, amikor magamhoz tértem. De nem bántam. Allison elpusztította a limbikus implantátumot, és kivette minden darabját, amit csak el tudott érni. A megmaradt részek – a kötegek, amelyek az agyamba hatoltak –, élettelenek és inaktívak voltak. Újra önmagamhoz tartoztam.

Allison az elülső kabinba hozta az orvosi felszerelést, és az égre néző ablak előtt hajtotta végre a műtétet. Meg sem kellett mozdítanom a fejem, hogy lássam az acélforgácsvatta–színű felhőket, amint felkavarodnak a repülő elöl haladó oldala mentén.

– Maradj nyugton! – szólt rám Allison.

A repülőnk leszálláshoz készülődött a Voxon, miközben olyan heves légörvénnyel küzdött, hogy éreztem, amint a fedélzet billeg alattam. Beépített protokolljainak megfelelően a gép végig igyekezett felvenni a kapcsolatot a Vox Maggal, hogy megkapja a leszállási paramétereket. Megkérdeztem Allisont, hogy érkezett–e valami válasz.

– Egy kevés – felelte.

– Él még odalent valaki?

– Isaac – mondta.

– Senki más?

– Azt mondja, senki. A Feltételezettek elragadták őket. Mindenkit, Isaacet kivéve. De a Vox Mag sértetlen.

– Gondolod, hogy le tudunk szállni ebben a viharban?

– Nem tudom.

– Még ha sikerül is, mennyit nyerünk vele, néhány órát?

– Talán többet is – felelte Allison. – Isaac azt mondja, meg tud védeni minket a Feltételezettektől. És azt állítja, hogy meg tudja óvni a Vox Magot... ettől. – Az egyre emelkedő hőmérsékletre gondolt, a viharokra, talán egyenesen a világvégére.

– Gondolod, hogy igazat mond?

– Már nem tudom, hogy mi igaz, és mi nem.

A felhők egy pillanatra szétnyíltak, és megláttuk a Vox Magot alig néhány száz méterrel alattunk. A tenger már elöntötte a belső szigetet, és vad hullámok verték a város falait, de maga a metropolisz érintetlen volt. A gépünk bedőlt, és a legközelebbi torony felé vette az irányt.

– Isaac azt mondja, el tud minket vinni innen – tette hozzá Allison.

El sem tudtam képzelni, hogy ez mit jelenthet.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Sandra és Bose

– VAN EGY hely nem messze Seattle–től, ami egész jól néz ki – mondta Sandra. – Jó orvosok. Nagy szobák. Széles, zöld gyep és egy kis erdő. Nincs olyan meleg, mint amilyen itt szokott lenni nyaranta.

Bár ma reggel nem volt annyira vészes a hőség. Sandra kivitte Kyle–t a tolószékén a lakókomplexumból a patak menti, tölgyes ligetbe. Az ég kéklett. Enyhe szellő fújt. A tölgyek egymáshoz hajtották ágaikat, mintha összeesküvést terveznének.

Kyle soványnak tűnik – gondolta Sandra. Az orvosok azt mondták, változtattak az étrendjén, hogy elbánjanak az emésztési gondjaival. De jó hangulatban volt. A kellemes időjárást, Sandra jelenlétét vagy a húga hangját szelíd „Ah!”–val nyugtázta.

– Még nem végeztem az előkészületekkel – tette hozzá Sandra.

Sem Kyle–éval, sem a sajátjával. Kyle hagyatéki alapjának kezelői feltételesen már rábólintottak a tervére, hogy átköltöztesse a bátyját, és tárgyalásba kezdtek a kondíciókról a seattle–i intézménnyel. Ami magát Sandrát illette... Bose türelmes volt és bátorította, de a nő mégiscsak egy gyökeresen új életbe tervezett belekezdeni. Egy biztos: a régihez már nem térhetett vissza.

És Bose sem. A Findley–raktárban folytatott helyi vizsgálatot bevonták egy nagyobb volumenű szövetségi nyomozásba, amit a Findley által kiszolgált, élethosszabbító gyógyszert terjesztő bűnszövetkezet után folytattak. Az FBI „érintett személyként” hivatkozott Bose–ra, ami azt jelentette, hogy egy időre el kell tűnnie szem elől. De ez nem okozott gondot. A férfi barátai tudták, hogyan helyezzenek biztonságba valakit, aki közülük való. Bose jelezte, hogy Sandra egy hónapon belül csatlakozhat hozzá. Feltételek nélkül. Barátként vagy szeretőként. Vagy bármilyen viszonyban, amit Sandra vállalhatónak érez.

Bose azt is elmagyarázta neki, hogy Kyle–nak nincs reális esélye megkapni a Negyedik–kúrát. A férfi barátai szigorú etikai feltételekhez kötötték a kezelés kiutalását, és Kyle ezeknek nem felelt meg; elsősorban azért, mert a kúra valójában nem gyógyította volna meg. Ahogy Bose mondta: a kezelés révén Kyle olyanná válna, mint egy gyermek egy egészséges felnőtt testében – talán végérvényesen. Ez olyan végkimenetel volt, amit Bose barátai nem hagyhattak jóvá.

Kyle félrehajtott fejjel, elernyedt testtel ült a tolószékében, és tekintetével a tölgyek hajladozását követte. A nővér hamarosan itt lesz, hogy visszavigye a szobájába. Sandra addig is kiélvezte, hogy kettesben lehet a bátyjával.

– Kaptam tegnap egy levelet Orrin Mathertől – mondta. Orrintól, akit nem látott, és akiről nem hallott, mióta Bose–zal visszavitték Arielhez azon a szeptemberi éjszakán. – Visszament Raleigh–be, és részmunkaidőben dolgozik egy termelői kertészetben. Azt mondja, a válla szépen begyógyult. Bár nem az én amatőr öltéseimnek köszönhetően. Reméli, hogy jól mennek a dolgok velem és Bose őrmesterrel. Ami, azt hiszem, elmondható. És hozzátette, nem bánja, hogy elolvastam a füzeteit.

(„Amúgy is megengedtem volna – írta Orrin –, ha megkérdezi.”Sandra tudomásul vette a rejtett szemrehányást.)

– Azt mondja, már majdnem mindent elolvastam, amit azokba a füzetekbe írt, leszámítva néhány oldalt, amiket azután fejezett be, hogy visszaért Raleigh–be. Elküldte a papírokat a levelével együtt. Nézd, elhoztam őket.

„Megtarthatja ezeket az oldalakat – írta Orrin. – Már nincs rájuk szükségem. Azt hiszem, végeztem ezzel az egésszel. Talán maga jobban fogja érteni, mint én. Hogy őszinte legyek, én most már csak a saját dolgaimmal szeretnék foglalkozni. ”

Sandra elnémult, és hallgatta a patakot, amint keresztülcsörgedezik a „berken”: az örökzöld tölgyek ligetén. A patak vize tiszta volt, és fényes, akár az üveg. Sandra azt gyanította, hogy végül utat talál majd a Mexikói–öbölbe. Vagy párává válik, és esőként hull le valamelyik őszi kukoricamezőn, Iowában. Minden utak végösszege – gondolta Sandra.

Azután olvasni kezdett.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Isaac története / Minden utak végösszege

A nevem Isaac Dvali. Ez történt velem a világvége után.

A Feltételezettek gépei az égből érkeztek a Vox Magba, sok millió, rovarnyi méretű, apró szerkezet formájában. A Korifeus üdvözölte őket. A Vox népe üdvözölte őket. Felfalták a Korifeust, és felfalták a Vox népét.

Mindenkit felfaltak. Nem állt hatalmamban, hogy megakadályozzam a mészárlást, bár azáltal, hogy végignéztem és átéltem, kezdtem megérteni.

Nem volt rosszindulat, sem gyűlölet abban, ami történt. A Feltételezettek gépei pusztán hulladékgyűjtők voltak. Azért hagyták őket a Földön, hogy rögzítsék – azaz elnyeljék – az emberi civilizáció utolsó fennmaradt emlékeit. Nem gyűlöltek semmit, és nem is szerettek semmit. Csak a munkájukat végezték.

Rólam nem vettek tudomást, mert bizonyos értelemben egy voltam közülük. De éppen azért, mert egy voltam közülük – és mert én (velük ellentétben) rendelkeztem öntudattal és önálló akarattal –, képes voltam megvédeni énemnek azt a részét, amit a Korifeus magában tárolt. És amint megértettem a természetüket, elkezdtem felülírni a programjukat. Befurakodtam ősi parancsaikba, és elloptam az erejüket.

Ők lettek a Vox Mag. Ők lettek én. Én lettem ők. Én lettem a Vox Mag.

De a holtakat már nem tudtam feltámasztani.

Létrehoztam egy biztonságos helyet Töröknek és Allisonnak, ugyanúgy, ahogy egykor saját magamnak. Bizonyos értelemben az én hibám volt, hogy nem tudtak átkelni az Átjárón az Equatoriára. Amint átvettem az irányítást a Feltételezett–gépek felett, a Feltételezettek nagyobb egységei elhagyták a Földet. Higiéniai intézkedés volt. A Feltételezettek úgy szigeteltek el, mintha valamilyen veszélyes vírus lennék. És sterilizálták a Földet, vagyis kivonták védelmük utolsó maradványait.

Abban, amit tettek, ezúttal sem volt rosszindulat. Ugyanolyan öntudatlanul bonyolították le a világvégét, mint ahogy egy falevél hajlik a napfény felé.

Biztonságos helyet hoztam létre Töröknek és Allisonnak, bezárva a Vox Magot a saját tervezésű védőburkomba. Amint biztonságban voltak odabent, megváltoztattam az idő folyását. Ugyanazt tettem, amit a Feltételezettek tettek a Földdel a Pörgés idején. Minden év, ami odakint eltelt, csak egy pillanat volt a Vox Magban.

Mindezt ugyanúgy hajtottam végre, ahogy egykor a Feltételezettek: a haldokló Nap gravitációs gradienséből vontam el energiát. Azokat a hajtóerőket manipuláltam, amelyek magát a világegyetemet is tágították.

Amikor készen álltak rá, megmutattam Töröknek és Allisonnak, hogy mi lett a világukból.

Felvittem őket a Vox Mag egyik tornyába. Az időbeli burokba zárt Voxhoz viszonyítva a kinti világegyetemet intenzív kékeltolódás hatása alatt álló energiazuhatag alkotta. Ennek az energiának egy töredékét beengedtem a Vox Magba, és a nagy energiájú fotonokat a látható fény hullámhosszára lassítottam. Gyakorlatilag ablakot nyitottam.

Már nem a Földön voltunk. A bolygót a haldokló Nap összehúzódásainak és kitágulásainak egyik ciklusa hamuvá és vízpárává oszlatta. A Vox Mag hurok alakú pályára állt a merengő, vörös óriássá szelídült égitest körül. A távoli csillagok mértani pontosságú, fehér fénykörökként jelentek meg a sötét égen, a megmaradt bolygók pedig tévelygő, vörös csíkok alakjában. Az időkülönbözet, amit a rendszerre kényszerítettem, igen meredeken ívelt felfelé – a haldokló Nap látszólag úgy lüktetett és vert, akár egy emberi szív. Időközben tömegének csaknem felét levedlette izzó hidrogén formájában, és nem maradt belőle más, csak a forró, kék mag.

Török és Allison nyugtalanítónak találta ezt a látványt.

Azután áttetszővé tettem a minket körülvevő burkot, kívülről pedig nagy visszaverőképességgel ruháztam fel. A Nap magjából sugárzó fotonok nyomást gyakoroltak ránk, és kifelé taszítottak minket. Elhagytuk a Nap halványuló parazsát, és kisodródtunk a világegyetem üres vidékei felé.

Nem céltalan utazás volt. Ezt el is mondtam nekik. De nehéz lett volna elmagyarázni, mit képzeltem el úti célunknak.

Allison megkérdezte, fennmaradtak–e a voxi archívumok. Megmondtam neki, hogy igen. Aztán megkérdezte – tapogatózva, mert megrémítette az, amivé az utóbbi időben váltam –, hogy szerepel–e bármi az archívumokban az eredeti Allison Pearl életével kapcsolatban.

Elmondtam neki, hogy Allison Pearl naplóit azért őrizték meg, mert felnőttkorában fontos munkát végzett. Hosszú éveken át folytatott keresztes hadjáratot az equatoriai olaj Földre irányuló importja ellen. A törvény, amiért küzdött, végül hatályba lépett – de sajnos már túl későn. Ugyanakkor a Köztes Világok úttörőként és mártírként tisztelték.

A huszonegyedik század utolsó éveiben orvul meggyilkolták.

Török és Allison tudni szerette volna, hogy van–e még valami félnivalónk a Feltételezettektől. Elmondtam nekik, hogy a „Feltételezettek”, ahogyan ők ketten elképzelik őket, nem léteznek.

Az emberi lények előszeretettel látnak tudatos elmét a természet tükrében. Őseink motivációt tulajdonítottak a szélnek és az esőnek. Nem meglepő módon mi is ugyanezt tettük a „Feltételezettekkel”. Mivel technológiát használtak, azt képzeltük, hogy intelligensek. Mivel célorientáltan cselekedtek, azt hittük, hogy a céljaik tudatosak. Mivel sohasem szólaltak meg, kifürkészhetetlennek tartottuk őket. Mivel hatalmuk óriási volt, szerettük vagy gyűlöltük őket.

Már gyerekként is gyanítottam, hogy ez téves felfogás.

Mindenfelé éreztem a Feltételezetteket magunk körül, ahogy átzuhantunk a néptelen világűrön. Szerte a galaxis korongján tevékenykedtek ciklikusan, életteli álmukban; számos civilizációt neveltek (melyek közül csak egy volt az emberiség) összekapcsolt bolygók gyűrűin, és begyűjtötték a mesterséges élet virágait, amelyeket ezek a civilizációk időről időre kitermeltek.

Mindezt tudatosság vagy önálló akarat nélkül tették, ahogy egyes hangyakolóniák levéltetű–populációkat zsákmányolnak ki. A Feltételezetteknek sohasem volt öntudatuk. Önszaporító gépek komplex ökológiáját alkották, amely a miénkhez hasonló szerves lények tiszavirágéletéből született, és amely évmilliárdokon keresztül folytatta egymásra utaltságon alapuló evolúcióját. Nem volt központi, szervező elméjük, ahogy egy erdőnek vagy egy dzsungelnek sincs a szó szoros értelmében vett „elméje”. Azért használtak technológiát, mert technológiából épültek fel. Tevékenységüknek úgy volt látszólagos célja, ahogy egy inda vagy egy baktérium cselekszik valamilyen látszólagos célból. Sohasem szólaltak meg, mert sem nyelvük, sem hangjuk nem volt. Azért tűntek elképesztően nagy hatalmúnak, mert az emberinél számtalanszor nagyobb léptékben éltek és haltak.

A Vox prófétái tévedtek velük kapcsolatban – de a Köztes Világok bionormatív filozófusai is. A Feltételezettek nem voltak sem rossz–, sem jóindulatú lények. Az emberiség kései nemzedékei végül megértették ezt az igazságot.

Akárcsak egy erdő, a Feltételezettek is összetett és gyakran veszélyes ökoszisztémát alkottak. És akárcsak egy erdőt, ezt a vidéket is meg lehetett hódítani, be lehetett népesíteni.

Más civilizációk is ugyanerre a felfedezésre jutottak. A galaxist végül nem űrhajókkal derítették fel, hanem „elmebajokkal” – emberi és más származásúakkal –, amelyek e csillagközi ökológia gazdag és veszélyes rácsozatán közlekedtek.

Éreztem ezeknek a lényeknek a jelenlétét a Vox Mag falain túli sötétségben.

Ők is érezték a mi jelenlétünket.

Allison „szellemembereknek” hívta őket. Egyre–másra jelentek meg a Vox Mag folyosóin: úgymond „élő” entitások emberi alakban, akik kis időre láthatóvá váltak, aztán újra eltűntek. A külvilágból érkező követek voltak, akik küszködve igyekeztek megérteni, kik vagyunk, és honnan jöttünk. Végül közvetlenül hozzám szóltak. Megkértek, oldjam fel az időbeli burkot, amit létrehoztam, hogy maradandóbb alakban is a fedélzetre jöhessenek. Török és Allison unszolására beleegyeztem.

Voltaképpen nem voltak teljes mértékben emberek, és nem voltak teljes mértékben jelen, a szó elfogadott értelmében. De legalább az emberiségtől származtak. Őseik a Világok Gyűrűjén éltek évezredeken át, mielőtt a Gyűrű mint struktúra elöregedett és lakhatatlanná vált volna.

Mentőakció gyanánt érkeztek. Felajánlották, hogy magukkal visznek minket hatalmas, szétszórt virtualitásukba, ahol új életet kezdhetünk. Barátságuk őszinte volt. Nem követeltek tőlünk radikális alakváltoztatást. Ha úgy tetszik, akár egy bolygó felszínén is élhetünk, mondták. Mások is akadtak, akik újra nem alakított, biológiai teremtményekként kívántak élni, és akik szívesen láttak volna minket. Vagy ha nagyobb testbe szándékozunk költözni – ha azt választjuk, hogy velük utazunk elmehajóikon, vagy kiterjesztjük élményhorizontunkat a bolygóközi térbe –, arra is lett volna mód.

Az alternatíva az volt, hogy itt élünk tovább és halunk meg, a Vox Mag néptelen emeletein és teraszain, mialatt a város folytatja spirális útját minden dolgok végezete felé.

Török és Allison elfogadta a Szellememberek vendégszerető ajánlatát. Én nem.

Nem szívesen hagytak magamra. Allison unszolására Török és ő papírra vetették emlékeiket a közelmúlt eseményeiről, és átadták nekem az iratokat.

– Mint egy üzenet a palackban – mondta Allison. – Sohasem tudhatod, hol fog kikötni.

Sírt, amikor elbúcsúzott tőlem.

Miután egyedül maradtam, sokszor elolvastam az írásaikat, és felidéztem magamban a hangjukat.

Újra felhúztam a burkot, miután Török és Allison távozott. A galaxis szívében található, szupermasszív fekete lyuk körüli, meredek gravitációs gradiensekből vontam el energiát. Hagytam, hogy az eónok úgy csorogjanak át az ujjaim között, akár a víz.

A világegyetem tágulása galaxishalmazokat szaggatott szét. A csillagok születése akadozni kezdett, majd végleg leállt. A disszipatív rendszerek – vagyis lényegében az élet – fekete lyukak és neutroncsillagok gravitációs oázisai köré zsúfolódtak, míg végül a legmasszívabb fekete lyukakból is csak Hawking–sugárzás foszlányai maradtak. A világegyetem elsötétült, és végül kihunyt benne minden fény.

De nem volt üres. Magában az űr vákuumában alig észlelhető információszálak maradtak fenn, amelyek a virtuális részecskék egyébiránt röpke létén tenyésztek. Mialatt az energiaforrások eltűntek, és a saját létezésem is fenntarthatatlanná vált, mindent, amit csak lehetett, megtanultam ezektől a kifinomult, élő struktúráktól, amelyek közül némelyik talán a kihalt emberiség leszármazottja volt.

„Semmi sem teljes – suttogták. – A metaverzum nem más, mint tökéletlenül kötött rendszerek fraktálszerkezetű, végtelen struktúrája.”

Egy olyan univerzum, mint a miénk – ha önmagán kívülről szemléljük az eredeti, forró állapotát és a végső, entrópikus vákuumot összekötő valamennyi lehetséges kvantumútvonal összegzését tartalmazza. És mivel egyetlen univerzum sem teljesen kötött (hiszen bármelyik univerzum gyakorolhat akár alapvető, akár gyorsan múló hatást bármelyik másikra), a metaverzum olyan struktúrákat tartalmaz, amelyeknek a miénkhez hasonló univerzumok csupán elemei. És mindezt olyan hatalmas léptékben, ami szó szerint lehetetlenné teszi a megértést.

A metaverzumnak nincs vége. Nincs benne más, csak mindennek a végtelenbe tartó, önhasonló burjánzása. Semmilyen elme nem tudja befogadni, mert bármiféle megfigyelő csakis véges és halandó lehet. És semminek sincs értelme, csakis véges és halandó nézőpontból.

Kezdtem belegondolni, hogy mit jelent halandónak és végesnek lenni.

Kezdtem belegondolni, hogy mit jelent embernek lenni.

Mit jelent embernek lenni.

Mit jelent egy adott helyet elfoglalni a lehetséges útvonalak rendszerében.

Mit jelent univerzumok között utazni.

Mit jelent

*

A nevem Isaac Dvali, és

Nem tudom ezt tovább írni.

A nevem Orrin Mather.

A nevem Orrin Mather.

A kertészetben, ahol dolgozom, az üvegházban ösvények vezetnek a palánták és a vetőmagtáblák között, amelyeken az ember eljuthat egyik helyről a másikra. Jó ott sétálni. Lehet menni erre is, meg arra is. Igazából nem számít. Minden ösvénynek ugyanaz a kezdete, és ugyanaz a vége. Bár egyszerre mindig csak egy helyen állhatunk.

Azt hiszem, velem születtek ezek az álmok vagy emlékek Török Findleyről és Allison Pearlről. Felzaklattak, amikor kisgyerek voltam. Látomásként törtek rám. Úgy fújtak át rajtam, mint a szél, ahogy a nővérem, Ariel mondogatta.

Ezért szálltam fel olyan hirtelen a buszra Houston felé. Ezért írtam a füzeteimbe, amit írtam.

A dolgok Houstonban nem úgy alakultak, ahogy vártam. (Ezt maga is tudja, dr. Cole, és azt hiszem, akár közvetlenül magához is szólhatok, mert elég valószínű, hogy ezt úgyis csak maga fogja elolvasni.) Azt hiszem, más úton indultam el, mint amit megálmodtam. Például sosem raboltam ki boltokat. Talán megtehettem volna. Isten látja lelkemet, időnként épp elég éhes és dühös voltam. De valahányszor úgy éreztem, bántani akarok valakit, eszembe jutott Török Findley és az égő ember (aki én voltam!), és hogy milyen szörnyű lenne magammal cipelni egy másik ember halálának a terhét.

Főleg éjszaka dolgozom az üvegházban, de a nagy lámpák folyton égnek. Olyan, mintha abban a házban mindig dél lenne egy napsütéses napon. Szeretem a nedvességet a levegőben és az élő dolgok szagát. Emlékszik azokra a virágokra a szobám előtt az Állami Gondozóban, dr. Cole? Azt mondta, papagájvirágnak hívják őket. Kinéznek valaminek, de valójában nem azok. De semmivel se volt több szavuk abban, hogy minek nézzenek ki, mint nekem abban, hogy írjam–e ezeket a füzeteket. Egyszerűen csak azok, amivé az idő és a természet formálta őket.

Ilyen virágokat nem termesztünk az üvegházban, ahol dolgozom. De emlékszem, mennyire szépek voltak. Tényleg olyanok, mint a madarak.

Nem hiszem, hogy többé írok magának. Kérem, ne vegye rossz néven. Csak szeretném ezeket a nyugtalanító dolgokat magam mögött tudni.

És kérem, üdvözölje a nevemben Bose őrmestert. Ő jó ember, azt hiszem.

Ariel szívélyes üdvözletét küldi, és azt kéri, mondjam meg magának, hogy Texasban átkozottul meleg van.

Orrin Mather, Raleigh, Észak–Karolina

Szerzőnkről

Robert Charles Wilson

1953–ban született Kaliforniában, de kilencéves kora óta Kanadában él. Első elbeszélése, az „Equinocturne” 1974– ben jelent meg az Analogban, még Bob Chuck Wilson néven. írásai a továbbiakban számos magazinban feltűntek, de tehetsége körülbelül egy évtizeddel később vált egyértelművé az olvasók és kritikusok számára, amikor napvilágot látott ravaszul szerkesztett, stilárisan kifinomult bemutatkozó regénye, a Philip K. Dick–díjra is jelölt Hidden Place. Ebben meglepő módon tudományos magyarázatot kreál egy tündérek által lakott párhuzamos világ létezésére. Már itt felbukkan visszatérő motívuma: az idegen környezetbe csöppent emberek szembesítése önmagukkal az ismeretlen örömteli vagy rémületes csodáin keresztül.

Az 1987–es Memory Wire–ben kiberpunk eszközök teremtik meg a kapcsolatot két világ között, míg a két évvel későbbi Gypsiesben gyermekek telepatikus képességei. Az 1990–ben megjelent The Divide az emberi tudatot hasítja ketté, az A Bridge ofYears pedig az idő szerkezetén üt rést.

Wilson számára az igazi ismertséget 1994–es Mysterium című kötete hozta meg, ez a politikai lidércnyomás, amellyel végre a Philip K. Dick–díjat is sikerült elnyernie. Innentől a figyelem középpontjába került az angolszász piacon, amit több Hugo– és World Fantasy–díj jelölés mutat. 2002–ben The Chronoliths című regényének ítélték a John W. Campbell emlékdíjat.

A Pörgés 2006–ban a rangos Hugót is learatta. Azóta a trilógia második és harmadik kötetén kívül egy posztapokaliptikus kisregényt is megírt, Julian: A Christmas Story címmel. Ennek hosszabb változata Julian Comstock: A story of 22nd–Century America 2009–ben jelent meg.

[1] William Shakespeare: Othello, a velencei mór (Szász Károly fordítása)

Tartalom

- ELSŐ FEJEZET Sandra és Bose

- MÁSODIK FEJEZET Török Findley története

- HARMADIK FEJEZET Sandra és Bose

- NEGYEDIK FEJEZET Treya története / Allison története

- ÖTÖDIK FEJEZET Sandra és Bose

- HATODIK FEJEZET Török története

- HETEDIK FEJEZET Sandra és Bose

- NYOLCADIK FEJEZET Allison története

- KILENCEDIK FEJEZET Sandra és Bose

- TIZEDIK FEJEZET Török története

- TIZENEGYEDIK FEJEZET Sandra és Bose

- TIZENKETTEDIK FEJEZET Török története

- TIZENHARMADIK FEJEZET Sandra és Bose

- TIZENNEGYEDIK FEJEZET Török története

- TIZENÖTÖDIK FEJEZET Sandra és Bose

- TIZENHATODIK FEJEZET Török története

- TIZENHETEDIK FEJEZET Sandra és Bose

- TIZENNYOLCADIK FEJEZET Allison története

- TIZENKILENCEDIK FEJEZET Sandra és Bose

- HUSZADIK FEJEZET Török története

- HUSZONEGYEDIK FEJEZET Sandra és Bose

- HUSZONKETTEDIK FEJEZET Allison története

- HUSZONHARMADIK FEJEZET Sandra és Bose

- HUSZONNEGYEDIK FEJEZET Török története

- HUSZONÖTÖDIK FEJEZET Sandra és Bose

- HUSZONHATODIK FEJEZET Allison története

- HUSZONHETEDIK FEJEZET Sandra és Bose

- HUSZONNYOLCADIK FEJEZET Allison története

- HUSZONKILENCEDIK FEJEZET Sandra és Bose

- HARMINCADIK FEJEZET Török története

- HARMINCEGYEDIK FEJEZET Sandra és Bose

- HARMINCKETTEDIK FEJEZET Isaac története / Minden utak végösszege

- Szerzőnkről

Table of Contents

ELSŐ FEJEZET Sandra és Bose

MÁSODIK FEJEZET Török Findley története

HARMADIK FEJEZET Sandra és Bose

NEGYEDIK FEJEZET Treya története / Allison története

ÖTÖDIK FEJEZET Sandra és Bose

HATODIK FEJEZET Török története

HETEDIK FEJEZET Sandra és Bose

NYOLCADIK FEJEZET Allison története

KILENCEDIK FEJEZET Sandra és Bose

TIZEDIK FEJEZET Török története

TIZENEGYEDIK FEJEZET Sandra és Bose

TIZENKETTEDIK FEJEZET Török története

TIZENHARMADIK FEJEZET Sandra és Bose

TIZENNEGYEDIK FEJEZET Török története

TIZENÖTÖDIK FEJEZET Sandra és Bose

TIZENHATODIK FEJEZET Török története

TIZENHETEDIK FEJEZET Sandra és Bose

TIZENNYOLCADIK FEJEZET Allison története

TIZENKILENCEDIK FEJEZET Sandra és Bose

HUSZADIK FEJEZET Török története

HUSZONEGYEDIK FEJEZET Sandra és Bose

HUSZONKETTEDIK FEJEZET Allison története

HUSZONHARMADIK FEJEZET Sandra és Bose

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET Török története

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET Sandra és Bose

HUSZONHATODIK FEJEZET Allison története

HUSZONHETEDIK FEJEZET Sandra és Bose

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET Allison története

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET Sandra és Bose

HARMINCADIK FEJEZET Török története

HARMINCEGYEDIK FEJEZET Sandra és Bose

HARMINCKETTEDIK FEJEZET Isaac története / Minden utak végösszege

Szerzőnkről