elektronikus kiadás: NNCL81-235v1.1

Isaac Asimov

ACÉLBARLANGOK

(Gyilkosság az Ûrvárosban)

KOSSUTH KÖNYVKIADÓ 1967

A mû eredeti címe:

ISAAC ASIMOV

THE CAVES OF STEEL

Panther Edition London 1964

Fordította: VÁMOSI PÁL

Felelõs kiadó a Kossuth Könyvkiadó igazgatója Szerkesztette: Szabó Mária A sorozatterv Kass János munkája Mûszaki vezetõ: Szécsi Andor

Mûszaki szerkesztõ: Rudas László A szedést 1967. II. 27-én kezdték meg Megjelent 1967. VII. 31. 55 300 példányban Terjedelme 14,4 (A/5) ív

PL–81–l–6769

67.00182/1 – Zrínyi Nyomda, Budapest.

Felelõs v.: Bolgár Imre

ELSÕ FEJEZET

Utasítás a rendõrfõnöktõl

Alighogy Lije Baley az íróasztalához ért, észrevette, hogy R. Sammy várakozásteljesen figyeli. Hosszúkás arcának mogorva vonásai megmerevedtek:

– Mit akarsz? – kérdezte.

– A fõnök hívatott, Lije. Azt mondta, mihelyt bejössz, azonnal menj be hozzá.

– Rendben van.

R. Sammy csak állt tovább, kifejezéstelen arccal.

– Azt mondtam, rendben van – szólt rá Baley. – Leléphetsz!

R. Sammy sarkon fordult, és ment a dolgára. Baley ingerülten kérdezte magától: vajon miért ne végezhetné R. Sammy munkáját egy ember? Aztán figyelmét dohányzacskója tartalmára fordította: gyors fejszámolást végzett. Ha naponta beéri két pipára valóval, kihúzhatja a legközelebbi dohányosztásig.

Kilépett a korlát mögül (két év óta besorolása alapján korláttal elkerített munkahely járt neki), és végigment a közös termen.

Mikor elhaladt Simpson mellett, az fölpillantott a higanyos adattárolóból.

– A fõnök hívatott, Lije – szólt oda,

– Tudom. R. Sammy már mondta.

A higanyos tároló belsejébõl jelekkel sûrûn teleírt szalag tekergeti elõ, ahogy a kis készülék végigkutatta és elemezte “emlékezetét" a kívánt adatokért, amelyek a csillogó higanyfelület apró rezgõ mintázatában voltak elraktározva.

– Ha nem félnék, hogy eltörik a lábam, jól fenéken billenteném ezt az R. Sammyt – mondta Simpson. – A napokban találkoztam Vince Barrett-tel.

– Igen?

– Szeretne visszakerülni hozzánk. Vagy bármilyen más munkát kapni a rendõrségen. Szegény srác nagyon el van kámpicsorodva, de hát én mit mondhattam volna neki? Most R. Sammy van itt helyette és kész. Õ meg jobb híján egy szállítószalagnál dolgozik az élesztõgazdaságban. Pedig jóeszû fiú. Mindenki szerette.

Baley a vállát vonogatta, és hûvösebb modorban válaszolt, mint ahogy akarta, vagy ahogy megfelelt érzelmeinek:

– Hát ezzel most mindannyiunknak szembe kell nézni.

A rendõrfõnöknek külön szoba járt. Neve – JULIUS ENDERBY – ott díszelgett gondosan metszett, formás betûkkel a homályos üvegen. Alatta pedig ez állt: NEW YORK CITY RENDÕRFÕNÖKE.

– Hallom, hogy hívattál, fõnök – mondta Baley, belépve a szobába.

Enderby fölpillantott. Szemüveget hordott, mert érzékeny szeme nem bírta az általában használatos kontaktüveget. Csak amikor az ember már megszokta a szemüveg látványát, szentelhette figyelmét az egyébként teljesen jellegtelen arcnak. Baley erõsen gyanította, hogy a rendõrfõnök szeme nem is olyan nagyon érzékeny, és csak azért hord szemüveget, mert az “egyéniséget" kölcsönöz neki.

A rendõrfõnök most feltûnõ idegesen nézett maga elé. Megigazította kézelõjét, majd hátradõlve székében, túlzott szívélyességgel mondta:

– Ülj le, Lije. Ülj le.

Baley kimért mozdulatokkal leült és várt.

– Jessie hogy van? – kérdezte Enderby. – És a fiad?

– Köszönöm, jól – felelte Baley tompa hangon. – Pompásan. És a tieid?

– Pompásan – visszhangozta Enderby. – Pompásan.

Nem jól indul ez a beszélgetés.

Valami nincs rendben az arcával, gondolta magában Baley. Majd fennhangon így szólt:

– Fõnök, szeretném, ha nem E. Sammyvel üzennél értem.

– Ismered az érzéseimet. De hát iderakták, és valamire csak fel kell használnom.

– Csuda kényelmetlen, fõnök. Odajön, mondja, hogy beszélni akarsz velem, aztán csak áll ott mellettem. Tudod, mit akarok ezzel mondani. Ha nem szólok rá, hogy menjen a dolgára, ítéletnapig ott állna.

– Ez az én hibám. Mikor elküldtem az üzenettel, elfelejtettem külön megmondani neki, hogy utána folytassa a munkáját.

Baley felsóhajtott. Mélybarna szeme körül a vékony ráncok elmélyültek.

– Szóval beszélni akartál velem.

– Igen, Lije – mondta a rendõrfõnök –, és ráadásul nem is valami egyszerû dologról.

Felállt, megfordult és az íróasztala mögötti falhoz lépett. Megnyomott egy alig látható gombot, mire a falfelület egy része átlátszóvá vált.

Baley a váratlanul beáramló szürkés fénytõl hunyorogni kezdett.

– Ezt a múlt évben csináltattam magamnak – mondta mosolyogva a rendõrfõnök. – Ugye, eddig még nem mutattam neked? Gyere csak ide, és nézz. ki. A régi idõkben valamennyi szobában volt ilyen. “Ablaknak" hívták. Tudtad?

Baley nagyon jól tudta, hisz épp elég történelmi regényt olvasott.

– Hallottam róluk – felelte.

– Gyere ide.

Baley kissé feszengve engedelmeskedett. Valami szemérmetlenséget érzett abban, hogy a szobák titkait így feltárják a külvilágnak. A rendõrfõnök néha bolondosán túlzásba viszi konzervatív hajlamait. Példa rá a szemüvege.

Aha! Ettõl olyan szokatlan az arckifejezése.

– Bocsáss meg, fõnök – mondta Baley –, de ugye, új szemüveged van?

A rendõrfõnök kissé meglepetten nézett rá, levette a szemüvegét, rápillantott, majd újból Baleyre nézett. Kerek arca szemüveg nélkül még kerekebbnek látszott, álla pedig kissé hegyesebbnek. És a pillantása is némileg bizonytalan lett, mert tekintetét nem tudta kellõképpen összpontosítani.

– Igen – felelte, visszatéve a szemüveget az orrára. – A régit három nappal ezelõtt eltörtem – tette hozzá bosszúsan. – És annyi minden dolgom akadt, hogy csak ma reggel tudtam másikat szerezni. Ez a három nap, Lije, valóságos pokol volt.

– A szemüveg miatt? – Volt még más egyéb is. Mindjárt rátérek.

Az ablak felé fordult, és Baley követte példáját. Kissé meglepetten vette észre, hogy esik az esõ. Egy pillanatig lenyûgözve bámulta az égbõl hulló vízcseppek látványát. Mellette a rendõrfõnök úgy sugárzott a büszkeségtõl, mintha ez a természeti tünemény az õ keze mûve lett volna.

– Ebben a hónapban harmadszor látok esõt. Érdekes, mi?

Baley akarva, nem akarva kénytelen volt bevallani magának, hogy a látvány valóban lenyûgözõ. Életének negyven éve alatt csak ritkán látott esõt vagy bármilyen más természeti jelenséget.

– Ha esõt látok, mindig arra kell gondolnom, mennyi haszontalan víz zúdul le a városra. Sokkal jobb volna, ha csak a tárolókba hullana.

– Lije – jegyezte meg a rendõrfõnök –, te túl modern vagy. Ez a te bajod. Régen az emberek a szabadban éltek. Nemcsak a farmokon, hanem a városokban is. Még New Yorkban is. És õk nem tartották haszontalannak az esõt. Sõt! Együtt éltek a természettel. Ami sokkal egészségesebb és jobb. A modern élet bajai épp abból erednek, hogy elszakadtunk a természettõl. Egyszer-másszor olvashatnál valamit a szén századáról.

Baley olvasott róla. Nemegyszer hallotta, hogy az emberek keseregnek, miért kellett feltalálni az atommáglyát. Sõt, õ maga is kesergett miatta, ha rosszul mentek a dolgok, vagy ha fáradt volt. De az effajta kesergés az emberi természet vele született jellegzetessége. A szén századában az emberek a gõzgép feltalálásán keseregtek. Az egyik Shakespeare-darabban valamelyik szereplõ a puskapor feltalálásán síránkozik. Egy ezredévvel ezután pedig a pozitronagy feltalálása miatt nyavalyogtak.

A pokolba vele.

– Ide figyelj, Julius – mondta komoran. (Egyébként hivatalos idõben nem szokta használni ezt a bizalmas megszólítást, akárhányszor “Lije-ozta" is õt a rendõrfõnök, de most, úgy érezte, oka van rá.) – Ide figyelj, Julius, mindenrõl beszélsz, csak arról nem, amiért hívattál, és engem ez idegesít. Mirõl van szó?

– Mindjárt rátérek, Lije – felelte a rendõrfõnök. – De hadd mondjam el a magam módján. Baj van.

– Hát persze. Mikor nincs ezen a bolygón? Megint az R-ekkel van valami?

– Úgy is lehetne mondani. Itt állok és csak töprengek, mennyi bajt bír ki még ez az öreg világ. Nemcsak azért rakattam ide ezt az ablakot, hogy egyszer-másszor beengedjem az eget. Az egész várost beengedem. Elnézem, és azon töprengek, mi lesz belõle egy évszázad múlva.

Baley viszolygott az efféle szentimentalizmustól, de akaratlanul is lenyûgözve bámult kifelé az ablakon. A város még az idõjárás okozta homályos körvonalaival is szédületes látványt nyújtott. A fõkapitányság a városháza legfelsõ szintjén volt, a városháza pedig jó magasra ágaskodott. A rendõrfõnök ablakából nézve a szomszédos tornyok eltörpültek, tetejüket mutogatták. Mint megannyi ujj nyújtóztak fel a magasba puszta, jellegtelen falaikkal, az emberi méhkasok külsõ burkolataival.

– Egy kicsit talán sajnálom is – jegyezte meg a rendõrfõnök –, hogy esik. Nem láthatjuk az Ûrvárost

Baley nyugat felé pillantott, de úgy volt, ahogy a rendõrfõnök mondta: a zárt szemhatáron New York tornyai ködbe vesztek, elnyelte õket a puszta fehérség.

– Láttam már az Ûrvárost – szólt Baley.

– Szeretem elnézni innét – mondta a rendõrfõnök. – Épp hogy ki lehet venni a két brunswicki negyed között. Szétszórt, alacsony épületek. Ez a különbség köztünk és az ûrlakók között. Mi magasra ágaskodunk és összezsúfolódunk. Náluk meg minden családnak külön háza van. Egy család, egy ház. És a házak között mindenütt szabad térség. Beszéltél már valaha ûrlakóval, Lije?

– Egyszer-másszor. Vagy egy hónappal ezelõtt épp itt a te telefonodon beszéltem eggyel – felelte türelmesen Baley.

– Igen, emlékszem. Úgy látszik, ma amolyan bölcselkedõ hangulatban vagyok. Mi és õk. Két különbözõ életforma.

Baley gyomra az idegességtõl kissé remegni kezdett. Minél inkább kerülgeti a rendõrfõnök a tárgyat, annál nagyobb veszélyt rejtegethet a mondanivalója.

– Úgy is van – válaszolta. – De mi ebben a meglepõ? A Föld nyolcmilliárd lakosát nem szórhatod szét ilyen kis épületekben. Nekik a maguk világában bõven van helyük, hát éljenek kedvük szerint.

A rendõrfõnök a székéhez lépett és leült. Mereven nézett Baleyre, szeme a homorú lencsétõl kissé összezsugorodott.

– Nem mindenki ilyen elnézõ a kulturális különbségekkel szemben – jegyezte meg. – Sem nálunk, sem az ûrlakóknál.

– Ez igaz. De miért mondod ezt?

– Mert három nappal ezelõtt meghalt egy ûrlakó. Na végre, közeledünk a tárgyhoz. Baley kissé felhúzta keskeny ajka szögletét, de hosszú, bánatos arcán ez nem okozott látható változást.

– Szomorú. Remélem, valami fertõzõ betegség vitte el. Valami vírusos dolog. Mondjuk, egy nátha.

– Mit beszélsz? – kérdezte a rendõrfõnök láthatóan meghökkenve.

Baley nem mutatott hajlandóságot, hogy megmagyarázza a szavait. Közismert dolog volt, milyen alapossággal ûzték ki az ûrlakók társadalmukból a betegségeket. És még ennél is közismertebb volt, hogy a lehetõ legnagyobb gonddal kerültek minden érintkezést a betegségektõl üldözött földlakókkal. De hát Baley gúnyolódása ezúttal süket fülekre talált.

– Csak úgy, a levegõbe beszéltem – mondta. – Szóval miben halt meg? – És újból az ablak felé fordult.

– Odalett a melle – mondta a rendõrfõnök. – Valaki szétlõtte. Robbantópisztollyal. Baley háta megmerevedett.

– Most én kérdem: mit beszélsz? – kérdezte anélkül, hogy megfordult volna.

– Gyilkosságról beszélek – válaszolta a rendõrfõnök. – Detektív vagy. Tudod, mi az, hogy gyilkosság.

Baley végre megfordult.

– De egy ûrlakót gyilkoltak meg? Három nappal ezelõtt?

– Igen.

– Ki? És hogyan?

– Az ûrlakók azt állítják, hogy közülünk valaki.

– Az lehetetlen.

– Miért? Te se szereted az ûrlakókat. Meg én se. Ki szereti õket itt a Földön? Valaki kissé túlzásba vitte ezt a nemszeretem dolgot, és kész.

– Igen, de...

– Ott volt az a tûzeset a Los Angeles-i gyárakban. Meg a berlini R-rombolás. Meg a sanghaji zavargások.

– Jó, jó...

– Mindez növekvõ elégedetlenségre mutat. Sõt, talán valamilyen szervezkedésre.

– Fõnök – mondta Baley –, ezt nem értem. Te valamiért próbára akarsz engem tenni?

– Tessék? – A rendõrfõnök õszinte zavarban bámult rá.

Baley feszülten figyelte.

– Három nappal ezelõtt egy ûrlakót megöltek, és azt hiszik, hogy a gyilkos közülünk való. De mindmáig – mondta és ujjával az íróasztalra koppantott – semmi következménye nem lett az ügynek. Igaz? Fõnök, ez lehetetlen. Az áldóját, hiszen ha tényleg megtörtént volna, egész New Yorkot elsepernék a Föld színérõl!

A rendõrfõnök megrázta a fejét.

– Nem ilyen egyszerû az ügy. Ide figyelj, Lije, én három napig távol voltam. Tárgyaltam a polgármesterrel. Kint voltam az Ûrvárosban. Leutaztam Washingtonba, beszéltem a Terresztrikus Nyomozóirodával.

– Igen? És mit mondtak a terrik?

– Azt, hogy ezt a békát nekünk kell lenyelnünk. A gyilkosság New York közigazgatási területén történt. Az Ûrváros a mi joghatóságunk alá tartozik.

– De területenkívüliséget élveznek.

– Tudom. Mindjárt erre is rátérek. – Baley merev pillantására a rendõrfõnök lesütötte szemét. Olyanformán, mintha hirtelen lefokozták volna, és most Baley alantasának tekintené magát. Baley pedig úgy viselkedett, mint aki ezt tudomásul veszi.

– Az ûrlakók azt tehetnek, amit akarnak.

– Várj egy kicsit, Lije – kérlelte a rendõrfõnök. – Ne sürgess. Úgy akarom veled megbeszélni ezt az ügyet, mint a barátommal. Szeretném, ha megértenéd a helyzetemet. Épp ott voltam, amikor a gyilkosság hírét hozták. Vele volt találkám... Roy Nemennuh Sartonnal.

– Az áldozattal?

– Az áldozattal. – A rendõrfõnök felnyögött. – Ha öt perccel késõbb történik, én fedeztem volna fel a hullát. Micsoda megrázkódtatás lett volna! Még így is szörnyû volt, szörnyû. Ezzel a hírrel fogadtak. És ekkor kezdetét vette a három napos lidércnyomás, Lije. És mindennek tetejébe alig láttam, és nem volt idõm pótolni az eltört szemüvegemet. De legalább ez nem fog még egyszer megtörténni velem. Egyszerre hármat rendeltem.

Baley maga elé idézte az eseményeket. Látta a magas, szõke ûrlakókat, ahogy elébe mennek a rendõrfõnöknek, és a maguk kendõzetlenül szenvtelen módján elmondják neki, mi történt. Julius pedig leveszi a szemüvegét, megtörli és az események hatása alatt elejti, majd letekint az üvegdarabokra, és puha, húsos ajkai remegnek. Baley egészen biztos volt benne, hogy a rendõrfõnököt legalábbis jó öt percig sokkal jobban izgatta a szemüvegének hiánya, mint maga a gyilkosság.

– Pokoli helyzet – folytatta a rendõrfõnök. – Az ûrlakók, mint mondtad, területenkívüliséget élveznek. Ragaszkodhatnak ahhoz, hogy õk nyomozzanak az ügyben, és olyan jelentést küldhetnek a maguk kormányának, amilyet akarnak. Az ûrországoknak pedig ez ürügyül szolgálhatna arra, hogy borsos jóvátételt követeljenek tõlünk. És tudod, hogy a lakosság hogy fogadná ezt.

– Politikai öngyilkosság volna, ha a Fehér Ház belemenne a fizetésbe.

– De az is, ha megtagadná. Csak másféle öngyilkosság.

– Nem kell részletezned – mondta Baley. Kisfiú volt, amikor csillogó ûrcirkálókon utoljára érkeztek katonák Washingtonba és New Yorkba, hogy behajtsák, ami véleményük szerint õket illette.

– Hát akkor érted, hányadán áll a dolog. Fizetni vagy nem fizetni egyaránt katasztrófa. Az egyetlen megoldás az volna, ha saját erõbõl megtalálnánk a gyilkost, és kiadnánk az ûrlakóknak. Tehát rajtunk múlik a dolog.

– Miért ne adhatnánk át az ügyet a Terresztrikus Nyomozóirodának? Ha igaz is, hogy jogi szempontból a mi hatáskörünkbe tartozik, viszont bolygóközi kapcsolatokat érintõ kérdés lévén...

– A terrik tudni se akarnak róla. Kényes ügy, és hiába, a mi nyakunkba szakadt. – Hirtelen felkapta a fejét, és merev pillantást vetett beosztottjára. – Rossz vége lehet, Lije. Mindannyiunknak az állásába kerülhet.

– Mindannyiunkat leváltanának? Ugyan. Ehhez képzett emberek kellenek, és azt nem találnak.

– Dehogynem találnak – felelte a rendõrfõnök. – Itt vannak az R-ek.

– Micsoda?!

– R. Sammy csak az elsõ fecske. Kifutófiú. De majd a következõk már az expressz járatokat fogják ellenõrizni. A fenébe is, ember, én jobban ismerem nálad az ûrlakókat, tudom, mit forgatnak a fejükben. Igenis vannak olyan R-ek, akik el tudnák látni a te és az én munkámat. Bennünket meg alacsonyabb kategóriába sorolnának. Ne hidd, hogy a levegõbe beszélek. És a te korodban tartalékba kerülni...

– Jól van, jól van – morogta Baley. A rendõrfõnök zavarba jött.

– Bocsáss meg, Lije.

Baley bólintott. Az apja jutott eszébe, és igyekezett elkergetni gondolatait. A rendõrfõnök persze ismerte a történetet.

– Mikor merült fel ennek a leváltásnak az ötlete? – kérdezte Baley.

– Ugyan már, Lije, ne légy olyan naiv. Mindig is ez volt a helyzet. Huszonöt éve, mióta az ûrlakók idejöttek. Magad is tudod. Csak most már lassan eljutnak a magasabb posztokhoz. Ha ebben az ügyben bakot lövünk, nagyon közel kerülünk ahhoz a pillanathoz, amikor várhatjuk, hogy kezünkbe nyomják a nyugdíjkönyvecskét. Ha viszont ügyesen fogjuk meg a dolgot, mindezt kitoljuk a távoli jövõbe. Neked meg ez az ügy különösen nagy lehetõségeket jelent

– Nekem? – kérdezte Baley.

– Igen. Te fogod vezetni a nyomozást.

– Az nem lehet, fõnök. Én csak a C–5-ös kategóriába tartozom.

– De szeretnél a C–6-osba kerülni, nem?

Szeretne? Baley tudta, milyen kiváltságokkal jár a C–6-os kategória. Ülõhely az expresszjáraton csúcsforgalmi idõben, és nem csak tíztõl négyig. Bõségesebb választék a körzeti étkezõkben. Sõt, talán még egy jobb lakást is jelentene, és Jessie számára állandó belépõt a napozóteraszra.

– Persze hogy szeretnék – válaszolta. – De mi lesz velem, ha nem tudom megoldani az ügyet?

– Miért ne tudnád megoldani, Lije? – hízelgett a rendõrfõnök. – Ügyes ember vagy te. A legügyesebb emberünk.

– De akkor a hivatalban egy féltucat embert átugranék, aki nálam magasabb besorolásban van. Ezt miért tennéd? – Nem mondta ki, de a hanghordozásából világosan kitûnt, hogy tudja: a rendõrfõnök csak különleges kényszerhelyzetben tette túl magát az efféle protokolláris megfontolásokon.

Enderby összekulcsolta kezeit.

– Két okból. Az én szememben, Lije, te nemcsak egy detektív vagy a sok közül. Mi barátok vagyunk. Nem felejtettem el, hogy együtt jártunk egyetemre. Néha talán úgy tûnik, mintha megfeledkeznék róla, de ezt csupán a besorolásbeli különbség okozza. Rendõrfõnök vagyok, és te tudod, hogy ez mit jelent. De azért változatlanul a barátod is vagyok. Ez az ügy pedig nagyszerû lehetõség a megfelelõ ember számára, ezért neked szeretném juttatni.

– Ez az egyik ok – jegyezte meg Baley hûvösen.

– A másik ok, hogy remélem, te is a barátodnak tekintesz engem. Mert egy szívességet szeretnék kérni tõled.

– Miféle szívességet?

– Azt szeretném, ha a nyomozáshoz munkatársul egy ûrlakót vennél magad mellé. Ez volt a feltételük. Megígérték, hogy nem jelentik a gyilkosságot, és beleegyeztek, hogy ránk bízzák a nyomozást. De viszonzásképpen azt kívánták, hogy egyik megbízottuk elejétõl végig részt vegyen benne.

– Ez úgy hangzik, mintha nem nagyon bíznának bennünk.

– Meg kell értened az álláspontjukat. Ha ebben az ügyben bakot lövünk, nem egy ûrlakónak meggyûlik a baja a saját kormányával. Nem ítélhetjük el õket eleve, Lije. Hajlandó vagyok elhinni, hogy jót akarnak.

– Egészen biztosan jót akarnak, fõnök. Hisz éppen ez a baj velük.

A rendõrfõnök erre értetlen arcot vágott, de folytatta:

– Szóval hajlandó vagy egy ûrlakót munkatársul magad mellé venni, Lije?

– Ezt mint szívességet kéred tõlem?

– Igen. Arra kérlek, hogy vállald el a nyomozást az ûrlakók feltételei mellett.

– Hajlandó vagyok együtt dolgozni egy ûrlakóval, fõnök.

– Köszönöm, Lije. De nálatok is kell laknia.

– Hé, álljon meg a menet!

– Tudom, tudom. De nektek nagy lakástok van, Lije, három szoba. És csak egy gyereketek van. Nem fog tehát semmi kényelmetlenséget okozni. Semmit az égvilágon. És ez elengedhetetlenül szükséges.

– Jessie nem lesz elragadtatva. Ebben biztos vagyok.

– Mondd meg Jessienek – a rendõrfõnök komoly volt, olyan komoly, hogy a szeme szinte keresztülfúrta az üvegkorongot, amely pillantásának útját állta –, ha ezt a munkát elvégzed nekem, mindent elkövetek, hogy a végén átugorj egy kategóriát. És a C–7-esbe kerülj, Lije, a C–7-esbe!

– Rendben van, fõnök, megegyeztünk. – Baley félig már fölemelkedett székébõl, de amikor elkapta a rendõrfõnök pillantását, megint leült. – Van még valami?

A rendõrfõnök lassan bólintott.

– Még egy pont.

– Éspedig?

– A társad neve.

– Hát az mit számít?

– Az ûrlakóknak – mondta a rendõrfõnök – különös elképzeléseik vannak. Ez a munkatárs nem... szóval nem...

Baley szeme tágra nyílt.

– Micsoda?!

– Meg kell tenned, Lije. Meg kell tenned! Nincs kiút.

– Hogy én a lakásomba? Egy ilyet?

– Mint barátomat kérlek.

– Nem. Nem!

– Nézd, Lije, senki másra nem bízhatom ezt az ügyet. Kell ezt magyaráznom? Muszáj együtt dolgoznunk az ûrlakókkal. És sikeresen be kell fejeznünk a nyomozást, mert csak így tarthatjuk távol a Földtõl azokat a jóvátételt követelõ ûrhajókat. A régi módszerekkel azonban nem érhetünk el sikert. Szóval egy R lesz a munkatársad. De ha õ oldja meg az ügyet, és azt jelentheti odahaza, hogy mi tehetetlenek voltunk, akkor nekünk végképp befellegzett. Ezt belátod, ugye? így hát igen kényes ügybe vágod a fejszédet. Vele kell dolgoznod, viszont vigyáznod kell, hogy te oldd meg az ügyet és nem õ. Érted?

– Vagyis hogy mûködjek együtt vele, csak éppen vágjam el a torkát? Késsel a kezemben veregessem a vállát?

– Mi egyebet tehetünk? Nincs más lehetõség. Lije Baley tétován álldogált.

– Elõre tudom, mit fog Jessie mondani.

– Ha akarod, beszélek vele.

– Nem, fõnök. – Mély lélegzetet vett, amely sóhajnak is beillett volna. – Mi a társam neve?

– R. Daneel Olivaw.

– Minek szépítgessük a dolgot, fõnök? Elvállalom a megbízatást, hát nevezzük is nevén a gyereket: Robot Daneel Olivaw.

MÁSODIK FEJEZET

Utazás az expresszjáraton

Az expresszjáratot a mindennapi, megszokott tömeg árasztotta el: alsó szintjét az állóhelyesek, a fenti ülõhelyeket pedig a kiváltságosak. A járatról szakadatlan sugárban áramlottak le az emberek, a lassító szalagokon át a helyi járatokhoz és az álló útpályákhoz, amelyek árkádok alatt vagy hidakon keresztül a városi körzetek végtelen labirintusába vezettek. Egy másik, éppoly állandó sugár a túlsó oldalról a gyorsító szalagokon át az expresszjárat felé áramlott.

Körös-körül minden fényben úszott: a sugárzó falak és boltozatok hûvösséget, szinte foszforeszkáló világosságot árasztottak, a felvillanó fényreklámok figyelmet követeltek, az állandó, éles fényû ,,szentjánosbogarak" pedig az utat mutatták: A JERSEY-I KÖRZETEKBE, AZ EAST RIVER INGAJÁRATHOZ, FELSÕ SZINT AZ ÖSSZES LONG ISLAND-I KÖRZETBE.

De mindezt túlharsogta az élettõl elválaszthatatlan lárma, milliók és milliók hangja, nevetése, köhögése, kiáltozása, dünnyögése, lélegzése.

Az Ûrvároshoz nincs sehol útjelzés, jegyezte meg magában Baley.

Egy emberélet során szerzett gyakorlattal könnyedén lépkedett szalagról szalagra. A gyerekek, alighogy járni tudtak, máris megtanulták a “szalagugrást". Baley szinte nem is érezte a gyorsulás rángatását, ahogy sebessége minden egyes lépéssel fokozódott. Sõt, még az se hatolt el a tudatáig, hogy ez erõ ellenében elõre hajol. Harminc másodperc alatt már el is érte a végsõ, óránként hatvan mérföldes szalagot, ahonnét ráléphetett a korláttal körülvett, üvegezett mozgóperonra: az expressz járatra.

Az Ûrvároshoz nincs irányjelzés, gondolta ismét. De nincs is szükség rá. Akinek dolga van ott, az tudja az utat. Aki pedig nem tudja, annak ott semmi dolga. Amikor mintegy huszonöt esztendõvel ezelõtt az Ûrvárost megalapították, határozottan az volt a szándék, hogy idegenforgalmi látványosságot csináljanak belõle. A városból akkoriban tömegesen áramlott oda a nép.

Az ûrlakók azonban ennek véget vetettek. Udvariasan (mindig udvariasan viselkedtek), de anélkül, hogy tapintatosságból bármilyen engedményt tettek volna, elektromos sorompót létesítettek önmaguk és New York között. A Bevándorlási Központ és a Vámhivatal egyfajta kombinációját állították fel. Akinek dolga volt ott, annak igazolnia kellett magát, eltûrnie, hogy megmotozzák, orvosi vizsgálatnak és a szokásos fertõtlenítésnek vessék alá.

Ez azután természetesen felháborodást váltott ki. Méghozzá nagyobb felháborodást, mint amekkorát az ügy megérdemelt. És épp eleget ahhoz, hogy erõteljes kerékkötõje legyen a modernizálási programnak. Baley jól emlékezett az úgynevezett sorompó-zavargásokra. Õ maga is ott volt a tömegben, amely fel-függeszkedett az expresszjáratok korlátjaira, semmibe véve a kategóriakiváltságokat, betört az ülõhelyekre, féktelenül futkározott a szalagokon végig és a szalagokon keresztül, kockáztatva, hogy a nyakát töri, és két napon át ott állt az ûrvárosi sorompó elõtt, jelszavakat kiabált és puszta tehetetlenségében törte-zúzta New York város tulajdonát.

Némi töprengés árán még fel is tudta volna idézni magában az akkori gúnydalokat. Például az “Itt született az ember, hallod-e?" kezdetût, melyet egy régi népdal dallamára énekeltek:

Itt született az ember, hallod-e?

Minket a Föld nevelt fel, hallod-e?

Ha neked az ûr a jó,

Pusztulj innét, ûrlakó,

Mars ki, koszos, hallod-e?

És ez így ment száz és száz strófán át. Egyikük-másikuk szellemes volt, de a többségük ostoba és jó néhány trágár. Valamennyi a “Mars ki, koszos, hallod-e?" refrénnel végzõdött. Koszos, koszos. Ezzel akartak tehetetlenségükben megfizetni a maguk legfájóbb sérelméért: azért, hogy az ûrlakók a Föld minden szülöttjére úgy tekintettek, mintha valami undorító betegségben szenvedne.

Az ûrlakók persze nem szedték fel sátorfájukat. Még a támadó fegyvereiket sem kellett bevetniük. A Föld elavult légiflottája már réges-rég megtanulta, hogy kész öngyilkosság volna bármilyen ûrországi hajó közelébe merészkednie. Azok a földi repülõgépek, amelyek az Ûrváros megalapításának legelsõ napjaiban a területe fölé merészkedtek, egyszerûen eltûntek. Legfeljebb a szárnyvégük egy-egy foszlánya szállingózott vissza a Földre.

És semmiféle csõcseléket nem foghatott el olyan eszeveszett gyûlölet, hogy megfeledkezzék azokról a szubéterikus kézifegyverekrõl, amelyeket egy évszázaddal ezelõtt vetettek be a harcok során a földlakók ellen.

Így hát az ûrlakók nyugodtan üldögéltek a sorompójuk mögött, amely már maga is felsõbbrendû technikájuk terméke volt, és amelyet semmiféle földi eszközzel nem lehetett volna áttörni. Szépen kivárták, amíg a City hatóságai altatóköddel és hánytatógázzal lecsillapítják a csõcseléket. Aztán a szint alatti börtönök megteltek a zavargás fõkolomposaival, a zúgolódókkal meg azokkal, akik épp a rendõrök útjába kerültek. De nemsokára valamennyiüket szabadon eresztették.

Megfelelõ idõ elteltével az ûrlakók enyhítettek a korlátozásokon. A sorompót eltávolították, és az Ûrváros elszigeteltségének védelmét a New York-i rendõrségre bízták. És ami a legfontosabb volt, az orvosi vizsgálatot ettõl kezdve sokkal tapintatosabban bonyolították le.

Most – gondolta Baley – mindez ismét visszájára fordulhat. Ha az ûrlakók komolyan azt hiszik, hogy egy földi ember bement az Ûrvárosba és ott gyilkosságot követett el, megeshet, hogy újból felállítják a sorompót. És ez bizony nagyon rossz volna.

Föllépett az expresszjárat peronjára, az álló utasok között átfurakodott ahhoz a keskeny szerpentinhez, amely a felsõ szintre vezetett, és odaérve leült. Kategóriaigazolványát mindaddig nem dugta be a kalapszalagja mögé, amíg az utolsó Hudson-állomást el nem hagyták. A C–5-ösöknek a Hudsontól keletre és Long Islandtõl nyugatra nem járt ülõhely, és noha e pillanatban bõségesen volt szabad ülés, a járatellenõr mégis automatikusan kitessékelte volna. A kategóriakiváltságok miatt az emberek mindinkább berzenkedtek, és Baley – õszintén megvallva – önmagát is az “emberek" közé számította.

A széktámlák fölé szerelt szélvédõkrõl levágódó levegõ jellegzetes fütyülõ hangot adott, ami a beszédet ugyan fáradságos mûveletté tette, de a gondolkodást – ha már e zajt megszokta az ember – nem akadályozta.

A földlakók többsége egy vagy más tekintetben konzervatív nézeteket vallott. Könnyen lehetett indokot találni a konzervativizmusra, hiszen ez egy olyan korszak visszasóvárgását jelentette, amikor a Föld volt a világ és nemcsak egy világ az ötven között. Ráadásul az ötven között is a torzszülött.

Baley egy nõi sikolyra hirtelen jobbra fordította a fejét. Egy asszony elejtette kézitáskáját, Baley egy pillanatig még látta a halványrózsaszín holmit a tompaszürke szalagon. Az expresszjáratról leszálló utasok egyike sietségében, úgy látszik, véletlenül a lassító szalagok irányába rúgta a táskát, és így most tulajdonosa szélsebesen távolodott a tulajdonától.

Baley szája sarka lenézõen kunkorodott. Az asszony elkaphatná a táskát, ha ügyesen átugrana egy lassabban haladó szalagra, és persze ha más óvatlan lábak nem rugdosnák ide-oda. De hogy sikerül-e ez az asszonynak, azt õ bizony sose fogja megtudni. Hiszen máris egy félmérföldre távolodott az eset színhelyétõl.

Valószínûbb, hogy nem sikerül. Már kiszámították, hogy a város területén átlagban három percenként leejtenek valamit a mozgószalagokra anélkül, hogy a tulajdonosa vissza tudná szerezni. Az elveszett és megtalált tárgyak hivatala hatalmas szervezet. Ez is a modern élet bonyodalmai közé tartozik.

Valaha ez is sokkal egyszerûbb volt, gondolta Baley. Minden egyszerûbb volt. Ez teszi konzervatívvá az embereket.

A konzervativizmus különféle formákat ölthet. A fantáziátlan Julius Enderbynál régiségek használatában nyilvánul meg. Szemüveg! Ablakok!

Baleynél a történelemnek, különösen pedig a népszokások történetének tanulmányozásában.

Például a Cityének. New Yorkének, ahol él és dolgozik. Amely területre nagyobb minden más városnál, kivéve Los Angelest. És mindegyiknél népesebb, kivéve Sanghajt. Holott csak három évszázada áll fenn.

Persze korábban is volt ezen a földrajzi helyen valami, amit New York Citynek neveztek. És a lakosságnak ez a primitív tömörülése háromezer esztendeig állt fenn, nem háromszázig, de mégse volt igazi city.

Akkoriban nem is voltak cityk. Csak kisebb-nagyobb zsúfolt települések a szabad ég alatt. Egy kicsit hasonlítottak az ûrlakók épületeihez, csak persze egészen más jellegûek voltak. Ezek a zsúfolt települések (pedig a legnagyobban is alig lakott tízmillió ember, a legtöbbjükben pedig még egymillió se) ezrével voltak szétszórva az egész Földön. Modern mércével mérve semmiképpen se voltak gazdaságosak.

A gazdaságos megoldást a népszaporulat kényszerítette rá a Földre. Az életszínvonal fokozatos csökkenése árán a bolygó két –, három –, sõt még ötmilliárd embert is el tudott tartani. De amikor a népesség elérte a nyolcmilliárdot, az éhínség nagyon is kézzelfogható valósággá vált. Ez azután az emberi életformák gyökeres megváltoztatását követelte, fõleg amikor kiderült, hogy az Ûrországok (amelyek egy évezreddel korábban még a Föld puszta gyarmatai voltak) rendkívül szigorúan veszik a bevándorlási korlátozásokat.

A gyökeres változás a Föld történetének egy évezrede alatt játszódott le, és a cityk fokozatos kialakulásában testesedett meg. A gazdaságosság nagy méreteket jelent. Erre már a középkorban is ráeszméltek, talán ösztönösen. A háziipar helyébe a gyárak, a gyárakéba a földrészek ipari centrumai léptek.

Gondoljuk meg, mennyivel gazdaságosabb – egy százezres körzeti egység, mint százezer különálló családi ház, a körzeti filmcentrum, mint a házankénti könyvfilmek, vagy a videócsõrendszer, mint a családonkénti önálló videók.

Vagy például milyen nyilvánvaló dõreség a konyhák és fürdõszobák végtelen halmozása a city-kultúra által megteremtett, tökéletesen mûködõ étkezõ-és zuhanyozótermekhez képest.

A Földön tehát mind több és több falu, község, város szûnt meg: elnyelték õket a cityk. Még az atomháború kezdetben felbukkanó réme is csak alig-alig lassította le ezt a folyamatot. Az elektropajzs feltalálásakor pedig egyenesen rohamos fejlõdés következett be.

A city-kultúra a lehetõ legtökéletesebb élelemelosztást, az élesztõ és a hidropónikus növénytermesztés ([Hidropónika – vegyszeres oldatban végzett, talaj nélküli növénytermesztés.]) egyre fokozódó alkalmazását jelentette. New York City kétezer négyzetmérföldnyi területet ölel fel, lakossága a legutóbbi népszámlálási adatok szerint jóval meghaladja a húszmilliót. A Földön mintegy nyolcszáz city jött létre, átlagosan tízmillió lakossal.

Mindegyik city félautonóm egységgé vált, gazdaságilag szinte teljesen önellátó lett. Tetõvel boríthatta, körülövezhette, lesüllyeszthette magát. Acélakna lett, acélból és betonból épült, önmagában zárt, óriási akna.

Tervezése tudományos alapokon történt. Közepében foglalt helyet a hatalmas kormányzati irodakomplexum. Gondos elrendezésben helyezkedtek el a nagy lakókörzetek, amelyeket expressz-és helyi járatok kötöttek össze. A külterületeken épültek fel a gyárak, a hidropónikus üzemek, az élesztõkultúra-medencék és az erõmûvek. És e sokféleséget át-meg átszõtték a vízvezetékek, szennycsatornák, iskolák, börtönök, boltok, áramvezetékek meg a távközlõ berendezések.

Semmi kétség: az embernek a környezet feletti uralma a citykben érte el a csúcspontját. Nem az ûrhajózásban, nem az ötven gyarmatosított világban, amelyek most oly fennhéjázóan függetlenek, hanem a cityben.

A Föld lakóiból gyakorlatilag már senki se él a cityken kívül. Odakint vadon fenyeget még a puszta égbolt, amelynek láttára csak kevesen tudják megõrizni lelki nyugalmukat. A szabad térségre persze azért szükség van. Ez õrzi az emberiség számára elengedhetetlenül fontos vizet, szenet és fát, vagyis a mûanyagok és a vég nélkül fokozódó élesztõtermelés nyersanyagait. (Az olajlelõhelyek már rég kimerültek, de az olajban gazdag élesztõfajták e veszteségért kielégítõ kárpótlást nyújtottak.) A cityk közötti területeken még mindig folyik bányászat, sõt növénytermesztés meg állattenyésztés is, nagyobb mértékben, mint ahogy az emberek általában képzelik. Ez ugyan nem gazdaságos, de a marha-és disznóhús meg a gabona a fényûzési cikkek piacán állandó keresletnek örvend, amellett ezeket kiviteli célokra is fel lehet használni.

De a bányászat, az állattenyésztés, a földmûvelés, a vízszivattyúzás csak kevés embert igényel, és ez a kevés is távirányítással ellenõrzi a munkát. A robotok szakszerûbben dolgoznak és az embernél kevésbé igényesek.

Robotok! Ez a történelem nagy iróniája. A pozitronagyat a Földön találták fel és robotokat is itt alkalmaztak elõször a termelõmunkában.

Nem az ûrországokban! Jóllehet az ûrországok mindig is úgy tesznek, mintha a robotok az õ kulturális vívmányaik volnának.

Igaz, a robotgazdálkodás az ûrországokban érte el teljes kifejlõdését. A robotok tevékenységét itt a Földön mindig csak a bányászatra és a földmûvelésre korlátozták. Csupán az utolsó negyedévszázadban szállingóztak be lassan a robotok – az ûrlakók nógatására – a citykbe.

A cityknél tökéletesebbet nem lehet elképzelni. Még a konzervatívoknak is be kell ismerniük, hogy nincs más megoldás, legalábbis ésszerû megoldás. A baj csak az, hogy hamarosan a cityk se oldhatják meg az emberiség problémáját. A Föld népessége még mindig egyre növekszik. Egy szép napon, bárhogy igyekezzenek is a cityk, az egy személyre esõ kalóriamennyiség egyszerûen a létfenntartáshoz szükséges szint alá fog süllyedni.

És mindezt még súlyosbítják az ûrlakók: az elsõ földi kivándorlók leszármazottai, akik ott kint az ûrben, a maguk ritka népességû világában fényûzõ körülmények között élnek. Mert szilárdul elhatározták, hogy megõrzik a maguk világának csekély népsûrûségébõl fakadó kényelmet, és ezért alacsonyan tartják a születési arányszámot és nem engedik meg a bevándorlást az emberektõl hemzsegõ Földrõl. Ez pedig...

Az Ûrváros következik!

Baley ösztönösen is megérezte, hogy Newark körzetéhez közelednek. Ha még sokáig itt mélázik, arra ébred majd, hogy délnyugatnak száguld, Trenton felé, és elkanyarodik az élesztõváros meleg, dohos szagú szívébe.

Idõzítés kérdése az egész. Ennyibe és ennyibe telik, amíg lekorcsolyázik a szerpentinen, ennyibe és ennyibe, amíg átfurakodik a morgó állóhelyesek között, végigfut a korlát mellett, eljut egy kijárathoz és végül átugrál a lassító szalagok során.

Mikor minden mûvelet végére ért, pontosan a kívánt álló útpálya kanyarjánál kötött ki. Az egész idõ alatt egyetlen lépést se tett tudatosan. Ha csak egyet is tudatosan lép, valószínûleg rossz helyen kötött volna ki.

Baley szokatlan egyedüllétben találta magát. Az álló útpályán rajta kívül csak egy rendõr lézengett, és körös-körül szinte kellemetlen csendesség uralkodott, csupán az expresszjárat surrogását lehetett hallani.

A rendõr Baley felé lépett, mire az türelmetlenül kivillantotta jelvényét. A rendõr felemelt kézzel jelezte, hogy tovább mehet.

Az út összeszûkült, és háromszor-négyszer is éles kanyart vett. Ez nyilvánvalóan szándékos volt. A földiek csõcseléknépe így csak nehezen gyülekezhet, nem indulhat frontális rohamra.

Baley örült, hogy a megbeszélés szerint az Ûrváros innensõ oldalán van találkája a kollégájával. Mert az orvosi vizsgálat gondolatától a híres udvariasság ellenére is viszolygott.

Azon a helyen, ahol egy sereg ajtó mutatta a kijárást a szabadba és az ûrvárosi épületekhez, egy ûrlakó állt. Földi divat szerinti öltözéket viselt, derékban szûk, bokánál bõ nadrágot, mindkét varrásán színes paszomány futott végig. Közönséges textroninget hordott, nyitott gallérral, cipzárral, csuklóján összehúzva. És mégis ûrlakó volt. Ahogy ott állt, a fejtartása, széles, csontos arcának nyugodt, szenvtelen vonásai, választék nélkül gondosan hátrafésült, rövid, bronzszínû haja élesen megkülönböztette a bennszülött földlakóktól.

Baley merev mozdulatokkal mellé lépett.

– Elijah Baley detektív vagyok – mondta színtelen hangon –, New York City rendõrfõnökségének tagja, C–5-ös kategória. – Felmutatta igazolványát, majd így folytatta – Utasításom szerint itt az Ûrváros kapujánál kell találkoznom R. Daneel Olivaw-val. – Órájára pillantott. – Kicsit korán érkeztem. Kérem, jelentse, hogy megjöttem.

Testében szokatlan hidegséget érzett. A földi robottípusokhoz, úgy ahogy, már hozzászokott. De az ûrlakók típusai biztosan egészen mások. Ilyent még sose látott, ám a Földön a legmindennapibb dolgok közé tartoztak a suttogva elmondott, hátborzongató történetek: roppant nagy, félelmetes robotokról, amelyek a távoli, csillogó ûrországokban emberfeletti teljesítményeket hajtanak végre. Baley fogai összekoccantak.

– Erre nincs szükség – felelte az ûrlakó, miután udvariasan végighallgatta Baleyt. – Már vártam önre.

Baley önkéntelenül felemelte kezét, de aztán leejtette. Ugyanígy tett hegyes állával is, amely így még hegyesebbnek látszott. Egyetlen mondatot se tudott kinyögni. Belefagyott a szó.

– Hadd mutatkozzam be – mondta az ûrlakó. – R. Daneel Olivaw vagyok.

– Igen? Akkor én, úgy látszik, tévedésben voltam. Azt hittem, hogy az elsõ betû...

– Úgy is van. Robot vagyok. Nem mondták önnek?

– De igen. – Baley izzadt kezét a hajához emelte és feleslegesen hátrasimította. Aztán a robot felé nyújtotta. – Bocsánatot kérek, Mr. Olivaw. Nem tudom, mi járt a fejemben. Jó napot kívánok! Elijah Baley vagyok, a kollégája.

– Kitûnõ. – A robot kezet rázott vele, enyhén növekvõ erõvel, amely kellemes baráti szorításban tetõzött, aztán alábbhagyott. – Mégis valami zavart látok önben. Szabad kérnem, hogy legyen õszinte hozzám? Egy ilyen kapcsolatban, mint a miénk, a legcélszerûbb, ha minden számottevõ ténynek tudatában vagyunk. Egyébként pedig nálunk az a szokás, hogy a kollégák tegezik egymást. Remélem, ez nincs ellentétben az önök szokásaival.

– Csak az... – küszködött a szavakkal Baley –, hogy... te nem látszol robotnak.

– És ez zavar téged?

– Gondolom, nem szabadna, hogy zavarjon, Da... Daneel. Nálatok minden robot olyan, mint te vagy?

– Egyéni különbségek vannak köztünk, Elijah, ugyanúgy, mint az emberek között.

– A mi robotjaink... Azoknál tudni lehet, hogy robotok, érted? Te viszont olyan vagy, mint egy ûrlakó.

– Ó, értem. Te bizonyára valamilyen kezdetleges típust vártál, és most meg vagy lepve. Viszont logikus, hogy a mieink egy ilyen feladathoz a kellemetlenségek elkerülése végett kifejezetten emberszabású robotot küldjenek ki. Nem így van?

Kétségtelenül így volt. Ha egy felismerhetõ robot mászkálna a Cityben, egykettõre bajba kerülne.

– Így van – válaszolta Baley.

– Akkor menjünk, Elijah.

Elindultak vissza az expressz járathoz. R. Daneel tüstént felismerte a gyorsító szalagok rendeltetését, és máris nagyon ügyesen mozgott rajtuk. Baley kezdetben mérsékelte tempóját, de most bosszankodva rákapcsolt. A robot azonban így is lépést tartott vele, és egyáltalán nem látszott rajta, hogy nehezére esnék. Sõt, talán szándékosan lassabban mozog, mint ahogy tudna, tûnõdött Baley. Felért az expresszjárat végtelen kocsisorához, és vakmerõségnek beillõ sietséggel felkapaszkodott rá. A robot könnyedén követte.

Baley elvörösödött. Kettõt nyelt, azután így szólt:

– Idelent maradok veled.

– Idelent? – A robot, úgy látszik, nem vett tudomást se a lármáról, se a peron ritmikus himbálódzásáról. – Úgy látszik, téves felvilágosítást kaptam. Nekem ugyanis azt mondták, hogy a C–5-ös kategória bizonyos feltételek mellett a felsõ szinten ülõhelyre jogosít.

– Így is van. Én felmehetek, csak te nem.

– Én miért ne mehetnék fel veled?

– Ehhez neked is C–5-ösnek kellene lenned, Daneel.

– Ezt tudom.

– De te nem vagy C–5-ös. – Nehezére esett a beszéd. A levágódó levegõ sziszegése a kevésbé védett alsó szinten hangosabb volt, amellett Baley érthetõ módon igyekezett minél halkabban beszélni.

– Miért ne volnék C–5-ös? Kollégád vagyok, ennélfogva a rangom is ugyanaz, mint a tied. Ezt a papírt kaptam.

Inge belsõ zsebébõl egy négyszögletes, teljesen szabályos igazolványt húzott elõ. Daneel Olivaw névre szólt, a mindennél fontosabb elsõ betû elhagyásával. A besorolás C–5-ös volt.

– Hát akkor gyere fel – szólt Baley színtelen hangon.

Baley leült, mereven nézett elõre. Haragudott magára, és nagyon feszélyezte a mellette ülõ robot. Kétszer is bakot lõtt. Elõször nem ismerte fel, hogy R. Daneel robot, másodszor pedig nem látta elõre, hogy R. Daneelnek logikusan C–5-ös besorolásúnak kell lennie.

Mindez persze onnét ered, hogy õ nem felel meg a legendás detektívrõl alkotóit népszerû elképzeléseknek. Adott esetben például meglepõdik, lényébõl hiányzik a rendíthetetlenség, a végtelen rugalmasság, a villámgyors felfogóképesség. Sohase képzelte, hogy birtokában van ezeknek a tulajdonságoknak, de a hiányukat eddig még nem is érezte.

Most azonban igen, mert R. Daneel Olivaw minden látszat szerint valósággal megtestesítette ezt a legendát.

És ez így is van rendjén, hiszen robot.

Baley igyekezett mentséget találni tévedéseire. Olyan robotokhoz volt szokva, mint a hivatalbeli R. Sammy. Nem csoda hát, hogy azt képzelte, itt is afféle teremtménnyel fog találkozni, akinek bõre kemény és sima mûanyag. Akinek arcán valamilyen valószerûtlenül bamba vigyor dermedt kifejezése ül. Akinek mozdulatai kissé bizonytalanok, szaggatottak. R. Daneelen viszont mindennek nyoma se látszott.

Baley megkockáztatta, hogy egy gyors oldalpillantást vessen a robotra. Ugyanekkor R. Daneel is feléfordult, és midõn pillantásuk találkozott, komolyan bólintott. Ajka beszéd közben természetesen mozgott, és nemcsak egyszerûen nyitva maradt, mint a földi robotoké. Néha még a beszédet szabályozó nyelve is kivillant.

Hogy lehet, hogy ilyen közömbösen üldögél? – kérdezte magától Baley. Hiszen mindez csupa újdonság kell hogy legyen neki. A lárma, a fények, az embertömeg!

Baley fölállt, és elhaladva R. Daneel elõtt, rászólt: – Gyere utánam!

Leszálltak az expresszjáratról, és átvágtak a lassító szalagokon.

Úristen, futott át Baley agyán, mit mondok Jessienek?

A robottal való találkozása egy idõre kiverte fejébõl ezt a gondolatot, de most, amidõn lefelé haladtak az Alsó Bronx körzetnek egyenesen a torkába vezetõ helyi járaton, a kérdés idegesítõn, sürgetõn újból felbukkant.

– Ez mind egyetlen épület, tudod, Daneel – mondta –, minden, amit látsz, az egész City. Húszmillió ember él benne. Az expresszjárat éjjel-nappal közlekedik, óránként hatvan mérföld sebességgel. Teljes hosszúsága kétszázötven mérföldet tesz ki, a helyi járatoké meg sok-sok százat.

Mindjárt azt fogom számolgatni neki, gondolta Baley, napi hány tonna New York élesztõtermék fogyasztása, hány köbméter vizet iszunk meg és az atommáglyák óránként hány megawatt áramot szolgáltatnak.

– Eligazításom alkalmával – jegyezte meg Daneel – többek között ezeket az adatokat is közölték velem.

Akkor bizonyára az evés-ivás meg az áram kérdésérõl is szóltak, gondolta magában Baley. És különben is, mi a csudának akarok felvágni egy robot elõtt?!

A keleti 182. utcához értek, alig kétszáz méterre attól a liftsortól, amely az acélból és betonrétegekbõl épült lakásokhoz – köztük az övéhez – vezetett.

Már a nyelve hegyén volt, hogy “erre megyünk", mikor egy kisebb csõdületbe botlottak, amely a szorosan egymás mellett sorakozó földszinti áruházak egyikének ragyogóan kivilágított elektromos rácsa elõtt verõdött össze:

Baley színtelen hatósági hangon odaszólt a legközelebb álló emberhez:

– Mi van itt?

– A fene tudja – felelte a megszólított, aki lábujjhegyen ágaskodott. – E percben értem ide.

– Azokkal a rohadt R-ekkel dolgoztatnak odabent – szólalt meg egy másik izgatottan. – Talán kihajigálják õket ide. Tyûh, de szeretnék egy párat ízekre szedni!

Baley ideges pillantást vetett Daneelre, de az, ha egyáltalán hallotta a szavakat és megértette jelentésüket, akkor se mutatta ennek semmi külsõ jelét. Baley a tömeg közé furakodott.

– Félre az útból! Félre az útból! Rendõrség!

Utat nyitottak neki. Baley elkapott néhány szót maga mögött.

– ... szedjük szét õket! Szögenként! Darabokra kéne vágni valamennyit, de csak szép lassan, a varratoknál! – Mire valaki felröhögött.

Baley kissé megborzongott. A City ugyan a gazdaságosság netovábbja, de a lakossággal szemben nagy igényeket támaszt. Azt kívánja az emberektõl, hogy ne mozduljanak ki a megszokottság szûk kerékvágásából, és hogy vessék alá életüket a szigorú, tudományos ellenõrzésnek. Ám a rájuk kényszerített tilalmak néha robbanáshoz vezettek.

Baley agyában földerengett a sorompó-zavargások emléke.

A robotellenes zavargásoknak kétségtelenül megvolt a maguk oka. Mert azok, akiknek egy fél emberélet veszõdségei után szembe kellett nézniük az alacsonyabb besorolásból eredõ nélkülözések komor kilátásaival, sehogy se bírták nyugodt lélekkel tudomásul venni, hogy mindez nem egyes robotokon múlik. Az egyes robotokon legalább kitölthették a bosszújukat. Hisz arra, amit “kormánypolitikának" hívnak, vagy az olyan jelszavakra, mint mondjuk “Robotmunkával a többtermelésért!", hiába fenekednének.

A kormány mindezt gyermekbetegségnek nevezte. Csak bánatosan csóválta kollektív fejét, és váltig bizonygatta, hogy a hozzáidomulás megfelelõ idõtartama után mindenkinek új és jobb élet jut majd osztályrészül.

De a “lekategorizálás" folyamatával párhuzamosan egyre terebélyesedett a konzervatívok mozgalma. Az emberek immár mindenre el voltak szánva, és a keserû csalódás és az esztelen pusztítás közti mezsgye néha igen keskenynek bizonyult.

Ebben a pillanatban például feltehetõleg csak percek választották el a tömeg lefojtott ellenséges hangulatát a vér és rombolás lángoló orgiájától.

Baley kétségbeesetten igyekezett az elektromos rácshoz furakodni.

HARMADIK FEJEZET

A cipõboltban

Az áruház belsejében kisebb volt a csõdület, mint kint az utcán. A boltvezetõ bölcs elõrelátással idejében bevetette a játszmába az elektromos rácsot, és ezzel megakadályozta az esetleges bajkeverõk beszivárgását. Igaz, egyben a vita fõszereplõinek távozását is, de ez most a kisebbik baj volt.

Baley rendõrségi semlegesítõbotja segítségével átvágta magát az elektromos rácson. Meglepetésére R. Daneelt bent is maga mögött látta: a robot épp zsebre dugta a maga semlegesítõjét, amely kisebb és formásabb volt, mint a szokványos rendõrségi típus.

A boltvezetõ azonnal hozzájuk rohant.

– Biztos urak – kiabálta –, az elárusítókat a város utalta be hozzám! Teljesen jogszerûen járok el!

Az áruház végében három robot állt mereven, mint a cövek. Az elektromos rács közelében pedig hat ember, mind a hat asszony.

– Nocsak – szólította meg õket Baley éles hangon. – Mi történik itt? Miért ez a nagy hûhó?

– Cipõt akarok venni! – rikácsolta az egyik asszony. – Miért nem szolgál ki tisztességes elárusító? Tán nem vagyok úrinõ? – Az öltözéke, különösen pedig a kalapja éppen eléggé feltûnõ volt ahhoz, hogy feleslegessé tegye a választ. És arcán a harag pírja alig rejthette el a rikítóan sok festéket.

– Ha kell, magam szolgálok ki – mondta a boltvezetõ –, de valamennyiüket nem tudom kiszolgálni, biztos úr. Az embereimmel nincs semmi baj, mindannyian lajstromozott elárusítók. Megkaptam a szakmai igazolványukat és a garancialevelüket...

– Szakmai igazolvány! – visította a nõ, és a többiekhez fordult: – Hallották? Embereknek nevezi õket! Meg van maga bolondulva?! Ezek nem emberek, hanem ro-bo-tok! – szótagolta hisztérikusan. – És azt is megmondom, hogy mit csinálnak itt, ha maga esetleg nem tudná. Ellopják az emberek elõl a munkát! Ezért ajnározza õket a kormány. Ingyen dolgoznak, aztán egy csomó család barakkokban élhet, és zabálhatja az élesztõkását. Becsületes, dolgos családok. Ha én volnék itt a góré, az összes robotot ripityára törném. Bizony!

A többiek is összevissza beszéltek, ráadásul odakintrõl behallatszott az elektromos rács túlsó oldalánál összeverõdött tömeg egyre hangosabb zsivaja.

Baleyt rettenetesen feszélyezte, hogy R. Daneel Olivaw ott áll az oldalánál. Az elárusítókra pillantott. Földi gyártmányok voltak, de még ezek közül is az olcsóbbik típus, amelyet épp csak néhány egyszerû dolog ismeretével ruháztak fel. Bizonyára ismerik az összes cipõfajták számozását, az árakat és valamennyi raktáron levõ méretet. Követni tudják a készletváltozásokat, talán még jobban, mint az emberek, hiszen semmi egyéb nem. köti le a figyelmüket. Fel tudják becsülni a következõ héten feladandó rendelést, és meg tudják mérni a vevõ lábát. önmagukban ártalmatlanok. De mint társadalmi réteg hihetetlenül veszélyesek.

Baley sokkal jobban együtt érzett az asszonyokkal, mint ahogy erre egy nappal – sõt, akár csak két órával! – ezelõtt képesnek tartotta volna magát. Érezte R. Daneel közelségét, és azon töprengett, vajon az õ robotja nem tudná-e ellátni egy egyszerû, C–5-ös besorolású detektív feladatkörét. E gondolatra felrémlett elõtte a barakkok képe, szinte szájában érezte az élesztõkása ízét. És eszébe jutott az apja.

Baley apja atomfizikus volt, olyan besorolással, amely a City legnagyobb jövedelmû rétegébe emelte. De az üzemében valamilyen baleset történt, és következményeit Baley apjának kellett viselnie. Alacsonyabb kategóriába sorolták. Baley nem ismerte a részleteket, hiszen a szerencsétlenség idején csak egyéves volt.

De még emlékezett a gyerekkori barakkokra, a páriaélet éppen csak elviselhetõ nélkülözéseire. Anyját nem tudta emlékezetébe idézni, mert az csak kevéssel élte túl a tragédiát. Apját viszont tisztán látta maga elõtt: egy kifejezéstelen arcú, mogorva és reményvesztett embert, aki idõnként rekedt hangon, félbehagyott mondatokkal álmodozott a múltról.

Amikor apja – még mindig lefokozottan – meghalt, Lije nyolc éves volt. A gyerek Baleyt és két nénjét a körzeti árvaházban helyezték el. Boris bácsi, anyai nagybátyjuk maga is szegényebb volt, semhogy megakadályozhatta volna.

Így hát továbbra is nehéz sors jutott neki. És nagyon keserves volt kijárni az iskolát az apa nélkül, akinek az állásából fakadó kiváltságai egyengethették volna az útját.

Most pedig itt kellett állnia a lázongok növekvõ gyûrûjében, letörnie azoknak a férfiaknak és nõknek háborgását, akik végeredményben hozzá hasonlóan csak saját maguk és szeretteik sorsáért aggódtak.

– Ne csináljon itt ilyen hûhót, hölgyem – szólt oda színtelen hangon a berzenkedõ asszonynak. – Hiszen nem bántották magát ezek az elárusítok.

– Még csak az kellett volna, hogy bántsanak is – pergett a nõ nyelve. – De nem is fognak! Gondolja, hagyom, hogy hozzám nyúljanak azokkal az olajos, hideg mancsukkal? Azt hittem, itt emberi bánásmódban lesz részem. Én ennek a városnak a polgára vagyok, jogom van hozzá, hogy emberi lények szolgáljanak ki. És ide figyeljen, odahaza két gyerek vár a vacsorára. Nem mehetnek el a körzeti étkezõbe, mintha árvák lennének. Nekem haza kell mennem.

Baley érezte, hogy a nyugalma mindjárt cserbenhagyja.

– Ami azt illeti, már rég odahaza lehetne, ha hagyta volna, hogy kiszolgálják. Semmi oka ekkora hûhót csapni. Na gyerünk, indulás!

Az asszony megrökönyödve nézett rá.

– Azt hiszi, úgy beszélhet velem, mint egy utolsó kurvával? Legfõbb ideje, hogy a kormány rájöjjön, nemcsak robotok léteznek a Földön. Én dolgozó nõ vagyok, és megvannak a magam jogai! – És csak nem akart beállni a szája.

Baleyt elfogta az idegesség. Érezte, hogy a gyeplõ kicsúszott a kezébõl. Még ha az asszony bele is egyeznék, hogy kiszolgálják, a várakozó tömeggel akkor is csúnyán meggyûlik a baja. Hiszen már legalább százan tolakszanak a kirakat elõtt. A néhány perc alatt, mióta a detektívek beléptek a boltba, a tömeg megkétszerezõdött.

– Mi az ilyenkor szokásos eljárás? – kérdezte váratlanul R. Daneel Olivaw. Baley összerezzent.

– Ez – felelte – szokatlan eset.

– De mit mond a törvény?

– A robotokat szabályszerûen állították munkába. Lajstromozott elárusítók. Ebben nincs semmi törvényellenes.

Suttogva beszéltek. Baley igyekezett fenyegetõ, hivatalos ábrázatot ölteni. Olivaw arca mint mindig, most is kifejezéstelen volt.

– Hát akkor – mondta R. Daneel – utasítsd az asszonyt, hogy vagy hagyja magát kiszolgálni, vagy távozzék.

Baley szája sarka enyhén felkunkorodott.

– Itt egy egész tömeggel van dolgunk, nem egyetlen asszonnyal. Nincs más hátra, ki kell hívnunk a riadóosztagot.

– Szerintem egy rendõr is elég ahhoz, hogy a polgároknak megmondja, mit kell tenniük – jegyezte meg Daneel. – Arcát a boltvezetõ felé fordította. – Engedje fel uram, az elektromos rácsot.

Baley keze elõrelendült, hogy vállon ragadja és maga felé penderítse R. Daneelt. De hirtelen meggondolta magát. Ha ebben a helyzetben a törvény két embere nyílt vitába bocsátkozik, ez végleg elvágja a békés megoldás lehetõségét.

A boltvezetõ habozva pillantott Baleyre. De az kikerülte a tekintetét.

– A törvény nevében felszólítom önt – mondta rendíthetetlenül R. Daneel –, hegy engedje fel a rácsot.

– A várost teszem felelõssé az áruban és a berendezésben okozott minden kárért – locsogta a boltvezetõ. – Hangsúlyozom, hogy csakis parancsra engedem fel a rácsot.

A rács felemelkedett, a férfiak és nõk betódultak a boltba. A tömegbõl elégedett moraj szállt föl. A közeli gyõzelem mámoros érzése fogta el õket.

Baley már hallott hasonló zavargásokról. Sõt, egynek szemtanúja is volt. Látta, ahogy tíz-tizenkét kéz levegõbe emeli a robotokat, ellenállásra képtelen, nehéz testüket megfeszült karok adják kézrõl kézre. És az emberek rángatják, csavarják önmaguk fémmását, kalapáccsal, elektromos késekkel, tûpuskákkal esnek neki, míg végül a szánalmas figurákból nem marad egyéb, mint fém-és drótfoszlányok. A drága pozitronagyakat, az emberi elme e legfurfangosabb találmányát, úgy dobálták kézrõl kézre, akár a futball-labdát, és egykettõre használhatatlan péppé zúzták össze.

Ezután pedig a csõcselék a pusztítás vidám ördögétõl megszállva nekiesett minden egyébnek, amit még szétszedhetett.

A robotelárusítók minderrõl nem tudhattak, de a beözönlõ tömeg láttára mégis felsikoltottak, karjukat arcuk elé emelték, mintha így, ezen a primitív módon elrejtõzködhetnének. Az az asszony, aki az egész ramazúrit elkezdte, most látva, hogy az hirtelen minden várakozásán messze túlnõ, lihegve kiáltozta: – Rajta, rajta!

Kalapja a homlokába csusszant, szavai zagyva rikácsolássá torzultak.

– Állítsa meg õket, biztos úr! – kiáltotta a boltvezetõ. – Állítsa meg õket!

És ekkor R. Daneel megszólalt. Hangja minden látható erõfeszítés nélkül sokkal harsogóbb volt, mint ahogy emberi hangtól el lehetett volna várni. Persze, gondolta Baley már vagy tizedszer, hiszen nem...

– Aki megmoccan, lelövöm – mondta R. Daneel. Valaki jó hátul fölordított:

– Üssétek le!

De egy pillanatig senki se mozdult.

R. Daneel ezalatt fürgén föllépett egy székre, onnét pedig egy transztex vitrin tetejére. A polarizált, molekuláris lemez résein átszivárgó színes, villódzó fény hideg, sima arcának szinte földöntúli vonásokat kölcsönzött.

Földöntúli is, gondolta magában Baley.

Senki se moccant, R. Daneel pedig várt, félelmetesen. Aztán egyszerre éles hangon megszólalt:

– Maguk most azt gondolják, hogy ez az ember idegkorbácsot vagy bénítópálcát tart a kezében. Ha mindannyian rárohanunk és ledöntjük a lábáról, legfeljebb páran megsérülnék, és azok is rendbe jönnek majd. Mi többiek pedig kedvünkre szembeszegülhetünk a törvényes renddel.

Hangja nem volt se kemény, se haragos, de tiszteletet követelt. A magabiztos parancsnok hangja volt.

– Csakhogy tévednék – folytatta –, nem idegkorbácsot és nem bénítópálcát tartok a kezemben. Ez robbantópisztoly. Halálos fegyver. És használni is fogom, de nem ám a levegõbe lövök vele. Jó néhányat megölök maguk közül, mielõtt hozzám nyúlnának. Komolyan beszélek. Vagy talán nem úgy nézek ki, mint aki komolyan beszél?

A széleken mozgolódás támadt, de a tömeg már nem növekedett tovább. Ha egyes újonnan jöttek kíváncsiságból meg is álltak, mások sietõsen folytatták útjukat. Az R. Daneelhez legközelebb állók visszafojtották lélegzetüket, és kétségbeesetten igyekezték a mögöttük nyomakodó testek ellenére egy helyben maradni.

A varázslatot a kalapos asszony törte meg. Hirtelen görcsös zokogás fogta el és felsikoltott:

– Ez megöl bennünket! Én nem csináltam Semmit! Engedjenek ki innét!

Megfordult, de a férfiak és nõk sûrû, kimozdíthatatlan falával találta szembe magát. Térdre rogyott. A néma tömeg hátrálása határozottabbá vált.

R. Daneel leugrott a vitrinrõl.

– Most az ajtóhoz megyek – mondta. – Aki hozzám nyúl, akár férfi, akár nõ, lelövöm. Amikor az ajtóhoz érek, lelövök mindenkit, akár férfi, akár nõ, aki nem megy a dolgára. Ez az asszony itt...

– Ne! Ne! – sikította a kalapos asszony. – Mondom, hogy nem csináltam semmit! Nem csináltam semmi rosszat! Nem kell cipõ! Csak haza akarok menni!

– Ez az asszony – folytatta Daneel – itt marad. Ki fogják szolgálni.

Ezzel elindult az ajtó felé.

A tömeg némán bámult rá. Baley behunyta a szemét. Nem az én bûnöm, gondolta kétségbeesetten. Itt mindjárt gyilkosságra kerül sor, a legszörnyûbb katasztrófára, de õk kényszerítettek rám munkatársul egy robotot. Õk adtak neki velem egyenlõ rangot.

Csakhogy ez nem kifogás. Baley sem hitt magának. Rögtön az elején meg kellett volna állítania R. Daneelt. Bármely pillanatban kihívhatta volna a riadóosztagot. Ehelyett áthárította a felelõsséget R. Daneelre, õ maga pedig gyáván fellélegzett. És amikor azzal próbálta áltatni magát, hogy R. Daneel egyéniségével egyszerûen úrrá lett a helyzeten, hirtelen undort érzett önmaga iránt. Egy robot lett úrrá a helyzeten...

Nem hallott semmiféle szokatlan zajt, kiabálást, szitkozódást, se nyögést, se üvöltést. Kinyitotta a szemét.

A tömeg már szétszéledõben volt.

A boltvezetõ lassacskán lehiggadt, megigazította félrecsúszott kabátját, lesimította a haját és haragos fenyegetéseket mormolt a távozó tömeg felé.

Egy riadóautó folyamatos, váltakozó magasságú sípolása pontosan az áruház elõtt hallgatott el. Persze, amikor már mindenen túl vagyunk, mérgelõdött Baley.

A boltvezetõ megrángatta Baley kabátujját.

– Kérem, biztos úr, ne engedjen itt több ramazúrit.

– Nem lesz semmi ramazúri – nyugtatta meg Baley.

A riadóosztagtól könnyen megszabadultak. Olyan jelentések alapján jöttek ide, hogy az utcán tömeg verõdött össze. A részleteket nem ismerték, de azt maguk is látták, hogy az utca csendes. R. Daneel félrehúzódott, és semmiféle érdeklõdést se mutatott, amíg Baley elmagyarázta a riadósoknak, mi történt. Az esetet semmiségnek mondta, R. Daneel közremûködését pedig teljesen elhallgatta.

Utána félrehúzta R. Daneelt.

– Ide figyelj – mondta neki –, nem az volt a szándékom, hogy idegen tollakkal ékeskedjem.

– Idegen tollakkal ékeskedj? Ez valamilyen, nálatok szokásos kifejezés?

– Nem jelentettem, hogy te milyen szerepet játszottál az ügyben.

– Nem ismerem az összes szokásaitokat. Mi a magunk országában teljes jelentést szoktunk leadni, de hát lehet, hogy nálatok nem így szokás. Akárhogy is áll a dolog, polgári forrongást hárítottunk el. Ez a lényeg, ugye?

– Igen? Na, figyelj csak ide. – Baley igyekezett minél határozottabb hangon beszélni, bár a körülmények folytán csak haragosan suttoghatott. – Ilyet még egyszer ne tegyél.

– Hogyhogy? Ne tartassam be a törvényt? Hát akkor miért vagyok?

– Még egyszer ne fenyegess emberi lényt robbantópisztollyal.

– Semmiképp se tüzeltem volna, Elijah, ezt te is tudhatod. Képtelen lennék emberi lénynek kárt okozni. De mint látod, nem is kellett. Egy percig se gondoltam, hogy erre sor kerülhet.

– Tiszta szerencse volt, hogy nem kellett tüzelned. Ilyen kockázatot máskor nem szabad vállalnod.

Én is megpróbálkozhattam volna ezzel a vadnyugati stiklivel.

– Vadnyugati stikli? Hát az meg mi?

– Nem fontos. Majd megérted abból, amit mondok. Én is megpróbálkozhattam volna, hogy robbantópisztolyt rántsak a tömegre, hiszen velem is van, de ez olyan kockázat, amelyet se nekem, se neked nincs jogod vállalni. Biztonságosabb lett volna kihívni a riadóautókat, mint ilyen önálló hõstettel kísérletezni.

R. Daneel elgondolkozott, majd megrázta a fejét:

– Azt hiszem, nincs igazad, Elijah kollégám. Eligazításom során a földi emberek jellegzetességeire vonatkozóan többek között olyan felvilágosítást kaptam, hogy az ittenieket, az ûrországok lakóitól eltérõen, születésüktõl fogva a hatóság fensõbbségének elismerésére nevelik. Ez nyilvánvalóan a ti életformátokból fakad. És az iménti esetben is, ahogy bebizonyítottam, teljesen elegendõ volt egyetlen olyan ember, aki kellõ határozottsággal képviseli a hatóságot. A riadóosztagra vonatkozó kívánságod valójában nem volt egyéb, mint annak a szinte ösztönös óhajodnak a kifejezése, hogy egy magasabb hatóság levegye a válladról a felelõsséget. Viszont bevallom, hogy amit tettem, nálunk teljesen indokolatlan lett volna.

Baley hosszú arca kipirult a méregtõl:

– Ha rájöttek volna, hogy robot vagy...

– Biztos voltam benne, hogy nem jönnek rá.

– De akkor se felejtsd el, hogy valójában robot vagy. Csak robot, semmi több. Mint azok az elárusítók ott a boltban.

– De hisz ez magától értetõdik.

– Te nem vagy ember. – Baley úgy érezte, hogy valami akarata ellenére durvaságra kényszeríti. R. Daneel elgondolkozott.

– Az ember és a robot különbségének – mondta – talán nincs akkora jelentõsége, mint az értelem és az értelmetlenség közti ellentétnek.

– Talán nálatok – jegyezte meg Baley –, de nem itt a Földön.

Órájára pillantott, és látta, hogy egy és negyed óra késésben van. A torka kiszáradt, elszorult a gondolatra, hogy az elsõ menetet R. Daneel nyerte meg, könnyedén gyõzött, mialatt õ maga gyámoltalanul álldogált.

Vince Barrettre gondolt, az ifjú legénykére, akinek munkáját R. Sammy vette át. Meg saját magára, Elijah Baleyre, akit R. Daneel bármikor leválthatna. Az áldóját, az apját legalább egy baleset miatt dobták ki, amely kárt, emberhalált okozott. Talán tényleg az õ hibája volt; ezt Baley nem tudta. De mi lett volna, ha történetesen azért eresztik szélnek, hogy helyet csináljanak egy automata fizikusnak? Pusztán azért. Semmi másért. Akkor se tudott volna semmit se tenni.

– Menjünk – vetette oda kurtán. – Haza kell hogy vigyelek.

– Nézd csak – szólt R. Daneel –, nem helyes kisebb jelentõségû különbséget tenni az értelem...

– Jól van – vágta rá Baley emelt hangon. – Zárjuk le ezt a témát. Jessie vár minket. – A legközelebbi körzetközi videofon felé indult. – Jobb, ha felhívom és megmondom, hogy mindjárt fent leszünk.

– Jessie? Az ki?

– A feleségem.

Az áldóját, morfondírozott Baley. Hogy fogok ilyen hangulatban szembenézni Jessie-vel?

NEGYEDIK FEJEZET

Bemutatkozás a családnál

Elijah Baley elõször a neve miatt figyelt fel Jessie-re. Még ..02-ben egy körzeti karácsonyi ünnepélyen találkoztak egymással a puncsostál mellett. Baley épp akkor fejezte be tanulmányait, lépett közhivatalnoki pályára és telepedett le a körzetben. A 122/A számú közös terem egyik legény-hálófülkéjében lakott. Nem is a legrosszabb hálófülkében.

A lány puncsot méregetett a poharakba.

– Jessie vagyok – mutatkozott be. – Jessie Navodny. Még nem találkoztunk egymással.

– Baley – felelte a fiú. – Lije Baley. Csak most költöztem ebbe a körzetbe.

A lány vidám, barátságos teremtésnek látszott, ezért Lije a közelében maradt. Még senkit se ismert, és bizony egy ilyen estélyen nagy magányosság fogja el az embert, ha elnézi a baráti csoportokba összeverõdött vendégeket, õ maga pedig egyik csoporthoz se tartozik. Késõbb, amikor már elég alkohol szaladt le a torkán, talán jobban fogja érezni magát.

Szóval ottmaradt a puncsostál mellett, és a poharából kortyolgatva figyelte a jövõmenõ társaságot.

– Én is segítettem a puncsot elkészíteni – hallotta egyszerre a lány hangját. – Felelek érte. Nem akar még egy kicsit?

Baley ráeszmélt, hogy a pohárkája üres.

– Kérek – válaszolta mosolyogva.

A lány tojásdad arcát nem lehetett kifejezetten csinosnak mondani, fõleg nagyocska orra miatt. Szerényen volt öltözve, és világosbarna haját a homlokába fésülte.

A következõ pohár puncsot együtt itták meg, és Lije mindjárt jobban érezte magát.

– Jessi. – Ízlelgette a lány nevét. – Szép név. Megengedi, hogy így szólítsam?

– Hát persze. Ha kedvére van. Tudja, minek a rövidítése?

– Jessica?

– Sose fogja kitalálni.

– Hát másra nem is tudok gondolni.

– Jezebel a teljes nevem – nevetett huncutul a lány.

Ez aztán felkeltette Baley érdeklõdését. Letette a poharát.

– Tényleg?

– Becsszóra. Nem tréfálok. Jezebel a hivatalos nevem. Ez szerepel minden okmányomon. A szüleimnek tetszett a hangzása.

Nagyon büszke volt rá, jóllehet senkihez e kerek világon nem illett kevésbé a Jezebel név.

– Az én nevem pedig Elijah – mondta Baley komolyan. – Mármint a teljes nevem.

Úgy látszik, ez semmit se mondott a lánynak.

– Elijah Jezebel halálos ellensége volt – magyarázta a fiú.

– Igazán?

– Igen. A bibliában.

– Ó! Ezt nem tudtam. Milyen vicces. Remélem, ez nem jelenti azt, hogy az életben is ellenségemnek kell lennie.

Ez az elsõ perctõl kezdve szóba se jöhetett. Nevüknek e furcsa találkozása tette, hogy Baley rögtön többet látott a lányban, mint egy kedves teremtést a puncsostál mellett. Késõbb vidámnak, gyengéd szívûnek, sõt végül csinosnak is találta. Különösen a vidámságát becsülte. A maga gunyoros életszemléletének szüksége volt kiegyensúlyozó erõre.

És Jessie, úgy látszik, nem bánta hosszú, komoly arcát.

– Ó, egek – mondta –, mit számít az, hogy mindig úgy nézel ki, mint aki citromba harapott? Én tudom, hogy valójában nem vagy savanyú, és azt hiszem, ha örökké vigyorognál, mint egy fakutya, ahogy én, egyszerûen szétpukkadnánk, mihelyt együtt vagyunk. Te csak maradj olyan, Lije, amilyen vagy, engem meg tarts vissza attól, hogy jókedvemben elrepüljék.

Õ maga meg attól tartotta vissza Baleyt, hogy örök mélabúba süllyedjen. Lije egy kis családi lakásért folyamodott, és meg is kapta feltételesen, arra az esetre, ha megnõsül.

– Hajlandó volnál úgy intézni a dolgokat, hogy kikerülhessek a legényotthonból, Jessie? – kérdezte a lánytól, amikor megmutatta neki a lakást. – Nem szeretek ott élni.

Éppenséggel nem volt valami túl romantikus leánykérés, de Jessienek tetszett.

Baley csak egyetlen alkalomra emlékezett, amikor Jessie-t cserbenhagyta megszokott jókedve, és akkor is a nevérõl volt szó. Házasságuk elsõ évében történt, Bentley még nem született meg. Mi több: épp abban a hónapban, amikor Jessie másállapotba került. (Az intelligenciahányadosuk, genetikai értékszámuk, valamint Lije rendõrségi állása két gyerekre jogosította fel õket, akik közül az egyiknek fogamzása házasságuk elsõ évére eshetett.) Lehet, mondta magában Baley, amikor visszagondolt az esetre, hogy részben épp a terhesség volt az oka Jessie szokatlan szeszélyességének.

Jessie egy idõ óta kissé zsörtölõdött Baley állandó túlórázása miatt.

– Olyan kellemetlen – mondta –, hogy nap mint nap egyedül kell vacsoráznom az étkezõben. Baley fáradt volt és rosszkedvû.

– Miért volna kellemetlen? – kérdezte. – Hisz találsz ott épp elég rendes, nõtlen fiatalembert. Jessie persze azonnal felpaprikázódott:

– Azt hiszed, Lije Baley, hogy nem tudnám meghódítani bármelyiket?

Talán csak fáradt volt, talán az dühítette, hogy az iskolatársa. Julius Enderby megint egy fokkal feljebb lépett a C kategóriában, õ pedig nem. Vagy talán egyszerûen elunta már, hogy Jessie örökké a bibliai névadóját próbálja utánozni, holott nem is hasonlít rá és sohase válhat hozzá hasonlóvá. Bárhogy is volt, csípõs hangon válaszolt:

– Talán. igen, de mégse hiszem, hogy ilyesmivel próbálkoznál. Szeretném, ha elfelejtenéd a neved, és megelégednél azzal, amilyen vagy.

– Olyan vagyok, amilyen akarok.

– Azzal, hogy Jezebel próbálsz lenni, nem jutsz semmire. És különben is, ha tudni akarod az igazat, a név nem is azt jelképezi, amire te gondolsz. A bibliai Jezebel hûséges feleség volt és a saját meggyõzõdése szerint tisztességes asszony. Nem tudunk róla, hogy szeretõket tartott volna, nem rúgott ki a hámból, és semmiféle erkölcsi szabadosságokat nem engedett meg magának.

Jessie haragosan rámeredt:

– Ez nem igaz! Hallottam azt a kifejezést, hogy “kimázolt Jezebel", és tudom, mit jelent.

– Te azt csak hiszed. Figyelj ide. Amikor Jezebel férje, Akhab király meghalt, a fia, Jórám ült a trónra. Egyik vezére, Jéhu azonban fellázadt ellene és megölte. Ezután Jéhu Jezréelbe lovagolt, ahol az öreg anyakirályné, Jezebel székelt. Mikor a királyné hírét vette Jéhu érkezésének, rögtön tudta, hogy más szándéka nem lehet, mint hogy megölje õt is. És ekkor a büszke, bátor királyné kifestette az arcát, felöltötte legszebb ruháját, hogy gõgösen, dacosan nézzen szembe gyilkosával. Jéhu pedig kidobatta a palota ablakán, de szerintem szépen halt meg. És az emberek ezért beszélnek kimázolt Jezebelrõl, akár tudják mit jelent, akár nem.

Másnap este Jessie halk hangon így szólt:

– Olvasgattam a bibliát, Lije.

– Mit mondasz? – Baley egy pillanatig valóban nem tudta, mit gondoljon.

– Elolvastam a Jezebelrõl szóló részt.

– Ó, Jessie. Igazán sajnálom, hogy megbántottalak érzéseidben. Gyerekes dolog volt.

– Nem! – Jessie eltolta férje kezét, leült a díványra, hidegen, mereven, korlátot állítva kettejük közé. – Jó, ha az ember megtudja az igazat. Nem akarom tudatlanságból becsapni magamat. Ezért elolvastam, mit ír róla a biblia. És igenis gonosz asszony volt, Lije.

– Azokat a fejezeteket az ellenségei írták. Az õ álláspontját nem ismerjük.

– Az Úr valamennyi prófétáját megölte, akit csak elért.

– Igaz, azt mondják, ezt tette. – Baley a zsebébe nyúlt, hogy rágógumit halásszon elõ. (Késõbb leszokott a rágógumiról, mert Jessie azt mondta, hosszú arcával, bánatos, barna szemével olyan, mint egy öreg tehén, amint egy ízetlen fûcsomót rágcsál, nem tudja lenyelni, mégse akarja kiköpni.) – Ha ismerni akarod az õ álláspontját – folytatta –, jó néhány mellette szóló érvet el tudok sorolni. Tisztelte a maga vallását, az õseiét, akik jóval a héberek odaérkezése elõtt már azon a földön éltek. A hébereknek megvolt a maguk istene, mi több: kizárólagos istene. Nem elégedtek meg azzal, hogy csak õk imádják, azt akarták, hogy körülöttük is mindenki õt imádja. Jezebel konzervatív volt – fejtegette tovább –, a régi hithez ragaszkodott az új ellenében. És ha igaz is, hogy az új hitnek magasabb erkölcsi tartalma volt, a régi viszont érzelmileg jobban kielégítette az embereket. Az, hogy megölte a papokat, éppen kora gyermekévé avatja. Azokban az idõkben ez hittérítõi tevékenységnek számított. Ha elolvastad a Királyok I. könyvét, emlékezhetsz rá, hogy Illés (az én akkori névrokonom) versenyre hívta ki Baál nyolcszázötven prófétáját, hogy melyikük tud tüzet leküldetni az égbõl. Illés gyõzött, és tüstént parancsot adott a nézõseregnek, hogy öljék meg Baál prófétáit. És azok meg is tették.

Jessie ajkába harapott.

– És hogy volt az Nabót szöllejével, Lije? Ez a Nabót nem bántott senkit, csak épp megtagadta, hogy eladja a királynak a szöllejét. Jezebel pedig elrendezte, hogy hamis vádat koholjanak ellene, azt, hogy istenkáromlást vagy valami ehhez hasonlót követett el.

– Állítólag “szidalmazta az Istent és a királyt" – mondta Baley.

– Igen. Így aztán kivégezték, és utána elkobozták a birtokát.

– Ez gonosz cselekedet volt. Persze, a modern idõkben Nabóttal sokkal egyszerûbben el lehetett volna bánni. Ha a City vagy akár valamelyik régi állam akarta volna megszerezni a birtokát, bírósági határozattal távolította volna el, legfeljebb szükség esetén hatóságilag kilakoltatja, de a méltányosnak mondott árat akkor is kifizette volna neki. Akháb király ilyen eszközökhöz nem folyamodhatott. Ennek ellenére Jezebel csúnyán járt el. Egyetlen mentsége, hogy Akháb testileg-lelkileg belebetegedett a dologba, és Jezebel úgy vélte, a király iránti szerelme elõbbre való Nabót javánál. Ismétlem, Jezebel a hûséges feleség mintaképe...

Jessie kivörösödött arccal, mérgesen felpattant:

– Gonosz vagy és utálatos!

Baley megrökönyödve nézett rá:

– Mit követtem el? Mi bajod?

Jessie azonban, válaszra se méltatva õt, elment hazulról, és az estét meg a fél éjszakát a szubéterikus videókban töltötte, ingerülten vándorolt egyik terembõl a másikba, és felhasználta két havi járandóságát (ráadásul a férjéét is).

Hazatérve Baleyt még ébren találta, de nem volt számára semmi mondanivalója.

Késõbb – sokkal késõbb – Baley ráeszmélt, hogy Jessie életének egyik fontos elemét zúzta szét. Neve valami ingerlõén gonoszát jelképezett az asszony számára. És ez a gonosz valami csodálatos ellentétet képezett az õ túlságosan is tisztes, puritán múltjával. A feslettség aromájával lengte körül, és Jessie ezt imádta.

Most pedig mindez szertefoszlott. Soha többé nem említette teljes nevét, se Lije-nak, se barátainak, sõt talán – már amennyire ezt Baley tudhatta – önmagának se. Jessie lett, és azúttal így is írta alá a nevét.

Ahogy múltak a napok, Jessie kezdett ismét tudomást venni Lije-ról, egy-két hét múlva pedig helyreállt köztük a régi békesség, és ha néhanapján veszekedtek is, ez sohase érte el ennek az egyetlen fájdalmas esetnek hevességét.

Csak egyszer célzott még az asszony erre az epizódra: terhességének nyolcadik hónapjában. Addigra már kilépett munkahelyérõl – az A–23 számú körzeti étkezõben volt konyhafõnökhelyettes –, és a megszokottnál több szabad idejét azzal ütötte agyon, hogy készült a kicsi érkezésére. Egyik este így szólt:

– Bentley hogy tetszene neked?

– Mit mondasz, drágám? – Baley felpillantott az iratcsomóból, amelyet itthoni munkára hozott magával. (Kénytelen volt különmunkát vállalni, hisz hamarosan még egy éhes száj lesz a családban; Jessie nem kapott már fizetést, az õ elõléptetése pedig valamilyen körmölést nem igénylõ beosztásba változatlanul a jövõ zenéje volt.)

– Úgy értem, ha fiú lesz. Hogy tetszene, ha Bentleynek hívnánk?

Baley lebiggyesztette a szája sarkát:

– Bentley Baley? Nem gondolod, hogy egy kicsit egyformán hangzanak?

– Nem hiszem. Lendületesnek érzem. És különben is, ha idõsebb lesz, bármikor választhat egy neki tetszõ második keresztnevet.

– Hát, részemrõl rendben van.

– Biztos? Azt akarom mondani... talán szívesebben vennéd, ha Elijahnak hívnák?

– Hogy ifjabb Elijah Baley legyen? Szerintem ez nem jó ötlet. Majd õ Elijahnak nevezheti a fiát, ha akarja.

– Csak még egyet szeretnék ... – kezdte Jessie, de aztán nem folytatta.

Egy idõ után Lije fölpillantott:

– Mi az, amit szeretnél?

Jessie nem nézett egyenesen a férje szemébe, de azért kellõ határozottsággal kérdezte:

– Ugye, Bentley nem bibliai név?

– Nem – felelte Baley. – Egész biztos, hogy nem.

– Akkor jól van. Mert nem akarok bibliai nevet választani.

És többé nem is idézték fel ezt az epizódot, egészen addig a napig, amikor Elijah Baley hazavitte magával a robot Daneel Olivaw-t, amikor már több mint tizennyolc éve voltak házasok, és amikor a fiúk, Bentley Baley (anélkül, hogy második keresztnevet választott volna) már tizenhatéves múlt,

Baley megállt a nagy, kétszárnyú ajtó elõtt, amelyen jókora betûkkel FÉRFI MOSDÓ felírás ragyogott. Alatta pedig kisebb betûkkel ez állt: l/a–l/e alkörzetek. Majd közvetlenül a kulcslyuk fölött még kisebb betûkkel: A kulcs elvesztése esetén azonnal értesítendõ a 27–101–51.

Egy ember surrant el Baley mellett. Egy alumíniumdarabkát illesztett a kulcslyukba, majd bement. Az ajtót becsukta maga mögött, esze ágába se volt, hogy nyitva tartsa Baley számára. És ha így tesz, Baley mélyen megsértõdött volna. Az emberekbe beidegzõdött a szokás, hogy a mosdóhelyiségben és annak közvetlen környékén egyszerûen nem vesznek tudomást egymás jelenlétérõl. Baley a házastársi bizalmas kapcsolat egyik érdekes megnyilvánulásaként tartotta számon Jessienek azt a kijelentését, hegy a nõi mosdóhelyiségben teljesen más szokás dívik.

Jessie ilyesmiket mondott:

– Ma találkoztam a mosdóban Josephine Greely-vel, és azt mesélte...

A hivatali ranglétrán való elõmenetel egyik hátrányos következménye volt, hogy amikor Baleyék engedélyt kaptak a hálószobájukban levõ kis mosdó üzembehelyezésére, ennek Jessie társadalmi élete egyenesen kárát látta.

Baley most nem tudta teljesen leplezni zavarát.

– Kérlek, várj meg itt kint, Daneel.

– Meg akarsz mosakodni? – kérdezte R. Daneel.

Baley összerezzent. A fene egye meg ezt a robotot, gondolta magában. Ha már mindenre kioktatták, amit az acélvárossal kapcsolatban tudni kell, miért nem tanították meg egy kis jómodorra is? És én leszek a felelõs, ha bárkinek ilyesféle kérdéseket tesz fel.

– Lezuhanyozok. Késõbb, este felé nagy a zsúfoltság. Sok idõt elvesztegetnék. Ha meg most rögtön elintézem, az egész esténk szabad.

R. Daneel arcán változatlan nyugalom ült.

– A társadalmi szokások úgy írják elõ, hogy idekint várakozzam? – kérdezte.

Baleyn még nagyobb zavar lett úrrá.

– Miért mennél be, ha... nincs rá semmi okod?

– Ó, értem. Persze, persze. De azért, Elijah, az én kezem is bepiszkolódik, és szeretném megmosni.

– Baley elé tartotta a kezét. Rózsaszínû, sima tenyere, amelyet szabályszerû vonalak árkoltak, minden szempontból tökéletes mestermunkára vallott, és olyan tiszta volt, amilyennek lennie kellett.

– Tudod, a lakásunkban is van mosdó – jegyezte meg Baley, de csak úgy közömbösen, hiszen egy robot elõtt hiábavaló dolog lett volna felvágni.

– Köszönöm a szívességedet. De végeredményben, gondolom, mégis okosabb volna, ha ide mennék be. Ha már itt vagyok közöttetek a Földön, leghelyesebb, ha minél inkább alkalmazkodom a szokásaitokhoz és viselkedésetekhez.

– Hát akkor gyere.

A mosdó belsejének derûs ragyogása éles ellentétben állt a Cityben általánosan uralkodó szorgos utilitarizmussal, de hatása azúttal nem jutott el Baley tudatáig.

– Tán egy félórába telik – suttogta Daneelnek.

– Várj meg. – Már elindult, de aztán visszajött, és még hozzáfûzte: – Ide figyelj, ne beszélj senkihez, és ne is nézz senkire! Itt ez a szokás.

Gyorsan körülnézett, hogy meggyõzõdjék, nem figyelte fel valaki már erre a párszavas beszélgetésre is, és nem találkozik-e a szeme megrökönyödött pillantásokkal. Szerencsére az elõtérben nem tartózkodott senki, amellett ez végül is csak az elõtér volt.

Végigsietett rajta, kissé illetlennek érezve magát, majd elhaladt a közös termek mellett, és a privátfülkékhez ért. öt esztendõvel ezelõtt kapott jutalmul egy ilyen fülkét, elég nagyot ahhoz, hogy egy zuhanyozó, egy kis mosógép és más szükséges dolgok elférjenek benne. Még egy kis vetítõ is állt itt, amelyet híradófilmekre lehetett behangolni.

– Második otthon – tréfálkozott Baley, amikor a fülkéjét elsõ ízben igénybe vette. És késõbb gyakran eltöprengett, hogy bírná újból megszokni a közös termek jóval spártaibb körülményeit, ha a fülkére vonatkozó jogát egyszer valamiért visszavonnák.

Megnyomta a mosógépet mûködtetõ gombot, mire a mérõmûszer sima lapja kivilágosodott.

R. Daneel türelmesen várt, amíg Baley lemosakodva, tiszta alsóruhában, frissen mosott ingben és egészében véve sokkal kellemesebb közérzettel visszatért hozzá.

– Nem történt semmi? – kérdezte Baley, amikor már kellõ távolságba kerültek az ajtótól, és nyugodtan beszélhetett.

– Semmi az égvilágon, Elijah – válaszolta R. Daneel.

Jessie az ajtóban várt rájuk, arcán ideges mosoly. Baley megcsókolta.

– Jessie – motyogta –, bemutatom új kollégámat, Daneel Olivaw-t.

Jessie kezet nyújtott. R. Daneel megfogta, majd eleresztette. Jessie a férjéhez fordult, aztán egy félénk pillantást vetett R. Daneelre.

– Foglaljon helyet, Mr. Olivaw. Családi ügyben beszélnem kell a férjemmel. Csak néhány percrõl van szó, remélem, nem veszi rossznéven.

Megfogta Baley kabátujját. A férfi követte õt a szomszéd szobába.

– Nem sebesültél meg, ugye? – kérdezte az asszony szapora suttogással. – Annyit nyugtalankodtam a rádiójelentés óta.

– Miféle rádiójelentésrõl beszélsz?

– Vagy egy órával ezelõtt adták le. A cipõboltban történt zavargásról. Azt mondták, két detektív állította helyre a rendet. Én meg tudtam, hogy egy kollégáddal jössz haza, az eset pedig épp itt a mi alkörzetünkben játszódott le, és pont amikor útban voltatok hazafelé. Attól féltem, hogy csak szépítik a dolgot, és hogy te...

– Kérlek, Jessie! Látod, hogy tökéletesen rendben vagyok.

Jessie nagy nehezen erõt vett magán.

– A kollégád – kérdezte reszketõ hangon – ugye, nem a te hivatalodból való?

– Nem – felelte kínlódva Baley. – Teljesen... idegen.

– Hogy kell viselkednem vele?

– Mint bárki mással. Kollégám, semmi egyéb. Olyan kevés meggyõzõ erõvel beszélt, hogy Jessie fürge szeme összeszûkült.

– Mi baj?

– Semmi. Gyerünk vissza a nappaliba. Furcsának fogja tartani, ha soká itt maradunk.

Lije Baley ezúttal kissé bizonytalan érzésekkel gondolt a lakására. Eddig a pillanatig sose okozott semmiféle gondot neki, sõt inkább mindig büszke volt rá. Három jókora szobából állt: a nappali például jó tizenötször tizennyolc láb volt. Minden szobához egy kis fülke tartozott. A fõ szellõzõvezeték egyik csöve közvetlenül mellettük haladt el, ami ugyan nagy ritkán egy kis dübörgéssel járt együtt, másfelõl viszont kitûnõ hõmérsékletés légszabályozást biztosított. Amellett a lakás egyik mosdóhelyiségtõl sem esett távol, ami igen nagy kényelmet jelentett.

De most, hogy ez az ûrön túli világból érkezett teremtmény itt üldögélt a lakás kellõs közepén, Baleyt hirtelen bizonytalanság fogta el. Gyatrának és zsúfoltnak látta az otthonát.

Jessie kissé mesterkélt vidámsággal kérdezte: – Ettetek ti már Mr. Olivaw-val, Lije?

– A helyzet az – vágta rá Baley –, hogy Daneel nem étkezik velünk. De én ennék valamit.

Jessie ezt minden további nélkül tudomásul vette. A szigorúan szabályozott ellátás és a minden eddiginél szûkebb fejadagok miatt egyenesen a jómodorhoz tartozott, hogy az emberek ne vegyék igénybe egymás vendégszeretetét.

– Remélem, nem veszi rossznéven, Mr. Olivaw, ha mi megvacsorázunk – mondta Jessie. – Lije, Bentley meg én rendszerint a közös étkezõben eszünk. Kényelmesebb, meg ott a választék is nagyobb, sõt, köztünk maradjon, az adagok is bõségesebbek. De Lije-nak és nekem engedélyünk van rá, hogy háromszor egy héten, ha akarunk, idehaza étkezzünk; tudja, Lije a hivatalában igen eredményesen dolgozik, szép státuszunk van, és ezért azt gondoltam, hogy épp csak erre az egy alkalomra, ha velünk tartana, egy kis privát lakomát csapnánk, bár szerintem azok az emberek, akik túlságosan élnek az egyéni kiváltságokkal, egy kissé, hogy is mondjam, antiszociálisak.

R. Daneel udvariasan hallgatta.

Baley viszont egy kis rejtett ujjmozdulattal jelezte, hogy hallgasson.

– Éhes vagyok, Jessie – mondta.

– Megsérteném az itteni szokásokat, ha a keresztnevén szólítanám, Mrs. Baley? – kérdezte R. Daneel.

– Nem, dehogyis. – Jessie kihajtott a falból egy asztalt, és a közepén levõ mélyedésbe helyezve bekapcsolta a tányérmelegítõt. – Csak rajta, nyugodtan szólítson Jessienek, ha akar... Daneel. – És kuncogott egyet.

Baleyt elöntötte a méreg. A helyzet percrõl percre kellemetlenebbé vált. Jessie embernek tartotta a robot Daneelt. Még az hiányzik, hogy a nõi mosdóban elhencegjen vele. A robotot a maga “pléhpofájával" jóképûnek lehetett mondani, és Jessie-rõl lerítt, mennyire tetszik neki a tisztelettudó modora.

Baley viszont azon tûnõdött, vajon Jessie milyen hatást tehet R. Daneelre. Az asszony a tizennyolc év alatt nem sokat változott, legalábbis Lije Baley szemében. Persze teltebb lett, és sokat vesztett fiatalos ruganyosságából. A szája szögletében ráncok húzódtak, és az arcán se feszült olyan fiatalosan a bõr. Régimódibb frizurát hordott, és a haja is egy árnyalattal barnább lett.

De mindez amúgy se számít, gondolta komoran Baley. Az ûrországi nõk magas termetûek, karcsúk és királyiak, éppúgy, mint az ottani férfiak. Legalábbis a könyvfilmek szerint. R. Daneel bizonyára ilyen nõk látványához van szokva.

R. Daneelt szemmel láthatólag egyáltalán nem hozta zavarba Jessie karattyolása, sem az, hogy a keresztnevén szólítja õt.

– Valóban illik ez? – kérdezte. – Jessie, ez becenévnek hangzik. Talán csak a közvetlen környezete szólítja így, és esetleg illendõbb volna, ha én a keresztneve teljes alakját használnám.

Jessie, aki épp a vacsoracsomag szigetelõburkolatát bontogatta, most lehajtotta a fejét, és egyszerre mélyen munkájába merült.

– Szólítson csak Jessienek – mondta gyorsan. – Mindenki így hív.

– Jól van, Jessie.

Nyílt az ajtó, és nagy óvatosan egy ifjú legényke somfordált be rajta. Szeme úgyszólván azonnal R. Daneelre tévedt.

– Apa? – szólalt meg a fiú bizonytalanul.

– A fiam, Bentley – mondta halkan Baley. – Ez pedig Mr. Olivaw, Ben.

– Kollégád, ugye, apa? Jó estét, Mr. Olivaw. – Ben tágra nyílt szeme felragyogott. – Mondd, apa, mi történt ott a cipõboltban? A hírekben azt mondták...

– Most ne kérdezz semmit, Ben – szakította félbe éles hangon Baley.

Bentley álla leesett. Anyjára nézett, aki intett neki, hogy üljön le.

– Megtetted, amit mondtam, Bentley? – kérdezte Jessie, amikor a fiú leült. Becézgetõn simogatta a gyerek haját. Bentleynek ugyanolyan fekete haja volt, mint az apjának, és az alakja is az övéhez hasonlított, de minden egyébben az anyjára ütött. Tojásdad arcát, mogyoróbarna szemét, könnyed életfelfogását Jessie-tõl örökölte.

– Meg, anyu – válaszolta, és kissé elõrehajolt, hogy belekukkantson a kettõs falú tálba, amelybõl már ínycsiklandó illatok szállingóztak. – Mi van vacsorára? Csak nem megint erborhús? Ugye nem, anyu?

– Az erborhús nagyon egészséges – felelte összeszorított ajakkal Jessie. – Te csak edd meg, amit eléd tesznek, és ne tégy megjegyzéseket.

Mindebbõl világos volt, hogy valóban erjesztett borjúhús van vacsorára.

Baley asztalhoz ült. Õ sem rajongott az erborhúsért erõs mellék-és kifejezett utóíze miatt, de Jessie egyszer már elmondta neki az ezzel kapcsolatos problémáját.

– Egyszerûen nem tehetem meg, Lije – magyarázta. – Én egész nap itt élek ezen a szinten, nem tehetem az embereket ellenségeimmé, mert akkor kibírhatatlan lenne az életem. Tudják, hogy konyhafõnökhelyettes voltam, és ha minden második héten marhahússal vagy csirkével sétálnék haza, amikor itt az emeleten úgyszólván senkinek sincs még vasárnapra se privátétkezési kiváltsága, azt mondanák, hogy összeköttetéseink vagy barátaink vannak az elõkészítõben. Be nem állna a szájuk, én meg ki se dughatnám az orrom az ajtón, és még a mosdóban se lehetnék békében. Amellett az erborhús és a protofõzelék igen jó. Mind a kettõ kitûnõen kiegyensúlyozott tápértékû, semmi se megy belõlük veszendõbe, és csupa vitamin és ásvány és minden egyéb, ami szükséges. Csirkét pedig a közös étkezõben a csirkés-keddeken annyit ehetünk, amennyi belénk fér.

Baley könnyen engedett. Jessienek tökéletesen igaza volt: az a legfontosabb az életben, hogy az embernek minél kevesebb súrlódása támadjon azokkal, akik körülveszik. Bentleyt már nehezebben lehetett meggyõzni.

– De anyu – kérdezte ezúttal –, miért ne ehetnék én apu jegyével a közös étkezõben egyedül? Olyan jó volna.

Jessie bosszúsan csóválta a fejét.

– Csodálkozom rajtad, Bentley. Mit mondanának az emberek, ha egyedül látnának ott enni? Mintha a családod nem volna elég jó neked, vagy mintha kidobtak volna otthonról.

– Kinek mi köze hozzál Baley ingerülten rászólt:

– Azt tedd, amit az anyád mond, Bentley.

A fiú boldogtalanul vonogatta a vállát.

R. Daneel hirtelen közbeszólt a szoba túlsó felébõl:

– Megengedik, hogy amíg vacsoráznak, megnézzem ezeket a könyvfilmeket?

– Hogyne – válaszolta Bentley. Felállt az asztaltól, és szemében megvillant az érdeklõdés fénye. – Ezek az enyémek. Külön iskolai engedéllyel kölcsönöztem ki õket a könyvtárból. Mindjárt hozom a nézõcsövet. Csuda klassz csõ. Apától kaptam a születésnapomra. – Odavitte a csövet R. Daneelnek, és megkérdezte: – Érdeklik a robotok, Mr. Olivaw?

Baley kiejtette kezébõl a kanalat, és lehajolt, hogy fölvegye.

– Igen, Bentley – felelte R. Daneel. – Nagyon érdekelnek.

– Akkor ezek biztosan tetszeni fognak önnek. Mind róluk szól. Dolgozatot kell írnom a robotokról, ezért tanulmányozom õket. Meglehetõsen bonyolult téma – tette hozzá fontoskodva. – Én a magam részérõl robotellenes vagyok.

– Ülj vissza az asztalhoz, Bentley – mondta kétségbeesetten Baley –, és ne zavard Mr. Olivaw-t.

– Egyáltalán nem zavar, Elijah. Szívesen elbeszélgetnék veled errõl a problémáról, Bentley, de majd egy más alkalommal. Ma este apádnak és nekem sok dolgunk lesz.

– Elõre is örülök neki, Mr. Olivaw. – Bentley visszaült a helyére, és bánatos pillantást vetve az anyja felé, leszelt egy darabot a rózsaszínû, morzsalékos erborhúsból.

– Ma este sok dolgunk lesz? – kérdezte magától Baley.

De aztán hirtelen fölrémlett elõtte a ráváró feladat. Maga elõtt látta az Ûrvárosban holtan heverõ ûrlakót, és most eszmélt csak rá, hogy órák óta annyira lefoglalták önnön problémái, hogy a gyilkosság rideg tényérõl teljesen megfeledkezett.

ÖTÖDIK FEJEZET

A gyilkosság elemzése

Jessie elbúcsúzott tõlük. Estélyi kalapot viselt és gyantamûszál-kabátkát.

– Remélem, megbocsátja, hogy itthagyom magukat, Mr. Olivaw? Tudom, hogy sok megbeszélni valójuk van kettesben.

Maga elõtt tolva a fiát, kinyitotta az ajtót.

– Mikor jöttök haza, Jessie? – kérdezte Baley. Az asszony megállt.

– Mikorra akarod, hogy hazajöjjünk?

– Nincs értelme, hogy egész éjjel kimaradjatok. Miért ne jöhetnétek haza a szokott idõben? Éjfél tájban – és kérdõ pillantást vetett R. Daneelre.

A robot bólintott.

– Sajnálom, hogy elkergetem magukat hazulról – jegyezte meg.

– Ó, sose sajnálja, Mr. Olivaw. Szó sincs arról, hogy elkergetne. Ezt az estét máskor is mindig a barátnõimmel töltöm. Na gyere, Ben.

De az ifjonc lázadozott:

– Nekem mi a csudának kell elmennem? Nem fogok zavarni senkit. Hülyeség!

– Tedd, amit mondok.

– Akkor meg miért nem mehetünk el egy éterikus elõadásra?

– Mert én a barátnõimhez megyek, neked meg egyéb dolgod van... – Az ajtó becsukódott mögöttük.

Eljött hát a pillanat, amelyet Baley mindidáig igyekezett kiûzni az agyából. Azt mondta magának: elõször hadd találkozzam a robottal, és lássam, miféle. Aztán: hadd vigyem haza. Majd meg: elõbb vacsorázzunk meg.

De most mindezen túl voltak, és tovább nem lehetett halogatni a dolgot. Most jönnek a problémák: a gyilkosság, a bolygóközi bonyodalmak, az esetleges magasabb besorolás vagy a csúfos balsiker. Amellett már a legelején a robothoz kell folyamodnia segítségért.

Körmei céltalanul kaparásztak az asztalon, amelyet nem toltak vissza a falban levõ mélyedésbe.

– Biztosra vehetjük, hogy nem hallgatnak ki bennünket? – kérdezte E. Daneel.

Baley meglepetten kapta fel a fejét.

– Senki se figyeli, hogy mi történik a szomszédja lakásában.

– Nálatok tehát nem szokás hallgatózni?

– Nem illik, Daneel. Ugyanígy feltételezhetnéd, hogy valaki... mit is mondjak?... belenéz a tányérodba, amíg eszel.

– Vagy hogy gyilkosságot követ el.

– Mit mondasz?

– Nálatok, ugye, nem szokás gyilkolni, Elijah? Baley érezte, hogy elönti a méreg.

– Ide figyelj. Ha együtt akarsz dolgozni velem, ne próbálkozz ezzel az ûrlakó-fennhéjázással. Neked ehhez nincs jogod, R. Daneel. – Nem tudta megállni, hogy ne nyomja meg jó erõsen az R betût.

– Sajnálnám, ha megbántottalak volna, Elijah. Csak arra szerettem volna rámutatni, hogy ha az emberek a törvény ellenére képesek gyilkosságot elkövetni, akkor bizonyára képesek arra is, hogy megszegjék az illemet és hallgatózzanak.

– A lakás kellõképp hangszigetelt. – Baley homlokát még mindig ráncok redõzték. – Semelyik szomszéd lakásból nem hallottál át semmit, ugye? Nos, hát õk se fognak hallani minket. És különben is, miért tételeznék fel, hogy mi itt valami fontos dologról beszélünk?

– Sose becsüljük le az ellenséget.

Baley vállat vont.

– Térjünk a tárgyra. Én csak igen vázlatos felvilágosításokat kaptam, így hát könnyûszerrel kiteregethetem a kártyáimat. Annyit tudok, hogy egy Roy Nemennuh Sarton nevû embert, az Auróra bolygó polgárát, jelenleg pedig az Ûrváros lakóját ismeretlen tettes vagy tettesek meggyilkolták. Értesülésem szerint az ûrlakók feltételezik, hogy nem valamilyen elszigetelt esetrõl van szó. Jól mondom?

– Jól mondod, Elijah.

– Vagyis összefüggésbe hozzák egyes, nemrégiben lejátszódott szabotázscselekményekkel, amelyek az ellen az ûrlakók sugallmazta terv ellen irányultak, hogy az ûrországok mintájára nálunk is egységes ember–robot társadalom alakuljon ki, és feltételezik, hogy ez a gyilkosság egy jól szervezett csoport mûve volt.

– Igen.

– Helyes. Kezdjük tehát azzal a kérdéssel, vajon az ûrlakóknak ezt a feltevését szükségképpen helytállónak kell-e tekinteni. Miért ne lehetett volna a gyilkosság egy egyedülálló fanatikus mûve? A Földön ugyan erõs robotellenes hangulat uralkodik, de nincsenek olyan szervezett pártok, amelyek efféle erõszakos cselekményeket propagálnának.

– Talán csak nem nyíltan propagálják.

– De még ha létezne is olyan titkos szervezet, amely a robotok és a robotgyárak elpusztítását tûzte ki céljául, annak is volna annyi józan esze, hogy rájöjjön: egy ûrlakó meggyilkolásánál nagyobb ostobaságot el se követhetne. Ezért sokkal valószínûbb, hogy a gyilkosság egy hibbant agyú ember mûve volt.

R. Daneel figyelmesen végighallgatta. Baley érvelését, majd így szólt:

– Szerintem a valószínûség a “fanatikus-elmélet" ellen szól. A meggyilkolt személyt és a gyilkosság idõpontját olyan jól választották meg, hogy itt csakis egy szervezett csoport alaposan elõkészített merényletérõl lehet szó.

– Akkor, úgy látszik, neked bõvebb információid vannak. Ki velük!

– A fogalmazásod ugyan homályos, de azt hiszem értem, mit akarsz mondani. Vagyis azt, hogy világítsam meg az események hátterét. Az Ûrváros szemszögébõl a Földdel való kapcsolataink egyáltalán nem kielégítõek, Elijah.

– Szomorú – dünnyögte Baley.

– Információim szerint az Ûrváros megalapításakor a mieink zöme magától értetõdõnek tartotta, hogy a Föld hajlandó lesz kialakítani azt a koordinált társadalmat, amely az ûrországokban olyan jól bevált. Még az elsõ lázongások után is azt hittük, mindössze arról van szó, hogy az embereiteknek túl kell jutniuk az újdonság okozta elsõ megdöbbenésen. De kiderült, hogy ez a feltevés téves. A terresztrikus kormányzattal és a különféle cityk önkormányzatának többségével megteremtett együttmûködés ellenére az ellenállás állandónak, a fejlõdés pedig igen lassúnak bizonyult. És a mieinknek ez természetesen nagy gondot okozott.

– Bizonyára puszta önzetlenségbõl – jegyezte meg Baley.

– Nem kizárólag önzetlenségbõl – válaszolta R. Daneel. – Noha szép tõled, hogy ilyen nemes indítékot tulajdonítasz nekünk. Mi mindannyian abban a meggyõzõdésben élünk, hogy egy egészséges, modern földi társadalom az egész Galaktikának igen nagy javára válna. Legalábbis mi az Ûrvárosban valamennyien ebben a meggyõzõdésben élünk. De be kell ismernem, hogy az ûrországokban igen sokan nem ezt a nézetet vallják.

– Mit nem mondsz? Ellentétek az ûrlakók között?

– Miért ne? Akadnak, akik azt hiszik, hogy a modernizált Föld veszélyes, imperialista hatalom lenne. Ezt kiváltképpen a régebbi ûrországokban hangoztatják, amelyek közelebb feküsznek a Földhöz, és ezért több okuk van rá, hogy emlékezzenek az ûrhajózás elsõ néhány évszázadára, amikor még országaik politikailag és gazdaságilag a Föld ellenõrzése alatt álltak.

– Ókori história! – sóhajtott fel Baley. – És ez valóban nyugtalanítja õket? Még mindig fújnak ránk olyasmiért, ami több ezer esztendeje történt?

– Az emberi lényeknek – felelte R. Daneel – sajátságos hangulatviláguk van. Gondolkodásuk sok szempontból kevésbé racionális, mint a robotoké, hiszen nincsenek elõre megtervezett áramköreik. Bár ennek, mint hallottam, megvannak a maga elõnyei is,

– Lehetséges – jegyezte meg szárazon Baley.

– Neked ezt jobban kell tudnod – vélekedett R. Daneel. – De akárhogy is van, állandó földi balsikereink megszilárdították az ûrországokban a nacionalista pártok helyzetét. Most azt mondogatják, a földiek olyan szembeszökõen különböznek az ûrlakóktól, hogy képtelenek volnának az ûrhagyományokhoz idomulni. Ha pedig mi, hajtogatják, erõnek erejével rákényszerítjük a Földre a robotokat, ezzel rászabadítanánk a pusztítás ördögét az egész Galaktikára. Mert azt az egyet sose felejtik el, hogy a Földön nyolcmilliárd ember él, ezzel szemben az ötven ûrország lakossága együttvéve is alig haladja meg az öt és félmilliárdot. A mieink itt, különösen dr. Sarton...

– Doktor?

– A társadalomtudományok doktora. A robotikára specializálta magát. Ragyogó képességû ember volt.

– Értem. Folytasd.

– Ahogy mondtam, dr. Sarton és mások ráeszméltek, hogy az Ûrváros és mindaz, amit jelképez, nem sokáig maradhatna fenn, ha ezek az eszmék az ûrországokban a mi állandó balsikereink hatására tovább terjednek. Dr. Sarton szerint eljött az ideje, hogy egy végsõ erõfeszítéssel megkíséreljük megérteni a földiek lelki beállítottságát. Könnyû azzal érvelni, hogy a Föld lakói természetüknél fogva konzervatívok, könnyû a “változhatatlan Földrõl", a “kifürkészhetetlen terresztrikus szellemrõl" fecsegni, de az effajta beszéd csak megkerüli a problémát. Dr. Sarton szerint – magyarázta R. Daneel – ezekben a nézetekben a tudatlanság nyilatkozik meg: a földieket nem lehet egy közmondással vagy egy közhellyel elintézni. Azoknak az ûrlakóknak, mondta, akik át akarják formálni a Földet, el kell hagyniuk az Ûrváros zárt világát, el kell keveredniük a földiekkel. Ugyanúgy kell élniük és gondolkozniuk, ugyanolyannak kell lenniük, mint õk.

– Az ûrlakóknak? Ez lehetetlen – ámuldozott Baley.

– Helyesen mondod – felelte R. Daneel. – Maga dr. Sarton nézetei ellenére se lett volna képes rászánni magát, hogy elmenjen bármelyik citybe, és ezt nagyon jól tudta. Nem bírta volna elviselni a nagy méreteket, a tömeget. Még ha egy robbantópisztolyt szegeztek volna is a mellének és úgy kényszerítik ide, a külsõ körülmények olyan nyomasztóan nehezedtek volna rá, hogy sosem juthatott volna el az igazságnak addig a legbelsõ magváig, amit keresett.

– És hozzá az ûrlakók állandó félelme a betegségektõl. Errõl se feledkezz meg – figyelmeztette Baley. – Már csak ezért se hinném, hogy bárki is közülük bemerészkednék egy citybe.

– Ez is közrejátszik. A földi értelemben vett betegségek az ûrországokban ismeretlenek, és az ismeretlentõl való félelem kóros jelenség. Dr. Sarton mindezt belátta, és mégis a földiek és a földi életmód tökéletes megismerésének szükségességét hangoztatta.

– Ezek szerint, úgy látszik, megoldhatatlan dilemma elé állította önmagát.

– Nem egészen. Mert ezek az ellenvetések a citykkel kapcsolatban csupán az ûremberekre vonatkoznak. Az ûrrobotokkal egészen más a helyzet.

A fene egye meg, errõl mindig megfeledkezem, mérgelõdött magában Baley.

– Tényleg? – kérdezte fennhangon.

– Igen – felelte R. Daneel. – Mi természetesért sokkal simulékonyabbak vagyunk. Legalábbis ilyen tekintetben. Minket meg lehet úgy szerkeszteni, hogy alkalmazkodni tudjunk a földi élethez. És ha az emberi külsõhöz is különlegesen hasonlatossá formálnák bennünket, a földlakók maguk közé fogadnak minket, és így közelebbrõl megvizsgálhatjuk életmódjukat.

Baley agyában hirtelen fény gyûlt.

– És te magad is...?

– Igen. Dr. Sarton egy év óta efféle robotok megtervezésén és megszerkesztésén dolgozott. Én Vagyok az elsõ és ez ideig az egyetlen ilyen. Sajnos, a neveltetésem még nem teljes. A gyilkosság miatt idõ elõtt kellett vállalnom a szerepemet.

– Akkor hát nem mindegyik ûrrobot Olyan, mint te? Vagyis egyesek inkább a robotokhoz, mint az emberekhez hasonlítanak? így van?

– Hát persze. A robot külsõ alakja a feladatkörétõl függ. Az én feladatköröm speciálisan emberi külsõt igényel, ezért vagyok ilyen. A többiek más külsejûek, de azért mind emberszabású. Nem kétséges, hogy sokkal inkább hasonlítanak az emberhez, mint azok az elképesztõen primitív típusok, amelyeket a cipõboltban láttam. A ti robotjaitok mind ilyenek?

– Többé-kevésbé – válaszolta Baley. – Miért, tán nem helyesled?

– Persze, hogy nem. Az emberi külsõ ilyen durva paródiáit aligha lehet veletek értelmileg azonos szinten álló lényeknek tekinteni. A ti gyáraitok talán nem képesek különbeket gyártani?

– De bizonyára képesek, Daneel. Csak mi, azt hiszem, jobb szeretjük tudni, hogy robottal állunk-e szemben vagy sem. – Közben egyenesen a robot szemébe nézett. R. Daneel szeme nedvesen csillogott, mint az emberi szem, de Baleynek mégis úgy tûnt, mintha a pillantása merevebb volna, és nem is táncolna úgy ide-oda, mint az élõlényeké.

– Remélem – szólt R. Daneel –, hogy idõvel meg fogom érteni ezt az álláspontot.

Baley egy pillanatig úgy érezte, hogy a robot szavaiból gúny csendül, de aztán elvetette ezt a lehetõséget.

– Elég az hozzá – jegyezte meg R. Daneel –, dr. Sarton tisztán látta, hogy sok minden szól a C/Fe mellett.

– Cé-ef-e? Az micsoda?

– A szén meg a vas vegyjele, Elijah. A szén az emberi, a vas pedig a robotélet alapja. Egyszerûbb C/Fe-rõl beszélni egy olyan kultúra meghatározására, amely e kettõ legjavát egyenlõ, de párhuzamos alapokon egyesíti magában.

– Cé-ef-e. És ezt kötõjellel írják? Vagy hogy?

– Nem kötõjellel, Elijah. Az elfogadott írásmód egy függélyes vonal a kettõ között, ami nem az egyiket vagy másikat jelöli, hanem a kettõ vegyülékét anélkül, hogy bármelyiknek elsõbbséget juttatna.

Baleyben akaratlanul is felébredt az érdeklõdés. A Földön az iskolai nevelés alapjában véve nem adott semmiféle ismereteket az ûrországoknak a Nagy Felkelés, tehát az anyabolygótól való függetlenségük kivívása utáni történelmére és társadalomtudományára vonatkozóan. A népszerû könyvfilmsztoriknak persze megvoltak a maguk jellegzetes ûrországi figurái: a Földre lelátogató, hirtelen haragú és különc iparmágnás, a gyönyörû örökösnõ, akit óhatatlanul rabul ejt egy földi férfi varázsa, úgyhogy gõgjét legyõzi a szerelem, a fennhéjázó, aljas ûrlakó-vetélytárs, aki mindig vereséget szenved. Ezek azonban fércmûvek voltak, hiszen meg a legelemibb, legközismertebb tényeket is semmibe vették, például azt; hogy az ûrlakók sose tették be lábukat a citykbe, és az asszonyaik se tettek kéjutazásokat a Földön.

Baleyt most, életében elõször, furcsa kíváncsiság birizgálta: milyen is lehet az ûrlakók igazi élete?

Csak nagy nehezen tudta a szóban forgó témára visszaterelni gondolatait.

– Azt hiszem – mondta –, értem, mire akarsz kilyukadni. Dr. Sarton a Föld C/Fe-vé történõ átalakításának problémáját újszerû és sokat ígérõ módszerrel óhajtotta megközelíteni. Ez pedig nyugtalanította a mi konzervatív csoportosulásainkat. Attól féltek, hogy kísérlete esetleg sikerrel jár. Ezért megölték. Itt volna hát az az indíték, amely a gyilkosságot szervezett merényletté, nem pedig elszigetelt bûncselekménnyé teszi. Igaz? – Igen. Körülbelül így fogalmaznám, Elijah.

Baley, gondolataiba merülve, halkan füttyentett. Hosszú ujjaival könnyedén az asztalra koppintott. Aztán megrázta a fejét.

– Mese habbal – mondta. – Mese habbal.

– Bocsáss meg. Nem értem, hogy ez mit jelent.

– Csak megpróbálom elképzelni magamnak a dolgot. Egy földlakó besétál az Ûrvárosba, odaballag dr. Sartonhoz, megöli és aztán vígan hazasétál. Ezt nem tudom elképzelni. Hiszen az Ûrváros bejáratánál õrség áll. R, Daneel bólintott,

– Azt hiszem, nyugodtan állíthatjuk, hogy illegálisan egyetlen földi ember se léphetett be az Ûrvárosba,

– És akkor hová jutsz ezzel a szép elmélettel?

– Zavarban volnék, Elijah kollégám, hogy ha történetesen csak a bejáraton keresztül lehetne New York Citybõl az Ûrvárosba eljutni. Baley elgondolkozva figyelte kollégáját.

– Nem értelek. Hiszen az az egyetlen összeköttetés a két hely között.

– Közvetlenül a kettõ között igen. – R. Daneel egy pillanatig hallgatott, aztán így folytatta: – Látom, nem érted, mit akarok mondani. Ugye, így van?

– Igen. Egy szót sem értek az egészbõl.

– Hát, ha nem sértelek meg vele, megpróbálom megmagyarázni a dolgot. Kaphatnék egy darab papírt és egy iront? Köszönöm. Idenézz, Elijah kollégám. Rajzolok egy nagy kört, és ráírom: New York City. Na most ezt érintõn rajzolok egy kisebb kört, és ráírom: Ûrváros. Oda, ahol a két kör érintkezik egymással, nyilat rajzolok és melléírom: Sorompó. Még most se látsz más összeköttetést?

– Persze, hogy nem – vágta rá Baley. – Mert nincs is.

– Bizonyos szempontból örülök, hogy ezt mondod – jegyezte meg a robot. – Ez ugyanis megfelel annak, amire engem a terresztrikus gondolkodásmódot illetõen tanítottak. A sorompó az egyetlen közvetlen összeköttetés. De a Cityt meg az Ûrvárost minden oldalról szabad terület fogja körül. Egy földi ember a sok kijárat bármelyikén elhagyhatja a Cityt, és a szabad térségen átvágva olyan ponton érheti el az Ûrvárost, ahol nincs sorompó, amely útját állná.

Baley nyelve hegyét felsõ ajkához illesztette és egy pillanatig rajta is tartotta.

– A szabad térségen átvágva? – kérdezte aztán.

– Igen.

– Egyedül?

– Miért ne?

– Gyalog?

– Kétségtelenül gyalog. Így kerülhette el legkönnyebben, hogy felfedezzék. A gyilkosság a munkanap kezdetén történt. Így az utat bizonyára a virradat elõtti órákban tette meg.

– Lehetetlen! Nincs olyan ember a Cityben, aki ezt megtenné. Hogy elhagyja a Cityt? Egyedül?

– Igazad van: közönséges esetekben ez valóban valószínûtlennek látszik. Ezzel mi, ûrlakók is tisztában vagyunk. Épp ezért õrizzük csupán a bejáratot. A tieitek még a Nagy Forrongás idején is csak azt a sorompót támadták, amely akkoriban a bejáratot védte. Senki se hagyta el a Cityt.

– Na látod.

– Igen ám, csakhogy itt nem valamilyen közönséges esetrõl van szó. Nem elvakult csõcselékrõl, amely a legkisebb ellenállás irányában támad, hanem egy kis csapat szervezett kísérletérõl, hogy szándékosan egy nem védett pontra csapjon le. Ez magyarázza meg, hogy egy földi ember, ahogy te mondtad, besétálhatott az Ûrvárosba, odamehetett az áldozathoz, majd miután megölte, vígan hazasétálhatott. A merénylõ olyan ponton támadt, ahol legkevésbé vártuk.

Baley megrázta a fejét.

– Fölöttébb valószínûtlen. És megpróbáltátok már valahogy ellenõrizni ezt az elméletet?

– Igen. A ti rendõrfõnökötök úgyszólván a gyilkosság pillanatában érkezett oda...

– Tudom. Elmondta nekem.

– Ez, Elijah, újból csak arra mutat, milyen gondosan választották meg a gyilkosság idõpontját. A rendõrfõnökötök korábban együttmûködött dr. Sartonnal, és õ volt az a földlakó, akivel dr. Sarton meg akart állapodni az elsõ lépésekben a hozzám hasonló R-eknek a Citybe való beszivárgását illetõen. Az a reggeli találkozó is ezt a célt szolgálta volna. A gyilkosság, legalábbis idõlegesen, megakadályozta ezeknek a terveknek végrehajtását, és az a tény, hogy a rendõrfõnökötök épp akkor az Ûrvárosban tartózkodott, az egész helyzetet még nehezebbé, még kellemetlenebbé teszi a Földnek is, meg a mieinknek is. De – folytatta – nem erre akartam kilyukadni. A rendõrfõnökötök ott volt nálunk. Mondtuk neki, hogy a merénylõnek a szabad térségen kellett átvágnia. Hozzád hasonlóan õ is azt válaszolta, hogy ez lehetetlen, vagy talán úgy fejezte ki magát, hogy elképzelhetetlen. Persze nagyon meg volt zavarodva, és lehet, hogy ezért nem ismerte fel a dolog lényegét. Mindenesetre meghagytuk neki, hogy azonnal ellenõriztesse ezt a lehetõséget.

Baleynek most eszébe jutott a rendõrfõnök eltörött szemüvege, és erre a gondolatra még e komor hangulatú beszélgetés kellõs közepén is nevethetnékje támadt. Szegény Julius! Persze hogy meg volt zavarodva. És még csak meg se magyarázhatta a helyzetet azoknak a dölyfös ûrlakóknak, akik a testi fogyatékosságokat az örökléstanilag nem szelektált földlakók különösen undorító sajátságainak bélyegzik. Legalábbis nem magyarázhatta volna meg anélkül, hogy a rendõrfõnök tekintélyén csorba ne essék, márpedig a tekintélyre Julius Enderby nagyon sokat ad. No de a földieknek egy és más tekintetben össze kell tartaniuk. Baleytõl sose fogja megtudni a robot, hogy Enderby rövidlátó.

– A City összes kijáratait ellenõriztük – folytatta R. Daneel. – Tudod, hány van, Elijah?

Baley megrázta a fejét.

– Húsz? – kockáztatta meg.

– Ötszázkettõ.

– Micsoda?!

– Eredetileg még jóval több volt. De most már csak ennyi maradt igénybe vehetõ állapotban. A te Cityd igen lassan fejlõdött, Elijah. Valaha a szabad ég alatt feküdt, és akkoriban az emberek minden akadály nélkül kimehettek a környezõ területre.

– Persze. Ezt én is tudom.

– Nos, amikor elõször zárták körül, sok kijáratot meghagytak. Ezekbõl ötszázkettõ még ma is megvan. A többit beépítették vagy eltorlaszolták. Persze, a légi közlekedés belépõ pontjait nem is vettük számításba.

– És mit állapítottak meg a kijáratokkal kapcsolatban?

– Reménytelen ügy. Nem õrzik õket. Nem találtunk olyan tisztviselõt, akinek ügykörébe vagy saját megítélése szerint a joghatósága alá tartoznának. Olyan látszata van a dolognak, mintha senki se tudná, hogy ezek a kijáratok egyáltalán léteznek. Bárki bármikor kedve szerint ki-bejárhat akármelyiken, nem kell attól tartania, hogy meglátják.

– És még mit állapítottatok meg? A fegyver, felteszem, eltûnt.

– Ó, igen.

– Találtatok bármilyen nyomot?

– Semmit. Az Ûrváros környékét alaposan megvizsgáltuk. A kertészetekben dolgozó robotokat semmiképpen se lehet számbajöhetõ tanúknak tekinteni. Alig tökéletesebbek az önmûködõ mezõgazdasági gépeknél, jóformán nem is emberszabásúak. Embereket pedig nem találtunk ott.

– Aha. És mi volna a következõ lépés?

– Miután az Ûrváros környékén nem jutottunk semmi eredményre, most a másik oldalon, vagyis itt New York Cityben folytatjuk a nyomozást. Az lesz a feladatunk, hogy felkutassunk minden esetleges felforgató csoportot, megvizsgáljunk minden ellenzékieskedõ szervezetet...

– Mennyi idõt akarsz erre rászánni? – vágott közbe Baley.

– A lehetõ legkevesebbet. Csak amennyi szükséges.

– Hát, ami azt illeti – mondta tûnõdve Baley –; sokkal jobb szeretném, ha valaki más munkatársad volna ehhez a kalamajkához.

– Én nem – felelte R. Daneel. – A rendõrfõnök igen elismerõen nyilatkozott a lojalitásodról és a képességeidrõl.

– Ez igen kedves tõle – jegyezte meg gúnyosan Baley. Szegény Julius, gondolta közben. Lelkifurdalásai vannak miattam, és most mindent megpróbál.

– De nem csak az õ véleményére támaszkodtunk – folytatta R. Daneel. – Megvizsgáltuk az adataidat. Tudjuk, hogy a hivatalodban nyíltan hangoztatod robotellenes nézeteidet.

– Igazán? És van ez ellen valami kifogásod?

– Semmi az égvilágon. Nyilvánvalóan neked is meglehet a magad véleménye. Ez azonban szükségessé tette számunkra, hogy tüzetesen megvizsgáljuk a lélektani portrédat. És így most már azt is tudjuk, hogy jóllehet a legkevésbé sem rajongsz az R-ekért, mégis együtt fogsz mûködni egy robottal, ha a kötelességérzeted így diktálja. Rendkívül fejlett lojalitásérzéked van, és tisztelettel viseltetsz a felsõbbség Iránt. Nekünk meg épp ilyen emberre van szükségünk. Enderby rendõrfõnök jól ítélt meg téged.

– És te magad se veszed rossznéven az én robotellenes érzelmeimet?

– Nincs jelentõségük, ha nem akadályoznak meg téged abban, hogy együttmûködj velem, és hogy segíts nekem a tõlem megkívánt feladat megoldásában – válaszolta R. Daneel.

Baley úgy érezte, letorkolták.

– Ezek szerint – mondta harciasán – én átmentem a vizsgán. De mi a helyzet veled? Téged mi tesz" alkalmassá a detektívmunkára?

– Nem értelek.

– Téged adatgyûjtõgépnek terveztek. Emberutánzatnak azzal a feladattal, hogy az ûrlakók részére adatokat gyújts a mieink életmódjáról.

– Ez igen jó kiindulás egy nyomozó részére, nem gondolod?

– Kiindulásnak talán jó, de korántsem minden, amire itt szükség van.

– Természetesen az áramköreimen még egy végsõ beigazítást végeztek.

– Nem magyaráznád el ezt kissé részletesebben, Daneel?

– Ezt egy-két szóval elmondhatom. Az indítéktekercseimbe egy különösen erõs hajtóerõt iktattak be. Az igazságszeretetet.

– Igazságszeretetet! – kiáltotta Baley. Arcából eltûnt a gúny és helyébe a legnagyobb fokú bizalmatlanság kifejezése lépett.

Ebben a pillanatban R. Daneel villámgyorsan megfordult ültében, és az ajtóra bámult.

– Valaki van odakint – mondta. Így is volt. Nyílt az ajtó, és Jessie lépett be rajta halványan, összeszorított ajakkal.

– Jessie! – szólt Baley ijedten. – Mi baj? Jessie csak állt az ajtóban, és nem nézett a férjére.

– Bocsáss meg. Muszáj volt... – Nem fejezte be a mondatot.

– És Bentley hol van?

– Éjszakára az Ifjúság Házában marad.

– De miért? – kérdezte Baley. – Nem így beszéltük meg.

– Azt mondtad, hogy a kollégád itt tölti az éjszakát. Úgy gondoltam, szüksége lesz Bentley szobájára.

– Nincs szükségem rá, Jessie – mondta R. Daneel.

Jessie R. Daneel arcába pillantott, és hosszan fürkészte.

Baley az ujjahegyét nézegette. Csak várta kétségbeesetten, hogy mi következik, és valahogy nem tudott elébe vágni. A pillanatnyi csend szinte rátelepedett dobhártyájára, és aztán a távolból, mintha plasztex rétegeken keresztül érkeznék, hallotta felesége hangját:

– Azt hiszem, maga robot, Daneel.

– Az vagyok – felelte rendíthetetlen nyugalommal R. Daneel.

HATODIK FEJEZET

Párbeszéd a hálószobában

A City leggazdagabb alkörzeteinek legfelsõ szintjein találhatók azok a természetes napozók, ahol egy mozgatható fémlappal ellátott kvarcválaszfal elzárja a levegõ útját, viszont bebocsátja a napfényt. A City vezetõ állású hivatalnokainak feleségei és lányai itt barnára süttethetik magukat. És itt minden este egy különleges színjáték játszódik le.

Leszáll az éj.

A City többi részében (beleértve az ibolyántúli napozókat is, ahol a milliók, szigorúan megszabott idõben és sorrendben, egy-egy alkalomra kifekhetnek az ívlámpák mesterséges fényébe) az órák váltakozásának nincs semmi látható jele.

A Cityben könnyûszerrel lehetne éjjel-nappal egyfolytában dolgoztatni, három nyolcórás vagy négy hatórás mûszakban. A fény és a munka folyamatának semmi se szabna gátat. És mindig is akadtak olyan társadalmi reformerek, akik a gazdaságosság és a nagyobb teljesítõképesség érdekében újból és újból elõálltak efféle javaslatokkal. De sose fogadták el õket. A földi társadalom korábbi szokásaiból már sok mindent feladtak ugyancsak a gazdaságosságnak és a nagyobb teljesítõképességnek a kedvéért, többek között jóformán teljesen lemondtak a bõséges helyrõl, a magánéletrõl, sõt a szabad akaratról is. Ezek azonban a civilizáció termékei voltak, nem régebbiek tízezer esztendõnél.

Az éjszakai alvás viszont olyan régi, mint maga az ember: millió éves. Ezt a szokást nem könnyû feladni. Bár az este láthatatlan, a lakásokban a sötétség óráiban a világítás elhalványul és a City érverése lelassul. És jóllehet a City zárt útjain semmilyen kozmikus jelenség révén nem lehet megkülönböztetni a delet az éjféltõl, az emberiség mégis követi az óramutató néma idõrendjét.

Az expresszjárat kiürül, az élet lármája elcsitul, az óriási utakról eltûnik az emberáradat. New York City a Föld láthatatlan árnyékában pihen, népe álomba szenderül.

De Elijah Baley nem aludt. Agyában feküdt, lakásában nem égett a villany, de csak ennyi mutatott az éjszakára.

Jessie mellette feküdt a sötétben, mozdulatlanul. Lije se nem érezte, se nem hallotta, hogy moccanna.

A fal túlsó oldalán ült, állt vagy feküdt (Baley nem tudta, hogy melyik igét válassza) R. Daneel Olivaw.

– Jessie! – suttogta Baley. – Jessie!

A mellette fekvõ árnyék most megmozdult a takaró alatt:

– Tessék.

– Jessie, ne tedd nekem még nehezebbé.

– Megmondhattad volna.

– Nem tehettem. De az volt a szándékom, hogy megmondom, mihelyt találok rá valamilyen alkalmat. Bizony isten...

– Pszt!

Baley újból suttogóra fogta a hangját.

– Hogy jöttél rá?

Jessie a férje felé fordult. Lije érezte, ahogy az asszony szeme a sötétben az övét keresi.

– Lije. – Jessie hangja alig volt több, mint a levegõ rebbenése. – Nem hall ez bennünket? Ez a masina.

– Nem, ha halkan beszélünk.

– Honnét tudod? Hátha speciális füle van, amellyel a legkisebb neszt is föl tudja fogni. Az ûrrobotok minden csodára képesek.

Ezt Baley is tudta. A robotpropaganda állandóan hangoztatta, miféle csodás tetteket hajtanak végre az ûrrobotok, milyen tartósak, hányféle speciális érzékszervük van, és hogy százféle úton-módon szolgálják az emberiséget. Baley a maga részérõl úgy gondolta, hogy az efféle propaganda épp az ellenkezõ hatást éri el, hiszen az emberek csak még jobban gyûlölik a robotokat felsõbbrendûségükért.

– De nem Daneel – suttogta. – Õt szándékosan emberformájúra készítették. Azt akarták, hogy emberi lénynek adhassa ki magát, és így csak emberi érzékszervei lehetnek.

– Honnét tudod?

– Mert ha különleges érzékszervei volnának, könnyen megeshetnék, hogy véletlenül elárulja nemember voltát. A kelleténél többet tenne, többet tudna.

– Lehet...

Egy ideig megint hallgattak.

Egy perc múlva Baley másodszor is rákezdte:

– Jessie, ha egy kis türelemmel volnál, amíg... amíg... Nézd, drágám, nem szép tõled, hogy haragszol.

– Haragszom? Ó, Lije, te bolond. Dehogyis haragszom. Félek. Rettenetesen félek.

Nagyot nyelt, és férje pizsamagallérjába kapaszkodott. Egy ideig összeölelkezve feküdtek, Baley megbántottsága elpárolgott, s helyébe nyugtalanító aggodalom lépett.

– De miért, Jessie? Nincs semmi okod a félelemre. Hiszen ez a robot ártalmatlan. Esküszöm...

– Nem tudnál tõle megszabadulni, Lije?

– Tudod jól, hogy nem. Hivatalos munkám van vele. Hogy tudnék tõle megszabadulni?

– Milyen munkáról van szó, Lije? Mondd el.

– Jessie, csodálkozom rajtad. – A sötétben kitapogatta felesége arcát, és megsimogatta. Jessie arca csupa könny volt. Baley a pizsamaujjával óvatosan megtörölgette.

– Drágám – mondta gyengéden –, úgy viselkedsz, mint egy pólyás.

– Mondd meg a hivatalodban, hogy adják másnak azt a munkát. Kérlek, Lije!

Baley kissé keményebb hangon válaszolt:

– Jessie, már elég régóta vagy rendõrségi ember felesége. Tudhatnád, hogy a megbízatás az megbízatás.

– De miért kellett épp a te nyakadba sózni?

– Julius Enderby...

Az asszony teste megfeszült a karjai között.

– Tudhattam volna. De miért ne mondhatnád meg Julius Enderbynak, hogy ez egyszer valaki mással végeztesse el a piszkos munkát? Te túlságosan sokat vállalsz, Lije, és ez épp...

– Jól van, jól van – nyugtatgatta a férje.

Jessie, bár még reszketett, kissé lecsillapodott.

Sose fogja megérteni, gondolta Baley.

Julius Enderby eljegyzésük óta vörös posztó volt Jessie szemében. A City közigazgatási fõiskoláján Enderby két évfolyammal Baley fölött járt. Mégis jó barátok voltak. Amikor Baley átesett az alkalmassági vizsga meg az idegtani ellenõrzés tûzpróbáján és a rendõrségi szolgálatra jelentkezõk sorába állt, Enderbyt ott is maga elõtt találta. Iskolatársa már a detektívcsoportban tevékenykedett.

Baley követte Enderbyt, de a távolság egyre nõtt közöttük. Igazat szólva, ezért senkit se lehetett hibáztatni. Baleynek megvolt a kellõ tehetsége és rátermettsége, de valami mégis hiányzott belõle, amivel barátja rendelkezett. Enderby tökéletesen hozzáidomult a közigazgatási gépezethez. Azok közé tartozott, akik beleszületnek a hierarchiába, akik természetüknél fogva otthonosan mozognak a bürokratikus szervezetekben.

A rendõrfõnök nem volt különleges lángész, Baley ezt nagyon jól tudta. Gyerekes tulajdonságai voltak. Így például idõnként kiütközött hivalgó konzervativizmusa. Viszont tudott bánni az emberekkel, soha senkit nem sértett meg, a felülrõl jövõ parancsokat méltóságteljesen fogadta, maga pedig a nyájasság és szilárdság megfelelõ keverékével osztogatta utasításait. Még az ûrlakókkal is jól kijött. Talán némileg túlzott alázatosságot tanúsított irányukban (Baley egy fél napig se tudott volna velük berzenkedés nélkül együtt dolgozni, ebben biztos volt, jóllehet valójában még sose beszélt egyetlen ûrlakóval se), de azok bíztak benne, és ez személyét rendkívül hasznossá tette a City számára.

Így azután a közszolgálatban, ahol a sima és nyájas modor hasznosabb, mint az egyéni rátermettség, Enderby gyorsan emelkedett fölfele a ranglétrán, és már elérte a rendõrfõnöki posztot, amikor Baley még csak a C–5-ös kategóriánál tartott. Baley nem vette túlságosan zokon ezt a nagy különbséget, bár persze érthetõ módon rosszul esett neki, hogy ennyire lemaradt. Enderby nem feledkezett meg egykori barátságukról, és a maga furcsa módján igyekezett kárpótolni Baleyt.

Példa erre ez az R. Daneellel közös megbízatás is. Nehéz és kellemetlen feladat, de kétségtelenül rendkívüli elõléptetés esélyeit hordozza magában. A rendõrfõnök bárki másnak megadhatta volna ezt a lehetõséget. Akkor reggel ugyan azt mondotta, hogy szívességet kér tõle, ez azonban csak leplezte, de nem rejthette el a tényeket.

Jessie azonban más szemmel nézte a dolgot. A múltban, ehhez hasonló alkalmakkor. Így adott kifejezést véleményének: – Ez a te buta lojalitás-indexed. Úgy unom már, hogy mindenki azt a te nagy kötelességtudásodat dicséri! Egyszer-másszor törõdj már magaddal is. A fejesek a saját lojalitás-indexükkel bezzeg sose hozakodnak elõ.

Baley hagyta, hogy Jessie lecsillapodjék. Gondolkoznia kellett. Meg kellett gyõzõdnie gyanúja jogosságáról. Agyában apró képmozaikok kergették egymást, összeilleszkedtek és lassanként egyetlen ábrává alakultak.

Érezte, hogy a matrac Jessie mocorgására lesüpped.

– Lije? – suttogta az asszony, ajkát szinte férje füléhez szorítva.

– Tessék.

– Miért nem mondasz föl?

– Ne csacsiskodj.

– De miért ne tennéd? – Egyszerre valósággal lázba jött. – Akkor megszabadulhatnál ettõl a szörnyû robottól. Csak be kellene menned és megmondanod Enderbynak, hogy eleged van ebbõl a dologból.

– Nem mondhatok fel egy fontos nyomozás kellõs közepén – válaszolta hûvösen Baley. – Nem dobhatom sutba az egészet, mert nekem éppen úgy tetszik. Egy ilyen stikliért fegyelmi úton lefokoznának.

– Akkor is! Majd megint feltornászod magad. Megvannak hozzá a képességeid. A közszolgálatnak tucatnyi ága van még, ahol elhelyezkedhetnél.

– Közszolgálatba nem vesznek fel olyanokat, akiket fegyelmi úton lefokoztak. Csak testi munkát végezhetnék. És te is. Bentley pedig elvesztené az összes öröklött jogát. Az isten szerelmére, Jessie, te nem tudod, hogy ez mit jelent.

– Olvastam róla. Nem félnék tõle – motyogta az asszony.

– Megbolondultál. Tisztára megbolondultál. – Baley érezte, hogy egész testében remeg. Agyában felvillant a jól ismert kép: apja, ahogy sorvadozva botorkál a sír felé.

Jessie mélyet sóhajtott.

Baley erõszakkal eltérítette róla a gondolatait. Kétségbeesetten visszatért az iménti témához.

– Jessie – mondta éles hangon –, muszáj megmondanod. Honnét jöttél rá, hogy Daneel robot? Mibõl következtettél rá?

– Abból... – kezdte, de máris elhallgatott. Ezúttal harmadszor fogott hozzá eredménytelenül a magyarázathoz.

Baley megszorította a kezét, hogy szóra bírja. – Kérlek, Jessie! Ne félj!

– Csak úgy... egyszerûen kitaláltam, hogy robot.

– De semmi olyan nem történt, amibõl kitalálhattad volna, Jessie. Mielõtt elmentél, még nem gondoltál rá, hogy robot, ugye?

– Nem... de aztán elkezdtem töprengeni...

– Mondd már meg, Jessie! Honnét tudod?

– Hát... Nézd, Lije, a mosdóban az asszonyok... Tudod, milyenek, összevissza fecsegnek mindenrõl. Nõk! – gondolta Baley.

– Elég az hozzá – mondta Jessie –, hogy az egész városban elterjedt a híre. Ez biztos.

– Az egész városban? – Baley hirtelen vad diadalt vagy valami ehhez hasonlót érzett. Egy mozaikkõ megint beilleszkedett a maga helyére!

– Olyanformán. Azt mondták, hogy egy ûrrobot mászkál a városban. Állítólag épp olyan, mint egy ember, és a rendõrséggel dolgozik együtt. Még engem is faggattak felõle. “A te Lije-od semmit se tud róla, Jessie?" – kérdezték nevetve. Én meg ugyanúgy nevetve azt feleltem: “Ne butáskodjátok!" Akkor aztán elmentünk egy éterikus elõadásra, és ott elkezdtem gondolkozni az új kollégádról. Emlékszel azokra a képekre, amiket Julius Enderby készített az Ûrvárosban, és te egyszer hazahoztad, hogy megmutasd nekem, milyenek az ûrlakók? Szóval úgy éreztem, hogy a kollégád ezekhez hasonlít. Egyszerûen eszembe jutott, hogy ezekhez hasonlít, és akkor azt mondtam magamban: ó istenem, valaki biztosan felismerte õt a cipõáruházban, Lije meg együtt van vele, és akkor azt mondtam, hogy megfájdult a fejem, és elrohantam.

– Állj meg, Jessie. Szedd össze magad. Mitõl félsz? Magától Daneeltõl nem félhetsz. Hiszen amikor hazajöttél, igen bátran beszélgettél vele. Bátran és nyugodtan. Így hát...

Elakadt a szava. Felült az ágyban, de csak hasztalanul meresztette szemét a sötétbe.

Érezte, hogy a felesége közelebb húzódik hozzá. Hirtelen kinyújtotta a kezét, megkereste az asszony ajkát és rátapasztotta a tenyerét. Jessie megpróbált szabadulni, elkapta férje csuklóját, megcsavarta, de Baley annál erõsebben fogta.

Aztán hirtelen eleresztette. Jessie felnyöszörgött.

– Bocsáss meg – mondta Baley érdes hangon. – Hallgatóztam.

Fölkelt, meleg plasztofixet húzott a talpára.

– Hová mész, Lije? Ne hagyj itt.

– Ne félj. Csak az ajtóhoz megyek.

A plasztofix halk, csusszanó hangot adott. Baley megkerülte az ágyat, vékony rést nyitott a nappaliba vezetõ ajtón, és hosszan hallgatózott. Semmi nesz. Olyan csend volt, hogy az ágyból idehallotta Jessie halk, sípoló lélegzetét. És hallotta a vér tompa dobolását a saját fülében.

Baley a résen át kidugta a kezét. A sötétben is könnyûszerrel megtalálta, amit keresett. Ujjával körültapogatta a mennyezetvilágítás gombját, aztán a lehetõ legóvatosabban megnyomta, úgyhogy a mennyezet halványan megvilágosodott, olyan halványan, hogy a nappali alsó része félhomályban maradt.

De Baley eleget látott. A lakásajtó zárva volt, a nappali szoba pedig üres és csendes.

Csak ezt akarta tudni. A mozaikkövecskék szépen összeilleszkedtek. Az ábra most már teljessé vált.

Eloltotta a világítást, és visszabotorkált az ágyhoz.

– Lije, mi baj? – könyörgött Jessie.

– Semmi, Jessie. Minden rendben van. Nincs a szobában.

– A robot? Azt akarod mondani, hogy elment? Végleg?

– Nem, nem. Majd visszajön. De mielõtt visszajönne, felelj a kérdésemre.

– Milyen kérdésedre?

– Arra, hogy mitõl félsz.

Jessie néma maradt. Baley azonban nem tágított:

– Azt mondtad, hogy rettenetesen félsz.

– Tõle félek.

– Nem. Ezen már túl vagyunk. Este nem féltél tõle, amellett nagyon jól tudod, hogy egy robot nem bánthat emberi lényt. Jessie-bõl lassan buggyantak ki a szavak:

– Azt gondoltam, ha rájönnek, hogy robot, lázongani kezdenek. És akkor megölnek minket.

– Miért ölnének meg minket?

– Tudod, milyen az, ha lázonganak.

– De hisz még azt se tudják, hol a robot.

– Kideríthetik.

– És te ettõl félsz? A lázongástól?

– Hát...

– Pszt! – Lenyomta Jessie-t a vánkosra. Aztán ajkát az asszony füléhez tette. – Visszajött. Most figyelj rám, de ne szólj egy szót se. Minden a legnagyobb rendben van. Holnap reggel elmegy, és nem jön többé vissza. Nem lesz lázongás, semmi se lesz.

Szinte elégedett volt, ahogy kimondta. Úgy érezte, most már tud majd aludni.

Nem lesz lázongás, semmi se lesz, gondolta. Lefokozás se.

Mielõtt elaludt volna, gondolatban még hozzátette: nyomozás se lesz. Az egész ügy máris megoldódott.

Ezzel elaludt.

HETEDIK FEJEZET

Kirándulás az ûrvárosba

Julius Enderby rendõrfõnök aprólékos gonddal megtörölgette szemüvegét, aztán az orrára biggyesztette.

Ügyes trükk, mondta magában Baley. Elfoglaltságot ad az embernek, amíg összeszedi gondolatait, és még pénzbe se kerül, nem úgy, mintha pipára gyújtana.

De ha már egyszer eszébe jutott, elõvette a pipáját és megmerítette szûkös, durvára vágott dohánykészletében. A dohány azon kevés luxusnövény közé tartozott, amelyet még termesztettek a Földön, de nyilvánvaló volt, hogy ezt is hamarosan beszüntetik. Az ára, mióta Baley az eszét tudta, állandóan emelkedett, sose csökkent, a fejadagok pedig mind kisebbek lettek, sose növekedtek.

Enderby megigazította szemüvegét, aztán az íróasztala végében levõ kapcsolóra tette a kezét. Az ajtó egy pillanatra egy irányban átlátszó lett.

– És most tulajdonképpen hol van? – kérdezte.

– Azt mondta, szeretné megnézni a hivatalt, és én Jack Tobinnak engedtem át ezt a megtisztelõ feladatot. – Baley meggyújtotta a pipát, majd gondosan leszorította rajta a kupakot. A rendõrfõnök, mint a nemdohányzók általában, nehezen bírta a dohányfüstöt.

– Remélem, nem mondtad meg neki, hogy Daneel robot?

– Persze, hogy nem.

A rendõrfõnök feszültsége még most sem engedett fel. Egyik kezével céltalanul forgatta az íróasztalán álló automatanaptárt.

– Hogy tudsz vele együtt dolgozni? – kérdezte anélkül, hogy Baleyre nézett volna.

– Kicsit hepehupásan.

– Sajnálom, Lije.

– Figyelmeztethettél volna – jegyezte meg szilárd hangon Baley –, hogy még csak meg se lehet különböztetni az embertõl.

A rendõrfõnök csodálkozva nézett rá.

– Nem mondtam neked? – Aztán hirtelen támadt ingerültséggel tette hozzá: – A fene egye meg, tudhattad volna! Nem kértelek volna, hogy a lakásodban szállásold el, ha R. Sammyhoz hasonlítana. Igaz?

– Igaz, fõnök, csakhogy én még sose láttam ilyen robotot, te pedig már igen. El se tudtam képzelni, hogy ez is lehetséges. Ezért jobb lett volna, ha mégis figyelmeztetsz rá. Ennyi az egész.

– Sajnálom, Lije. Valóban megmondhattam volna. Igazad van. De ez a dolog, ez az egész ügy úgy kikészít, hogy minden ok nélkül szinte állandóan morgók az emberekre. Ez a Daneel-pofa egy új típusú robot. Egyelõre még csak kísérleti stádiumban van,

– Ezt õ maga is említette.

– Igen? Hát akkor ennyi az egész. Baley idegei kissé megfeszültek. Itt a kellõ pillanat.

– R. Daneel – mondta közömbös hangon, fogait a pipaszárra szorítva – elintézte, hogy ellátogathassak az Ûrvárosba.

– Az Ûrvárosba?! – Enderby meghökkenve kapta fel a fejét.

– Igen. Logikusan ez a következõ lépés, fõnök. Szeretném látni a merénylet színhelyét, és föl is tennék ott néhány kérdést.

Enderby határozottan megrázta a fejét.

– Nem hinném, hogy jó gondolat, Lije. Mi már megvizsgáltuk a terepet. Kétlem, hogy bármilyen új nyomra bukkanhatnál. És az ûrlakók furcsa emberek. Kesztyûs kézzel, igen, kesztyûs kézzel kell bánni velük. Neked meg nincs ehhez kellõ tapasztalatod. – Tömzsi kezét a homlokára szorította. – Gyûlölöm õket! – tört ki váratlan hévvel.

Baley ellenséges hangon jegyezte meg:

– Az ördög vigye el, ha ez a robot idejöhetett, én is elmehetek oda. Már az is elég kellemetlen, hogy egyenlõ hatásköröm legyen egy robottal. De hogy mögötte kullogjak, azt már semmiképp se. Persze, ha úgy gondolod, fõnök, hogy nem vagyok alkalmas a nyomozás levezetésére...

– Nem errõl van szó, Lije. Nem rólad beszélek, hanem az ûrlakókról. Te nem ismered õket. Baley homlokán elmélyültek a ráncok.

– Hát akkor, fõnök, mi volna, ha te is velünk jönnél? – Jobb keze a térdén pihent, és most ahogy kimondta, izgalmában ösztönösen megszorította a hüvelykujját.

A rendõrfõnök szeme tágra nyílt.

– Nem, Lije. Dehogy megyek én oda. Ilyet ne kérj tõlem. – Szemmel láthatólag csak nagy nehezen tudta visszafojtani magába a feltörni készülõ szavakat. Aztán valamivel nyugodtabban, mesterkélt mosollyal így folytatta: – Tömérdek dolgom van. Hosszú napokkal le vagyok maradva.

Baley tûnõdve nézett rá.

– Akkor mást mondok. Talán bekapcsolódhatnál trimenzióval. Persze csak egy idõre. Ha segítségre lenne szükségem.

– Jó. Ezt, azt hiszem, megtehetem. – De nem hangzott túlságosan lelkesen.

– Helyes. – Baley egy pillantást vetett a faliórára, bólintott, aztán felállt. – Majd jelentkezem.

Amikor kiment a szobából, még egy pillanatig nyitva tartotta az ajtót és visszanézett. Látta, hogy a rendõrfõnök lassan az íróasztalon fekvõ karjára kókasztja fejét. A detektív meg mert volna esküdni, hogy fõnöke torkából zokogó hang tör elõ.

Az áldóját! – mondta magában megdöbbenve.

A közös teremben megállt, leült az egyik közeli íróasztal sarkára. Figyelemre se méltatta az íróasztal tulajdonosát, aki felpillantott, közömbösen motyogva köszöntötte õt, aztán újból munkájába temetkezett. Baley lecsavarta pipájáról a kupakot és belefújt. Majd magát a pipát az asztalon levõ kis hamuszívó fölé fordította, és megvárta, amíg a fehér dohányhamu pora eltûnik. Sajnálkozva nézett az üres pipára, rácsavarta a kupakot és zsebre vágta. Megint oda egy pipa dohány!

Végiggondolta az imént történteket. Enderby viselkedése tulajdonképpen nem lepte meg. Föl volt rá készülve, hogy az ûrvárosi kirándulás terve ellenállásba fog ütközni. Éppen elégszer hallotta tõle, milyen nehéz az ûrlakókkal bánni, milyen veszélyes kellõ tapasztalatokkal nem rendelkezõ személyekre bízni, hogy tárgyaljanak velük, még apró-cseprõ ügyekben is.

Azt azonban nem várta, hogy a rendõrfõnök ilyen könnyen beadja a derekát. Feltételezte, Enderby legalább ahhoz ragaszkodni fog, hogy elkísérje õt. A tömérdek munkára való hivatkozása, tekintetbe véve a szóban forgó probléma súlyosságát, nem egyéb merõ kifogásnál.

Baley korántse akarta, hogy fõnöke elkísérje! Pontosan azt akarta, amit elért. Hogy a rendõrfõnök trimenzionálisan legyen jelen és biztonságos helyrõl figyelhesse az eseményeket.

Biztonság – ez most a kulcskérdés. Baleynek olyan tanúra lesz szüksége, akit nem lehet azonnal félreállítani az útból. Erre, mint minimális biztosítékra, az életbiztonsága végett feltétlenül szüksége van.

És a rendõrfõnök azonnal beleegyezett ebbe. Baleynek eszébe jutott Enderby búcsúzokogása, jobban mondva az a hang, amely kísértetiesen hasonlított a zokogásra. Az áldóját, gondolta, nagyon kétségbe lehet esve.

Közvetlenül az oldalánál egy kissé akadozó, vidám hang szólalt meg.

Baley összerezzent.

– Mi a fenét akarsz? – kérdezte gorombán. R. Sammy arcáról azonban erre se tûnt el a bamba, dermedt mosoly.

– Jack üzeni, hogy Daneel vár rád, Lije.

– Rendben van. No, mars innét!

Homlokát ráncolva nézett a távozó robot után. Szörnyen bosszantotta, hogy ez az ostoba fémkasztni minden gátlás nélkül állandóan a keresztnevén szólítja. R. Sammy hivatalba lépésekor szót is emelt emiatt, de a rendõrfõnök csak a vállát vonogatta. – Egyszerre csak egyféleképpen lehet. A közvélemény ragaszkodik ahhoz, hogy az itteni robotokat erõs barátsági áramkörrel ruházzák fel. Helyes is. R. Sammy tehát vonzódik hozzád, és azon a neveden szólít, amelyet a legkedvesebbnek tart.

Barátsági áramkör! Semmiféle típusú robot nem árthat emberi lénynek. A robotika elsõ törvénye kimondja:

“A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben vagy tétlenül tûrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen."

Ezt a parancsot kivétel nélkül minden pozitronagy alapáramkörébe olyan mélyen beépítették, hogy Semmiféle elképzelhetõ rendellenesség nem hatálytalaníthatja. Mi szükség van hát ilyen különleges barátsági áramkörökre?

A rendõrfõnöknek azonban mégis igaza van. A földlakók teljesen ésszerûtlen bizalmatlansággal viseltetnek a robotok iránt, ezért barátsági áramkört kell beléjük építeni, továbbá, minden robotot mosolygósra kell készíteni. Legalábbis itt, a Földön.

Mert R. Daneel például sosem mosolyog.

Baley sóhajtva lekászolódott az asztalról. Az Ûrváros a következõ állomás, gondolta. Vagy talán a végállomás!

A City rendõrsége és egyes magasrangú hivatalnokok még használhatták magánriadóautójukat a City folyosóin, sõt a gyalogosforgalom elõl elzárt, õsrégi földalatti autóutakon is. A liberálisok szünet nélkül ágáltak, hogy ezeket az autóutakat alakítsák át gyermekjátszóterekké, új üzleti negyedekké, expreszjáratokká vagy a helyi járatok elágazó vonalaivá.

Ámde a “polgári biztonság" követelményei erõsebbnek bizonyultak. Nagyobb tüzeknél, amelyeken helyi eszközökkel nem lehetett úrrá lenni, az áram-vagy a szellõzõvezetékek jelentõsebb üzemzavarainál és fõleg komolyabb forrongások esetén szükség volt valamilyen úthálózatra, amelynek igénybevételével a City biztonsági osztagait pillanatok alatt a helyszínre lehetett szállítani. Az autóutak ilyenkor nélkülözhetetlenek voltak.

Baley már nemegyszer végighajtott ilyen autóúton, de szinte szemérmetlen néptelensége mindannyiszor nyomasztó érzéssel töltötte el. Mintha millió mérföldre volna a City meleg, lüktetõ életétõl. A riadóautó kormánya mögül úgy rémlett, mintha valami vak és üreges féreg nyújtóznék elõtte: az útnak állandóan új szakaszai bukkantak fel, ahogy az autó egymásután veszi az enyhe kanyarokat. És anélkül, hogy megfordult volna, tudta, hogy a háta mögött egy másik vak és üreges féreg szüntelenül összeszûkül és bezárul. Az autóút fényben úszott, de a világítás a nagy csendben és néptelenségben értelmét vesztette. R. Daneel nem törte meg a csendet, és nem is tette elviselhetõbbé a néptelenséget. Mereven nézett maga elé; az üres autóút éppoly kevéssé tett rá hatást, mint a zsúfolt expresszjárat.

Egy hangos pillanatban a riadóautó szirénájának vad vinnyogásától kísérve elhagyták az autóutat, és fokozatosan rákanyarodtak a City egyik folyosójának közlekedési pályájára.

A közlekedési pályák a múlt emléke iránti tiszteletbõl az egyes nagyobb folyosókon még mindig lelkiismeretesen be voltak jelölve. De jármûvek már nem közlekedtek rajtuk, legfeljebb egy-egy riadó-vagy tûzoltóautó vagy egy-egy mûhelykocsi, és így a gyalogosok számára tökéletes biztonságot nyújtottak. Baley kocsijának vijjogására most méltatlankodva, sietõsen rebbentek szét.

És most, hogy mindenütt lárma harsogott körülötte, már Baley is szabadabban lélegzett. Ámde ez csak néhány percig tartott, mert alig kétszáz yard után bekanyarodtak arra a félhomályos folyosóra, amely az Ûrváros bejáratához vezetett.

Már vártak rájuk. Az õrök látásból nyilvánvalóan ismerték R. Daneelt, és noha maguk emberek voltak, mégis minden feszélyezettség nélkül fejbólintással üdvözölték a robotot.

Egyikük Baleyhez lépett, és tökéletes, bár merev, katonás udvariassággal tisztelgett. Magas, komoly képû ember volt, de az ûrlakó-testalkatnak mégse olyan tökéletes mintapéldánya, mint R. Daneel.

– Szabad kérnem a személyazonossági igazolványát, uram – mondta.

Gyorsan, de alaposan megvizsgálta az igazolványt. Baley látta, hogy az õr testszínû kesztyût visel, és mindkét orrlyukába alig látható szûrõt dugott.

Az õr most újból tisztelgett, és visszaadta az igazolványt. – Itt talál egy kis férfi mosdóhelyiséget, örömmel rendelkezésére bocsátjuk, ha le akar zuhanyozni.

Baley már-már nemet mondott, de R. Daneel gyengéden megrántotta a kabátujját. Az õr visszament a helyére.

– A szokások szerint, Elijah kollégám – mondta R. Daneel –, a City lakói, mielõtt bemennek az Úrvárosba, lezuhanyoznak. Ezt csak azért mondom neked, mert bizonyára nem akarod, hogy emiatt az elõtted ismeretlen szokás miatt akár te, akár mi kellemetlen helyzetbe kerüljünk. Egyébként végezz el minden egyéb higiéniai teendõt is, amit ajánlatosnak tartasz, mert az Ûrvárosban nincsenek ilyesmire alkalmas helyiségek.

– Hogyhogy? – kérdezte ingerülten Baley. – Az lehetetlen.

– Persze úgy gondoltam – helyesbített R. Daneel –, hogy a City-lakók számára nincsenek.

Baley arcára félreérthetetlenül ellenséges csodálkozás ült ki.

– Sajnálom – jegyezte meg R. Daneel –, de nálunk ez a szokás.

Baley szó nélkül bement a mosdóba. Inkább érezte, mint látta, hogy R. Daneel követi. Ellenõriz? – kérdezte magától. – Meggyõzõdik róla, hogy lemosom-e magamról a City porát?

Egy pillanatig vad örömet érzett a gondolatra, milyen meglepetésben részesíti majd az Ûrvárost. Emellett szinte jelentéktelennek tûnt, hogy mondhatni saját mellének szegezi a robbantópisztolyt.

A mosdó kicsi volt, de jól felszerelt, tiszta és fertõtlenített. Baley valamilyen erõs illatot érzett a levegõben. Egy ideig tûnõdve szagolgatta, nem tudta, mire vélje.

Ózon! – villant fel aztán az agyában. Ibolyántúli sugarakkal árasztják el a helyiséget.

Egy kis tábla gyúlt ki és aludt el többször egymásután, majd végül égve maradt. “Kérjük a látogatót – olvasta rajta Baley –, vegye le minden ruhadarabját, beleértve a cipõjét is, és helyezze az alul levõ tartályba."

Baley engedelmeskedett. Leoldotta robbantópisztolyának szíját, majd meztelen dereka köré tekerte. A fegyver kényelmetlenül súlyos volt.

A tartály becsukódott, és a ruhadarabok eltûntek. A jelzõtáblán az írás kialudt, majd egy új felirat jelent meg rajta: “Kérjük a látogatót, hogy végezze el testi szükségleteit, azután használja a nyíllal jelzett zuhanyt."

Baley úgy érezte magát, mint valamilyen futószalagra helyezett szerszám, amelyet távirányítású elektromos marókéssel formálgatnak.

Amikor belépett a kis zuhanyozóba, elsõ dolga volt, hogy a pisztolytáskájára ráhúzza és körös-körül alaposan lecsíptesse a vízhatlan tokot. Hosszú gyakorlatból tudta, még így se kell öt másodperc hozzá, hogy elõrántsa és használja.

A zuhanyozóban nem talált se fogast, se kampót, amire ráakaszthatta volna fegyverét. Sõt, még zuhanyozófejet se látott. A pisztolyt a fülke bejáratától távol az egyik sarokba tette.

Most újból felvillant egy tábla: “Kérjük a látogatót, hogy nyújtsa ki egyenesen a karját és álljon a középütt levõ körbe."

Baley a megfelelõ méretû kis mélyedésbe állt. Az írás kialudt. Ekkor a mennyezetrõl, a padlóról, valamint mind a négy falról csípõs, habzó vízpermet zúdult rá. Még a talpa alatt is érezte bugyogását. A zuhanyozás egy teljes percig tartott, bõre a meleg és a nyomás egyesített erejére kivörösödött, a párás melegben tüdeje lélegzet után kapkodott. Aztán egy újabb percig hûs, alacsony nyomású vízsugár érte testét, majd még egy percig meleg levegõ, úgyhogy a végén ott állt teljesen szárazon, felüdülve.

Fölvette pisztolyát meg a szíjat, és látta, hogy az is száraz és meleg. Felcsatolta a fegyvert, kilépett a fülkébõl, épp amikor R. Daneel is kijött a szomszéd zuhanyozóból. Hát persze! R. Daneel ugyan nem Citylakó, de azért õrá is lerakódott a City pora.

Baley ösztönösen félrefordította a fejét. De aztán eszébe jutott, hogy végül is Daneelék szokásai nem azonosak a City szokásaival. Így hát egy pillanatra a robot felé sandított. Ajkán halvány mosoly suhant végig. R. Daneelnek nemcsak az arcvonásai és keze hasonlított az emberi lényekéhez, hanem egész teste a legnagyobb pontossággal utánozta az eredetijét.

Baley elindult abban az irányban, amelyben állandóan haladt, mióta belépett a mosdóhelyiségbe. A ruhái szépen összehajtogatva már vártak rá. Meleg, tiszta szagot árasztottak.

“Kérjük a látogatót, öltözzék fel és tegye kezét a jelzett mélyedésbe", utasította most a felirat.

Baley engedelmeskedett. Amikor a tiszta, tejszínû felületre tette a kezét, középsõ ujja hegyén határozott szúrást érzett. Gyorsan elkapta ujját, és látta, hogy egy kis vércsepp szivárog ki belõle. De a vérzés, mialatt figyelte, már el is állt.

Lerázta a vércseppet, és összenyomta ujjahegyét, de ettõl se jött ki belõle több vér.

Nyilvánvalóan vérvizsgálatot csinálnak. Kifejezett nyugtalanság fogta el. A rendõrségen a szokásos évenkénti orvosi felülvizsgálatot, efelõl biztos volt, fele olyan gonddal és tudományossággal se hajtják végre, mint ezek a hûvös, robotgyártó ûrlakók. De nem is nagyon kívánta, hogy túl alaposan megvizsgálják egészségi állapotát.

A várakozási idõ hosszúnak tûnt, de amikor a tábla újból felvillant, csak ennyit mondott: “A látogató folytathatja útját."

Baley megkönnyebbülten fellélegzett. Egy boltíves folyosón haladt végig. De aztán két fémrúd zárta el az útját, és a csillogó levegõben ezeket a szavakat olvasta: “Figyelmeztetés! A látogató ne menjen tovább!"

– Mi a fene! – fortyant fel Baley, megfeledkezve róla, hogy még mindig a mosdóhelyiségben van. R. Daneel hangja ütötte meg a fülét:

– A szimatolók, úgy látszik, valami áramforrást fedeztek fel. Talán robbantópisztoly van nálad, Elijah?

Baley pulykavörös arccal penderült hátra. Kétszer is belefogott, amíg végre sikerült kinyögnie:

– Egy rendõrnek szolgálatban és szolgálaton kívül mindenkor magán vagy a keze ügyében kell tartania robbantópisztolyát.

Tízéves kora óta most elõször szólalt meg egy mosdóhelyiségben. Az az elõbbi eset Boris nagybátyja jelenlétében történt, és akkor is csak ösztönös jajszó buggyant ki belõle, mert lábujjával belebotlott valamibe. De mikor hazaértek, Boris bácsi alaposan elrakta, ráadásul hosszú elõadást tartott neki az illedelmes viselkedésrõl.

– Látogatók nem viselhetnek fegyvert – mondta R. Daneel. – Nálunk ez a szokás. Látogatásai alkalmával még a rendõrfõnökötök is mindig leteszi a robbantópisztolyát.

Bármely más esetben Baley sarkon fordult volna, és otthagyja az Ûrvárost meg a robotot. Most azonban égett a vágytól, hogy pontosan végrehajtsa tervét, és ily módon alapos bosszút álljon a sérelmekért.

Ilyen hát az a tapintatos orvosi ellenõrzés, állapította meg magában, amely az elsõ idõk jóval alaposabb vizsgálatait felváltotta. Teljesen megértette, igen, teljesen megértette a felháborodást és dühöt, amely ifjúkorában a sorompó-lázongásokhoz vezetett.

Haragosan leoldotta magáról a fegyverszíjat. R. Daneel átvette, és a falban levõ kis fülkék egyikébe helyezte. Egy vékony fémlap csusszant a fülke elé.

– Ha ebbe a mélyedésbe bedugod a hüvelykujjad – magyarázta R. Daneel –, akkor csak te nyithatod majd ki a fülkét.

Baley még meztelenebbnek érezte magát, mint a zuhanyozóban. Áthaladt azon a helyen, ahol az imént a két fémrúd elzárta útját, és végre kijutott a mosdóhelyiségbõl.

Újból egy folyosón találta magát, de itt valamilyen furcsa érzés lepte meg. Feje felett a fénynek valami szokatlan jellege volt. Hirtelen légáramlat csapta meg az arcát. Az elsõ pillanatban azt hitte, tán egy riadóautó suhant el mellette.

R. Daneel, úgy látszik, felfedezte az arcára kiült nyugtalanságot.

– Most már tulajdonképpen a szabad ég alatt vagyunk, Elijah. Itt nincs légszabályozás.

Baleyt enyhe rosszullét kerülgette. Hogy lehet, hogy az ûrlakók, akik olyan szörnyen tartanak az emberi testtõl csak azért, mert az a Citybõl jön, nyugodtan beszívják a szabad térség piszkos levegõjét? Megfeszítette orrlyukait, mintha ezáltal jobban megszûrhetné a beszívott levegõt.

– Gondolom, majd rájössz, hogy a szabad levegõ nem ártalmas az emberi egészségre – jegyezte meg R. Daneel.

– Lehet.

A légáramlatok kellemetlenül csapkodták az arcát. Igaz, enyhék voltak, de szeszélyesek. És ez bosszantotta.

De még rosszabb következett. A folyosó valami kékségre nyílt, és amikor a végéhez közeledtek, torkolatán erõs fehér fény áramlott be. Baley már látott napfényt. Egyszer szolgálati ügyben fent volt az egyik szoláriumban. De ott védõüveg zárta körül a helyiséget, és a Napnak csak a fénytöréstõl eltorzult ábrázatát lehetett látni a mindent elárasztó ragyogásban. Itt azonban a szabad ég alatt álltak!

Baley ösztönösen a Napra pillantott, aztán elfordította a fejét. Káprázó szeme hunyorgott, könnyezett.

Egy ûrlakó közeledett feléjük. Baleyt pillanatnyi balsejtelem lepte meg. R. Daneel azonban elõre lépett, hogy kézszorítással üdvözölje a közeledõt. Az ûrlakó Baleyhez fordult:

– Jöjjön velem, uram. Dr. Han Fastolfe vagyok.

Odabent az épületben már kellemesebb légkör uralkodott. Baley csodálkozva nézegette a hatalmas méretû szobákat és az egész lakóterület pazarló beosztását, viszont örült, hogy itt legalább van légszabályozás.

Fastolfe leült, keresztbe rakta hosszú lábait.

– Bizonyára jobban szereti a légszabályozást, mint a szabad légáramlást – jegyezte meg.

Barátságos embernek látszott. Homlokát vékony ráncok redõzték, a szeme, valamint közvetlenül az álla alatt bõre kissé petyhüdten lógott. Haja ritkult, de õsz szálaknak még nyoma se látszott benne. Nagy fülei szétálltak, és ez arcát humorossá, már-már csúnyává tette, ami Baleyt furcsamód megnyugtatta.

Kora reggel újból átnézte azokat a fényképeket, amelyeket Enderby az Ûrvárosban készített. R. Daneel épp akkor beszélte meg látogatásukat, és Baley gondolatban felkészült rá, hogy hamarosan húsvér ûrlakókkal fog találkozni. Ez pedig valahogy egészen másnak ígérkezett, mint azok a beszélgetések, amelyeket a közvetítõ hullámokon sok mérföldes távolságból több ízben is folytatott velük.

A fényképeken látható ûrlakók általában a könyvfilmek hõseihez hasonlítottak: magas, vörös hajú, komoly, hûvösen jóképû lények voltak. Mint például R. Daneel Olivaw.

R. Daneel sorra megnevezte a lefényképezetteket, és amikor Baley meglepetten rámutatott az egyikükre és megkérdezte: – Ez nem te vagy? – R. Daneel így válaszolt: – Nem, Elijah, ez a tervezõm, dr. Sarton.

Hangjából hiányzott minden érzelem.

– A saját képmására teremtett téged? – kérdezte Baley gúnyosan. De nem kapott és õszintén szólva nem is várt választ a kérdésére. Tudta, hogy a bibliát az ûrországokban csak igen kis példányszámban terjesztik.

Most pedig Baley Han Fastolfe-ot nézegette, aki külsõre oly szembeszökõen különbözött az ûrlakó típustól. A földlakó ezt a tényt kifejezett örömmel vette tudomásul.

– Nem enne valamit? – kérdezte Fastolfe.

Az asztalra mutatott, amely közte és a földlakó között állt. Nem volt rajta más, csak egyetlen tál, s abban különféle színû gömbök. Baley kissé meghökkenve nézett rájuk, mert eddig közönséges asztaldísznek tartotta õket.

– Ezek gyümölcsök – magyarázta R. Daneel. – Az Auróra természetes növényvilágának termékei. Kóstold meg talán ezt a fajtát. Almának hívják, és állítólag igen ízletes.

– R. Daneel persze nem személyes tapasztalatból beszél – jegyezte meg mosolyogva Fastolfe –, de egyébként teljesen igaza van.

Baley szájához emelte az almát. A bõre vörös és zöld volt, tapintása hûvös és enyhe, de kellemes illatot árasztott. Némi erõfeszítéssel beleharapott, és pépes húsának váratlanul fanyar ízétõl érdessé vált a nyelve.

Óvatosan rágni kezdte. A City-lakók persze esznek természetes táplálékot is, ha a fejadagok megengedik. Baley gyakran evett természetes húst és kenyeret. De az efféle táplálékot valamilyen módon mindig elõre feldolgozzák: megfõzik vagy megõrlik, keverik vagy vegyítik. A gyümölcsöt például tulajdonképpen püré vagy konzerv alakban kellene elkészíteni. Mert amit most a kezében tart, az bizonyára egyenesen valamelyik bolygó piszkos talajából jött.

Remélem, legalább megmosták, gondolta. És megint eltûnõdött azon, hogy ami a tisztaságot illeti, milyen szeszélyes az ûrlakók gondolkodásmódja.

– Hadd mutassam be magamat kissé közelebbrõl

– szólalt meg Fastolfe. – A dr. Sarton-féle gyilkosság ügyében az Ûrváros részérõl én vezetem a nyomozást, úgy, ahogy a City részérõl Enderby rendõrfõnök. Ha bármiben segíteni tudok, rendelkezésére állok. Mi, éppúgy, mint önök, szeretnénk csendben lezárni ezt az ügyet, és egyszer s mindenkorra megakadályozni, hogy a jövõben efféle esetek elõfordulhassanak.

– Köszönöm, dr. Fastolfe – válaszolta Baley. – Ezt az álláspontot nagyra becsüljük.

Ennyi elég is a kölcsönös udvariaskodásból, tette hozzá magában. Az alma közepébe harapott, mire apró, kemény valamik potyogtak a szájába, ösztönösen kiköpte õket; egyikük Fastolfe-ot érte volna, ha az ûrlakó gyorsan odébb nem kapja lábát.

Baley elvörösödött, és le akart hajolni értük.

– Nem történt semmi, Mr. Baley – mondta nyájasan Fastolfe. – Hagyja kérem.

Baley fölegyenesedett. Óvatosan letette az almát. Az a kellemetlen érzése támadt, hogy mihelyt elmegy innét, ezeket a fekete, tojásdad micsodákat egyenként fel fogják szívatni, a tál gyümölcsöt elégetik vagy elviszik valahová messzire az Ûrvárostól, és még a szobát is, ahol most ülnek, bepermetezik vírusölõ szerekkel. Zavarát nyerseséggel igyekezett leplezni:

– Szeretnék engedélyt kérni rá – jelentette ki –, hogy Enderby rendõrfõnök trimenzionálisan bekapcsolódhassék a beszélgetésünkbe. Fastolfe a homlokát ráncolta.

– Természetesen, ha így kívánja – mondta aztán.

– Daneel, állítsd be, légy szíves, a készüléket.

Baley kényelmetlenül, mereven ült, mígnem a szoba egyik sarkában egy nagy négyzet fényes felülete kivilágosodott, és megjelent rajta Julius Enderby rendõrfõnök meg az íróasztalának egyik szöglete. Kényelmetlen érzése azonnal eltûnt, most szinte szeretettel nézte fõnöke jól ismert alakját, és heves vágy fogta el, hogy megint ott lehessen vele az irodában, vagy mindegy, bárhol a Cityben, csak biztonságban. Akár a jersey-i élesztõüzemek legkevésbé kellemes környékén.

Most, amikor már volt tanúja, nem látta okát, hogy tovább várjon.

– Azt hiszem – kezdte –, sikerült megoldanom dr. Sarton halálának rejtélyét.

Szeme sarkából látta, hogy Enderby talpra ugrik, vadul (és ezúttal sikeresen) utánakap repülõ szemüvegének. De ahogy felállt, feje kikerült a trimenzionális készülék képernyõjébõl, ezért kénytelen volt a megdöbbenéstõl némán visszaülni asztalához.

Dr. Fastolfe a maga nyugodtabb módján ugyanígy meglepõdött, és fejét kissé oldalt billentette. Csak R. Daneelen nem látszott semmi jele az izgalomnak.

– Azt akarja mondani – kérdezte Fastolfe –, hogy tudja, ki a gyilkos?

– Nem – válaszolta Baley. – Azt akarom mondani, hogy nem történt gyilkosság.

– Hogyhogy? – kiáltott fel Enderby.

– Egy pillanat türelmet kérek, rendõrfõnök úr – szólt Fastolfe, felemelve kezét. Aztán mereven Baleyre nézett, és azt kérdezte: – Szóval ön szerint dr. Sarton él?

– Igen, uram. És azt hiszem, tudom is, hogy hol van.

– Hol?

– Itt a szobában – felelte Baley, és ujjával határozottan R. Daneel Olivaw-ra mutatott.

NYOLCADIK FEJEZET

Vita a robotról

Baley e pillanatban jóformán csak lüktetõ érverését érezte. Az idõ mintha megállt volna körülötte. R. Daneel arcán most se tükrözõdött semmiféle érzelem. Han Fastolfe-é udvarias meglepetést mutatott, semmi mást. Baley figyelmét leginkább szavainak fõnökére tett hatása kötötte le. A trimenzionális vevõkészülék nem tudta tökéletes hûséggel reprodukálni elképedt arcát. A közvetítést állandóan zavarta egy kis vibrálás, és a képfelbontás se volt egészen eszményinek mondható. E tökéletlenség, ráadásul a rendõrfõnök szemüvegének árnyéka folytán Enderby tekintetébõl alig lehetett valamit kiolvasni.

Nehogy összeroppanj nekem, Julius! – gondolta Baley. – Szükségem van rád.

Attól nem félt, hogy Fastolfe meggondolatlanul vagy érzelmektõl vezettetve fog cselekedni. Egyszer olvasta valahol, hogy az ûrlakók vallástalanok, illetve a vallást náluk a filozófia rangjára emelt, hideg, szenvtelen intellektualizmust helyettesíti. Baley elhitte ezt és számolt is vele. Az ûrlakók elvi kérdésnek tekintik, hogy megfontoltan és akkor is kizárólag a józan ész parancsai szerint cselekedjenek.

Biztos volt benne, hogy ha egyedül ül itt közöttük és úgy teszi az iménti kijelentést, többé nem térne vissza a Citybe. Így követelné ezt a hûvös logika. Az ûrlakók számára terveik sokkal, ezerszer fontosabbak, mint egy Citylakó élete. Valahogy kimagyaráznák magukat Julius Enderby elõtt. Talán átadnák a holttestét, kezet ráznának vele és azt mondanák, ez is földi összeesküvõk mûve volt. És a rendõrfõnök hitelt adna szavuknak. Mert ilyen a beállítottsága.

Gyûlöli ugyan az ûrlakókat, de a gyûlölete félelembõl táplálkozik. Nem merné kétségbe vonni állításukat. Ezért volt szüksége rá, hogy az eseményeknek tényleges szemtanúja legyen, méghozzá olyan szemtanúja, aki az ûrlakók gondosan kiszámított biztonsági intézkedéseinek hatósugarán kívül van.

– Tévedsz, Lije – mondta a rendõrfõnök elfulladva. – Saját szememmel láttam dr. Sarton holttestét.

– Te olyasvalaminek az elszenesedett maradványait láttad, amirõl azt mondták neked, hogy dr. Sarton holtteste – vágott vissza merészen Baley. Hisz eltört a szemüvege, gondolta komoran. Ez még külön, nem várt elõnyt jelentett az ûrlakóknak.

– Nem, nem, Lije. Én jól ismertem dr. Sartont, a feje meg épségben maradt. Õ volt az. – A rendõrfõnök idegesen a szemüvegéhez kapta a kezét, mintha neki is eszébe jutott volna az akkori balesete. – Alaposan megnéztem – tette hozzá –, igen alaposan.

– És róla mi a véleményed? – kérdezte Baley újból R. Daneelre mutatva. – Nem hasonlít dr. Sartonhoz?

– Csak úgy, ahogy egy szobor hasonlítana hozzá.

– Mindenki felölthet kifejezéstelen ábrázatot, fõnök. Tegyük fel, hogy te egy robbantópisztollyal ledurrantott robotot láttál. Azt mondod, alaposan megnézted. De elég alaposan megnézted ahhoz, hogy felismerd, vajon a robbantás okozta lyuk szélén az elszenesedett felület valóban szétzúzott szerves anyag volt, vagy pedig csak olvadt fémre szándékosan rávitt szénréteg?

– Nevetségessé teszed magadat – tiltakozott felháborodottan a rendõrfõnök. Baley az ûrlakóhoz fordult:

– Hajlandó a holttestet vizsgálat. céljából kihantoltatni, dr. Fastolfe?

– Egyébként nem volna ellene semmi kifogásom,

Mr. Baley – válaszolta Dr. Fastolfe mosolyogva –, de sajnos, mi nem temetjük el a halottainkat, hanem az itteni szokás szerint elhamvasztjuk õket.

– Nagyon kényelmes eljárás – jegyezte meg Baley.

– Mondja, Mr. Baley – kérdezte dr. Fastolfe –, hogy jutott erre a meglepõ következtetésre?

Nem adja be a derekát, gondolta Baley. Pimaszul ki fog tartani, ameddig tud.

– Nem volt nehéz – válaszolta. – Ahhoz, hogy valaki robotnak adja ki magát, nem elég fagyos ábrázatot öltenie és mesterkélt modorban beszélnie. Az a bajuk önöknek, ûrországiaknak, hogy túlságosan hozzászoktak a robotokhoz. Szinte emberi lényeknek tekintik õket. Egyszerûen vakká váltak a különbségek iránt. Nálunk a Földön másképp áll a dolog. Mi nagyon is tudatában vagyunk annak, hogy mi a robot. Mármost – folytatta – elõször is R. Daneel túlságosan emberi ahhoz, hogy robot legyen. Az elsõ benyomásom az is volt róla, hogy ûrlakó. Meglehetõs erõfeszítésembe került tudomásul venni azt az állítását, hogy robot. És ennek persze az volt a magyarázata, hogy ûrlakó és nem robot.

R. Daneel a feszélyezettség legcsekélyebb jelét se mutatta, amiért személye a vita középpontjába került.

– Mondtam neked, Elijah kollégám – szólt most közbe –, engem épp arra szerkesztettek, hogy egy idõre az emberi társadalom tagjaként éljek. Az emberekhez való hasonlatosságom tehát szükségszerû.

– És ebben olyan messzire mentek, hogy még azokat a testrészeket is kínos pontossággal lemásolták, amelyeket az emberek általános szokás szerint ruhájuk alá rejtenek? Még azokat a szerveket is, amelyeknek egy robotnál nem lehet semmiféle funkciójuk?

– Erre hogy jöttél rá? – kérdezte hirtelen Enderby.

Baley elvörösödött.

– Muszáj volt észrevennem:... a mosdóhelyiségben.

Enderby megbotránkozva nézett rá.

– Bizonyára megérti – jegyezte meg Fastolfe –; hogy ha célt akarunk érni, a hasonlatosságnak tökéletesnek kell lennie. Ilyen körülmények között a félmunka rosszabb, mint a semmi.

– Szabad rágyújtanom? – vetette oda kurtán Baley.

Egy nap három pipa nevetség számba menõ pazarlás, de most, amikor a vakmerõség örvénylõ hullámain hajózott, a dohányzás idegcsillapító hatásához kellett folyamodnia. Hiszen ûrlakókkal vitatkozik. És torkukra fogja forrasztani a hazugságaikat.

– Bocsánatot kérek – válaszolta Fastolfe –, de jobb szeretném, ha nem gyújtana rá.

A “jobb szeretném" ellentmondást nem tûrõ tilalomnak hangzott, Baley ezt azonnal megértette. Zsebre vágta a pipát, amelyet a természetesnek vélt engedély reményében már a kezében tartott.

Persze hogy nem engedik, mondta magában dühösen. Enderby ugyan erre sem figyelmeztette, hiszen nem dohányos, de hát kézenfekvõ. Az ûrlakók a maguk higiénikus világában nem dohányoznak, nem isznak szeszesitalt, általában nincsenek semmiféle emberi gyarlóságaik. Nem csoda, hogy befogadják a robotokat ebbe a nyavalyás – hogy is nevezte R. Daneel? – C/Fe társadalmukba. Nem csoda, hogy R. Daneel ilyen jól meg tudja játszani a robotot. Mert a valóságban odakint valamennyien robotok.

– A túlságosan tökéletes hasonlatosság – mondta – csak egy tény a sok közül. Amikor hazavittem õt, a körzetünkben egy már-már forrongásnak beillõ jelenetnek voltunk tanúi. – Ujjával mutogatott, mert nem tudta rászánni magát, hogy akár R. Daneelt, akár dr. Sartont mondjon. – õ akadályozta meg a zavargást. Robbantópisztolyt szegezett a lázongókra.

– Úristen – vágott közbe energikusan Enderby –, a jelentés szerint te voltál, aki...

– Tudom, fõnök – felelte Baley. – A jelentés az én bemondásom alapján készült. Nem akartam jegyzõkönyvbe vétetni, hogy egy robot lelövéssel fenyegetett férfiakat és nõket.

– Persze, persze. – Enderbyt a puszta gondolatra is szemmel látható borzadály fogta el. Elõrehajolt, hogy valamit megnézzen, ami a trimenzionális vevõkészülék képernyõjén kívül feküdt.

Baley sejtette, hogy mit néz: a rendõrfõnök az árammérõn ellenõrizte, nem hallgatják-e le az adást.

– Ez is a bizonyítékai közé tartozik? – kérdezte Fastolfe.

– Természetesen. A robotika elsõ törvénye kimondja, hogy robot nem okozhat kárt emberi lényben.

– De R. Daneel nem bántott senkit.

– Ez igaz. Sõt utána kijelentette, hogy semmi körülmények között nem használta volna fegyverét. Csakhogy én még soha életemben nem hallottam olyan robotról, amely lelövéssel fenyegetett volna emberi lényeket. Mert még ha valójában nem is állt szándékában, már a puszta fenyegetés megsértené az elsõ törvény szellemét.

– Értem, ön robotszakértõ, Mr. Baley?

– Nem, uram. De természetesen tanultam általános robotikai és pozitronelemzést. Nem vagyok teljesen járatlan e tudományban.

– Ez derék dolog – kellemeskedett Fastolfe –; csakhogy, tudja, én viszont robotszakértõ vagyok, és biztosíthatom önt arról, hogy a robotgondolkodás lényege a mindenség betû szerinti értelmezése. Vagyis nem az elsõ törvény szellemét, hanem csak a betûjét tekinti kötelezõnek, önök a Földön az egyszerû típusaik megszerkesztésénél az elsõ törvényt annyi mindenféle biztonsági intézkedéssel bástyázzák körül, hogy azok talán valóban képtelenek volnának egy embert lelövéssel fenyegetni. Ám egy olyan tökéletesített típusnál, mint amilyen R. Daneel, egészen másképp áll a dolog. Ha helyesen ítélem meg a szituációt, Daneel fenyegetõ magatartása szükséges volt ahhoz, hogy elfojtson egy lázongást. Tehát meg akarta akadályozni, hogy emberi lények kárt szenvedjenek. És ezáltal épp engedelmeskedett az elsõ törvénynek, nem pedig szembeszegült vele.

.Baley gondolatban megvonaglott, de külsõleg teljesen megõrizte nyugalmát. Kemény csata lesz, és mégis saját fegyverével gyõzi majd le ezt az ûrlakót.

– Az egyes érveim helyességét kétségbe vonhatja – jegyezte meg –, de összességükben mégis meggyõzõek. Tegnap este ennek az úgynevezett gyilkosságnak megvitatása során ez az állítólagos robot azt mondta, olyképpen tették detektívmunkára alkalmassá, hogy a pozitronáramköreibe egy új hatóerõt iktattak be. Éspedig az igazságszeretetet.

– Így is van. Szavamat adom rá – vetette közbe Fastolfe. – Három nappal ezelõtt az én felügyeletem mellett végezték el ezt az átalakítást.

– Az igazságszeretet beiktatását? Az igazság, dr. Fastolfe, elvont fogalom. Ezt csak emberi lények használhatják.

– Ha az igazságot, mint elvont fogalmat határozza meg, vagyis ha azt állítja, hogy annyit jelent, mint mindenkinek megadni a maga jussát, ragaszkodni a helyeshez vagy valami más effélét, akkor elfogadom az érvelését, Mr. Baley. Az elvont fogalmak emberi értelmezését a tudomány jelenlegi állása szerint valóban nem tudjuk beépíteni a pozitronagyakba.

– Ezt tehát ön mint robotszakember is elismeri?

– Természetesen. A kérdés azonban az, hogy mit értett R. Daneel az igazságon, amikor ezt a fogalmat használta?

– A beszélgetésünk összefüggéseiben ugyanazt kellett értenie, mint önnek, nekem vagy bármelyik emberi lénynek, és nem azt, amit egy robotnak.

– Miért nem kérdezi meg tõle, Mr. Baley, hogyan határozza meg õ ezt a fogalmat?

Baley kissé vesztett magabiztosságából. De azért R. Daneelhez fordult:

– Hát... halljuk!

– Mit, Elijah?

– Hogyan határozod meg az igazság fogalmát?

– Igazságról akkor beszélhetünk, Elijah, ha az összes törvényeket betartják. Fastolfe bólintott.

– Kitûnõ meghatározás egy robot szájából. R. Daneelbe azt az óhajt építettük be, hogy minden törvényt betartasson. Az igazság tehát az õ számára igen konkrét fogalom, mert a törvények betartásán alapszik, ami viszont pontosan körülírt törvényeket tételez fel. Ebben nincs semmi absztrakció. Az emberi lények felismerhetik azt a tényt, hogy bizonyos törvények valamilyen elvont erkölcsiség szempontjából helytelenek és a betartatásuk ezért igazságtalan. De te mit szólsz ehhez, R. Daneel?

– Igazságtalan törvény – felelte R. Daneel higgadtan –, ez önmagának ellentmondó fogalom.

– Egy robot számára valóban az, Mr. Baley. Látja hát, hogy nem szabad összekeverni az ön igazságát R. Daneelével.

Baley most hirtelen ismét R. Daneelhez fordult:

– Tegnap éjjel te kimentél a lakásomból.

– Ez igaz – válaszolta R. Daneel. – Sajnálom, ha ezzel megzavartam volna az álmodat.

– És hová mentél?

– A férfi mosdóhelyiségbe.

Baley egy pillanatra meghökkent. Ez a kijelentés, amint errõl korábban megbizonyosodott, megfelelt a valóságnak, õ azonban nem várta, hogy R. Daneel ezt a választ fogja adni. Megint vesztett valamit magabiztosságából, de azért nem adta fel a harcot. A rendõrfõnök figyelte õket, szemüvege az egyik beszélõrõl a másikra villant. Baley most már nem visszakozhatott, akármiféle álokoskodásokat sorakoztatnak is föl ellene. Állnia kell a sarat.

– Amikor megérkeztünk a körzetembe – mondta – õ ragaszkodott hozzá, hogy velem együtt bejöjjön a mosdóba. Gyatra kifogást hozott fel. Az éjszaka folyamán, mint ahogy az imént maga is bevallotta, újból kiment. Ha emberi lény volna, azt mondanám, minden oka és joga megvolt rá. Tagadhatatlanul. De egy robotnál ennek semmi értelme! És így csak azt a következtetést lehet levonni, hogy ember.

Fastolfe bólintott. Láthatólag a legcsekélyebb mértékben se jött zavarba.

– Ez rendkívül érdekes. Talán kérdezzük meg tõle, hogy mit keresett tegnap éjjel a mosdóban. Enderby rendõrfõnök elõrehajolt.

– Kérem, dr. Fastolfe – motyogta –, nem ildomos...

– Ne nyugtalankodjék, rendõrfõnök úr – vágott közbe Fastolfe. Keskeny ajkán mintha mosoly játszadozott volna, pedig nem mosolygott. – Biztos vagyok benne, hogy R. Daneel válasza nem fogja megsérteni sem az ön, sem Mr. Baley érzékenységét. Halljuk, Daneel, mit kerestél a mosdóban?

– Amikor tegnap este Elijah felesége, Jessie eltávozott hazulról – válaszolta R. Daneel –, még igen barátságosan viselkedett velem. Egészen nyilvánvalóan semmi oka sem volt feltételezni rólam, hogy ne ember volnék. De visszatérve már tudta, hogy robot vagyok. Kézenfekvõ gondolat volt, hogy ezt a felvilágosítást valahol a lakáson kívül szerezte. Ebbõl viszont az következik, hogy a tegnap éjjel Elijah-val folytatott beszélgetésünket kihallgatták. Mert igazi mivoltom titka semmilyen más módon nem válhatott köztudomásúvá. Elijah azt mondta nekem – folytatta –, hogy a lakása kellõképpen hangszigetelt. Mi meg halkan beszélgettünk. Ezért közönséges hallgatózásról nem lehetett szó. Az viszont köztudomású, hogy Elijah detektív. Mármost ha a Cityben létezik egy olyan összeesküvõ társaság, mely kellõ szervezettséggel végre tudta hajtani dr. Sarton meggyilkolását, akkor feltehetõleg azzal is tisztában vannak, hogy a gyilkosság ügyében Elijah vezeti a nyomozást. Ezért fennállt a lehetõsége, sõt a valószínûsége annak, hogy a lakását kémsugarakkal figyelik. Amikor Elijah és Jessie lefeküdtek – fejtegette tovább R. Daneel –, a lakást, amennyire tudtam, átkutattam, de nem találtam semmiféle adókészüléket. Ez még bonyolultabbá tette a dolgot. Fókuszolt kettõssugárral efféle trükköt ugyan adó nélkül is végre lehet hajtani, de ehhez meglehetõsen komplikált berendezésre van szükség. A helyzet elemzése során arra a következtetésre jutottam, hogy az egyetlen hely, ahol egy Citylakó háborítás vagy kérdõrevonás veszélye nélkül úgyszólván mindent megtehet, a mosdóhelyiség. Ott még egy kettõssugár-berendezést is felállíthat. A mosdóhelyiségekre vonatkozólag az illemszabályok olyannyira tartózkodó viselkedést írnak elõ, hogy a többiek még csak rá se néznének az illetõre. A körzeti mosdóhelyiség pedig egészen közel fekszik Elijah lakásához, úgyhogy a távolsági tényezõ számításon kívül hagyható. Még egy hordozható típus is megfelel a kívánt célnak. Ezért kimentem a mosdóhelyiségbe, hogy körülnézzek.

– És találtál valamit? – vágott közbe Baley.

– Semmit, Elijah. Kettõssugár-berendezésnek még a nyomát se láttam.

– Nos, Mr. Baley, ezt elfogadható magyarázatnak tartja? – kérdezte dr. Fastolfe.

Baley közben teljesen visszanyerte önbizalmát.

– Elfogadhatónak talán igen, de attól, hogy teljesen kielégítõ legyen, kilométerekre van. Mert azt õ nem tudja, hogy a feleségem elmondta nekem, hol és mikor szerezte az információit. Alighogy elment hazulról, megtudta, hogy a vendégünk robot. Sõt, ez a hír akkor már órák óta szájról szájra járt. Így hát az, hogy õ robot, nem a mi tegnap esti beszélgetésünk lehallgatása útján szivárgott ki.

– De szerintem – jegyezte meg dr. Fastolfe – arra nézve mégis magyarázatot kaptunk, miért ment ki tegnap éjjel R. Daneel a mosdóhelyiségbe.

– Csakhogy közben felmerült egy újabb kérdés, amelyre nem kaptunk magyarázatot! – replikázott hevesen Baley. – Mikor, hol és hogyan szivárgott ki a hír, hogy egy robot van a Cityben? Tudomásom szerint errõl csak ketten tudtunk, Enderby rendõrfõnök meg jómagam, mi pedig senkinek se mondtuk 'el. Tudott errõl bárki más a rendõrségen, fõnök?

– Nem – válaszolta izgatottan Enderby. – Még a polgármester se. Csak mi ketten és dr. Fastolfe.

– Meg õ – mondta Baley, R. Daneelre mutatva.

– És én árultam volna el? – kérdezte R. Daneel.

– Miért ne?

– De hisz egész idõ alatt veled voltam, Elijah.

– Nem voltál! – kiáltotta hevesen Baley. – Én egy félóráig vagy még tovább a mosdóhelyiségben voltam, mielõtt hazamentünk. Ez idõ alatt még a színét se láttuk egymásnak. Ekkor léptél te érintkezésbe a Cityben levõ szervezeteddel.

– Miféle szervezettel? – kérdezte dr. Fastolfe.

– Miféle szervezettel? – visszhangozta szinte egyidejûleg Enderby rendõrfõnök.

Baley fölállt a székérõl, és szembefordult a trimenzionális vevõkészülékkel.

– Kérlek, fõnök, jól figyelj ide. És szólj, ha valami nem stimmel. Gyilkosság hírét jelentik, furcsa véletlen folytán épp akkor, amikor te az Ûrvárosban vagy, hogy találkozz a meggyilkolt emberrel. Mutatnak neked egy állítólagosán emberi holttestet, de ezt idõközben eltûntetik, úgyhogy tüzetesebben már nem lehet megvizsgálni. Az ûrlakók azt állítják, hogy a gyilkosságot földi ember követte el, jóllehet ilyen vádat csak annak a feltételezésével emelhetnek, hogy egy Citylakó éjnek idején egyedül elhagyta a várost és a szabad térségen átvágva bement az Ûrvárosba. Nagyon jól tudod, hogy ez mennyire valószínûtlen. Ezekután elküldenek egy állítólagos robotot a Citybe, sõt ragaszkodnak a kiküldéséhez. A robotnak az az elsõ dolga, hogy lelövéssel fenyeget emberi lényeket. A második lépése pedig az, hogy szárnyra bocsátja a hírt: ûrrobot van a Cityben. És ez a hír annyira minden részletre kiterjedõ, hogy Jessie szavai szerint még azt is tudták, hogy a robot a rendõrséggel dolgozik együtt. Következésképpen hamarosan azt is tudni fogják, hogy ez a robot volt az, aki fegyvert emelt a tömegre. És talán az élesztõüzemek környékén meg a Long Island-i hidroponikus üzemekben máris szájról szájra adják a hírt, hogy egy gyilkos robot mászkál szabadon a Cityben.

– Ez lehetetlen... Lehetetlen... – nyögte Enderby.

– Egyáltalában nem lehetetlen. Sõt, épp ez történik, fõnök. Nem látod? A Cityben igenis mûködik egy összeesküvõ banda, de az Ûrvárosból kapja az irányítást. Az ûrlakók azt akarják, hogy gyilkosságról adhassanak hírt. Lázadást akarnak kelteni. Azt akarjak, hogy a tömeg támadást intézzen az Ûrváros ellen. Minél rosszabbra fordul a helyzet, annál elõnyösebb számukra: jöhetnek az ûrhajók és elfoglalhatják a cityket.

– Erre már lett volna ürügyünk huszonöt esztendõvel ezelõtt, a sorompó-zavargások idején – jegyezte meg elnézõ mosollyal Fastolfe.

– Akkor még önök nem voltak felkészülve. De most már igen. – Baley szíve vadul kalimpált.

– Eléggé bonyolult összeesküvést tulajdonít nekünk, Mr. Baley. Ha el akarnánk foglalni a Földet, ezt sokkal egyszerûbben végre tudnánk hajtani.

– Ez nem olyan biztos, dr. Fastolfe. Az ön állítólagos robotja elmondta nekem, hogy az ûrországokban a Földet illetõen korántsem egységes a közvélemény. És szerintem ez egyszer igazat mondott. Egy nyílt támadást az ûrországok esetleg nem néznének jó szemmel. Ezért feltétlenül szükség van valamilyen incidensre. Alapos felháborodást keltõ incidensre.

– Mondjuk egy gyilkosságra, igaz? Errõl beszél, ugye? De azt elismeri, hogy ez csak valamilyen látszatgyilkosság lehet. Mert remélem, azt mégse tételezi fel rólunk, hogy egy ilyen incidens kedvéért megölnénk magunk közül valakit?

– Dr. Sarton képmására csináltak egy robotot, robbantópisztollyal ledurrantották és a maradványait megmutatták Enderby rendõrfõnöknek.

– És ekkor – mondta dr. Fastolfe –, miután R. Daneelt felhasználtuk dr. Sarton megszemélyesítésére egy látszatgyilkosságban, mi egyebet tehettünk volna, mint hogy felhasználjuk dr. Sartont R. Daneel megszemélyesítésére a látszatgyilkosság látszatnyomozásában.

– Pontosan így történt. Ezt olyan tanú füle hallatára mondom, aki a maga testi valóságában nincs jelen, és így nem lehet kioltani az életét. És aki elég fontos személyiség ahhoz, hogy a City kormányzata, sõt Washington is hitelt adjon a szavának. Ismerjük az önök szándékait és felkészülünk a várható lépéseikre. Kormányunk, ha szükségesnek mutatkozik, közvetlenül tájékoztatni fogja az önök népét, feltárja elõtte a való helyzetet. Kétlem, hogy egy efféle bolygóközi gyalázatosságot eltûrnének. Fastolfe megcsóválta a fejét.

– Kérem, Mr. Baley, ez az álláspont teljesen indokolatlan. Önnek valóban felettébb meghökkentõ elképzelései vannak. Tegyük fel, igen, tegyük fel egy pillanatra, hogy R. Daneel valóban R. Daneel. Tegyük fel, hogy valóban robot. Nem az következik-e ebbõl, hogy Enderby rendõrfõnök valóban dr. Sarton holttestét látta? Mert azt már igazán ésszerûtlen volna feltételezni, hogy a holttest egy második robot volt. Enderby rendõrfõnök saját szemével látta a készülõben levõ R. Daneelt, és tanúsíthatja, hogy csak egyetlen ilyen robot létezik.

– Ami ezt illeti – makacskodott Baley –, a rendõrfõnök nem robotszakértõ. Felõle önöknek még egy tucat ilyen robotjuk lehet.

– Maradjon a tárgynál, Mr. Baley. Mi a helyzet, ha R. Daneel valóban R. Daneel? Nem omlik egyszeriben össze az ön egész érvelése? Akkor pedig mire alapítja ennek az ön által kiötlött melodramatikus és teljesen valószínûtlen összeesküvésnek a gondolatát?

– A kérdés jogos, ha robot. Én azonban azt állítom, hogy ember.

– Csakhogy ezt a problémát még nem vizsgálta meg kellõ alapossággal, Mr. Baley – jegyezte meg Fastolfe. – Ahhoz, hogy egy robotot, a lehetõ legemberszabásúbb robotot egy igazi embertõl megkülönböztessünk, felesleges apró-cseprõ megjegyzésekbõl és cselekedetekbõl bonyolult, ingatag következtetéseket levonni. Megpróbált már például tût szúrni R. Daneelbe?

– Mit?! – Baley szája tátva maradt.

– Ez egy igen egyszerû próba. De vannak mások is, talán nem ennyire egyszerûek. A bõre és a haja például valódinak látszik, de megpróbálta-e már megfelelõ nagyítóüveggel szemügyre venni? Vagy látszólag lélegzik, különösen amikor a beszédhez levegõt használ fel, de nem vette észre, hogy a lélegzete szabálytalan, hogy percek múlnak el anélkül, hogy egyszer is lélegzetet venne? És az általa kilehelt levegõbõl is felfoghatott volna egy bizonyos mennyiséget, és megmérhette volna széndioxid-tartalmát. Továbbá, megpróbálhatott volna vért venni belõle, vagy megtapintani a pulzusát a csuklóján, a szívverését az inge alatt. Érti, mit akarok mondani, Mr. Baley?

– Ez csak üres beszéd – válaszolta nyugtalanul Baley. – Nem hagyom magamat elámítani. Megpróbálhattam volna az említett dolgokat, de gondolja, hogy ez az állítólagos robot tûrte volna, hogy injekcióstûvel, sztetoszkóppal vagy mikroszkóppal vizsgálgassam?

– Ó, persze. Érteni az aggályait – felelte Fastolfe. R. Daneelre pillantott és intett neki.

R. Daneel megérintette jobb csuklóján az inge kézelõjét, mire a diamagnetikus varrat egész hosszában szétbomlott és felfedte sima, izmos, látszólag teljesen emberi formájú karját. Rövid, bronzszínû szõre mind mennyiségben, mind elosztásban pontosan olyan volt, mint egy emberi lényé.

– No és? – mondta Baley.

R. Daneel bal keze hüvelyk-és mutatóujjával összeszorította jobb keze középsõ ujjának a hegyét. Hogy ezután pontosan milyen mûveletek következtek, ezt Baley nem látta.

De ahogy az imént az ingujj anyaga a varrat diamágneses terének megszakítása folytán kétfelé bomlott, ugyanúgy kettévált most a karja is.

És a hússzerû anyag vékony rétege alól tompa szürke, rozsdamentes acélrudak, drótok és csatlakozások bukkantak elõ.

– Megvizsgálná közelebbrõl Daneel szerkezetét, Mr. Baley? – kérdezte udvariasan dr. Fastolfe.

Baley talán nem is hallotta a kérdést. Mert a füle zúgni kezdett, s ugyanakkor a rendõrfõnök kellemetlenül éles hangon, hisztérikusan fölnevetett.

KILENCEDIK FEJEZET

Egy ûrlakó felvilágosításai

Percek múltak el. A zúgás mind hangosabb lett, elfojtotta a nevetést. Az épület mindazzal, ami benne volt, ide-oda lengett, és Baley idõérzéke is megrendült. Végül arra eszmélt, hogy változatlan helyzetben ül a székén, de mintha egy bizonyos idõ kiesett volna emlékezetébõl. A rendõrfõnök képe eltûnt, a trimenzionális vevõ megint tejszínû, átlátszatlan lett. R. Daneel hajolt fölé, és összecsípte Baley meztelen felsõkarján a bõrt. A detektív látta a bõre alá fecskendezett folyadék keskeny csíkját. Amíg figyelte, a csík eltûnt, szerteáramlott a vérerekbe, felszívódott a sejtek közé, majd a szomszédos sejtekbe és tovább, teste valamennyi sejtjébe.

Öntudata lassan visszatért.

– Jobban vagy már, Elijah kollégám? – kérdezte R. Daneel.

Jobban volt. Maga felé húzta a karját, és a robot hagyta. Aztán leengedte az ingujját, és körülnézett. Fastolfe a korábbi helyen ült, halvány mosoly enyhítette arca csúnyaságát.

– Elvesztettem az eszméletemet?

– Többé-kevésbé – felelte dr. Fastolfe. – Attól tartok, igen erõs megrázkódtatás érte.

Baley most már világosan emlékezett a történtekre. Gyorsan megragadta R. Daneel innensõ karját, felhúzta az ingujját, ameddig tudta, szabaddá tette a csuklóját. A robot húsa puha tapintású volt, de a hús alatt Baley ujja a csontnál keményebb anyagot érzett.

R. Daneel könnyedén pihentette karját a detektív kezei között. Baley kimeresztett szemmel vizsgálgatta, aztán a középsõ idegvonal helyén összecsípte a bõrt. Valami halvány varratot lát?

Persze logikus, hogy varratai legyenek. Egy szintetikus bõrrel borított, szándékosan emberi alakra formált robot javítását lehetetlen a szokásos módon végezni. Nincs mellpáncélja, amelynek szegecseit le lehetne szedni, és a koponyáját se lehet fölfelé vagy elõre fordítani. Ehelyett a mesterséges test különbözõ részeit egy mikromágneses tér vonala mentén kell összerakni. Megfelelõ nyomásra karjának, fejének, az egész testének kétfelé kell válnia, ellentétes nyomásra pedig a részeknek megint össze kell illeszkedniük.

– A rendõrfõnök hol van? – motyogta Baley a szégyentõl vérvörösen.

– Sürgõs ügyei elszólították – válaszolta dr. Fastolfe. – Magam is biztattam, hogy csak menjen. Megígértem, hogy mi majd gondját viseljük önnek.

– Már nagyszerûen gondomat viselték, köszönöm szépen – morogta Baley. – Azt hiszem, az együttmûködésünknek ezzel vége.

Fölállt, kinyújtóztatta fáradt tagjait. Hirtelen nagyon öregnek érezte magát. Túl öregnek ahhoz, hogy mindent elölrõl kezdjen. Nem kellett nagy éleslátás hozzá, hogy megjósolja jövõjét.

A rendõrfõnök félig ijedt lesz, félig dühös. Sápadtan szembenéz Baleyvel, tizenöt másodpercenként lekapja és megtörölgeti a szemüvegét. Halk hangon (Julius Enderby úgyszólván sosem kiabált) apróra elmagyarázza neki, hogy az ûrlakók halálosan megsértõdtek.

– Az ûrlakókkal nem beszélhetsz így, Lije. Ezt nem tûrik. – Baley egész tisztán hallotta Enderby hangját összes mellékzöngéivel együtt. – Én figyelmeztettelek. El se lehet mondani, milyen bajt csináltál. Persze, én megértelek. Tudom, mi volt a szándékod. Ha földiekkel álltái volna szemben, egészen másképp festene a dolog. Akkor én is azt mondtam volna, próbáld meg, vállald a kockázatot. Füstöld ki õket. De ûrlakókkal! Szólhattál volna nekem, Lije. Kikérhetted volna a tanácsomat. Én ismerem õket. Kívülrõl-belülrõl.

És õ mit válaszolhat erre? Hogy épp Enderbynak nem szólhatott? Hogy a terve rettenetesen kockázatos volt, Enderby pedig rettenetesen óvatos ember? Hogy maga Enderby hangsúlyozta, milyen nagy veszéllyel járna a kifejezett kudarc vagy a rossz fajta siker? Hogy a lefokozási folyamat elhárításának egyetlen módja az volt, ha bebizonyítja, hogy maguk az ûrlakók követték el a bûntettet?... De erre Enderby így felel majd:

– Jelentést kell készítenem az esetrõl, Lije. Mindenféle megtorló intézkedések fognak következni. Én ismerem az ûrlakókat. Az lesz a kívánságuk, hogy vegyük ki a kezedbõl az ügyet, és mi ennek a kívánságnak kénytelenek leszünk eleget tenni. Ezt, ugye, magad is belátod. Igyekezni fogok minél könnyebbé tenni számodra. Erre számíthatsz. Fedezlek, Lije, amennyire tõlem telik.

Baley tudta, hogy így is lesz. A rendõrfõnök fedezi majd, de csak amennyire tõle telik. És ez addig már nem fog terjedni, hogy az amúgy is mérges polgármestert még tovább bõszítse. És a polgármester hangját is hallotta:

– A fene egye meg, Enderby, hát ez meg micsoda? Velem miért nem beszélted meg a dolgot? Hát ki vezeti a City ügyeit? Hogy lehetett beengedni egy illetéktelen robotot a Citybe? És mi a fészkes fenét mûvelt ez a Baley?...

És ha arra kerül sor, hogy a rendõrfõnöknek a maga és a Baley hivatali pályafutása között kell választania, akkor ugyan mit várhat õ? Semmi esetre se hibáztathatja Enderbyt.

A legkevesebb, amit várhat, a lefokozás, és ez önmagában is épp elég nagy baj. A modern Cityk minden lakójuknak, még a teljesen lefokozottaknak is biztosítják a puszta megélhetés lehetõségét. De hogy ez a lehetõség milyen szûkös, azt Baley túlságosan is jól tudta.

A beosztással járó kedvezmények hozzák magukkal az apró örömöket: itt kényelmesebb ülõhelyet, ott egy szebb darab húst, másutt rövidebb sorbanállást. A filozofikus lélek számára mindezeknek megszerzése aligha ér meg nagyobb fáradságot.

Csakhogy bármily filozofikus lélek legyen is valaki, az egyszer megszerzett kedvezményekrõl nem könnyen mond le. Ez a dolog lényege.

Milyen parányi többletkényelmet jelent a lakásban üzembe helyezett mosdó, ha valaki harminc esztendõn át megszokta, hogy gondolkodás nélkül, automatikusan a közös mosdóhelyiséget használja? Még arra se jó, hogy az ember a “rangját" igazolja vele, hiszen a ranggal való kérkedés a legnagyobb modortalanságnak számít. És mégis, ha a mosdót üzemen kívül kellene helyezni, milyen kibírhatatlanul megalázó érzés fogná el az embert, valahányszor a közösbe megy! Milyen sóvárogva gondolna vissza arra az idõre, amikor a hálószobájában borotválkozhatott!

A modern politikai írók berkeiben divattá vált fennsõbbséges rosszallással tekintem vissza a hajdan volt idõk “anyagiasságára," amikor a gazdasági élet a pénzen alapult. A létért való küzdelem, mondogatják, kegyetlen versengés volt. Az örökös “kápéhajhászás" okozta feszültségek miatt semmiféle igazán összeforrt társadalom nem jöhetett létre. (A tudósok a “kápé" szót különféleképpen magyarázták, de jelentését illetõen végeredményben nincs köztük véleménykülönbség.)

Ezzel szemben ugyanezek a körök a modern “civizmust" rendkívüli dicséretekkel halmozzák el gazdaságossága és felvilágosultsága miatt.

Lehet, hogy igazuk van. Akadnak mind a romantikus –, mind a ponyvastílus hagyományai szerint íródott történelmi regények, a konzervatívok pedig azt hangoztatják, hogy az úgynevezett “anyagiasság" az individuum és az egyéni kezdeményezés forrása volt.

Baley ebben a kérdésben nem foglalt állást, de most keservében azon tûnõdött, vajon az emberek harcoltak-e valaha olyan könyörtelenül ezért a ,,kápé"-ért, akármi volt is az, vagy nagyobb csapásnak érezték-e az elvesztését, mint ahogy ma a City-lakók küzdenek azért, nehogy elveszítsék jogukat a vasárnap esti csirkecombra – egy hajdan eleven szárnyas valódi húsára.

Nem is annyira rólam van szó, gondolta. Sokkal inkább Jessie-rõl és Benrõl.

Tûnõdésébõl dr. Fastolfe hangja rázta fel:

– Hall engem, Mr. Baley? Baley hunyorogva nézett rá.

– Tessék? – kérdezte. Vajon mióta áll itt mint valami bolond sóbálvány?

– Foglaljon helyet, uram. Most, hogy már eloszlattuk aggodalmait, talán érdekelnék azok a filmek, amelyeket a bûntett színhelyérõl és a gyilkosságot közvetlenül követõ eseményekrõl készítettünk.

– Nem, köszönöm. Dolgom van a Cityben.

– De hát a dr. Sarton-ügy csak elõbbre való.

– Nekem nem. Ebben az ügyben, azt hiszem, az én szerepem már véget ért. – Hirtelen vad düh fogta el. – ördög és pokol, ha ön ilyen könnyen bizonyítani tudta, hogy R. Daneel tényleg robot, miért nem tette meg rögtön?! Miért csinált belõle ilyen komédiát?!

– Kedves Mr. Baley, engem nagyon érdekeltek az ön következtetései. Ami pedig azt illeti, hogy ebben az ügyben már nincs szerepe, ebben kételkedem. Mielõtt a rendõrfõnök elment, igen határozottan megkértem, hogy ön folytassa tovább a nyomozást. És meg vagyok gyõzõdve róla, hogy hozzá is járul.

Baley – nem teljesen szabad akaratából – leült.

– És ezt mért tette? – kérdezte hevesen. Dr. Fastolfe ismét keresztbe rakta a lábát, és felsóhajtott.

– Mr. Baley, én általában kétféle City-lakóval szoktam találkozni: lázongókkal és politikusokkal. Az ön rendõrfõnöke hasznos számunkra, de õ diplomata. Azt mondja nekünk, amit hallani szeretnénk. Kellemeskedik nekünk, ugye, érti mit akarok ezzel mondani? Ön pedig idejön, minden teketória nélkül szörnyû bûnökkel vádol minket, és megkísérli igazolni álláspontját. Bevallom, élveztem. És reményekre jogosító fejleménynek tartom.

– Mit remél tõle? – kérdezte Baley gúnyosan.

– Elég sokat. Önnel õszintén tudok tárgyalni. Tegnap este, Mr. Baley, R. Daneel leárnyékolt szubéteren jelentést tett nekem. Egyes, önre vonatkozó közléseit igen érdekesnek találtam. Például azt, amit a lakásában levõ könyvfilmek jellegérõl mondott.

– Mi volt bennük az érdekes?

– Jelentõs részük történelmi és régészeti témájú. Ebbõl pedig az látszik, hogy önt érdekli az emberi társadalom, és bizonyos mértékig ismeri a fejlõdését.

– Szabad idejében még egy rendõrségi embernek is joga van könyvfilmekkel foglalkoznia, ha kedve tártja.

– Persze. De nekem az tetszik, hogy ön milyen képanyagot választott ki. Ez megkönnyíti a szándékaim végrehajtását. Ugyanis szeretném, vagy legalábbis megkísérlem megvilágítani ön elõtt az ûrországi ember elzárkózásának okait. Mi itt élünk az Ûrvárosunkban, nem megyünk be a Citybe, önökkel, City-lakókkal csak igen szigorúan korlátozott formák között érintkezünk. Szabad levegõt szívunk, de ilyenkor szûrõt hordunk. Most is szûrõ van az orrlyukaimban, a kezemen kesztyû, és azzal a szilárd elhatározással ülök itt, hogy lehetõleg nem megyek közel önhöz. Mit gondol, miért?

– Nincs értelme találgatni – válaszolta Baley. Hadd beszéljen most õ, mondta magában.

– Ha úgy gondolkozna, mint sok társa, azt válaszolná, hogy mindezt azért tesszük, mert lenézzük a földieket és félünk, hogyha az árnyékuk ránk esik, elveszítjük társadalmi rangunkat. Ez tévedés. Az igazi válasz valójában kézenfekvõ. Az orvosi vizsgálatot, amelyen ön is átesett, meg a tisztálkodási mûveleteket nem szabad valamiféle szertartásnak tekinteni. A szükség követeli meg.

– A betegségek?

– Igen, a betegségek. A földiek, kedves Mr. Baley, akik az ûrországokat gyarmatosították, az itthoni baktériumoktól és vírusoktól teljesen mentes bolygókon találták magukat. Igaz, hoztak magukkal bacilusokat, de elhozták a legfrissebb orvosi és mikrobiológiai módszereket is. Így azután csak a mikroorganizmusok kicsiny hadával kellett megbirkózniuk, közvetítõ bacilusgazdákkal nem. Nem voltak sem moszkitók, hogy maláriát, sem kullancsok, hogy szkisztoszomiáziszt terjesszenek. A betegségközvetítõket kiirtották, a szimbiotikus baktériumok tenyészetét viszont megengedték. Így azután az ûrországokban fokozatosan megszûntek a betegségek. Természetesen ahogy múlt az idõ, a bevándorolni kívánó földiekkel szemben mind szigorúbb követelményeket támasztottak, hiszen az ûrországok egyre kevésbé tudtak megbarátkozni a betegségek esetleges behurcolásának gondolatával.

– Ön még soha életében nem volt beteg, dr. Fastolfe?

– Élõsdiek okozta betegségem még nem volt, Mr. Baley. Persze az olyasféle elkorcsosulási betegségeknek, mint, mondjuk, az érelmeszesedés, mi is ki vagyunk téve, de az a fajta bajom például, amit önök náthának hívnak, még sose volt. Ha egyszer megkapnám, könnyen rámehetnék, mert az én szervezetem az ilyesmivel szemben egyáltalán nem ellenállóképes. Ez a baj velünk ûrvárosiakkal. Mi, amikor idejöttünk, súlyos kockázatot vállaltunk. A Föld tele van mindenféle betegségekkel, amelyekkel szemben nekünk nincsenek védelmi, jobban mondva természetes védelmi eszközeink. Ön is mondhatni valamennyi ismert betegség baktériumát magával hurcolja. Persze ennek nincs tudatában, hiszen szervezete az évek során át kifejlesztett ellenanyagokkal úgyszólván mindig semlegesíti ezeket a baktériumokat. De az én szervezetemben nincsenek ilyen ellenanyagok. Ne csodálkozzék hát, hogy óvakodom közel menni önhöz. Higgye el nekem, Mr. Baley, pusztán az önvédelem kényszerít erre.

– Szkisztoszomiázisz – kullancsok okozta tropikus betegség.

– De ha így áll a dolog – kérdezte Baley –, miért nem tárják fel a City-lakók elõtt ezeket a tényeket? Miért nem mondják meg, hogy ez nem valamiféle finnyásság, hanem védekezés a nagyon is valóságos fizikai veszéllyel szemben?

– Mi kevesen vagyunk, Mr. Baley, amellett mint idegeneket úgyse nagyon szeretnek bennünket. Biztonságunkat tehát inkább arra a meglehetõsen ingatag nimbuszra építjük, hogy felsõbbrendû lények vagyunk. Nem áshatjuk alá tekintélyünket azzal, hogy bevalljuk, félünk a földlakók közelébe menni. Legalábbis addig nem, amíg nem teremtünk jobb kapcsolatot a föld-és ûrlakók között.

– A jelenlegi adottságok mellett ezt nem lehet megteremteni. Éppen a feltételezett felsõbbrendûség miatt gyûlöljük... gyûlölik önöket.

– Ez a dilemma valóban fennáll. Ne higgye, hogy mi ezzel nem vagyunk tisztában.

– Legalább a rendõrfõnök tud ezekrõl a dolgokról?

– Ilyen nyíltan, mint most önnek, sose mondtuk meg neki. De valószínûleg magától is rájött, hányadán állnak a dolgok. Hiszen elég intelligens ember.

– Ha rájött, nekem is megmondhatta volna – jegyezte meg Baley.

Fastolfe a homlokát ráncolta.

– Mert ebben az esetben, ugye, nem tételezte volna fel R. Daneelrõl, hogy ûrember?

Baley vállat vont, mintegy félretolva a témát. De Fastolfe tovább folytatta fejtegetéseit:

– Ez tehát a való helyzet. Mert ha figyelmen kívül hagyjuk is a lélektani nehézségeket, a lárma és a tömeg ijesztõ hatását, akkor is fennáll a tény, hogy ûrlakónak a Citybe belépni a halálos ítélettel egyértelmû. Ezért kezdeményezte dr. Sarton az emberszabású robotok gyártását. Ezeket amolyan pótembereknek szántuk, akik helyettünk mennek be a Citybe...

– Tudom. Ezt R. Daneel már elmagyarázta.

– És ön helyteleníti ezt a tervet?

– Nézze kérem, ha már ilyen õszintén beszélünk egymással, hadd tegyek fel önnek minden kertelés nélkül egy kérdést. Miért jöttek önök ûrlakók egyáltalán ide a Földre? Miért nem hagynak bennünket békében?

Fastolfe szemmel láthatólag meglepõdött.

– Hát ön elégedett a földi életviszonyokkal?

– Úgy, ahogy megvagyunk.

– Helyes, de meddig tarthat ez így? A Föld népessége egyre szaporodik, a rendelkezésre álló kalóriamennyiség pedig csak egyre nagyobb erõfeszítések árán fedezi a szükségletet. A Föld egy zsákutca, jóember!

– Úgy, ahogy megvagyunk – ismételte makacsul Baley.

– Inkább éppenhogy! Egy akkora városnak, mint New York, minden energiáját arra kell fordítania, hogy vizet hozzon be és eltávolítsa a szemetet. Az atomerõmûvek üzemeltetéséhez elengedhetetlen urániumkészleteket már a naprendszer többi bolygóiról is csak nagy nehezen tudják beszerezni, amellett a szükséglet állandóan fokozódik. A City léte minden pillanatban azon áll vagy bukik, hogy megérkeznek-e az élesztõmedencékbe a fapép –, a hidropónikus telepekre pedig az ásványszállítmányok. Még a levegõt is szünet nélkül cirkuláltatni kell. Az egyensúlyi helyzet száz szempontból is rendkívül kényes, és évrõl évre kényesebb lesz. Mi történnék New Yorkkal, ha csak egyetlen órára megszakadna az anyagok roppant méretû be-és kiáramlása?

– Ilyesmi még sose fordult elõ.

– Ez azonban nem nyújt semmiféle biztosítékot a jövõre. A primitív idõkben az egyes népességi gócpontok lényegében önellátók voltak, a környezõ gazdaságok termékeibõl éltek. Csak valamilyen közvetlen katasztrófa: árvíz, járvány vagy rossz termés veszélyeztette létüket. A gócpontok növekedése és technikai fejlõdése következtében a helyi katasztrófákat a távolabbi gócoktól kapott segítséggel le lehetett küzdeni, de persze azon az áron, hogy már a nagyobb területi egységek is kölcsönös függõségbe kerültek egymással. Hajdan még a legnagyobb nyílt városok is legalább egy hétig elélhettek a fölraktározott élelembõl és egyéb tartalékokból. Amikor New Yorkból city lett, még egy napig megélhetett volna saját erejébõl. Ma már egy óráig se élhetne meg. Egy olyan szerencsétlenség, amely tízezer évvel ezelõtt kellemetlen, ezer évvel ezelõtt már komoly, száz évvel ezelõtt pedig veszélyes lett volna, ma kétségtelenül végzetes következményekkel járna. Baley türelmetlenül izgett-mozgott székében.

– Mindezt már hallottam – jegyezte meg. – A konzervatívok is fel akarják számolni a cityket. Hogy térjünk vissza a természethez és talajmûveléshez. Szerintem õrültek; ilyet mi nem tehetünk. Túlságosan sokan vagyunk, és különben se forgathatjuk vissza a történelem kerekét, csak elõre. Persze, ha az ûrországokba való bevándorlást nem korlátoznák...

– De most már tudja, miért kell korlátozni.

– Hát akkor mitévõk legyünk? ön egy kimerült vezetékbõl próbál energiát kicsikarni.

– Miért ne vándorolnának ki új bolygókra? A Galaktikának százmilliárd csillaga van. A becslések szerint ezek közül százmillió lakható vagy azzá változtatható.

– Nevetséges ötlet.

– De miért? – kérdezte dr. Fastolfe szenvedélyesen. – Miért volna nevetséges ötlet? Hiszen a múltban nem egy bolygót telepítettek be. Az ötven ûrországból több mint harmincat, köztük az én hazámat, az Aurórát is. Mi állja útját a további betelepítésnek?

– Hát...

– Ugye, nem tud rá válaszolni? Hadd jegyezzem meg, hogy ha valami útját állja, az nem egyéb, mint a földi city-kultúra kialakulása. A cityket megelõzõ korban az élet nem volt annyira korlátok közé szorítva, hogy az emberek ne tudtak volna a Földtõl elszakadni, és egy szûz világban mindent elölrõl kezdeni. És meg is tették, harmincszor egymásután. De most úgy dédelgetik magukat, úgy bezárkóztak ezekbe az acélakna-börtönökbe, hogy többé nem képesek kikecmeregni belõlük. Ön, Mr. Baley, még azt is elképzelhetetlennek tartja, hogy egy Citylakó a nyílt térségen átvágva behatoljon az Ûrvárosba. Egy új bolygóra való utazás pedig az ön szemében a képtelenség a négyzeten. A “civizmus" megrontja a Földet, uram.

– Na és?! – vágta rá dühösen Baley. – Ezért ne fájjon az önök feje. Ez a mi problémánk. Majd mi megoldjuk. És ha nem, akkor is legalább a magunk választotta úton megyünk a pokolba.

– Szóval inkább választják a maguk útját a pokolba, mint a másokét a mennyországba? De megértem az érzelmeit. Tudom, nem kellemes egy idegen ember prédikálását hallgatni. Pedig, látja, én azt szeretném, ha önök prédikálnának nekünk, mert mi iá egy ehhez hasonló problémával küszködünk.

– Túlnépesedéssel? – Baley rosszindulatúan mosolygott.

– Nem azonos, csak hasonló problémáról van szó. Mi a népesség hiányával küszködünk. Mit gondol, milyen idõs vagyok én?

A földlakó egy pillanatig gondolkozott, aztán csakazértis öregebbnek becsülte:

– Hatvannak mondanám.

– Százhatvannak kellene mondania.

– Micsoda?!

– Sõt hogy pontos legyek, a százhatvanharmadikban járok. És ne gondolja, hogy ez valami számítási trükk. Földi években számolok. Ha szerencsés vagyok, ha vigyázok magamra és fõképp ha nem szedek össze a Földön valamilyen betegséget, még egyszer ennyi ideig elélhetek. Az Aurórán akadtak olyanok, akik több mint háromszázötven évig éltek. Amellett az életkor egyre hosszabbodik.

Baley R. Daneelre pillantott (aki az egész beszélgetést néma csöndbe burkolózva hallgatta), mintha tõle várna igazolást Fastolfe szavaira.

– Hát ez hogy lehet? – kérdezte.

– Népességhiánnyal küszködõ társadalmakban természetes, hogy igen beható kutatásokat végeznek a gerontológia terén, vagyis tanulmányozzák az öregedés folyamatát. Az önök világában az élettartam meghosszabbodása egyenesen katasztrofális következményekkel járna, önök nem engedhetik meg maguknak az ebbõl származó további népességszaporulatot. De az Aurórán még a háromszázévesek számára is van hely. Ezért aztán a hosszú élet két-háromszorosán értékes. Ha ön ma meghalna, talán negyven évet veszítene el, vagy tán még annyit se. De ha én ma meghalok, százötven vagy még több évet vesztenék. Következésképpen egy olyan világban, mint a miénk, az egyén élete elsõrendû fontosságú. Nálunk alacsony a születési arányszám, és a népességszaporulat szigorú ellenõrzés alatt áll. Olyan meghatározott robot–ember arányt tartunk fenn, amely az egyén számára a lehetõ legnagyobb kényelmet biztosítja. Logikus tehát, hogy a fejlõdõ gyermekeket fizikai és szellemi fogyatékosságok szempontjából igen alapos vizsgálatnak vetik alá, és ekkor dõl el, hogy megengedhetõ-e az emberré érésük.

– Csak nem azt akarja mondani – vágott közbe Baley –, hogy megölik õket, ha nem...

– Ha nem ütik meg a mércét. Persze teljesen fájdalommentesen, errõl biztosíthatom. Tudom, hogy ez megbotránkoztatja önt, éppúgy, mint ahogy a City-lakók ellenõrzés nélküli szaporodása megbotránkoztat bennünket.

– Nálunk is van születésszabályozás, dr. Fastolfe. Minden családnak csak bizonyos számú gyereket engedélyeznek.

– Igen – mosolygott elnézõen Fastolfe –, de bizonyos számú bármilyen gyereket, és nem bizonyos számú tökéletesen egészségeset. És még így is sok a törvénytelen gyerek, a népesség tehát állandóan szaporodik.

– De ki ítélheti meg, hogy melyik gyerek maradjon életben?

– Ez meglehetõsen bonyolult kérdés, nem lehet egy mondattal megválaszolni. Majd egyszer talán részletesebben elbeszélgetünk róla.

– Mi tehát az önök problémája? A szavaiból azt veszem ki, hogy meg van elégedve a saját társadalmával.

– Stabil. Ez a baj. Túlságosan stabil.

– önnek, úgy látszik, semmi sincs ínyére. A mi társadalmunk, ön szerint, a káosz határán áll, a sajátja pedig túlságosan stabil.

– A túlságos stabilitás is lehet hiba. Két és fél évszázad óta az ûrországok egyetlen bolygót se telepítettek be. És nincs is kilátás rá a jövõben. A mi életünk túlságosan hosszú, semhogy kockáztassuk és túlságosan kényelmes, semhogy megváltoztassuk.

– Kétlem, hogy így volna, dr. Fastolfe. ön is idejött a Földre. Megkockáztatta, hogy esetleg megbetegszik.

– Igaz. Akadnak köztünk is, akik úgy vélik, hogy az emberiség jövõje megéri a hosszú élet esetleges elvesztését. De meg kell mondanom, sajnos, nagyon kevés az ilyen ember.

– Értem. Most már közeledünk a témához. És az Ûrváros mennyiben segíti elõ a probléma megoldását?

– Robotokat próbálunk meghonosítani a Földön, amivel voltaképpen minden tõlünk telhetõt elkövetünk, hogy felborítsuk a City gazdasági életének egyensúlyát.

– És ezt nevezi ön segítségnek? – kérdezte Baley reszketõ ajakkal. – Tehát önöknek az a kifejezett céljuk, hogy a Cityben egy sereg embert lefokozzanak, kirakjanak az állásából?

– Higgye el, hogy nem rosszindulatból vagy szívtelenségbõl tesszük. Ezekre az állásukból kirakott emberekre, ahogy ön nevezi õket, szükségünk van. õk képeznék a telepesek jövendõ gárdájának magját. Az önök Amerikáját olyan hajók fedezték fel, amelyeknek legénysége börtöntöltelékekbõl verbuválódott. Hát nem érti, hogy a City anyaméhében ezek az állásukból kirakott emberek halálra vannak ítélve? Nincs mit veszteniük, ha elhagyják a Földet, viszont rengeteget nyerhetnek.

– Csakhogy ez a módszer, úgy látszik, nem válik be.

– Valóban nem – ismerte be szomorúan dr. Fastolfe. – Valami hiba csúszott a számításunkba. A földiek ellenszenve a robotokkal szemben keresztezi terveinket. Holott épp ezek a robotok elkísérnék az embereket, elsimítanák az alkalmazkodás kezdeti nehézségeit az ismeretlen világban, megteremtenék a letelepedés gyakorlati lehetõségét.

– De mire volna jó az egész? Hogy még több ûrország jöjjön létre?

– Nem. Az ûrországok megalapításakor a civizmus még nem terjedt el a Földön, még nem születtek meg a cityk. Az új kolóniákat olyan emberek fogják fölépíteni, akik a city-kultúrát és a C/Fe kultúra csíráját viszik magukkal. Ily módon egy szintézis, egy hibridkultúra jön majd létre. Ahogy most állnak a dolgok, a Föld társadalmi építménye a közeljövõben összeomlik, az ûrországok pedig egy kissé távolabbi jövõben lehanyatlanak, elkorcsosulnak. De az új kolóniák új és egészséges társadalmakat képviselnének, amelyek mindkét kultúra elõnyeit egyesítik. És az visszahatna a régebbi világokra, beleértve a Földet is, és így számunkra is megnyílna egy új élet lehetõsége.

– Kétlem. Nagyon ködös ez az egész, dr. Fastolfe.

– Mint minden álom. De azért gondolkozzon rajta. – Az ûrlakó hirtelen felállt. – Több idõt töltöttem el önnel, mint amennyit eredetileg szándékoztam. Illetve mint amennyit az orvosi elõírásaink megengednek. Nem haragszik, ugye, ha mára befejezzük?

Baley és R. Daneel kilépett az épületbõl. Újból napfény hullt rájuk, csak most más szögbõl és valamivel sárgább sugarak. Baley, bizonytalan érzésektõl eltelve, azon töprengett, hogy talán egy más bolygón a napfény is más volna. Kevésbé éles, kevésbé átható. Elviselhetõbb.

Más bolygón? Ennek az elálló fülû, csúf ûrlakónak az agyában furcsa gondolatok keringenek. Vajon amikor gyermekkorában az orvosok ott az Aurórán megvizsgálták, nem merült fel bennük a kétely, hogy engedhetik-e felserdülni? Nem találták túlságosan csúfnak? Vagy tán a külsõ nem tartozik a vizsgálati szempontok közé? Mely fokon válik a csúfság testi hibává, és milyen testi hibák...

De amikor kikerültek a napfénybõl, és benyitottak a mosdóhelyiséghez vezetõ elsõ ajtón, Baley nem tudta megõrizni ezt a hangulatot.

Bosszankodva csóválta a fejét. Nevetséges az egész. A földlakókat kivándorlásra, új társadalmak létrehozására kényszeríteni! Sületlenség! Vajon mit akarnak ezek itt valójában?

Hiába töprengett rajta, nem tudta eldönteni.

A riadóautó lassan haladt velük az úttesten. Baleyt a való élet jelenségei fogták körül. Robbantópisztolya melegen, kellemesen nehezedett a csípõjére. És a City lármás, nyüzsgõ életét ugyanilyen melegnek, ugyanilyen kellemesnek érezte.

Orrát enyhe, csípõs szag ütötte meg.

A Citynek szaga van.

A hatalmas akna acélfalai közé bezsúfolt húszmillió emberre gondolt, és életében elõször szaglászta õket a szabad levegõ által tisztára fürdetett orrlyukakkal.

Vajon egy más bolygón másképpen volna? – tûnõdött. Kevesebb ember – több és tisztább levegõ?

De a City délutáni lármája ott harsogott körülöttük, a szag apránként elillant, s Baleyt szégyenkezés fogta el.

Lassan lenyomta a hajtórudat, és több irányított áramot adott. A riadóautó hirtelen felgyorsult, ahogy lekanyarodtak a néptelen autóútra.

– Daneel... – szólalt meg Baley.

– Tessék, Elijah.

– Dr. Fastolfe miért mondta el mindezt nekem?

– Valószínûleg a nyomozás fontosságáról akart meggyõzni, Elijah. Hogy nemcsak az a feladatunk, hogy megoldjuk a gyilkosság rejtélyét, hanem hogy megmentsük az Ûrvárost és ezzel együtt az emberiség jövõjét.

– Szerintem többre jutott volna – jegyezte meg szárazon Baley –, ha hagyja, hogy megnézzem a gyilkosság színhelyét és beszéljek azzal az emberrel, aki a holttestet fölfedezte.

– Nem hinném, hogy bármi újat találtál volna, Elijah. Mi már mindent tüzetesen megvizsgáltunk.

– Igazán? De semmit se találtatok. Se nyomot, se gyanúsítható személyt.

– Nem. Ebben igazad van. A rejtély megoldásának a Cityben kell lennie. Bár hogy egészen pontos legyek, volt egy gyanúsítottunk.

– Micsoda?! Errõl eddig egy szót se szóltál.

– Nem tartottam szükségesnek, Elijah. Bizonyára te is világosan látod, hogy egyvalaki magától értetõdõen gyanús volt.

– Ki?

– Az a földlakó, aki a gyilkosság színhelyén volt. Julius Enderby rendõrfõnök.

TIZEDIK FEJEZET

A detektív délutánja

A riadóautó oldalt perdült, és közvetlenül az autóút sivár betonfala elõtt megállt. Amikor a motor zümmögése elhalt, sûrû csend támadt. Baley a mellette ülõ robotra bámult.

– Mit mondasz? – kérdezte szinte érthetetlenül nyugodt hangon.

Hosszúnak tûnt az idõ, amíg a válaszra várt. Fülét közben halk, magányosan rezgõ hang ütötte meg, elõbb kissé fokozódott, majd elült. Egy másik riadóautó lehetett, amely talán egy mérföld távolságban suhant el mellettük ismeretlen célja felé. De az is lehet, hogy egy tûzoltóautó sietett találkájára a lángokkal.

Baley agyának egyik rejtett zugában felmerült a gondolat, vajon van-e olyan ember, aki még ismeri a New York mélyén kígyózó összes autóutat. Az autóút-rendszer sose ürül ki egészen, se nappal, se éjszaka, jóllehet bizonyára vannak egyes szakaszok, ahol évek óta teremtett lélek se jár. És ekkor hirtelen, megdöbbentõ élességgel fölvillant emlékezetében egy novella, amelyet kamaszkorában látott.

A londoni autóutakról szólt, és elég békésen, egy gyilkossággal kezdõdött. A gyilkos elõre kiszemelt búvóhelye felé menekült, egy olyan autóút valamelyik szögletébe, amelynek porát egy évszázad óta nem verték fel emberi léptek. Ebben az elhagyatott zugban, gondolta, teljes biztonságban várakozhat, amíg felhagynak a kutatással.

De rossz irányba fordult, és ekkor, a tekergõ folyosók csendjében õrült, istenkáromló esküvel megfogadta, hogy a szentháromság és az összes szentek ellenére eléri rejtekhelyét.

Ettõl a pillanattól kezdve csak ment, ment és ment. A végtelen labirintuson át elvándorolt a Csatorna melletti Brightonból Norwichig, majd Coventrybõl Canterburyig. Az egykori Anglia teljes délkeleti csücskén elterpeszkedõ óriási city alatt szakadatlanul bolyongott a város egyik végétõl a másikig. A ruhája ronggyá foszlott, a cipõje már-már leszakadt lábáról, alig jártányi ereje maradt, de az nem hagyta el. Fáradt volt, rettenetesen fáradt, mégse tudott megállni. Csak vánszorgott egyre tovább, újabb és újabb téves fordulók felé.

Néha hallotta egy-egy elsuhanó kocsi zaját, a kocsik azonban mindig a szomszéd folyosón futottak, és bárhogyis rohant (mert addigra már szívesen feladta volna magát), mire odaért, már semmit se látott. Néha a távolban fölvillant elõtte egy kijárat, amely a City nyüzsgõ életébe, a szabad levegõre vezetett, de ahogy elindult felé, a fény egyre távolodott, mígnem egy fordulóban végképp kihunyt.

A londoniak a földalatti folyosókon dolguk után járva idõnként megpillantottak egy ködös figurát, amely némán feléjük sántikált, már-már átlátszó karját esdeklõn felemelte, a szája mozgott, de hang nem jött ki a torkából. És ahogy közeledett, egyszerre imbolyogni kezdett, aztán eltûnt.

Ez a történet az idõk során bevonult a népmesék közé. A “bolygó londoni" az egész világon közismert fogalommá vált.

New York City mélyén Baley erre a történetre gondolt, és nyugtalanul fészkelõdni kezdett.

R. Daneel most végre megszólalt, de olyan halkan, hogy szavának szinte visszhangja se volt.

– Kihallgathatnak bennünket – mondta.

– Itt lent? Ki van zárva. Szóval mi van a rendõrfõnökkel?

– A gyilkosság színhelyén tartózkodott, Elijah. Citylakó és így mindenképpen gyanús volt.

– Volt? Vagy még most is az?

– Nem. Ártatlansága egykettõre beigazolódott. Elõször is nem volt nála robbantópisztoly. És nem is lehetett, hiszen a szokásos módon jött be az Ûrvárosba. Ez egészen biztos. Márpedig a robbantópisztolyokat, mint tudod, minden körülmények között elveszik.

– És mondd csak, megtaláltátok ti egyáltalán a fegyvert, amellyel a gyilkosságot elkövették?

– Nem, Elijah. Az Ûrvárosban az összes robbantópisztolyt ellenõriztük, és kiderült, hogy hetek óta egyikkel se tüzeltek. A sugártermekben végzett vizsgálatok erre cáfolhatatlan bizonyítékot szolgáltattak.

– Ezek szerint akárki követte is el a gyilkosságot, vagy olyan jól elrejtette a fegyvert, hogy...

– Az Ûrvárosban sehol se rejthette el. Ott mindent tûvé tettünk.

– Csak megpróbálom végiggondolni az összes lehetõséget – vágta rá türelmetlenül Baley. – A gyilkos vagy elrejtette a fegyvert, vagy távozásakor magával vitte.

– Így van.

– Ha pedig te csak a második lehetõséget tartod elképzelhetõnek, akkor a rendõrfõnök tisztázva van.

– Igen. Persze azért óvatosságból cerebroanalizáltuk.

– Mit csináltatok?

– Cerebroanalizisen az élõ agysejtek elektromágneses terének elemzését értem.

– Na és? – Baley még mindig nem értette. – Ebbõl mit lehet megtudni?

– Ez a vizsgálat az egyén vérmérsékleti és érzelmi alkatára ad felvilágosítást. Enderby rendõrfõnök cerebroanalizisébõl kiderült, hogy képtelen olyasféle bûntettre, mint amilyen dr. Sarton meggyilkolása volt. Teljességgel képtelen.

– Persze – helyeselt Baley. – Nem az a típus. Ezt én is megmondhattam volna.

– Ilyesmit mégis jobb objektív vizsgálatokkal ellenõrizni. Természetesen a mieink is mind vonakodás nélkül alávetették magukat a cerebroanalizisnek.

– De közülük se bizonyult senki képesnek a gyilkosságra, igaz?

– Úgy van. Innét tudjuk, hogy a gyilkos feltétlenül Citylakó.

– Ezek szerint nincs is más teendõnk, mint hogy az egész Cityt alávessük ennek a ti ügyes kis vizsgálati módszereteknek.

– Ezzel nem sokra mennénk, Elijah. Hiszen alkatilag milliók lehetnek képesek egy ilyen bûntettre.

– Milliók – dörmögte Baley. Eszébe jutott a tömeg, amely annak idején a “koszos" ûrlakókat szidalmazta és a tegnap esti fenyegetõzõ, átkozódó csõdület a cipõbolt elõtt.

Szegény Julius, mondta magában, õt gyanúsították!

Szinte hallotta a rendõrfõnök hangját, ahogy leírta a holttest felfedezését követõ eseményeket. “Szörnyû volt, szörnyû." Nem csoda, hogy megdöbbenésében eltörte a szemüvegét. Nem csoda, hogy nem akart visszamenni az Ûrvárosba. “Gyûlölöm õket", mormolta a fogai közt.

Szegény Julius. Aki “bánni tud" az ûrlakókkal. Aki azért olyan rendkívül értékes a City számára, mert “jól kijön" az ûrlakókkal. Vajon mennyire segítette elõ ez a hiedelem gyors elõmenetelét?

Nem csoda, hogy mindenáron õt akarta megbízni a nyomozással. A jó öreg lojális, titoktartó Baleyt. Az egyetemi cimborát. Aki tartani fogja a száját, ha bármit megtud errõl a kis incidensrõl. Vajon hogy csinálják azt a cerebroanalízist? Óriási elektródákat, szorgos pantográfokat látott maga elõtt, amint sorvezetõket csúsztatnak végig a diagrampapíroson, meg automatikus szabályozószerkezeteket, amelyek idõnként egyet kattanva visszazökkennek a helyükre.

Szegény Julius. Ha olyan feldúlt lelkiállapotba került, mint amilyenre tulajdonképpen minden oka megvolt, akkor valószínûleg azt képzelte, pályafutásának befellegzett, és már látta is kényszerû leköszönõlevelét a polgármester kezében.

Idáig jutott, amikor a riadóautó bekanyarodott a városháza föld alatti folyosójára.

Baley 14.30-kor ért vissza íróasztalához. A rendõrfõnök nem volt benn a hivatalban. A vigyorgó R. Sammy nem tudta, hol van.

Baley gondolkodással töltötte idejét. Éhes volt, de ezzel most nem törõdött.

15.20-kor R. Sammy az íróasztalához lépett.

– A rendõrfõnök visszaérkezett, Lije – jelentette.

– Kösz.

Ez egyszer minden bosszúság nélkül hallgatta R. Sammyt. Hisz végül is bizonyos rokonságban áll R. Daneellel, és lehet-e olyasvalakire – vagy inkább valamire – haragudni, mint R. Daneel? Baley azon töprengett, vajon milyen volna egy új bolygón egyenjogú emberekkel és robotokkal nekifogni egy city-kultúra felépítésének. Minden szenvedélytõl mentesen latolgatta a lehetõséget.

Amikor Baley belépett, a rendõrfõnök valamiféle iratokat tanulmányozott, idõnként megállva az olvasásban, hogy egy-egy megjegyzést firkáljon a margóra.

– Csinos kis bakot lõttél ott az Ûrvárosban – kezdte.

Baley emlékezetében felrémlettek a nap eseményei. A szócsatája Fastolfe-fal...

Hosszú arca gyászos kifejezést öltött.

– Nem tagadom, fõnök. Bakot lõttem. Sajnálom. Enderby fölnézett. Szemüvegén keresztül élénk pillantást vetett Baleyre.

– Nem érdekes – jelentette ki nagylelkûen. – Fastolfe, úgy látszik, nem orrolt meg miatta, hát spongyát rá. Ezek az ûrlakók kiismerhetetlen népség. De nem érdemled meg a szerencsédet, Lije. Legközelebb beszéld meg velem a dolgot, mielõtt azokat a szubéterikus hõsöket utánoznád.

Baley bólintott. Úgy érezte, a kaland minden terhétõl egyszeriben megszabadult. Pedig fene nagy stiklivel próbálkozott, és nem ütött be. Kissé csodálkozott, hogy képes ennyire könnyen venni a kudarcot, de mégis így volt.

– Ide figyelj, fõnök – mondta. – Szeretném, ha

Daneel és én kaphatnánk egy kétszemélyes lakást. Nem viszem haza ma este.

– Mi ütött beléd?

– Kitudódott, hogy robot. Mondtam már, nem emlékszel? Lehet, hogy semmi se történik, de ha forrongás törne ki, nem akarom, hogy a családom a kellõs közepébe kerüljön.

– Bolondság, Lije. Kivizsgáltattam az ügyet. Semmi efféle hír nem kering a városban.

– Jessienek valahol mégis hallania kellett róla, fõnök.

– De akkor se terjesztik szervezetten. Nyoma sincs semmilyen veszélynek. Mióta otthagytam Fastolfe trimenzionálisát, állandóan ezt ellenõriztetem. Ezért kapcsolódtam ki a tárgyalásból. Egyébként itt vannak a jelentések. Gyõzõdj meg magad a tényállásról. Itt van például Doris Gillard jelentése. Bejárt vagy egy tucat nõi mosdóhelyiséget a City különbözõ pontjain. Ismered Dorist: talpraesett lány. És semmit se hallott. Sehol semmit.

– De akkor hogy jutott el Jessie fülébe a hír?

– Erre is van magyarázat. R. Daneel nagy cirkuszt csinált ott a cipõboltban. Mondd, Lije, tényleg elõkapta a pisztolyát, vagy te csak egy kissé felnagyítottad a dolgot?

– Tényleg elõkapta. Sõt, rájuk is emelte. Enderby rendõrfõnök megcsóválta a fejét.

– Hát jól van. Úgy látszik, valaki fölismerte. Mármint azt, hogy robot.

– Álljon meg a menet! – fortyant fel Baley. – Azt nem lehet észrevenni rajta.

– Miért ne lehetne?

– Te észrevetted? Én nem.

– Ez nem bizonyít semmit. Mi nem vagyunk robotszakértõk. Tegyük fel, hogy a tömegben volt egy technikus a westchesteri robotgyárból. Egy szakember. Olyan valaki, aki az egész életét robotok tervezésével és gyártásával tölti. És észrevesz R. Daneelen valami szokatlant. Talán a beszédmódján vagy a testtartásán. Elkezd töprengem rajta. Esetleg elmondja gyanúját a feleségének. Az meg néhány ismerõsének. De aztán elül az egész. Túlságosan valószínûtlen. Az emberek nem hiszik el. Csak épp eljut Jessie fülébe, mielõtt elülne.

– Lehet – jegyezte meg kétkedõn Baley. – De akkor is szeretnék kettõnk részére egy legénylakást.

A rendõrfõnök vállat vont, és felemelte a házitelefont.

– Csak a Q–27-es körzetben tudnak adni – mondta rövid szünet után. – Nem valami jó környék.

– Meg fog felelni.

– Egyébként most hol van R. Daneel?

– Az irattárban. Adatokat gyûjt a konzervatív agitátorokról.

–Úristen, hisz az milliószám akad!

– Tudom, de hát ha ez neki örömet okoz... Baley már csaknem az ajtónál volt, amikor megfordult, és inkább ösztönétõl hajtva megkérdezte:

– Mondd, fõnök, beszélt veled dr. Sarton valaha az Ûrváros terveirõl? Mármint a C/Fe kultúra meghonosításáról?

– Mirõl?

– A robotok meghonosításáról.

– Egyszer-másszor. – A rendõrfõnök hangjából nem érzõdött ki különösebb érdeklõdés.

– Elmondta neked valaha, hogy miféle cél vezeti ebben az Ûrvárost?

– Hát, az egészségügyi helyzet megjavítása, meg az életszínvonal emelése. A szokott szöveg. Nem túlságosan meggyõzõ. Persze, én azért úgy tettem, mintha egyetértenék vele. Bólogattam és a többi. Mi egyebet tehettem volna? Legjobb, ha a kedvükben járunk és reméljük, hogy az ésszerûség határain belül maradnak az ötleteikkel. Talán egy szép napon...

Baley várt, de a rendõrfõnök nem rukkolt ki vele, hogy mit hozhat az a szép nap.

– És beszélt neked valaha kivándorlásról?

– Kivándorlásról? Hogy földlakókat engedjenek be az ûrországokba? Az olyan csoda volna, mint ha gyémánt kisbolygót találnának a Saturnus gyûrûjében.

– Én új bolygókra való kivándorlásról beszélek.

A rendõrfõnök erre már csak egy hitetlenkedõ pillantással válaszolt.

Baley egy ideig morfondírozott, majd hirtelen nyerseséggel kivágta:

– És mi az a cerebroanalizis, fõnök? Érrõl hallottál valaha?

A rendõrfõnök kerek arcára nem ültek ki ráncok, és egyetlen szempillája se rezdült.

– Nem. Mi az? – kérdezte nyugodt hangon.

– Én se tudom. Csak néhány elejtett szót hallottam róla.

Kiment a szobából, és íróasztala mellett tovább törte a fejét. A rendõrfõnök nem lehet ennyire jó színész. Akkor pedig...

16.05-kor Baley fölhívta Jessie-t és megmondta neki, hogy ma este, sõt valószínûleg még néhány napig nem jön haza. Ezekután elég sokáig tartott, amíg sikerült befejeznie a beszélgetést.

– Valami baj van, Lije? Veszély fenyeget?

A rendõrök mindig ki vannak téve bizonyos veszélyeknek, magyarázta könnyed hangon. De ez nem nyugtatta meg az asszonyt.

– Hol fogsz lakni? Nem mondta meg neki.

– Ha nem akarsz egyedül maradni, menj át az anyádhoz – biztatta. Ezzel hirtelen letette a kagylót, mert minden további szó úgyis hiábavaló lett volna.

16.20-kor felhívta Washingtont. Bizonyos idõbe telt, amíg elérte azt az embert, akivel beszélni akart, és csaknem ugyanannyi idõbe, amíg rávette, hogy másnap repüljön New Yorkba. 16.40 volt, mire sikerült neki.

16.55-kor a rendõrfõnök távozóban bizonytalan mosolyt küldött felé. A nappali mûszak egy tömegben távozott. Ugyanakkor beáramlott az esti és az éjszakai ügyeletesek kevésbé népes csapata, és a meglepetés különféle hangnemeiben köszöntek oda Baleynek.

Aztán R. Daneel jelent meg íróasztalánál egy aktacsomóval.

– Ez mi? – kérdezte Baley.

– Azoknak a férfiaknak és nõknek a listája, akik esetleg valamilyen konzervatív szervezethez tartoznak.

– Hány név szerepel a listán?

– Több mint egymillió – felelte R. Daneel. – És ez csak egy részük.

– És te valamennyinek ellenõrizni akarod a tevékenységét?

– Ez nyilvánvalóan kivihetetlen volna, Elijah,

– Tudod, Daneel, egy vagy más tekintetben úgyszólván minden földlakó konzervatív. A rendõrfõnök is, Jessie is, jómagam is. Itt van például a rendõrfõnök... – Már a nyelve hegyén volt a “szemüveg" szó, amikor eszébe jutott, hogy a földlakóknak mégiscsak össze kell tartaniuk, és hogy a rendõrfõnök tekintélyét – és mondhatni: tekintetét – meg kell õriznie. Ezért, meglehetõsen sután, “szemdíszt" mondott

– Igen – válaszolta a robot. – Ezt már én is észrevettem, de azt gondoltam, talán tapintatlanság beszélni róla. Más City-lakókon nem láttam ilyen díszt,

– Nagyon régimódi dolog.

– És van valamilyen határozott célja? Baley hirtelen másra terelte a szót.

– Hogy szedted össze ezt a listát?

– Egy géppel. Úgy látszik, csak be kell állítani egy bizonyos fajta vétségre, és a többit elvégzi magától. Kigyûjtöttem vele az utolsó huszonöt évben elõfordult összes olyan csendháborítási esetet, amely robotokkal állt összefüggésben. Egy másik géppel pedig kigyûjtöttem az ugyanezen idõszakban megjelent összes citybeli újságból mindazoknak a nevét, akik robotokra és ûrlakókra becsmérlõ nyilatkozatokat tettek. Egyenesen csodálatos, mit lehet elvégezni három óra alatt. Még az idõközben meghaltak nevét is kiszûrte a gép a listából.

– És ezt te csodálatosnak tartod? Hát az ûrországokban nincsenek számítógépek?

– Hogyne volnának. Sokféle. Sõt, igen tökéletesek. De mégse ilyen nagy teljesítményûek és sokrétûek, mint az itteniek. Ne felejtsd el, hogy még a legnagyobb ûrországnak sincs annyi lakója, mint a Citynek, ezért ilyen rendkívül nagy teljesítményû gépekre ott nincs szükség.

– Te voltál már az Aurórán? – tudakolta Baley.

– Nem – felelte R. Daneel. – Engem itt a Földön szereltek össze.

– Hát akkor honnét tudod, milyenek az ûrországi számítógépek?

– Ez kézenfekvõ, Elijah kollégám. Az én adattáram a néhai dr. Sarton ismeretein alapul. És elhiheted nekem, hogy igen bõ anyagot tartalmaz az ûrországokra vonatkozóan.

– Értem. Tudsz te enni, Daneel?

– Atommeghajtású vagyok. Azt hittem, ezt tudod.

– Ezzel teljesen tisztában vagyok. Nem azt kérdeztem, hogy kell-e enned, hanem hogy tudsz-e. Hogy képes vagy-e ételt venni a szádba, megrágni és lenyelni? Szerintem ez igen fontos körülmény, ha embernek akarod kiadni magadat.

– Értem, mit akarsz mondani. Igen, végre tudom hajtani a rágás és nyelés mechanikai mûveleteit. A teljesítõképességem persze meglehetõsen korlátozott, és elõbb-utóbb el kell távolítanom a bevitt anyagot abból, amit a gyomromnak nevezhetnél. –

– Helyes. Majd éjjel, a szobánk csendjében kihányhatod vagy azt teheted, ami épp a módszered. A lényeg az, hogy megéheztem. Még nem ebédeltem, a fene egye meg, és szeretném, ha velem lennél, amíg eszem. Viszont ha csak ott ülsz és nem eszel, ezzel felhívod magadra a figyelmet. Tehát csak azt akartam hallani, hogy tudsz-e enni. Gyerünk!

Szerte a Cityben egyforma körzeti étkezõk voltak. Mi több: Baley különféle hivatalos ügyekben járt már Washingtonban, Torontóban, Los Angelesben, Londonban és Budapesten, és ott is ugyanilyen étkezõket látott. Hajdan bizonyára nem így volt, hiszen akkor nyelv és étrend szempontjából voltak bizonyos különbségek. De manapság ugyanazokat az élesztõtermékeket kapni Sanghajtól Taskentig, Winnipegtõl Buenos Airesig, és az angol nyelv valószínûleg nem Shakespeare vagy Churchill “angolsága", hanem az a végsõ keveréknyelv, amelyet az összes földrészen, sõt kisebb módosulásokkal az ûrországokban is beszélnek.

De a nyelv és az étrend mellett még más, fontosabb hasonlóságokat is lehet tapasztalni. Az étkezõket mindig valami sajátságos, meghatározhatatlan, de felettébb jellegzetes illat lengi körül. A várakozók hármas sora lassan húzódik befelé, az ajtónál összeszûkül, majd szétválik jobb, bal és középsõ sorra. A helyiséget mindenütt egyformán betölti a beszélgetõ, járkáló emberek lármája és a mûanyaghoz ütközõ mûanyag éles csattogása. Mindenütt egyformán csillog a fényesre csiszolt mûfa, villognak a poharak a hosszú asztalokon és a levegõ kissé gõzös.

Baleyék lassan haladtak elõre, ahogy a sor befelé nyomakodott (akármennyire igyekeztek is széthúzni az ebédidõket, óhatatlanul legalább tíz percig kellett várakozni). A detektív egyszerre kíváncsian hátrafordult R. Daneelhez:

– Tudsz te mosolyogni?

R. Daneel eddig hûvös érdeklõdéssel nézegette az étkezõ belsejét.

– Mit mondasz, Elijah? – kérdezte most.

– Csak kíváncsi volnék, Daneel, hogy tudsz-e te mosolyogni? – vetette oda Baley suttogó hangon.

R. Daneel elmosolyodott. A változás hirtelen volt és meglepõ. Ajka felkunkorodott és szája két sarkán a bõre ráncot vetett. De csak a szájával mosolygott, arcának többi része mozdulatlan maradt.

Baley megcsóválta a fejét.

– Ne fáradj, Daneel. Ezzel nem sokra mész.

Oda jutottak a bejárathoz. Egyik sorbanálló a másik után dugta be ételérméjét a megfelelõ résbe, hogy a készülék letapogathassa. Csit-csat, csit-csat.

Valaki kiszámította: egy zökkenésmentesen mûködõ étkezõbe percenként kétszáz ember mehet be úgy, hogy valamennyiük érméjét alaposan megvizsgálhassák az étkezõ vagy az ebéd igénybevétele, valamint a fejadagok mértéke terén elkövethetõ visszaélések megakadályozására. És azt is kiszámították, milyen hosszú sort kíván a maximális teljesítõképesség, és mennyi idõ megy veszendõbe, ha valakivel külön kell foglalkozni.

Következésképpen mindig kellemetlenséggel jár, ha megszakad az az egyöntetû csit-csat, mert valaki – miként most Baley és R. Daneel – a kézi kiosztó ablakához lép, és a maga különleges engedélyét a szolgálatos hivatalnok orra alá dugja.

Jessie, aki mint egykori konyhafõnökhelyettes ismerte az üzem minden csínját-bínját, egyszer elmagyarázta férjének, mennyi baj származik ebbõl.

– Az egészet a fejetetejére állítja. Külön ellenõrzést igényel. Az összes többi körzeti konyhával egyeztetni kell az elszámolást, nehogy az egyensúly túlságosan felboruljon, ha érted, mit akarok ezzel mondani. Minden héten külön mérleget kell készíteni. Ha ebben valami hiba van, és túlfogyasztás mutatkozik, azt mindig rádkenik. Soha nem a kormány bûne, pedig õk osztogatják fûnek-fának a különleges engedélyeket. De ha nekünk egyszer azt kell mondanunk, hogy ennél az étkezésnél nincs szabad választék, a sorbanállók tüstént morognak. Ez is mindig a pult mögött állók bûne.

Baley a legapróbb részletekig ismerte ezt a témát, és így teljesen megértette az ablaknál álló nõ mérget lövellõ pillantását. A nõ sietõsen feljegyzett néhány adatot: lakókörzet, foglalkozás, az étkezõ megváltoztatásának oka (“hivatalos teendõk. – Így szólt a valóban bosszantó, de ellentmondást nem tûrõ magyarázat). Aztán határozott mozdulattal összehajtogatta a cédulát, és bedugta az egyik számítógépbe. A gép megragadta a papírt, befalta a tartalmát, megemésztette az adatokat.

A nõ most R. Daneelhez fordult.

Baley ekkor kipakolt a legrosszabbal: – Barátom nem Citylakó.

A nõ immár le sem írható felháborodással nézett rájuk.

– A lakóhelyet kérem.

De Baley újból elébevágott Daneelnek:

– Minden adatot a fõkapitányság nevére kell kiállítani. Részletek feleslegesek. Hivatalos ügy.

A nõ kinyújtotta a karját, maga elé csapott egy nyomtatványtömböt, és jobb keze elsõ két ujját gyakorlott mozdulattal rányomta, fekete-fehér rejtjelekkel felírta a szükséges adatokat.

– Meddig fog itt enni? – tudakolta.

– További értesítésig – válaszolta Baley.

– Nyomja rá itt az ujját – mondta a nõ, megfordítva a blankettát.

Baley némi aggodalommal figyelte, ahogy R. Daneel lenyomja csillogó körmökben végzõdõ sima ujját. Remélem, nem felejtették el, hogy ujjlenyomat is van a világon, gondolta.

A nõ elõvette a blankettát, és berakta a könyökénél álló falánk masinába. Nem böffentett vissza semmit, vette tudomásul föllélegezve Baley.

A nõ kis fémérméket adott nekik; élénkvörös színük jelezte “ideiglenes" voltukat.

– Nincs szabad választék – jegyezte meg. – Ezen a héten rosszul állunk. A DF asztalhoz üljenek. Megindultak a DF asztal felé.

– Az a benyomásom – mondta R. Daneel –, hogy nálatok az emberek rendszeresen ilyen étkezõkben esznek.

– Igen. Persze idegen étkezõkben nem kellemes enni. Itt nincsenek ismerõseink. A saját étkezõnkben más a helyzet. Ott mindannyiunknak megvan a maga állandó helye. És az ember a családjával és a barátaival van együtt. Az étkezések, különösen a fiatalok számára, a nap fénypontjai. – Baley egy kurta pillanatig mosolyogva idézte vissza magában ifjúságát.

A DF asztal nyilvánvalóan a futóvendégek számára volt fenntartva. Akik már ott ültek, feszélyezetten bámultak tányérjukba, és nem szóltak egymáshoz. Leplezett irigységgel hallgatták a többi asztal nevetgélõ népét.

Nincs rosszabb érzés, tûnõdött Baley, mint idegen étkezõben enni. Legyen bármilyen szerény, bizonygatta a régi mondás, de legjobb az otthoni konyha. Ott még az étel is jobban ízlik, akárhogy esküdözzenek is a vegyészek, hogy miben sem különbözik attól, amit, mondjuk, Johannesburgban kapna az ember.

Leült az egyik székre. R. Daneel mellételepedett.

– Nincs szabad választék – legyintett Baley –. Így hát csak nyomd le azt a gombot, és várj türelemmel.

Két perc múlva az asztal lapján egy korong oldalt csusszant, és a helyén egy tányér emelkedett föl.

– Tört burgonya, erborhús mártással és sárgabarack kompót – jegyezte meg Baley. – Na, jól van.

A közvetlenül az asztal közepén végigfutó alacsony keresztléc elõtt, egy mélyedésben most villa és két szelet élesztõkenyér bukkant fel.

– Megeheted az enyémet is, ha akarod – mondta halkan R. Daneel.

Baley megbotránkozva nézett rá. De egy pillanat múlva észbekapott.

– Ez illetlenség volna – motyogta. – Rajta, edd csak meg.

A detektív szaporán evett, de a nyugtalanságtól nem tudta igazán élvezni az ételt. Idõnként óvatosan egy-egy pillantást vetett R. Daneelre. A robot szabályszerû – túlságosan szabályszerû! – szájmozdulatokkal evett. Nem volt egészen természetes.

Hát nem furcsa? Most, amikor Baley már biztosan tudta, hogy R. Daneel valóban robot, mindenféle apró-cseprõ árulkodó jelet vett észre rajta. Például nyelés közben nem mozog az ádámcsutkája.

De már nem is bántotta. Kezd talán hozzászokni? Tegyük fel, hogy az emberiség egy másik bolygón új életet kezdene (miért kering szakadatlanul agyában ez a gondolat, mióta dr. Fastolfe beléültette?), tegyük fel, hogy például Bentley elhagyná a Földet. Elképzelhetõ, hogy szívesen dolgozna, élne együtt robotokkal? Miért is ne? Hisz az ûrlakók is ezt teszik.

– Mondd, Elijah – szólalt meg R. Daneel –, nem illetlenség evés közben figyelni valakit?

– Ha kifejezetten bámulnak rád, akkor igen. Ezt a józan ész is így diktálja, nem gondolod? Senki se szereti, ha a magánügyeibe mások beleütik az orrukat. A mindennapi beszélgetés persze teljesen helyénvaló, de bámulni valakit, amíg eszik, azt nem illik.

– Értem. De akkor mi lehet a magyarázata annak, hogy nyolc embert számoltam meg, akik figyelnek, erõsen figyelnek minket?

Baley letette villáját. Körülnézett, mintha sóadagolót keresne.

– Én nem látok semmi szokatlant. – De hangjából hiányzott a meggyõzõdés. Az étkezõ tömeg az õ számára csak egy roppant, kaotikus gyülekezet volt. És amikor R. Daneel felé fordította rezzenetlen barna szemét, az a kényelmetlen gyanú ébredt benne, hogy nem is szemet lát, hanem valamilyen letapogató készüléket, amely a másodperc töredéke alatt a fényképezõgép pontosságával képes egész környezetét felmérni.

– Nekem pedig nincs semmi kétségem – válaszolta nyugodtan R. Daneel.

– És ha így volna? Tapintatlan viselkedés ugyan, de mire lehet ebbõl következtetni?

– Nem tudom, Elijah. Viszont lehet-e merõ véletlen, hogy azok közül, akik figyelnek bennünket, hatan ott voltak tegnap este a cipõbolt elõtti tömegben?

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Menekülés a szalagokon

Baley ujjai görcsösen megfeszültek a villán.

– Biztos vagy benne? – kérdezte automatikusan, de alighogy kimondta, már rájött a kérdés felesleges voltára. Az ember nem kérdez meg egy számítógépet, hogy biztos-e az általa adott válasz helyességében, még akkor se, ha a számítógépnek történetesen keze-lába van.

– Egészen biztos – felelte R. Daneel.

– Közel vannak hozzánk?

– Nem nagyon. Szétszórva ülnek.

– Akkor jól van. – Visszatért az ételhez, gépiesen szedte fel villájával a falatokat. Hosszú arcára kiültek a ráncok: agya lázasan dolgozott.

Tegyük fel, gondolta, hogy a tegnap esti cirkuszt robotellenes fanatikusok szervezték, tehát nem az a spontán dühkitörés volt, aminek látszott. Egy ilyen agitátorbanda tagjai között pedig könnyen lehetnek olyanok, akik megrögzött ellenszenvüktõl vezérelve tanulmányozták is a robotokat. És egyikük talán rájött, hogy R. Daneel miféle szerzet. (A rendõrfõnök célzott is ilyesmire. A fene egye meg, ennek az embernek néha meglepõen éles a szeme.)

A dolgok logikusan alakulnak. Ha feltételezzük, hogy tegnap este a körülmények megakadályozták a banda szervezett akcióját, ez még nem jelenti azt, hogy ne szõhessenek terveket a jövõre nézve. Ha felismerték, hogy R. Daneel robot, akkor bizonyára arra is rájöttek, hogy õ maga detektív. Egy olyan detektív pedig, aki épp egy emberszabású robottal jár-kel, minden valószínûség szerint felelõs szerepet tölt be a rendõrségen. (Baley utólagos bölcsességgel könnyen követte az érvelés fonalát.) Ebbõl következik, hogy a kémeik (esetleg beépített ügynökeik) a városházán egykettõre felfedezték Baleyt, R. Daneelt vagy mindkettõjüket. És abban sincs semmi meglepõ, hogy ez huszonnégy órán belül sikerült nekik. Sõt, talán még hamarabb is felfedezték volna õket, ha Baley napjának jelentõs részét nem az Ûrvárosban és autóban tölti.

R. Daneel befejezte az étkezést. Csöndben várt, tökéletesen megformált keze könnyedén pihent az asztal, sarkán.

– Nem volna jobb, ha tennénk valamit? – kérdezte végül.

– Itt az étkezõben biztonságban vagyunk – felelte Baley. – Ezt bízd csak rám, kérlek.

Óvatosan körülnézett, és olyan érzése támadt, mintha most látna életében elõször egy ilyen helyiséget.

Mennyi ember! Sokezren vannak. Hány fõ lehet egy átlagos étkezõ befogadóképessége? Egyszer mintha látott volna errõl egy adatot. Kétezerkétszáz? Akkor ez itt nagyobb az átlagnál.

Mi volna, ha valaki hirtelen elkiáltaná magát: Robot! Mi volna, ha ebben a sokezres tömegben valaki bedobná ezt a jelszót, mint valami...

Hirtelenében nem talált megfelelõ hasonlatot, Sebaj. Ilyesmi úgyse fordulhat elõ.

Spontán zavargás mindenütt kitörhet, az étkezõkben ugyanolyan könnyen, mint a folyosókon vagy a lifteken. Sõt, talán még könnyebben. Étkezés közben a gátlások visszatartó ereje csökken, ilyenkor a tréfálkozás szelleme uralkodik, ez pedig a legcsekélyebb ürügyre elfajulhat, sõt akár komolyabb durvaságba csaphat át.

De szervezett zavargásoknál másképp áll a dolog. Itt az étkezõben a szervezõk egy nagy és emberekkel zsúfolt helyiség csapdájába esnének. Ha egyszer a tányérok repülni, az asztalok recsegni-ropogni kezdenek, nem könnyû menekülni. Biztosra vehetõ, hogy százával maradnának itt holtan, és a szervezõk maguk is könnyen az áldozatok közé kerülhetnének.

Nem, egy biztonságos zavargás színhelyéül a City útjait, valamilyen viszonylag szûk átjárót kellene kiszemelniük. A pánik és a hisztéria apránként terjedne végig az épületek mentén. Így a szervezõknek bõségem idejük volna arra, hogy gyorsan eltûnjenek az elõre megbeszélt mellékutcákban, vagy feltûnés nélkül felugorjanak az egyik helyi járat mozgólépcsõjére, majd feljebb érve eliszkoljanak.

Baley mégis úgy érezte, csapdába került. Odakint is bizonyára várnak rájuk. Elkísérik õt meg R. Daneelt, és a megfelelõ helyen szikrát dobnak a puskaporos hordóba.

– Nem tartóztathatnánk le õket? – kérdezte R. Daneel.

– Ez csak még hamarabb kirobbantaná a cirkuszt. Megjegyezted az arcukat, ugye? Nem fogod elfelejteni?

– Én képtelen vagyok bármit is elfelejteni.

– Akkor majd egy más alkalommal fülön csípjük õket. Most egyelõre csak kitörünk a gyûrûjükbõl. Gyere utánam. És tedd pontosan azt, amit én.

Fölállt, óvatosan megfordította a tányérját és ráhelyezte annak a mozgatható korongnak a közepére, amely alól felemelkedett. A villát pedig visszatette a mélyedésbe. R. Daneel figyelte és utánozta minden mozdulatát. A tányérok meg az evõeszközök lesüllyedtek.

– Õk is felálltak – jegyezte meg R. Daneel.

– Jól van. Az az érzésem, nem fognak túl közel jönni hozzánk. Legalábbis itt nem.

Mindketten beálltak a sorba, és az egyik kijárat felé haladtak, ahol egyre hangzott az érmék szertartásos csit-csatja; minden egyes csattanás egy-egy fejadag kiszolgálását jelezte.

Baley visszapillantott a gõztõl fátyolos, lármás helyiségbe. Szinte érthetetlen élességgel merült föl agyában egy kirándulás emléke, amelyet hat-hét évvel ezelõtt tett Bennel a City állatkertjében. Nem, nyolc esztendeje kellett hogy legyen, mert Bennek épp akkor volt a nyolcadik születésnapja. (Az áldóját! Hogy múlik az idõ!)

Ben akkor járt elõször életében az állatkertben, és nagyon izgatott volt. Nem csoda, hiszen még sohase látott se eleven macskát, se kutyát. És mindezek tetejébe ott volt a madárház! Még magát Baleyt is lenyûgözte, pedig õ már jó néhányszor látta.

Páratlanul megdöbbentõ élmény, amikor az ember életében elõször figyeli a levegõn át suhanó élõlényeket. A verébkalitkához épp étkezési idõben érkeztek, az õr egy hosszú vályúba zabdarát öntögetett. (Az emberek már megszokták az élesztõs póttáplálékot, de az életmódjuk tekintetében konzervatívabb állatok ragaszkodtak a valódi magvakhoz.)

A verebek százas rajokban csaptak le az ételre. Szárny szárny mellett fogták körül a vályút, és közben fülsiketítõén csiripeltek.

Igen, ez az emlék futott át Baley agyán, ahogy most távozóban visszanézett az étkezõre. Verebek a vályúnál. Visszataszító gondolat! Az áldóját, ennél jobb megoldásnak is kell lennie.

De miféle jobb megoldás lehetséges? És mi itt a hiba? Hasonló gondolatok idáig sohase zaklatták.

Hirtelen R. Daneelhez fordult: – Mehetünk, Daneel?

– Mehetünk, Elijah.

Kiléptek az étkezõbõl. Most már egyedül Baleyn múlik, hogy sikerül-e egérutat nyerniük.

A kamaszok egyik közkedvelt játéka az úgynevezett szalagfutás. Szabályai cityrõl cityre némileg változnak, de a lényeg mindenütt ugyanaz. Egy San Franciscó-i fiú minden nehézség nélkül akár Kairóban is részt vehet a játékban.

A cél az, hogy a “vezér" a City gyors közlekedési hálózatán át oly módon jusson el A ponttól B pontig, hogy útközben minél több üldözõjét lerázza. Az a vezér, aki egyedül ér célba, valóban ügyes gyerek, mint ahogy ügyes az az üldözõ is, aki nem hagyja lerázni magát.

A szalagfutást rendszerint a délutáni csúcsforgalom idején játsszák, amikor a hetijegyes utasok tömege a játékot veszélyesebbé és egyben bonyolultabbá teszi. A vezér nekiiramodik, fel-le száguld a gyorsító szalagokon. Minél váratlanabb manõverekre törekszik, hol kitart, ameddig csak bír valamelyik szalagon, hol hirtelen leugrik egyik vagy másik irányba. Vagy gyorsan átrohan több szalagon, és azután az egyiken rajta marad.

Csak szánni lehet az olyan üldözõt, aki például egy szalaggal túlrohan rajta. Mert hacsak nem rendkívül fürge, jócskán maga mögött hagyja a vezért, vagy pedig szem elõl téveszti, mielõtt még ráeszmélne tévedésére. Az ügyes vezér ugyanis ilyenkor gyorsan az ellenkezõ irányban folytatja útját.

A feladatot tízszeresen megnehezíti, ha a játékba a helyi járatokat, sõt magát az expresszjáratot is bekapcsolják, és a túloldalon vágtatnak el. Ezt a manõvert nem illik teljesen kihagyni, de túl sokáig se illik folytatni.

A játék vonzóerejét a felnõttek nemigen értik meg, legkevésbé az olyanok, akik kamaszkorukban nem ûzték. A játékosoknak sok durvaságot kell elszenvedniük azoktól a legális utasoktól, akiknek óhatatlanul keresztezik az útjukat. A rendõrség üldözi, a szüleik büntetik õket. Az iskolában és a szubéterikus elõadásokon állandóan a fejükre olvassák vétküket. Nem múlik el év, hogy négy-öt kölyök életét ne vesztené a játékban, tucatjával meg ne sebesülnének, és az ártatlan bámészkodók is különféle mérvû sérüléseket ne szenvednének.

A szalagfutó galerikat mégse lehet kiirtani. Minél nagyobb a veszély, annál értékesebb a gyõztes legfõbb jutalma: társainak hódolata. A sikeres játékos joggal hordja fenn az orrát, egy-egy híres vezér valóban kakas a saját szemétdombján.

Elijah Baley például még ma is büszkén emlékszik vissza rá, hogy valaha jónevû szalagfutó volt. Egy húsz fõbõl álló bandát vezetett a Concourse körzetbõl Queens határáig, és közben háromszor is átkelt az expressz járaton. Két hajszás és izgalommal teljes óra alatt lerázott jó néhányat a legfürgébb bronxi üldözõk közül, és egyedül ért el a kijelölt célhoz. Ezt a futamot hosszú hónapokon át emlegették.

Baley persze most már negyven is elmúlt. Több mint húsz esztendeje nem ûzte a szalagfutás mûvészetét, de egy-két trükkjére még emlékezett. És amit fürgeségben vesztett, azt más tekintetben pótolta. Rendõr volt. Csak egy másik, hozzá hasonlóan tapasztalt rendõr ismerheti úgy a Cityt, mint õ, s tudhatja úgyszólván valamennyi fém – szegélyû keresztútról, hogy hol kezdõdik és hol végzõdik.

Élénk léptekkel, de mégse túl gyorsan távolodott az étkezõtõl. Minden pillanatban várta, hogy felharsan mögötte a “robot! robot!" kiáltás. Az elsõ másodpercek voltak a legkockázatosabbak. Számolta a lépéseit, mígnem végre talpa alatt érezte az elsõ gyorsító szalagot.

Egy pillanatra megállt. R. Daneel könnyedén felzárkózott mellé.

– Még követnek minket, Daneel? – kérdezte Baley suttogva.

– Igen. Sõt közelebb húzódtak.

– Majd lemaradnak – jelentette ki Baley magabiztosan. A kétoldalt húzódó szalagokra pillantott: a balfelõliek sebesen hullámzottak tova emberi terhükkel, minél távolabbiak voltak, annál sebesebben. Életének úgyszólván minden napján többször is talpa alatt érezte ezeket a szalagokat, de immár hétezer vagy még több napja nem hajlította így meg térdeit futásra készülõdve. Erõt vett rajta a régi, jól ismert izgalom, lélegzete szaporább lett.

Egészen megfeledkezett arról az egyetlen esetrõl, amikor Bent is szalagfutáson kapta. Alaposan megmosta a fejét, és azzal fenyegetõzött, hogy rendõri felügyelet alá helyezteti.

Könnyedén, gyorsan, a biztonságos sebesség kétszeresével haladt fel a szalagokon. Erõsen elõredûlt, szembe a gyorsulással. A helyi járat elsuhant mellette. Egy pillanatig úgy tett, mintha fel akarna lépni rá, de aztán hirtelen elindult hátra, egyre hátrább, jobbra-balra furakodva a lassúbb szalagokon összesûrûsödõ tömegben.

Megállt és hagyta magát vitetni a mindössze tizenöt mérföld sebességû szalaggal.

– Hányan vannak még a nyomunkban, Daneel?

– Csak egy, Elijah. – A robot az erõfeszítés legcsekélyebb jele nélkül lépést tartott vele.

– Az is jó futó lehetett a maga idejében, de azért mindjárt lemarad.

Teli volt önbizalommal, újjáéledtek benne ifjú éveinek már csaknem elfeledett érzelmei. Egyfelõl az öröm, hogy újból belemerül a misztikus szertartásba, amely csak a kiváltságosok osztályrésze, másfelõl a haját, arcát csapkodó szél puszta fizikai érzete és végül a veszély bizsergetése.

– Ezt oldalsasszénak hívják – szólt oda halkari R. Daneelnek.

Hosszú lépteivel szinte falta a távolságot, de most ugyanazon a szalagon maradt, s a lehetõ legkisebb erõfeszítéssel kerülgette az utasokat. S ahogy haladt elõre, egyre közelebb húzódott a szalag széléhez, míg végre a tömegben hol itt, hol ott felbukkanó fejének állandó sebes mozgása jóformán hipnotikus erõvé vált – éppen ez volt a szándéka.

Aztán anélkül, hogy változtatott volna az ütemen, két arasznyit oldalt lépett és máris a szomszédos szalagon állt. A combizmai felsajogtak, de megõrizte egyensúlyát.

Átvágta magát az utasok egyik csoportján, és elérte a negyvenöt mérföldes szalagot.

– És most mi a helyzet, Daneel? – kérdezte.

– Még a nyomunkban van – hangzott a nyugodt válasz.

Baley összeszorította ajkát. Nincs más hátra, mint igénybe venni a mozgó peronokat, de azoknál aztán valóban a lépések tökéletes összehangolására van szükség, talán még tökéletesebbre, mint amilyet ifjúkorából megõrzött.

Gyorsan körülnézett. Hol is vagyunk tulajdonképpen? A B–22-ik utca mellett suhantak el éppen. Baley gyors számítást végzett, aztán nekilendült. Egyenletes, biztos lépésekkel végigment a még hátralevõ szalagokon, és felugrott a helyi járat peronjára.

A férfiak és nõk érzéketlen, az utazás unalmától megkövesedett arcára hirtelen kiült a felháborodás, amikor Baley és R. Daneel felkapaszkodott a peronra és átfurakodott a korlátokon.

– Hé! – visított fel egy asszony, és a kalapjához kapott.

– Bocsánat... – lihegte Baley.

Átvágta magát az álló utasok között, és egyetlen kígyózó mozdulattal leugrott a túlsó oldalon. Az utolsó pillanatban az egyik utas, akit véletlenül meglökött, haragjában hátba taszította. Baley bukdácsolni kezdett.

Kétségbeesetten igyekezett visszanyerni egyensúlyát. De közben átcsusszant a szalag peremén és a gyors sebességváltozástól térdre bukott, majd oldalt dõlt.

Agyában hirtelen rémlátomás villant fel: az emberek belebotlanak, felbuknak, a szalagokon zûrzavar, az a bizonyos rettegett “embertorlódás" támad, amelynek nyomán óhatatlanul tucatjával kerülnek törött tagokkal a kórházba.

De R. Daneel karja a hóna alá nyúlt. Baley érezte, hogy emberinél nagyobb erõ segíti talpra.

– Kösz... – zihálta. Többre nem volt ideje.

Nekieredt és bonyolult cikcakkban úgy futott végig a lassító szalagokon, hogy lába pontosan az átkelõhelynél érje el az expresszjárat V alakú csatlakozószalagjait. Anélkül, hogy kizökkent volna ritmusából, felgyorsította mozgását, majd az expresszjáratra felszökkenve, a túlsó oldalon megint leugrott.

– Még mindig a nyomunkban van, Daneel?

– Nincs senki a láthatáron, Elijah.

– Helyes. Micsoda szalagfutó lettél volna, Daneel! No de most hopp!

Ezzel villámgyorsan felpattantak egy másik helyi járatra, és azután vad csattogások közepette leszáguldtak a szalagokon egy nagy, hivatalos külsejû kapubejárathoz. Ott egy õrszem toppant elébük.

Baley felmutatta igazolványát:

– Hivatalos ügy. És már bent is voltak.

– Erõmû – vetette oda Baley. – Itt feltétlenül nyomunkat vesztik.

Már máskor is járt erõmûvekben, többek között ebben is. De az ismerõs környezet miben sem enyhítette a félelemmel vegyes áhítat szorongó érzését. Sõt, még csak fokozta a felvillanó gondolat, hogy az apja valaha magas állást töltött be épp az egyik ilyen telepen. Persze mielõtt még...

Ide hallatszott az erõmû középsõ aknájában rejtõzködõ hatalmas áramfejlesztõk zümmögése, a levegõben enyhén csípõs ózonillat lengett, és vörös vonalak komor, néma fenyegetõzéssel jelezték a határt, amelyet védõöltözet nélkül senki át nem léphet.

Valahol itt (Baleynek fogalma se volt róla, hol) naponta egy font hasadóanyagot használnak fel. A radioaktív hasadóterméket, az úgynevezett “forró hamut" idõnként hosszú ólomcsöveken keresztül légnyomással bepréselik azokba a távoli üregekbe, amelyek tíz mérföldre innét és fél mérföld mélységben fekszenek a tengerfenék alatt. Baley olykor eltûnõdött, mi történik, ha ezek az üregek egyszer megtelnek.

Hirtelen nyerseséggel rászólt R. Daneelre:

– Ne menj a vörös vonalak közelébe. – Aztán észbe kapott és zavartan hozzátette: – Bár azt hiszem, neked az sem ártana.

– Mármint a radioaktivitás? – kérdezte Daneel.

– Igen.

– De bizony ártana. A gammasugarak felborítják a pozitronagy érzékeny egyensúlyi helyzetét. Rám sokkal károsabb hatással volna, mint rád.

– Azt akarod mondani, hogy megölne?

– Új pozitronagyat kellene kapnom. És miután nincs két egyforma, új egyén lenne belõlem. Az a Daneel, akivel most beszélsz, mondhatni, halott lenne.

Baley kétkedõ pillantást vetett rá.

– Ezt nem is tudtam. No, gyerünk fel ezen a rámpán.

– Errõl nem szoktunk beszélni. Az Ûrváros a magamfajták hasznosságáról, nem pedig a gyengéirõl akarja meggyõzni a földlakókat.

– És akkor nekem miért mondtad el? R. Daneel sokatmondóan nézett társára.

– Te a kollégám vagy, Elijah. Helyes, ha ismered a gyengéimet és hibáimat.

Baley a torkát köszörülte; erre nem tudott mit válaszolni.

– Itt kimegyünk – szólalt meg egy perc múlva –, és akkor már csak negyed mérföldre leszünk a lakásunktól.

Komor, nyomorúságos lakás volt. Egyetlen szobából állt, két ággyal, két összehajtható székkel és egy kis szekrénnyel. No meg egy beépített szubéterikus képernyõvel, amelyet azonban kézileg nem lehet szabályozni, csak az elõírt idõben mûködik, akkor viszont leállíthatatlanul. Még üzemen kívüli mosdó sem volt a lakásban, se bármilyen fõzésre vagy vízforralásra szolgáló alkalmatosság. A szoba egyik sarkában egy kis szennyeltávolítócsõ volt, csúnya, dísztelen holmi, amely kellemetlenül kérkedett rendeltetésével.

Baley vállat vont.

– Hát ez az. Majd csak kibírjuk valahogy.

R. Daneel a szennyeltávolítócsõhöz lépett. Inge a varrásnál egyetlen érintésre szétbomlott és felfedte a robot sima, látszatra izmos mellkasát.

– Mit csinálsz? – kérdezte Baley.

– Eltávolítóm a lenyelt ételt. Ha bennhagynám, megromlana és az undorító lenne.

R. Daneel óvatosan egyik mellbimbója alá helyezte két ujját, és bizonyos, meghatározott nyomással hosszirányban szétnyitotta a mellkasát. Aztán benyúlt, a fénylõ fémdarabok összevisszaságából egy keskeny, átlátszó, kissé kiöblösödött tömlõt húzott elõ, és kibontotta. Baley némi borzadállyal eltelve figyelte mozdulatait.

– Az étel tökéletesen tiszta – jegyezte meg pillanatnyi habozás után a robot. – Nem nyáladzom és nem is rágok. A nyelõcsövemen át egy szívókészülék szippantja be az ételt. Tehát elfogyasztható állapotban van.

– Köszönöm – felelte Baley nyájasan. – Nem vagyok éhes. Dobd csak ki.

R. Daneel ételzsákja fluorokarbon-plasztikból készült, döntötte el magában Baley. Legalábbis az étel nem ragadt hozzá. Könnyen kijött belõle, és a robot apránként az egészet a csõbe helyezte. Alapjában véve kár ezért a jó ételért, gondolta Baley.

Leült az egyik ágyra és levetette az ingét. – Azt javaslom, hogy holnap korán induljunk – jegyezte meg.

– Van valami különös okod rá?

– Barátaink még nem ismerik ennek a lakásnak a helyét. Vagy legalábbis remélem, hogy nem ismerik. Minél korábban indulunk, annál biztonságosabb. A városházán pedig majd el kell döntenünk, hogy van-e még értelme a további együttmûködésünknek.

– Gondolod, hogy már nincs? Baley vállat vont.

– Mindennap nem csinálhatjuk ezt végig – válaszolta mogorván.

– De szerintem...

R. Daneel szavait az ajtójelzõ éles vörös villanása szakította félbe.

Baley szótlanul felállt és leoldotta robbantópisztolyát. Az ajtójelzõ újból fölvillant.

A detektív hangtalanul az ajtóhoz lépett, hüvelykujját a robbantópisztoly kakasára helyezte, majd megforgatta az ajtón azt a gombot, amely az egyirányú nézõkét mûködtette. Túlságosan kicsi volt, torzított is, de Baley még így is tisztán kivette, hogy Ben, a fia áll az ajtó elõtt.

Gyorsan kellett cselekednie. Fölrántotta az ajtót, durván csuklón ragadta Bent, épp amikor a fiú felemelte kezét, hogy harmadszor is jelezzen, és behúzta a szobába.

A félelem és a zavar csak lassan tûnt el Ben szemébõl. Lihegve támaszkodott a falnak, ahová apja taszította. Megdörgölte a csuklóját.

– Nahát, apa! – szólalt meg panaszosán. – Igazán nem kellett volna ekkorát rántanod rajtam.

Baley közben bevágta az ajtót, és most újból a nézõkén bámult kifelé. A folyosó, amennyire meg tudta ítélni, üres volt.

– Láttál valakit odakint, Ben?

– Nem. Csak azért jöttem, apa, hogy nem történte valami bajod.

– Mi bajom történt volna?

– Nem tudom. Anyu küldött. Folyton sírt és azt hajtogatta, hogy meg kell tudnom, mi van veled. Ha én nem megyek, mondta, õ maga megy, és akkor ki tudja, mi történik. A szó szoros értelmében kényszerített rá, hogy idejöjjek, apa.

– És hogy találtál meg? Tudta anyád, hogy hol vagyok?

– Nem tudta, de én felhívtam a hivatalodat.

– És ott megmondták neked?! A heves hangra Ben meghökkent.

– Persze – mondta halkan. – Miért, nem lett volna szabad?

Baley és R. Daneel egymásra néztek. Majd a detektív nehézkesen talpra állt. – Hol van most az anyád, Ben? Odahaza?

– Nem. Nagymaminál ebédeltünk, és ott is maradtunk. Most mindjárt vissza is megyek oda. Persze csak ha veled nincs semmi baj, apa.

– Maradj csak itt. Mondd, Daneel, megfigyelted, hogy pontosan hol van a földszinti videofon?

– Igen – válaszolta a robot. – Talán oda akarsz menni?

– Muszáj. Beszélnem kell Jessie-vel.

– Szabad megjegyeznem, hogy sokkal logikusabb volna, ha ezt Benre bíznád? Bizonyos kockázattal jár odamenni, és kettõtök közül Ben a kevésbé értékes.

Baley rámeredt.

– Hogyhogy? Te... te...

Ugyan, gondolta aztán, mi a fenének mérgelõdöm?

– Te ezt nem érted, Daneel – mondta most már nyugodtabb hangon. – Nálunk nem szokás, hogy valaki a gyerekét esetleges veszélybe küldje, még akkor se, ha ez volna a logikus.

– Veszély! – rikoltotta Ben. Hangjából félelemmel vegyes lelkesedés csendült. – Mirõl van szó, apa? Mondd meg, jó?

– Ne érdekeljen, Ben. Ehhez neked semmi közöd. Érted? Na, indulj lefeküdni. Mire visszajövök, ágyban légy. Hallod?

– A mindenségit! Nekem igazán megmondhatnád. Nem mondom el senkinek.

– Agyba!

– A mindenségit!

A földszinti videofonnál állva, Baley visszahajtotta kabátujját, hogy a robbantópisztoly markolata a keze ügyében legyen. Bemondta a kagylóba a személyazonossági számát, majd várt, amíg a tizenöt mérföldre levõ számítógép ellenõrzi, hogy a beszélgetés engedélyezhetõ-e. Csak rövid ideig kellett várakoznia, mert a detektívek korlátlan számban folytathattak hivatalos beszélgetéseket. Aztán bemondta az anyósa lakásának jelszámát.

A készülék alján kigyulladt egy kis képernyõ, és megjelent rajta az anyós arca.

– Mama – mondta Baley halkan –, küldje ide Jessie-t.

Jessie már bizonyára várta a hívást, mert azonnal megjelent. Baley az asszony arcába nézett, majd szándékosan elsötétítette a képet.

– Jessie, Ben itt van. Mondd, mi baj? – Közben állandóan ide-oda forgatta szemét, és figyelt.

– Jól vagy? Nem forogsz veszélyben?

– Látod, hogy jól vagyok. Kérlek, Jessie, hagyd már ezt abba.

– Ó, Lije, olyan nyugtalan vagyok.

– De miért? – kérdezte Baley élesen.

– Tudod jól. A barátod miatt.

– Mi van vele?

– Már mondtam tegnap este. Meglátod, valami baj lesz.

– Csacsiság. Bent itt tartom éjszakára, te meg menj lefeküdni. Viszontlátásra, drágám.

Lezárta a videofont, és két lélegzetvételnyi ideig várt, mielõtt visszaindult volna. Arca szürke volt az aggodalomtól.

Ben a szoba közepén állt, amikor Baley belépett.

Az egyik kontaktüvege már szép rendesen benne feküdt egy kis vákuumcsészében. A másik még a szemén volt.

– Az áldóját, apu, hát itt még víz sincsen? Mr. Olivaw azt mondja, hogy nem mehetek a mosdóba. – Jól mondta. Nem mehetsz. Tedd azt vissza a szemedre, Ben. Nem lesz semmi bajod, ha egy éjszakára magadon tartod.

– Jó. – Ben visszaillesztette szemére a kontaktüveget, eltette a vákuumcsészét és bemászott az ágyba. – Tyû, micsoda matrac! Baley a robothoz fordult.

– Te, ugye, nem bánod, hogy fenn kell maradnod?

– Persze hogy nem. Mellesleg, milyen különös az az üveg, amit Bentley a szeméhez közel visel. Ezt nálatok mindenki viseli?

– Nem. Csak egyesek – felelte közömbösen Baley. – Például én se viselek.

– De mi a célja?

Baley azonban nem válaszolt; túlságosan lekötötték a maga gondolatai. A maga nyugtalanító gondolatai.

A világítás kialudt.

Álmatlanul feküdt az ágyban. Homályosan hallotta Ben mély, szabályos, kissé horkoló lélegzését. Amikor oldalt fordította a fejét, szinte érezni vélte, hogy R. Daneel komor mozdulatlanságban, arcát az ajtó felé fordítva ül a székén.

Aztán elaludt és álmodott.

Azt álmodta, hogy Jessie az atomerõmû hasadókamrájába zuhan, és egyre zuhan lefelé. Feléje nyújtja karját, de õ csak áll ott kõvé dermedve a vörös vonal elõtt, és nézi, ahogy a felesége meggörbült teste esés közben megperdül, mind kisebbé válik, végül már csupán akkora, mint egy pont.

Álmában meg se moccant, csak bámult, mégis tudta, hogy õ maga volt, aki az asszonyt belökte oda.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Szakértõi vélemény

Amikor Julius Enderby rendõrfõnök belépett az irodába, Elijah Baley felpillantott, és fáradtan felé biccentett.

A rendõrfõnök a faliórára nézett.

– Csak nem akarod azt mondani – morogta –, hogy egész éjjel itt voltál?

– Nem is mondom – válaszolta Baley.

– Történt valami az éjjel? – kérdezte halkan a fõnöke.

Baley nemet intett.

– Arra gondoltam – folytatta Enderby –, hogy talán csökkenteni tudnám a zavargások eshetõségét Ha van valami...

– Az isten szerelmére, fõnök – fortyant fel Baley –, ha bármi lett volna, megmondanám! Nem történt semmi.

– No jól van. – A rendõrfõnök tovább ment, eltûnt az ajtó mögött, amely szokatlan, de mégis rangjához illõ elzárkózottságának jelképe volt.

Baley mérges pillantást küldött a nyomába, õ bizonyára aludt az éjszaka, gondolta.

Aztán a rutinszerû jelentés fölé hajolt, melyet az elmúlt két nap tényleges eseményeinek palástolására próbált megfogalmazni, de a szavak, ahogy ujja hegyével lekoppantotta õket, összefolytak, táncoltak a szeme elõtt. És ekkor lassan tudatára ébredt, hogy valaki áll az íróasztala mellett. Fölemelte a fejét.

R. Sammy volt. Julius privátlakája, gondolta Baley. Kifizetõdõ dolog rendõrfõnöknek lenni.

– Mit akarsz?

R. Sammy arcán a szokott bárgyú vigyor ült.

– A rendõrfõnök beszélni akar veled, Lije. Azt mondta, rögtön menj be hozzá. Baley legyintett.

– Hisz most volt itt. Mondd, hogy késõbb bemegyek.

– Azt mondta, rögtön menj – válaszolta R. Sammy.

– Jól van, jól van. Leléphetsz; A robot hátrált, de menetközben még egyre ismételte:

– A rendõrfõnök beszélni akar veled, Lije. Azt mondta, rögtön menj be hozzá.

– Az áldóját! – morogta Baley a fogai között. – Megyek már, megyek. – Fölállt az asztal mellõl, elindult a rendõrfõnök szentélye felé, mire R. Sammy elnémult.

– Az ég szerelmére, fõnök – robbant ki belõle, ahogy belépett –, ne küldd ezt a masinát a nyakamra!

De a rendõrfõnök csak ennyit mondott:

– Ülj le, Lije. Ülj le.

Baley leült és Enderbyra bámult. Talán igazságtalan volt az öreg Juliusszal szemben. Talán mégse aludt az éjszaka. Elég kimerültnek látszik.

A rendõrfõnök az elõtte fekvõ iratra koppantott.

– Jelentést kaptam a beszélgetésrõl, amit árnyékolt vonalon bizonyos dr. Gerigellel Washingtonban folytattál.

– Igen, fõnök, beszéltem vele.

– Árnyékolt beszélgetés volt. Így a jelentés persze nem tér ki a tartalmára. Mit akartál tõle?

– Bizonyos felvilágosításokat kértem. – Robotikus, ugye?

– Igen.

A rendõrfõnök elbiggyesztette ajkát, amitõl hirtelen olyanná vált, mint egy morcos gyerek.

– De mirõl van szó? Miféle felvilágosításra van szükséged?

– Magam se tudom pontosan, fõnök. De úgy gondolom, jó, ha egy ilyen ügyben az ember kicsit tájékozódik a robotokról. – Baley ezekután tartotta a száját. Nem szándékozott részletekbe menni és kész.

– Én ezt nem tenném a helyedben. Semmiképp se. Nem okos dolog.

– Mi kifogásod van ellene, fõnök?

– Minél kevesebbet tudnak errõl az ügyrõl, annál jobb.

– Csak a legszükségesebbet fogom neki elmondani.

– Akkor se hinném, hogy okos volna. Baley épp eléggé nyomorúságos hangulatban volt, hogy elveszítse a türelmét.

– Ezt utasításnak fogjam fel, hogy ne tárgyaljak vele? – kérdezte.

– Nem, nem. Tégy belátásod szerint. Te vezeted a nyomozást. Csak...

– Csak mi?

A rendõrfõnök megrázta a fejét. – Semmi. Õ hol van? Tudod, kire gondolok. Baley rögtön tudta.

– Daneel még mindig az aktákban kutat – válaszolta.

Enderby csak hosszabb szünet után szólalt meg újra:

– Eddig nem sokra jutottunk.

– Az igazat megvallva, semmire. De a helyzet megváltozhat.

– No, rendben van – mondta a rendõrfõnök, arcáról azonban lerítt, hogy korántsem tartja rendben levõnek a dolgot.

Amikor Ealey visszatért az íróasztalához, R. Daneel már várt rá.

– Hát te vajon mivel jössz? – vetette oda nyersen Baley.

– Befejeztem az elsõ, meglehetõsen felületes vizsgálódásaimat az akták között, Elijah kollégám, és sikerült megtalálnom két személyt azok közül, akik tegnap követtek minket, sõt a cipõboltban is ott voltak annál a korábbi incidensnél.

– Hadd lássam õket.

R. Daneel Baley elé tette a bélyeg nagyságú lapocskákat, amelyeket apró pontokból álló rejtjeles írás tarkított. A robot magával hozott egy rejtjelfejtõt is, és most az egyik lapot a készülék megfelelõ nyílásába helyezte. A pontoknak a lap egészétõl eltérõ áramvezetõ tulajdonságaik voltak, a lapon átfutó elektromos tér tehát egészen sajátságos módon eltorzult, és ennek hatására a készülék tetején levõ háromszor hatos képernyõn szavak jelentek meg. Szavak, amelyek rendes írással a jelentések céljaira szolgáló papirosból jó sok szabványívet megtöltötték volna. És ráadásul olyan szavak, amelyeknek értelmét csakis egy hivatalos rendõri rejtjelfejtõvel lehetett kibogozni.

Baley egykedvûen végigolvasta az anyagot. Az elsõ személyt Francis Clousarrnek hívták, két évvel ezelõtt, letartóztatásakor harminchárom éves volt. Letartóztatásának oka: lázongásra való bujtogatás; munkahelye: New York-i élesztõüzem; lakása itt és itt; szülei ezek és ezek; haja és szeme színe, különös ismertetõjelei, iskolázottsága, hivatali pályafutása, pszichoanalitikai arculata, fizikai jellemzõi, itt egy sereg adat, ott egy sereg adat, és végül hivatkozás a bûnügyi nyilvántartóban fellelhetõ háromdimenziós fényképre.

– Megnézted a fényképét? – kérdezte Baley.

– Igen, Elijah.

A másik embert Gerhard Paulnak hívták. Baley átfutotta ennek a lapját is, majd így szólt:

– Ez az egész nem ér semmit.

– Az lehetetlen – mondta R. Daneel. – Ha itt a Földön van olyan szervezet, amely képes volt a szóban forgó bûntett elkövetésére, akkor ezek bizonyára tagjai. Szerintem ennek igen nagy a valószínûsége. Nem kellene kihallgatnunk õket?

– Semmit se fogunk belõlük kihúzni.

– Mind a ketten ott voltak a cipõboltban meg az étkezõben. Ezt nem tagadhatják.

– Ez önmagában még nem bûn. Egyébként pedig igenis letagadhatják. Egyszerûen azt mondják, hogy nem voltak ott és kész. Nem tudjuk rájuk bizonyítani, hogy hazudnak.

– De hiszen én láttam õket.

– Ez nem bizonyíték – vágta rá dühösen Baley.

– Nincs olyan bíróság, ha egyáltalán odáig jut az ügy, amely elhinné neked, hogy egymillió összefolyt arcból kettõre emlékezni tudj.

– Pedig az nyilvánvaló, hogy én tudok.

– Persze. De csak mondd meg nekik, hogy mi vagy. Abban a pillanatban már nem is tanúskodhatsz. Magadfajtának az itteni bíróságok elõtt nincs semmiféle jogállása.

– Tehát megváltoztattad a véleményedet – jelentette ki R. Daneel.

– Hogy érted ezt?

– Tegnap az étkezõben azt mondtad, nem szükséges letartóztatnunk õket. Azt mondtad, ha emlékszem az arcukra, bármikor lefoghatjuk a társaságot.

– Nem gondoltam át a dolgot – válaszolta Baley.

– Bolondot beszéltem. Ilyet nem tehetünk.

– Lélektani okokból se? Hiszen õk nem tudhatják, hogy nekünk nincs törvényes bizonyítékunk az összeesküvésben való részvételükre.

– Ide figyelj – felelte ingerülten Baley –, egy félórán belül idevárom dr. Gerrigelt Washingtonból. Nem várnád meg, amíg beszélek vele?

– Megvárom – mondta R. Daneel.

Anthony Gerrigel középtermetû, pedáns és igen udvarias férfi volt, egyáltalán nem látszott rajta, hogy a Föld egyik legnagyobb tudású robotikusa. Mint sûrû bocsánatkérések közepette kiderült, csaknem húsz percet késett. Baley az aggodalomtól és méregtõl sápadtan, goromba vállvonogatással fogadta a tudós mentegetõzését. Ellenõrizte, hogy fenntartották-e nekik a D tárgyalótermet, megismételte utasításai, hogy egy óráig semmilyen címen ne zavarják õket, aztán végigvezette dr. Gerrigelt meg R. Daneelt a folyosón, onnét pedig egy feljárón és egy ajtón át bement velük az egyik, kémsugarak ellen védett terembe.

Ott azután mindenekelõtt alaposan megvizsgálta a falakat a kezében tartott, halkan zümmögõ lüktetésmérõvel, hogy nem hagy-e ki valahol a hang folytonossága, ami a szigetelés bármilyen csekély megszakadására mutatna. Ezután a mennyezetet, a padlót és – legalaposabban – az ajtót vizsgálta meg. Sehol se tapasztalt semmi rendellenességet.

Dr. Gerrigel arcán halvány mosoly ült. Olyan embernek látszott, aki legfeljebb halvány mosolyra képes. Jólöltözöttségével megérdemelte, hogy piperkõcnek nevezzék. Acélszürke haját gondosan hátrafésülte, arca rózsaszínû volt és üde. Pedánsul egyenesen ült a széken, mintha ifjúkorában a helyes testtartásra oktató anyai intelmek hatására gerince mindörökre megmerevedett volna.

– Ön nagyon félelmetes látszatot kölcsönöz ennek az egésznek – jegyezte meg.

– Meglehetõsen fontos dologról van szó, doktor úr. Robotokra vonatkozóan szeretnék felvilágosításokat kapni, és ezeket talán csak ön adhatja meg nekem. Minden, ami itt elhangzik, természetesen legfõbb államtitok, és a City elvárja öntõl, hogy távozása után mondhatnánk elfelejti ezt az egész beszélgetést.

A robotikus arcáról még a halvány mosoly is eltûnt.

– Hadd magyarázzam meg a késésem okát. – Bizonyára még mindig furdalta a lelkiismeret. – Végül is úgy határoztam, hogy nem repülõgépen jövök. Ugyanis hajlamos vagyok a légibetegségre.

– Az bizony kellemetlen – jegyezte meg Baley. Ellenõrizte a lüktetésmérõ beállítását, hogy még arról is meggyõzõdjön, maga a mûszer rendben van-e. Aztán eltette és leült.

– Pontosabban nem is annyira légibeteg leszek, mint inkább ideges. Enyhe agorafóbia vesz erõt rajtam. Nem valamilyen abnormális formában, de mégis. Így aztán az expresszjáraton jöttem.

Baley élénk érdeklõdéssel kapta fel a fejét.

– Agorafóbia?

– Nem olyan csúnya, mint amilyennek hangzik – vágta rá gyorsan a robotikus. – Valójában nem egyéb, mint az az érzés, amely repülõgépen elfogja az embert. Ült már repülõgépen, Mr. Baley?

– Többször is.

– Akkor bizonyára érti, mire gondolok. Az ember úgy érzi, mintha a semmi fogná körül, hiszen csak egy vékony fémlemez választja el a puszta levegõtõl Kellemetlen érzés.

– Így az expresszjáraton jött?

– Igen.

– Washingtontól egész New Yorkig?

– Ó, megtettem én ezt már máskor is. Mióta a Philadelphia-Baltimore-i alagút megépült, semmi az egész.

Ami igaz is volt. Baley ugyan még sose tette meg ezt az utat, de nagyon jól tudta, hogy lehet így is utazni. Az utolsó két évszázadban Washington, Baltimore, Philadelphia és New York annyira szétterpeszkedett, hogy már-már összeért egymással. A Négy City Övezet úgyszólván hivatalos neve lett az egész tengerparti sávnak, és nem csekély számban akadtak olyanok, akik a kormányzati egyesítés mellett kardoskodtak. Maga Baley nem értett egyet ezzel a gondolattal. New York önmagában is már-már túl nagy volt ahhoz, hogy központosított kormány igazgassa. Egy még nagyobb City, több mint ötvenmillió lakossal, összerogyna a saját súlya alatt.

– Az volt a baj – folytatta dr. Gerrigel –, hogy Philadelphiában lekéstem a csatlakozást, és ezzel idõt vesztettem. Ez a körülmény, no meg az, hogy elég nehezen kaptam vendégszobát, okozta a késést.

– Ne izgassa magát emiatt, doktor úr. De nagyon érdekes, amit mond. Ha ön, dr. Gerrigel, nem szeret repülõgépen utazni, akkor mit szólna ahhoz, ha gyalogszerrel kellene elhagynia a City határát?

– De miért volna erre szükség? – Dr. Gerrigel szemmel láthatóan meghökkent, sõt alaposan megijedt.

– Ó, ez pusztán szónoki kérdés volt részemrõl. Nem azt akartam mondani, hogy valóban ezt tegye. Csak azt szeretném tudni, milyen érzéseket ébreszt önben ez a gondolat?

– Igen kellemetlen érzéseket.

– Tegyük fel, hogy éjnek idején el kellene hagynia a Cityt, és félmérföldet vagy még többet kellene gyalogolnia a szabad ég alatt.

– Nem... nem hiszem, hogy erre rá tudnának bírni.

– Akármilyen fontos oka volna rá?

– Ha a magam vagy a családom élete függne tõle, megpróbálnám... – Dr. Gerrigel határozottan zavarban volt. – Szabad tudnom, mi a célja ennek a kérdésnek, Mr. Baley?

– Megmondom. Súlyos bûntény, különösen felháborító gyilkosság történt. A részleteket nem árulhatom el önnek. De van egy olyan feltevés, hogy a gyilkos a bûntett elkövetése végett pontosan azt tette, amirõl az imént beszéltünk. Vagyis egyedül, éjnek idején kiment a szabad ég alá. És csak arra volnék kíváncsi, miféle ember képes erre.

Dr. Gerrigel megborzongott.

– Ilyen embert én nem ismerek. Én biztosan nem volnék képes rá. Persze milliók között bizonyára akadhat néhány mindenre elszánt egyén.

– De ön szerint, ugye, csekély valószínûsége van annak, hogy emberi lény ilyet tegyen?

– Nagyon csekély valószínûsége.

– Tehát ha mondjuk a bûnténynek akadna más magyarázata, bármilyen más elképzelhetõ magyarázata – tagolta –, elõbb azt kellene figyelembe venni. Ugye?

Dr. Gerrigel most még zavartabbnak látszott. Olyan mereven ült, mint aki nyársat nyelt, ápolt kezeit pedánsán összefonva az ölében nyugtatta. – Miért, ön talált valamilyen más magyarázatot?

– Igen. Az jutott eszembe, hogy egy robot például könnyûszerrel kimehetne a szabad ég alá. Dr. Gerrigel talpra ugrott.

– De kedves uram!

– Mi baj?

– Azt akarja ezzel mondani, hogy egy robot követte el a bûntettet?

– Miért ne?

– Gyilkosságot? Emberölést?

– Igen. Üljön le kérem, doktor úr.

A robotikus engedelmeskedett.

– Mr. Baley – mondta –, itt két cselekményrõl van szó: szabad ég alatti kóborlásról és gyilkosságról. Az utóbbit egy emberi lény könnyen elkövetheti, de az elõbbit nagyon nehezen. A robot az elõbbit könnyûszerrel megteheti, de az utóbbira teljesen képtelen volna. Ha ön egy valószínûtlen elméletet egy lehetetlennel akar helyettesíteni...

– Lehetetlen? Ez nagyon erõs szó, doktor úr.

– Ismeri ön a robotika elsõ törvényét, Mr. Baley?

– Persze. Kívülrõl el tudom fújni. “A robotnak nem szabad kárt okoznia emberi lényben, vagy tétlenül tûrnie, hogy emberi lény bármilyen kárt szenvedjen." – Baley hirtelen a robotikus felé bökött ujjával, és így folytatta: – De miért ne lehetne robotot készíteni az elsõ törvény betáplálása nélkül? Olyan nagy szentség ez a törvény?

Dr. Gerrigel megdöbbenve nézett rá, aztán elkuncogta magát.

– Ó, Mr. Baley!

– Nos, mit válaszol erre?

– De hát, Mr. Baley, ha csak egy kicsit is ismeri a robotikát, tudnia kell, micsoda óriási feladatot jelent mind a matematika, mind az elektrotechnika szempontjából pozitronagyat készíteni.

– Valami fogalmam van róla. – Baley emlékezetében még élénken élt az a látogatás, amelyet egyszer hivatalos ügyben egy robotgyárban tett. A könyvfilmgyárban hosszú filmeket töltött be egy-egy pozitronagytípus matematikai elemzése. Szabványsebesség mellett átlagosan több mint egy órába telt egy-egy ilyen film végignézése, bármily tömör volt is a jelképrendszer. És nem akadt két egyforma agyvelõ, ezt még a legprecízebb gyártási specifikációval se lehetett volna elérni. Ami – Baley tudta – a Heisenberg-féle bizonytalansági reláció következménye. Ez pedig azt jelenti, hogy minden egyes filmhez függeléket kellett csatolni az összes lehetséges változat feltüntetésével.

Csinos munka, szó se róla, ezt Baley sem tagadta.

– Akkor bizonyára megérti, hogy egy új pozitronagytípus megszerkesztése, még ha csupán kisebb újításokról van is szó, nem megy egyik napról a másikra. Egy közepes gyárban rendszerint az egész kutatógárda közremûködését igényli, és jó egy évbe telik. És még ez a nagy munkaráfordítás se volna elegendõ, ha az ilyen áramkörök alapelmélete nem volna már szabványosítva, és nem lehetne azt a tökéletesítések kiindulópontjául felhasználni. A szabványos alapelmélet pedig magában foglalja a robotika három törvényét: az elsõ törvényt, amelyet már idézett, a másodikat, amely szerint ,,a robot engedelmeskedni tartozik az emberi lények utasításainak, kivéve ha ezek az utasítások az elsõ törvény elõírásaiba ütköznének," és a harmadik törvényt, amely kimondja, hogy “a robot tartozik saját védelmérõl gondoskodni, amennyiben ez nem ütközik az elsõ és a második törvény elõírásaiba". Érti, kérem?

R. Daneel, aki láthatóan feszült figyelemmel hallgatta a beszélgetést, most közbevágott:

– Bocsáss meg, Elijah, szeretnék meggyõzõdni, hogy jól értem-e dr. Gerrigelt. Azt akarja mondani, uram, hogy egy olyasféle robot készítése, amelynek pozitronagya nincs a három törvénynek alávetve, egy új alapelmélet felállítását igényelné, ez pedig önmagában is több esztendei munka volna?

– Igen – válaszolta kellemesen meglepve a robotikus. – Pontosan ezt akartam mondani, Mr...

Baley egy pillanatig várt, aztán szabályszerûen bemutatta Daneelt.

– Engedje meg, doktor úr, hogy bemutassam önnek Daneel Olivaw-t.

– Örvendek, Mr. Olivaw. – Dr. Gerrigel kezet rázott Daneellel. – Becslésem szerint ötven évbe telne, amíg ki tudnánk dolgozni a nem szaturált pozitronagy, vagyis egy olyan agy elméletét, amelyre a három törvény elvei nem érvényesek, és el tudnánk jutni vele odáig, hogy képesek legyünk a modern típusokhoz hasonló robotokat készíteni.

– És ezt még sose végezték el? – kérdezte Baley.

– Hiszen mi már, doktor úr, sok ezer esztendeje gyártunk robotokat. Egész idõ alatt senkinek, egyetlen kutatócsoportnak se lett volna erre ötven éve?

– Hogyne lett volna. Csakhogy ez nem az a fajta feladat, amivel bárki is szívesen foglalkoznék.

– Ezt nehezen tudom elhinni. A kíváncsiság mindenre ráveszi az embereket.

– Nem szaturált robotok gyártására eddig még nem vette rá. Az emberi fajtának erõs Frankenstein-komplexusa van, Mr. Baley.

– Mije?

– Ez a név egy régi-régi regénybõl származik. A történet egy robotról szól, amely fellázad alkotója ellen. Én magam nem olvastam. De ez különben mellékes. A lényeg az, hogy egyszerûen nem készítenek olyan robotokat, amelyekre az elsõ törvény nem érvényes.

– És még az elméletét se dolgozták ki?

– Tudomásom szerint nem, pedig az én tájékozottságom – és itt a robotikus zavartan elmosolyodott

– meglehetõsen széles körû.

– Tehát az elsõ törvénynek alávetett robotok képtelenek gyilkosságra?

– Teljességgel. Kivéve ha merõ véletlenrõl, illetve ha két vagy több emberélet megmentésérõl volna szó. De a beépített pozitronhatóerõ még ezekben az esetekben is helyrehozhatatlanul tönkretenné az agyat.

– Helyes. De mindez csak az itteni állapotokra vonatkozik, ugye?

– Igen. Természetesen.

– És mi a helyzet az ûrországokban?

Dr. Gerrigel önbizalma kissé megfogyatkozott.

– Ó, kedves Mr. Baley, saját tapasztalatból ugyan nem állíthatom, de biztos vagyok benne, hogy ha valaha szerkesztettek volna nem szaturált pozitronagyat vagy kidolgozták volna legalább a matematikai elméletét, akkor tudnánk róla.

– Tényleg? Akkor hadd vessek fel még egy kérdést, dr. Gerrigel. Remélem nincs kifogása ellene?

– Nincs. Miért volna? – Gyámoltalan pillantást vetett elõbb Baleyre, majd R. Daneelre. – Végül is, ha olyan fontos dologról van szó, mint ahogy ön állítja, szívesen megteszek mindent, ami tõlem telik.

– Köszönöm szépen, doktor úr. A kérdésem így hangzik: miért van szükség emberszabású robotokra? Az igazság az, hogy egész életemben természetesnek tartottam létezésüket, de most mégis felmerül bennem a gondolat, hogy tulajdonképpen nem tudom, mi szükség van rájuk. Miért kell, hogy a robotoknak fejük és négy végtagjuk legyen? Miért kell, hogy többé-kevésbé hasonlítsanak az emberhez?

– Azt akarja mondani, hogy miért nem szerkesztik õket, mint az összes többi gépet, pusztán célszerûségi szempontok szerint?

– Igen – mondta Baley. – Mi ennek a magyarázata?

Dr. Gerrigel arcára halvány mosoly ült ki.

– Mr. Baley, ön túlságosan késõn született. A korai robotirodalom ugyanezzel a problémával küszködött, és a vita ijesztõ méreteket öltött. Ha érdekli a funkcionalisták és az antifunkcionalisíák vitája, ajánlhatok önnek egy igen jó kézikönyvet: Hanfordtól A robotika történetét. Matematikai téren a lehetõ legkevesebb igényt támasztja az olvasóval szemben. Azt hiszem, igen érdekesnek találná.

– Majd megnézem – válaszolta türelmesen Baley. – De addig is nem mondaná el, kérem, a lényegét?

– Gazdasági szempontok döntötték el a kérdést. Tegyük fel, Mr. Baley, hogy ön egy farm munkáját ellenõrizné. Inkább venne egy pozitronagyas traktort, aratógépet, boronát, fejõgépet, autót és így tovább, mindegyiket külön pozitronaggyal, vagy ehelyett közönséges agy nélküli gépeket állítana be, amelyeket egyetlen pozitronos robot irányít? Figyelmeztetem, hogy az utóbbi megoldás legfeljebb ötvened-vagy századrész költséggel járna.

– De miért kell a robotnak emberszabásúnak lennie?

– Mert az emberi alak az egész természetben a legsikeresebb általánosított forma. Mi nem vagyunk szakosított állatok, Mr. Baley, kivéve, ami az idegrendszerünket és néhány más jellegzetességünket illeti. Ha olyan szerkezetre van szüksége, amely sok különféle dolgot képes csinálni és mindet meglehetõsen jól, akkor okosabbat nem tehet, mint hogy utánozza az emberi alakot. Amellett egész technológiánk erre épült föl. Az automobilok kormányszerkezetét például úgy tervezik meg, hogy legkönnyebben olyan nagyságú és alakú emberi kezekkel-lábakkal lehessen megfogni és mûködtetni, amelyek bizonyos hosszúságú végtagokkal és bizonyos fajta izületekkel kapcsolódnak a testhez. Még az afféle egyszerû tárgyakat is, mint mondjuk egy szék, asztal, kés vagy villa, az emberi méretek és kezelési mód igényeinek megfelelõen készítjük el. Egyszerûbb tehát a robotokat emberi alakúra formálni, mint eszközeink alapvetõ jellegzetességeit gyökeresen megváltoztatni.

– Igen. Ez világos. De mondja csak, doktor úr, igaz-e, hogy az ûrországok robotikusai a mieinknél sokkal emberszabásúbb robotokat gyártanak?

– Azt hiszem, igaz.

– És tudnának olyan robotot is gyártani, amelyrõl mindennapi körülmények között fel se lehetne ismerni, hogy nem ember?

Gerrigel homlokát ráncolva latolgatta a kérdést.

– Véleményem szerint, igen, Mr. Baley. De rettenetesen költséges volna, és nem hinném, hogy kifizetõdnék.

– És el tudja képzelni – folytatta könyörtelenül Baley –, hogy olyan robotot is tudnának készíteni, amellyel még önt is megtéveszthetnék, vagyis elhinné róla, hogy ember?

A robotikus megint kuncogott.

– Ó, kedves Mr. Baley, ezt azért kétlem. Nagyon kétlem. Egy robotnak nem csak egyszerûen a külsejébõl...

Dr. Gerrigelbe a mondat közepén belefagyott a szó. Lassan R. Daneel felé fordult, és rózsaszínû arca halotthalvánnyá vált.

– Ó, egek – suttogta –, egek! – Kinyújtotta a kezét, és óvatosan megtapintotta R. Daneel arcát. Az nem moccant, nyugodtan nézett a robotikusra. – Egek – ismételte dr. Gerrigel, és hangja már-már elcsuklott a zokogástól, – Maga robot!

– Elég hosszú ideig tartott, amíg rájött – jegyezte meg szárazon Baley.

– Nem voltam rá felkészülve. Ehhez hasonlót még sohase láttam. Ûrországi gyártmány?

– Igen – válaszolta Baley.

– Most már nyilvánvaló. A testtartása. A beszédmódja. Nem egészen tökéletes utánzat.

– De azért elég jó, nem?

– Ó, csodás. Kétlem, hogy elsõ pillantásra bárki is felismerné a csibészt. Nagyon hálás vagyok önnek, hogy összehozott vele. Szabad megvizsgálnom? – A robotikus mohón talpra ugrott.

De Baley elébe tartotta a karját.

– Kérem, doktor úr, egy pillanatra. Elõbb intézzük el a gyilkosság ügyét.

– Hát nem csak mese volt? – Dr. Gerrigel nem is próbálta leplezni keserû csalódottságát. – Azt hittem, az egész csak egy trükk, hogy elterelje a figyelmemet, és lássa, meddig tud bolonddá tenni...

– Nem volt trükk, dr. Gerrigel. Most azt mondja meg nekem, kérem, ha egy ilyen emberszabású robotot, mint ez itt, kifejezetten azzal a szándékkal készítenek, hogy embernek tartsák, nem szükségszerû-e, hogy az agya is az emberéhez minél hasonlóbb sajátoságokkal rendelkezzék?

– De igen. Feltétlenül.

– Nagyon helyes. És az nem lehetséges, hogy egy ilyen emberszabású agyvelõre nem érvényes az elsõ törvény? Talán véletlenül nem építették bele. Ön azt mondja, nem ismerjük az elméletet. De maga a tény, hogy nem ismerjük, még nem zárja ki, hogy a konstruktõrök esetleg ráhibázzanak egy olyan agyra, amely nincs alávetve az elsõ törvénynek. Hiszen nem tudják, hogy lehet egy ilyen hibát elkerülni.

Dr. Gerrigel határozottan megrázta a fejét.

– Nem, nem. Ez lehetetlen.

– Biztos ebben? A második törvény érvényességét persze kipróbálhatjuk. Add ide a robbantópisztolyodat, Daneel.

Baley nem vette le szemét a robotról. És közben alaposan megmarkolta a magáét, amely az oldalánál lapult.

– Tessék, Elijah – mondta nyugodtan R. Daneel, és csövénél fogva Baley felé nyújtotta a pisztolyát.

– Egy detektívnek – jegyezte meg Baley – sosem szabad elhagynia a fegyverét, a robotok azonban kötelesek engedelmeskedni az embernek.

– Kivéve, Mr. Baley – tette hozzá Gerrigel –, ha épp az engedelmességükkel sértenék meg az elsõ törvényt.

– Tudja azt, doktor úr, hogy Daneel egy csoport fegyvertelen férfira és nõre rászegezte a pisztolyát, sõt lelövéssel fenyegette meg õket?

– De nem lõttem – mondta R. Daneel.

– Ez igaz, csakhogy már maga a fenyegetõzés is elég szokatlan. Nem, doktor úr? Dr. Gerrigel az ajkába harapott.

– Ennek megítéléséhez ismernem kellene a körülményeket. Elsõ hallásra mindenesetre szokatlannak tartom.

– Akkor vegye figyelembe még a következõket. R. Daneel a gyilkosság alkalmával annak színhelyén tartózkodott, és ha kizárjuk annak lehetõségét, hogy egy földi ember fegyveresen átvágjon a szabad térségen, a gyilkosság színhelyén levõ összes személyek közül csakis Daneel rejthette el a fegyverét.

– Mit ért azon, hogy elrejthette a fegyverét?

– Mindjárt megmagyarázom. A fegyvert, amellyel a gyilkosságot elkövették, nem találták meg. A gyilkosság színhelyét alaposan átkutatták, de semmit se találtak. De hát mégse szívódhatott fel. Csak egyetlen helyen lehetett, mégpedig olyan helyen, amelyre senki se gondolt.

– Hol, Elijah? – kérdezte R. Daneel. Baley elõkapta pisztolyát, és csövét a robotra szegezte.

– Az ételzsákodban – mondta. – Az ételzsákodban, Daneel!

TIZENHARMADIK FEJEZET

A szerepek megcserélõdnek

– Ez tévedés – mondta nyugodtan R. Daneel.

– Igen? Nos, bízzuk a doktor úrra a döntést. Dr. Gerrigel!

– Tessék, Mr. Baley. – A robotikus szeme, amely eddig vadul cikázott a detektív és a robot között, aszerint, hogy melyikük beszélt, most az emberen pihent meg.

– Azért kértem önt ide, hogy hitelt érdemlõ elemzést kapjak errõl a robotról. Intézkedem, hogy igénybe vehesse a City Szabványügyi Hivatalának laboratóriumát. Ha bármi olyan mûszerre volna szüksége, amellyel ott nem rendelkeznek, megszerzem önnek. Szeretnék gyors és határozott választ kapni. Költség és fáradság nem számít.

Baley felállt. Szavai elég nyugodtan hangzottak, de õ maga érezte a mögöttük rejtõzõ, egyre fokozódó idegességét. Ebben a pillanatban szinte úgy érezte, ha torkon ragadhatná dr. Gerrigelt és kikényszeríthetné belõle a remélt választ, nem érdekelné semmiféle tudományos vizsgálat.

– Nos, dr. Gerrigel?

Dr. Gerrigel idegesen elkuncogta magát.

– Ó, kedves Mr. Baley, ehhez nekem nincs szükségem laboratóriumra.

– Hogyhogy? – nézett rá nyugtalanul Baley. Érezte, hogy izmai megfeszülnek, és egész teste rángatózik.

– Az elsõ törvény érvényességét nem nehéz ellenõrizni. Igaz, eddig erre sose volt szükségem, de a vizsgálat egészen egyszerû.

Baley nagy lélegzetet vett, majd lassan kiengedte tüdejébõl a levegõt.

– Megmagyarázná, mit ért ezen? Azt akarja mondani, hogy akár itt is el tudja végezni a vizsgálatot?

– Igen. Természetesen. Nézze, Mr. Baley, hadd mondjak egy hasonlatot. Ha orvos volnék és meg akarnám mérni valakinek a vércukrát, ehhez vegyészeti laboratóriumra volna szükségem. Ha meg akarnám állapítani az alapanyagcsereértékét, ellenõrizni kívánnám a kéregfunkcióit vagy meg szeretném vizsgálni a génjeit, hogy nincsenek-e valamiféle vele született mûködési zavarai, ehhez bonyolult mûszerekre volna szükségem. De annak megállapításához, hogy vak-e az illetõ, csak egyszerûen elhúzom a kezemet a szeme elõtt, ahhoz pedig, hogy tudjam, halott-e, csak kitapintom az érverését. Mindezzel azt akarom mondani, hogy minél fontosabb tulajdonságok vizsgálatáról van szó, annál egyszerûbb mûszerekre van szükség. És ez érvényes a robotokra is. Az elsõ törvény alapvetõ tulajdonság. Mindenre kihat. Ha nem állna fenn, a robot egész sereg tekintetben szembeszökõen hibás reakciókat mutatna.

Magyarázat közben elõvett egy lapos, fekete tárgyat, amely egy kis könyvnézõkében végzõdött. Kopott orsóját belehelyezte az aljzatba, aztán elõhalászott egy stopperórát meg egy sorozat fehér lapocskát, amelyek valamiféle logarlécnek látszó szerszámmá illeszkedtek össze. Három önállóan mozgó skála volt rajta, jelöléseihez hasonlót Baley – emlékezete szerint – még sose látott.

Dr. Gerrigel a könyvnézõkére koppintott, és arcára kiült az elõbbi halvány mosoly, mintha az elõtte álló kísérlet jókedvre derítette volna.

– Ez az én robotika-kézikönyvem – mondta. – Mindig magammal hordom. Az öltözékemhez tartozik.

Szeméhez emelte a nézõkét, ujjai óvatosan játszottak a szabályozóval. A nézõké felberregett, aztán elhallgatott.

– Beépített indexe van – jelentette ki büszkén a robotikus. A nézõké a száját is eltakarta, ezért kissé tompa hangon beszélt. – Magam szerkesztettem. Nagyon sok idõt megtakarítok vele. De most nem errõl van szó, ugye? No lássuk. Hm, húzza csak kissé közelebb hozzám a székét, Daneel.

R. Daneel engedelmeskedett. Nagy figyelemmel, de az érzelem legcsekélyebb jele nélkül nézte a robotikus elõkészületeit.

Baley leeresztette robbantópisztolyát.

Ami most következett, zavart és csalódást ébresztett benne. Dr. Gerrigel egy sereg kérdést tett fel, értelmetlennek tûnõ mûveleteket hajtott végre, közben hármas logarlécét tologatta és idõnként a nézõkébe pillantott. Egyszer azt kérdezte:

– Ha két unokatestvérem van, kettejük között öt év a korkülönbség és a fiatalabb lány, a másiknak mi a neme?

– A kapott adatok alapján ezt nem lehet megmondani – válaszolta (Baley szerint magától értetõdõen) a robot.

Dr. Gerrigel erre csak annyiban reagált, hogy egy pillantást vetett a stopperórájára, aztán jobb karját amennyire tudta, oldalt nyújtotta.

– Érintse meg a bal keze gyûrûsujjának hegyével a középsõ ujjam hegyét – mondta.

Daneel habozás nélkül eleget tett az utasításnak.

Tizenöt percbe, nem többe telt, és Dr. Gerrigel végzett a vizsgálattal. Még egy utolsó néma számítás logarlécén, majd sûrû pattintgatások közepette szétszedte. Utána zsebre tette a stopperórát, levette a kézikönyvnek nevezett micsodát a nézõkérõl, és összetolta az utóbbit.

– Ennyi az egész? – kérdezte Baley a homlokát ráncolva.

– Igen.

– De hát ez nevetséges. Egyetlen olyan kérdést se tett fel, ami az elsõ törvénnyel kapcsolatban állna.

– Ó, kedves Mr. Baley, amikor az orvos egy kis gumikalapáccsal megkopogtatja az ön térdét és az megrándul, ugye nem kételkedik benne, hogy ebbõl a mûveletbõl valamilyen idegbetegség fennforgására vagy az ellenkezõjére lehet következtetni? És amikor közelrõl megvizsgálja a szemét, és megnézi, hogy reagál a szivárványhártyája a fényre, akkor sincs, ugye, meglepve, hogy ebbõl meg tudja mondani, nem rabja-e ön bizonyos alkaloidáknak?

– Értem. És végül is ön mit állapított meg?

– Daneelre teljes mértékben érvényes az elsõ törvény. – A robotikus heves fejbólintással erõsítette meg állítását.

– Ez nem lehet igaz – mondta rekedt hangon Baley.

A detektív el se tudta képzelni, hogy dr. Gerrigel képes legyen még az eddiginél is merevebb testtartást felvenni. De szemmel láthatóan képes volt. A robotikus szeme összeszûkült, pillantása rideggé vált.

– Engem akar kioktatni?

– Nem a hozzáértésében kételkedem – válaszolta Baley, és kérõ mozdulattal nyújtotta felé jókora kezét. – De nem lehetséges, hogy mégis téved? Hisz ön maga mondta, hogy a nem szaturált robotok elméletét senki sem ismeri. Egy vak is képes olvasni Braille-vagy hangírás segítségével. Tegyük fel, hogy ön nem tud a Braille-vagy hangírás létezésérõl. Ilyen körülmények között nem állíthatná-e teljes meggyõzõdéssel valakirõl, hogy lát, mert az illetõ ismeri egy bizonyos könyvfilm tartalmát?

– Értem, mit akar mondani. – A robotikus hangja újból nyájasan csengett. – Csakhogy a vak a szemével semmiképpen se tudna olvasni, márpedig, ha szabad az ön hasonlatával élnem, én éppen ezt vizsgáltam. Higgye el nekem, bármire képes vagy képtelen is egy nem szaturált robot, annyi bizonyos, hogy R. Daneel alá van vetve az elsõ törvénynek.

– Nem lehetséges, hogy szándékosan meghamisította a válaszait? – Baleybõl már csak a kétségbeesés beszélt, és ezt maga is tudta.

– Persze hogy nem. Ez a különbség az ember és a robot között. Az emberi agyat, illetve az emlõsök agyát nem lehet semmiféle jelenleg ismert matematikai módszerrel tökéletesen kielemezni. Ennél fogva a válaszokat se lehet teljesen megbízhatónak tekinteni. A robot agya viszont tökéletesen kielemezhetõ, hisz másképp nem is lehetne megszerkeszteni. Tehát itt eleve tudjuk, hogy az adott ingerre milyen reakciónak kell következnie. Egyetlen robot se képes igazán meghamisítani a válaszait. Az, amit mi hamisításnak nevezünk, a robot szellemi horizontján egyszerûen nem létezik.

– Akkor vegyük a nyers tényeket. R. Daneel pisztolyt szegezett egy emberi lényekbõl álló tömegre. Ezt saját szememmel láttam. Ott voltam. Igaz, nem lõtt, de akkor is, nem kellett volna az elsõ törvénynek valamilyen idegmegrázkódtatást létrehoznia benne? Mert semmi ilyesmi nem történt. Utána is teljesen normálisan viselkedett.

A robotikus habozva állához emelte a kezét.

– Ez mindenképpen rendellenes.

– Egyáltalán nem – vágott közbe R. Daneel. – Elijah kollégám, nézd csak meg azt a robbantópisztolyt, amit elvettél tõlem.

Baley lepillantott a bal tenyerében pihenõ pisztolyra.

– Nyisd fel a tölténytárát – sürgette R. Daneel. – Vizsgáld meg.

A detektív felmérte a kockázatot, aztán a saját pisztolyát lassan letette maga mellé az asztalra. Majd egy gyors mozdulattal kinyitotta a robot fegyverét.

– Üres – mondta megdöbbenve.

– Nincs benne töltény – helyeselt R. Daneel. – És ha közelebbrõl megnézed, látni fogod, hogy soha nem is volt. A pisztolynak nincs gyújtószerkezete. Így nem is lehet használni.

– Töltetlen fegyvert szegeztél a tömegre? – hápogta Baley.

– Pisztolyt kell hordanom magammal, mert másképp nem tölthetném be a detektív szerepét – felelte R. Daneel. – De ha töltött és használható fegyver van velem, esetleg merõ véletlenségbõl kárt okozhatnék emberi lényekben, ami persze elképzelhetetlen. Ezt már annak idején elmondtam volna neked, de te annyira dühös voltál, hogy nem hallgattál végig.

Baley még mindig a tenyerén fekvõ ártalmatlan robbantópisztolyra meredt.

– Hát akkor, azt hiszem, végeztünk, dr. Gerrigel – mondta halkan. – Köszönöm a segítségét.

Baley elküldött az ebédjéért, de amikor megjött (diótorta volt, természetesen élesztõbõl meg egy különlegesen szép szelet sült csirke pirítóssal), csak bámult rá.

Agyában egymást hajszolták a gondolatok. Az elkeseredés mély barázdákat vágott hosszú arcába.

Irreális világban élek, kesergett magában, kegyetlen, fejetetejére állított világban.

Hogy történhetett meg ez az egész? A közelmúlt mint valami ködös, valószínûtlen álom villant fel emlékezetében, attól a pillanattól kezdve, hogy belépett

Julius Enderby szobájába és ott hirtelen rátelepedett a gyilkosság és a robotika kettõs lidércnyomása.

Az áldóját! Az egész csak ötven órával ezelõtt kezdõdött.

A megoldást makacsul az Ûrvárosban kereste. Kétszer vádolta meg R. Daneelt a gyilkossággal, elõször mint álcázott embert, másodszor mint valódi robotot És vádja mindkét alkalommal elhamarkodottnak, alaptalannak bizonyult.

Visszavonulásra kényszerítették. Akarata ellenére a City felé kell fordítania gondolatait, holott a múlt éjjel óta épp ez elõl igyekezett menekülni. Kérdések dörömböltek agya kapuján, de nem akarta beengedni õket, úgy érezte, nem lenne képes elviselni. Mert ha meghallgatja õket, válaszolnia is kell rájuk, és, Úristen, nem mer szembe nézni a válaszokkal!

– Lije! Lije! – Valaki vadul rázta a vállát. Baley megmozdult.

– Mi van, Phil? – kérdezte.

Philip Norris C–5-ös detektív leült, kezét térdére fektette, elõrehajolt és Baley arcába bámult.

– Veled mi van? Tán kábítószeren élsz mostanában? Úgy ültél itt, tágra nyitott szemmel, hogy biz' isten azt hittem, meghaltál. – Végigsimította ritkuló, világosszõke haját, és közel fekvõ szemeivel irigykedve nézte Baley hûlõ ebédjét. – Csirke! – lelkendezett. – Ha így megy tovább, már csak orvosi elõírásra lehet majd kapni.

– Egyél belõle – mondta fásultan Baley. De az illendõség legyõzte Norris sóvárgását.

– Õ – szabadkozott –, én is megyek mindjárt ebédelni. Edd csak meg. Mondd, mi van a góréval?

– Hogyhogy?

Norris igyekezett közömbösnek mutatkozni, de az ujjai nyugtalanul táncoltak.

– Ne tettesd magad. Nagyon jól tudod, mirõl beszélek. Mióta visszajött, sülve-fõve együtt vagytok. Mirõl van szó? Elõléptetés a láthatáron?

Baleyt a hivatali politika némileg visszatérítette a valósághoz. Norris nagyjából egy rangban volt vele. Így érthetõ módon feszülten figyelte a Baley iránti hivatalos részrehajlás legcsekélyebb jelét is.

– Szó sincs elõléptetésrõl – nyugtatta meg Baley. – Elhiheted nekem. Semmi ilyesmirõl az égvilágon. És ha a fõnököt akarod, bár neked adhatnám. Az áldóját! A tied lehet!

– Ne érts félre – mondta Norris. – Nem irigylem tõled az elõléptetést. Csak azt akartam mondani, ha van valami befolyásod a górénál, szólj egy szót ennek a srácnak az érdekében.

– Miféle srácról beszélsz?

Válaszra nem volt szükség. Vincent Barrett, akit kitettek állásából, hogy helyet csináljanak R. Sammynek, nyomban elõsündörgött a terem egyik homályos sarkából. Sipkáját idegesen forgatta kezében, kiugró pofacsontján rángatózott a bõr, ahogy mosolyogni próbált.

– Hello, Mr. Baley.

– Ó, hello, Vince. Hogy s mint?

– Nem a legjobban, Mr. Baley.

Éhes pillantással nézett körül. Milyen elesettnek látszik, gondolta Baley. Lefokozott. Félholt. De azután vadul, az érzelmek erejétõl szinte rángatózó ajakkal kérdezte magában: de mit akar tõlem?

– Sajnálom, fiam. – Mi egyebet mondhatott volna?

– Folyton az jár a fejemben, hátha adódik valami. Norris közelebb húzódott, és Baley fülébe súgta:

– Meg kéne akadályozni, hogy ez így menjen tovább. Most Csen Lát akarják kirakni.

– Micsoda?!

– Nem hallottad?

– Nem. Errõl nem hallottam. Mennydörgõs mennykõ, hisz õ C–3-as! Már tíz év van mögötte.

– Pontosan. De emiatt még egy két lábon járó masina is el tudja látni a munkáját. És ki lesz a következõ?

Az ifjú Vince Barrett nem is figyelt a suttogókra, saját gondolatainak fonalát követte.

– Mr. Baley! – szólalt meg.

– Tessék, Vince.

– Tudja, mit mesélnek? Az a hír járja, hogy Lyrane Millane, a szubéterikus táncosnõ a valóságban robot.

– Buta beszéd.

– Biztos? Azt mondják, vannak robotok, amelyek pont úgy néznek ki, mint az emberek. Valamiféle különleges mûbõrt tesznek rájuk.

Baley bûntudattal gondolt R. Daneelre, és nem talált szavakat. Csak a fejét rázta.

– Ugye, nem fogja senki kifogásolni, ha körbejárok egy kicsit? – kérdezte a fiú. – Olyan jó látni ezt a régi helyet.

– Menj csak, fiam.

A legény odábbállt. Baley és Norris utána pillantott.

– Úgy látszik, a konzervatívoknak. van igazuk

– jegyezte meg Norris.

– Mármint abban, hogy térjünk vissza a természethez? Erre gondolsz, Phil?

– Nem. Arra, amit a robotokról mondanak. Vissza a természethez! Ugyan! A jó öreg Földnek határtalan jövõje van. Csak robotokra nincs szükségünk, ennyi az egész.

– Nyolcmilliárd ember és az uránium kifogyóban

– dörmögte Baley. – Hol itt a határtalan jövõ?

– Nem érdekes, ha ki is fogy az uránium. Majd importálunk. Vagy felfedezünk más nukleáris folyamatokat. Az emberiség fejlõdésének nem lehet gátat Vetni, Lije. Optimistának kell lenni, bízni kell a jó öreg emberi agyvelõben. A mi legnagyobb erõforrásunk a találékonyság, és ebbõl sose fogunk kifogyni, Lije. – Most aztán belelendült. – Példának okáért – magyarázta – kihasználhatjuk a napenergiát, és ez sok milliárd évre mindent megoldana. A Merkúr keringési pályáján belül ûrállomásokat építhetnénk, amelyek energia-akkumulátorként szolgálnának. Irányított sugarakkal továbbíthatnánk az energiát a Földre.

Baley már hallott errõl a tervrõl. A tudományos fantázia már legalább százötven éve játszott ezzel a gondolattal. De mindeddig megvalósíthatatlanná tette az a körülmény, hogy az ötvenmillió mérföld hosszúságú sugarat lehetetlen kellõképpen összetartani, haszontalanul szétszóródnék. Baley ezt meg is mondta.

– Ha szükség lesz rá – válaszolta Norris –, majd ezt is megoldják. Emiatt ne fájjon a fejed.

Baley elképzelte, milyen volna, ha a Föld korlátlan energiával rendelkeznék. A népesség határtalanul szaporodhatna. Az élesztõüzemek kiterjeszkednének, a hidropónikus gazdálkodás fokozottabb erõvel folyna. Hiszen csak energia kellene hozzá. A naprendszer lakatlan sziklatömbjeirõl ásványi kõzeteket lehetne behozni. És ha a víz válna “szûk keresztmetszetté", még azt is importálni lehet a Jupiter holdjairól. Vagy befagyasztanák az óceánokat és kivontatnák õket a világûrbe, ahol mint jégholdacskák keringenének a Föld körül, bármikor felhasználásra készen, a tengerfenéken pedig tágas tér nyílna, amelyet szintén ki lehetne aknázni, ahol élni lehetne. Még a szén és oxigén mennyisége is fenntartható, sõt fokozható volna a Földön a Titán metánatmoszférájának és az Umbriel megfagyott oxigénjének kihasználásával.

A Föld lakossága egy-két billióra növekedhetnék. Miért ne? Volt idõ, amikor a jelenlegi nyolcmilliárdos lakosságot is elképzelhetetlennek tartották. Sõt, amikor egy milliárdot se tudtak volna elképzelni. A malthusi végzetnek minden nemzedékben akadtak prófétái, de jóslataik mindig tévesnek bizonyultak.

De mit mondana erre Fastolfe? Egybillió lakosságú világ? Helyes. Csakhogy ennek a világnak még a levegõt és a vizet is importálnia kellene, és az energiát ötvenmillió mérföld távolságban levõ bonyolult raktárházakból kellene behoznia. Milyen végtelenül bizonytalan állapot volna! A Földet örökké csak egy hajszál választaná el a teljes katasztrófától, és egy ilyen katasztrófa a naprendszert felölelõ mechanizmus bármely pontján elõálló legcsekélyebb hibából bekövetkezhetnék.

– Én amondó vagyok – morfondírozott Baley. –, hogy egyszerûbb volna a fölös népesség egy részét ûrhajókba ültetni. – Tulajdonképpen nem is Norris szavaira, mint inkább a maga gondolataira válaszolt.

– De ki fogadna be minket?

– Bármelyik lakatlan bolygó.

Norris felállt, és megveregette Baley vállát.

– Lije, edd meg a csirkédet, és térj magadhoz. Esküszöm, te kábítószeren élsz. – S nevetve odébbállt.

Baley utánanézett, és ajka humortalan mosolyra kunkorodott. Norris majd továbbadja, gondolta, és hetekbe fog tartani, amíg a hivatal jópofái (minden hivatalban akadnak ilyenek) békén hagyják. De legalább elfeledkezett az ifjú Vince-rõl, a robotokról, a lefokozásról.

– Thomas Robert Malthus (1766–1834) angol tudós azt a tételt állította fel, hogy a Föld lakossága gyorsabban növekszik, mint az elõállítható élelemmennyiség.

Felsóhajtott, és beleszúrta villáját a kihûlt és kissé rágós csirkébe.

Csak amikor az utolsó falat élesztõdiótortával is végzett, állt fel R. Daneel az íróasztalától, amelyet aznap reggel jelöltek ki neki, és lépett oda hozzá. A detektív kényszeredett pillantással fogadta. – No, mi újság?

– A rendõrfõnök nincs a szobájában – mondta R. Daneel –, és nem is tudják, mikor jön vissza. Szóltam R. Sammynek, hogy odamegyünk, és hogy a rendõrfõnökön kívül senkit se engedjen be.

– De minek nekünk a szobája?

– Nehogy kihallgassák, amit beszélünk. Bizonyára egyetértesz azzal, hogy meg kell fontolnunk a következõ lépésünket. Gondolom, a történtek ellenére sem akarod abbahagyni a nyomozást, ugye?

Baleynek épp ez lett volna a leghõbb vágya, de persze nem vallhatta be. Fölállt és elindult a robottal Enderby szobája felé.

– Itt volnánk, Daneel – mondta odabent. – Mirõl van szó?

– Elijah kollégám – válaszolta a robot –, múlt éjjel óta nem vagy a régi. A szellemi aurád határozottan megváltozott.

Baley agyán szörnyû gondolat cikázott végig.

– Te gondolatolvasó is vagy? – robbant ki belõle. Kevésbé zavaros pillanatában egy effajta lehetõség eszébe se jutott volna.

– Nem. Dehogy vagyok gondolatolvasó – tiltakozott R. Daneel. Baley ijedtsége alábbhagyott.

– Akkor mi az ördögöt beszélsz itt az én szellemi aurámról?

– Ez csak egy egyszerû kifejezés. Olyan érzés leírására használom, amit te nem erezhetsz.

– Mi az az érzés?

– Nehéz megmagyarázni, Elijah. Bizonyára emlékszel rá, hogy engem eredetileg az Ûrvárosban az emberi pszichológia tanulmányozására szerkesztettek.

– Igen, tudom. És azáltal tettek alkalmassá a detektívmunkára, hogy egyszerûen belédszerelték az igazságszeretet áramkörét. – Baley meg se próbálta tompítani a hangjából ki csendülõ gúnyt.

– Pontosan, Elijah. De az eredeti szerkezetem azért lényegében változatlan maradt. Engem cerebroanalízis céljaira konstruáltak.

– Agyhullámok elemzésére?

– Úgy is mondhatod. Megfelelõ vevõkészülék segítségével meg lehet oldani térmérés útján is, nincs szükség közvetlen elektródakapcsolatra. Az én agyam egy ilyen vevõkészülék. Nálatok nem alkalmazzák ezt a módszert?

Baleynek fogalma se volt róla, ezért elsiklott a kérdés felett.

– És ezzel az agyhullámméréssel mit lehet megállapítani? – tudakolta óvatosan.

– Gondolatokat semmiképpen sem, Elijah. Érzelmi villanásokat észlelek, mindenekelõtt elemezni tudom az emberek kedélyállapotát, az alapvetõ ösztönöket és a szellemi beállítottságot. Például én állapítottam meg, hogy Enderby rendõrfõnök a gyilkosság idején fennálló körülmények között képtelen volna megölni valakit.

– Tehát a te véleményed alapján mentesült a gyanú alól?

– Igen. Ezt minden kockázat nélkül megtehettük. Ebben a vonatkozásban igen megbízható gép vagyok.

Baley agyán újból átcikázott egy gondolat.

– Várj csak! Ezek szerint, ugye, Enderby rendõrfõnök nem is sejtette, hogy cerebroanalizáltátok?

– Teljesen indokolatlan lett volna, hogy megbántsuk érzelmeiben.

– Vagyis te csak ott álltál és nézted õt. Nem kellettek hozzá gépek, se elektródák. Se ionok, se diagrammok.

– Persze hogy nem. Én önállóan mûködõ egység vagyok.

Baley bosszúsan harapott az alsó ajkába. Ez volt az utolsó ellentmondás, az egyetlen fennálló rés, amelyen át még egy kétségbeesett kísérletet tehetett volna, hogy a bûntényt az Ûrváros nyakába varrja.

R. Daneel azt mondta, hogy a rendõrfõnökön cerebroanalízist végeztek, de egy órával késõbb maga a rendõrfõnök szemmel láthatólag teljes õszinteséggel jelentette ki, hogy nem ismeri ezt a fogalmat. Holott nincs olyan ember, pláne gyilkossággal vádolva, aki az elektródákkal és diagrammokkal végzett, testet-lelket megrázó elektroenkephalografikus méréseken túlesne anélkül, hogy egy életre szóló tapasztalatot ne szerezzen a cerebroanalízis mibenlétérõl.

Ez az ellentmondás most feloldódott. A rendõrfõnököt cerebroanalizálták, de tudtán kívül. R. Daneel igazat mondott, és igazat mondott a rendõrfõnök is.

– No és az én cerebroanalízisembõl mit tudtál meg? – firtatta éles hangon Baley.

– Hogy nyugtalan vagy.

– Óriási felfedezés! Persze, hogy nyugtalan vagyok.

– Igen, de pontosabban megfogalmazva: ez a nyugtalanság a benned dúló ellentétes indítékok összecsapásából ered. Egyfelõl a hivatásod elvei iránti odaadás arra ösztökél, hogy tüzetesen megvizsgáld azoknak a földlakóknak összeesküvését, akik tegnap este nyomon követtek bennünket, de ugyanakkor egy hasonlóan erõs indok az ellenkezõ irányba taszít. Ennyit világosan ki lehet olvasni az agysejtjeid elektromos terébõl.

– Agysejtjeim!... Ostobaság! – heveskedett Baley. – Ide figyelj, megmondom én neked, miért nincs értelme kivizsgálni ezt a te úgynevezett összeesküvésedet. Mert semmi köze a gyilkossághoz. Eleinte azt hittem, lehet köze hozzá. Beismerem, hogy így volt. Tegnap az étkezõben azt hittem, veszélyben vagyunk. De mi történt? Követtek minket, a szalagokon egykettõre nyomunkat vesztették, és kész. Ez nem lehetett jól szervezett, mindenre elszánt emberek mûve. A saját fiam könnyûszerrel kiderítette, hol lakunk – folytatta. – Egyszerûen felhívta a fõkapitányságot. Még csak igazolnia se kellett magát. A mi drágalátos összeesküvõink is megtehették volna ugyanezt, ha valóban meg akartak minket támadni.

– És nem akartak?

– Nyilvánvaló, hogy nem. Ha lázadást szándékoznak szítani, megtehették volna a cipõboltban, ehelyett azonban szép engedelmesen meghátráltak egyetlen ember és egyetlen robbantópisztoly elõl. Egyetlen robot és egyetlen robbantópisztoly elõl, holott tudniuk kellett, hogy nem volnál képes tüzelni, hiszen felismerték, hogy mi vagy. Ezek a konzervatívok ártalmatlan, ütõdött népség. Te ezt nem tudhattad, de én igen. És azonnal rá is jöttem volna, ha emiatt az ügy miatt nem támadnak holmi... bolond, melodramatikus gondolataim. És azt is megmondhatom neked, hogy miféle emberekbõl lesznek a konzervatívok. Azokból a puhány ábrándozókból, akik az itteni életet túlságosan nehéznek találják, és elmerülnek egy sohase létezett, idealizált múltban, Ha ezt a mozgalmat az egyes emberekhez hasonlóan cerebroanalizálni tudnád, kiderülne, hogy éppoly kevéssé képesek a gyilkosságra, mint Julius Enderby.

– Ezt a megállapításodat – válaszolta lassan R.

Daneel – szó szerinti értelemben nem fogadhatom el.

– Miért nem?

– Mert a pálfordulásod túl hirtelen következett be. Amellett vannak itt bizonyos ellentmondások is. Dr. Gerrigellel jóval vacsora elõtt megállapodtál a mai találkában. Holott akkor még nem tudtál az ételzsákomról, és így nem gyanúsíthattál a gyilkossággal. De ha így van, miért akartál beszélni vele?

– Már akkor is gyanúsítottalak.

– És múlt éjjel álmodban beszéltél. Baley szeme tágra nyílt.

– Mit mondtam?

– Csak azt ismételgetted, hogy “Jessie". Azt hiszem, a feleségedre céloztál.

A detektív megfeszült izmai fellazultak.

– Lidércálmom volt – mondta bizonytalanul. – Tudod, mi az?

– Személyes tapasztalatból persze nem tudom. De az értelmezõ szótár szerint rossz álmot jelent.

– És azt tudod, hogy mi az az álom?

– Erre nézve is csak az értelmezõ szótár meghatározását ismerem. Eszerint a valóság illúziója, amely a tudatos gondolkodás idõleges szünetelése közben jelentkezik, amikor – ahogy ti mondjátok – alusztok.

– Helyes. Elfogadom. Illúzió. De néha ezek az illúziók fenemód valóságosnak tûnnek. Nos hát, azt álmodtam, hogy a feleségemet veszély fenyegeti. Gyakran álmodunk ilyesmit. A nevét ismételgettem. Ilyen körülmények között ez is megesik. Ezt elhiheted nekem.

– Készséggel elhiszem. Csakhogy ez felvet egy másik gondolatot. Honnét jött rá Jessie, hogy robot vagyok?

Baley homlokát újból elöntötte a veríték.

– Ne kezdjük ezt elölrõl, jó? A híresztelések...

– Bocsáss meg, hogy a szavadba vágok, Elijah kollégám, de nincsenek efféle híresztelések. Ha volnának, akkor ma szerte a Cityben nyugtalanság uralkodnék. Ellenõriztem a fõkapitányságra bejött jelentéseket, és azokban szó sincs ilyesmirõl. Egyszerûen nincsenek ilyen híresztelések. Tehát felmerül a kérdés: honnét jött rá a feleséged, hogy robot vagyok?

– Az áldóját! Mit akarsz ezzel mondani? Tán csak nem azt, hogy a feleségem is tagja a... a...

– De azt, Elijah.

Baley szorosan összefogta a kezét.

– Pedig nem tagja. És errõl ne is beszéljünk többé.

– Ez nem hasonlít hozzád, Elijah. Te engem hivatalosan kétszer is gyilkossággal vádoltál.

– És így akarsz kvittelni?

– Nem tudom pontosan, mit értesz ezen a kifejezésen. Én a magam részérõl helyeslem, hogy gyanúsítottál. Megvoltak rá az indokaid. Tévedtél ugyan, de ugyanúgy igazad is lehetett volna. Viszont hasonlóan erõs érvek szólnak a feleséged ellen.

– Hogy gyilkos volna? A fene egyen meg, Jessie még a legnagyobb ellenségének se tudna ártani! És nem is tehette ki a lábát a Citybõl. Nem!... Ha húsvér volnál, most...

– Én csak azt állítom, hogy részt vesz az összeesküvésben. És hogy szerintem ki kellene hallgatni.

– Ezt verd ki a fejedbõl. Akármiféle áramköreid vannak is. Ide figyelj. A konzervatívok nem akarnak vért ontani. Ez nem az õ módszerük. De azon vannak, hogy eltávolítsanak téged a Citybõl. Ennyit biztosra vehetünk. És ezt a szándékukat valamilyen pszichológiai támadással igyekeznek megvalósítani. Kellemetlenkedni akarnak neked és nekem is, mivel együtt dolgozunk. Könnyûszerrel kideríthették, hogy Jessie a feleségem, és így kézenfekvõ volt az a lépésük, hogy fülébe juttatták a hírt. Jessie pedig olyan, mint a többiek: nem szereti a robotokat, nem akarja, hogy együtt dolgozzam egy robottal, különösen ha ez szerinte még veszéllyel is jár. Ezt õk elõre tudták, és a módszer be is vált. Jessie egész éjjel könyörgött, hogy hagyjam abba a nyomozást vagy valamiképpen távolítsalak el téged a Citybõl.

– Feltehetõleg – válaszolta R. Daneel – nagyon nyomós indokaid vannak, hogy a feleségedet megvedd a kihallgatástól. Nyilvánvaló, hogy a felsorakoztatott érveidben magad se hiszel.

– Mi a fészkes fenét képzelsz te magadról?! – üvöltötte Baley. – Te nem vagy detektív. Te csak egy cerebroanalizáló gép vagy, mint az elektroenkephalográfok itt az épületben. Karod, lábad, fejed van, tudsz beszélni, de egy fikarcnyival se vagy több, mint azok a gépek. Hiába rakták beléd azt a nyavalyás áramkört, attól még nem lettél detektív, hát mit vágsz föl? Fogd be a szád, és bízd rám a gondolkodást.

– Sokkal okosabban tennéd, Elijah, ha halkabban beszélnél – mondta nyugodtan a robot. – Elismerem, hogy nem vagyok detektív abban az értelemben, ahogy te az vagy, de azért egy apró tényt mégis szeretnék tudomásodra hozni.

– Nem érdekel.

– Hallgass meg, kérlek. Ha tévednék, majd megmondod, ebbõl nem származhatik semmi baj. Mindössze a következõrõl van szó. Múlt éjjel kimentél a szobából, hogy a földszinti videofonon felhívd a feleségedet. Én javasoltam, hogy inkább a fiadat küldd. Erre azt felelted, nálatok, földieknél nem szokás, hogy az apa veszélybe küldje a fiát. De az szokás, hogy az anya ilyet tegyen?

– Nem, persze hogy... – kezdte Baley, de rögtön el is hallgatott.

– Tehát érted, mire gondolok – állapította meg R. Daneel. – Rendes körülmények között, ha Jessie aggódnék miattad és figyelmeztetni akarna valamilyen veszélyre, saját életét kockáztatná, nem pedig a fiát küldené el. Az a tény, hogy mégis Bentleyt küldte, csak annyit jelenthet, úgy érezte, a fiának nem eshetik baja, neki azonban igen. Ha az összeesküvõk nem ismernék Jessie-t, más lett volna a helyzet, vagy legalábbis Jessienek nem lett volna semmi oka, hogy így ítélje meg a helyzetet. De ha maga is az összeesküvõk közé tartozik, akkor tudta, jól tudta, Elijah, hogy figyelik õt és felismernék, Bentleyt viszont nem.

– Várj egy pillanatra – vágott közbe elkeseredetten Baley –, ez igen finom logikájú érvelés, csak...

Nem kellett várniuk. A rendõrfõnök íróasztalán a jelzõlámpa vadul felvillant. R. Daneel várt, hogy Baley válaszoljon, de a detektív csak gyámoltalanul bámult a jelzõlámpára. A robot végre megfordította a kapcsolót.

– Mi az?

R. Sammy szólalt meg sustorgó hangon:

– Egy hölgy van itt. Lije-dzsal szeretne beszélni. Mondtam neki, hogy el van foglalva, de nem akar elmenni. Azt mondja, Jessienek hívják.

– Engedd be õt – válaszolta nyugodtan R. Daneel, és szenvtelen barna szemét Baley megrettent arcára függesztette.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A név hatalma

Baley a megdöbbenéstõl görcsös merevségbe dermedt. Jessie odafutott hozzá, vállon ragadta és a mellére simult.

– Bentley? – kérdezte a férfi elfehéredve. Jessie ránézett, megrázta a fejét; a heves mozdulattól barna haja szerteszét repült.

– Neki nincs semmi baja.

– Hát akkor?

Jessie-t hirtelen heves zokogás fogta el. Olyan halkan szólalt meg, hogy szinte meg se lehetett érteni:

– Nem bírom tovább, Lije. Nem bírom. Nem tudok se enni, se aludni. El kell, hogy mondjam...

– Ne mondj semmit – válaszolta mélységes aggodalommal Baley. – Az isten szerelmére, Jessie, ne most!

– De muszáj. Rettenetes dolgot tettem. Rettenetes dolgot. Ó, Lije... – Szavai zokogásba fúltak.

– Nem vagyunk egyedül, Jessie – jegyezte meg gyámoltalanul Baley.

Az asszony felpillantott, de úgy bámult R. Daneelre, mintha meg se ismerné. A szemét elöntõ könnyek, úgy látszik, jellegtelen, elmosódott figurává torzították a robotot.

– Jó napot kívánok, Jessie – mormolta halkan R. Daneel.

– Ez a... a robot? – lihegte Jessie. – Kezefejével megtörölte szemét, és kibontakozott Baley ölelésébõl. Mély lélegzetet vett, és egy pillanatra reszketõ mosoly futott végig az ajkán. – Maga az, ugye?

– Igen, Jessie.

– És nem haragszik, ha robotnak nevezem?

– Nem, Jessie, hiszen az vagyok.

– És én se haragszom, ha bolondnak, hülyének és... felforgatónak neveznek, mert én meg az vagyok.

– Jessie! – nyögött fel Baley.

– Nincs értelme tagadni, Lije – mondta az asszony. – Hadd tudja meg, hisz a munkatársad. Én meg nem bírok tovább hallgatni. Mit kínlódtam tegnap óta! Azt se bánom, ha börtönbe dugnak. Vagy ha a legalacsonyabb szintre tesznek, és nyers élesztõn meg vizén kell élnem. Nem bánom!... De ugye, nem hagyod, hogy ezt tegyék velem, Lije? Nem hagyod, hogy bármi bajom essen? Úgy fé... félek!

Baley megveregette az asszony vállát, és hagyta, hogy kisírja magát. – Nincs eszénél – súgta oda R. Daneelnek. – Nem tarthatjuk itt. Hány óra van?

– Tizennégy-negyvenöt – válaszolta R. Daneel anélkül, hogy az órájára nézett volna.

– A rendõrfõnök bármely pillanatban itt lehet. Azt mondom, vezényeltess ide egy riadóautót, és az úton megbeszéljük a dolgot.

Jessie fölkapta a fejét.

– Az autóúton? Ó, ne, Lije!

– De Jessie – mondta Baley annyira megnyugtató hangon, ahogy csak telt tõle –, ne légy babonás. Ilyen állapotban nem utazhatsz az expressz járaton. Légy jó kislány, nyugodj meg, mert másképp nem mehetünk át a termen. Hozok neked egy kis vizet, jó?

Jessie megtörölte arcát egy nedves zsebkendõvel, és elborzadva mondta:

– Szépen nézhetek ki.

– Ne törõdj most ezzel – válaszolta Baley. – Mi van a kocsival, Daneel?

– Már vár ránk, Elijah kollégám.

– Gyerünk, Jessie.

– Várj. Várj még egy pillanatig, Lije. Valamit csinálnom kell az arcommal.

– Ez most nem érdekes.

– De kérlek, Lije! Így nem mehetek át a termen. Csak egy pillanat az egész.

Az ember és a robot várt, az ember görcsösen ökölbe szorította a kezét, a robot meg se moccant.

Jessie a táskájába túrt, hogy elõvegye a kellékeket. (Ha valamirõl el lehet mondani, jelentette ki egyszer ünnepélyesen Baley, hogy több ezer év óta ellenáll mindenféle technikai újításnak, akkor az a nõi táska. Még az is sikertelen kísérletnek bizonyult, hogy fémcsukó helyett mágneses zárat alkalmazzanak rajta.) Jessie elõhalászott egy kis tükröt és egy kis ezüstveretes kozmeto-készletet, amelyet Baley három évvel ezelõtt a születésnapjára vett neki.

A kozmeto-készletnek különféle rekeszei voltak, és Jessie most ezeket sorban igénybe vette. De csak az utolsó mûvelet eredménye volt igazán látható. Az asszony azzal a különleges könnyedséggel, mondhatni mûvészettel használta ezeket a szereket, ami, úgy látszik, még a legfelindultabb nõnek is születési elõjoga.

Elõször alapozót fújt az arcára, sima, egyenletes réteget, amely eltûntette bõre fényességét és apró hibáit. Nyomában halvány aranyos pír maradt vissza; Jessie sokéves tapasztalatból tudta, hogy ez illik legjobban a haja és a szeme színéhez. Aztán egy kis napbarnított árnyalatot kölcsönzött homlokának és állának, gyengéden, az álla irányában egyre halványabban kipirosította mindkét orcáját, vékony kék vonást húzott a felsõ szemhéjára és a fülcimpája mentén. Végül pedig sima kárminvöröset permetezett az ajkára. A halvány rózsaszínû pára nedvesen csillogott a levegõben, de mikor az ajkát érintette, megszáradt és mély vörösbe váltott át.

– Kész – mondta Jessie. Még néhány gyors mozdulattal megigazgatta a haját. Szemében mélységes elégedetlenség tükrözõdött. – Most talán már jó lesz.

A mûvelet a megígért pillanatnál ugyan tovább tartott, de tizenöt másodpercnél többet mégse vett igénybe. Baley szemében ez is végtelen hosszúnak tûnt.

– Gyerünk – mondta.

Jessienek alig volt ideje eltenni a kozmeto-készletet, férje máris kituszkolta az ajtón.

Az autóút mindkét oldalán sûrû, kísérteties csönd honolt.

– Hát halljuk, Jessie – szólalt meg Baley.

Mióta elhagyták a rendõrfõnök szobáját, Jessie arca nem mutatott érzelmeket, de most újból kiütköztek rajta az izgalom jelei. Gyámoltalanul pillantgatott férjére és Daneelre.

– Essünk túl rajta, Jessie. Kérlek szépen. Követtél el valami bûnt? Valóságos bûnt?

– Bûnt? – Az asszony bizonytalanul rázta a fejét.

– Uralkodj magadon. Ne kezdj el hisztizni. Felelj egyszerû igennel vagy nemmel. Meg... – egy pillanatig habozott – megöltél valakit?

Jessie arcára hirtelen a méltatlankodás felhõje borult.

– Hogy képzelsz ilyet, Lije Baley?

– Igen vagy nem, Jessie.

– Nem. Persze hogy nem.

A görcsös feszültség Baley gyomrában érezhetõen feloldódott.

– Elloptál valamit? Meghamisítottad az élelmiszerjegyeket? Tettleg bántalmaztál valakit? Megrongáltad az állam vagyonát? Beszélj, Jessie.

– Nem tettem semmi... semmi ilyen meghatározható dolgot. Nem ilyesmirõl van szó. – Hátranézett. – Muszáj itt lent maradnunk, Lije?

– Itt maradunk, amíg túl nem esünk ezen. Hát kezdd el az elején. Mit akartál elmondani nekünk? – Baley az asszony lehajtott feje fölött R. Daneel szemébe nézett.

Jessie halkan fogott neki, de beszéd közben hangja egyre erõteljesebbé, tisztábbá vált.

– Ezekrõl a konzervatívokról van szó. Te tudod, kikrõl beszélek, Lije. Mindenütt beléjük botlik az ember, folyton csak fecsegnek. Már akkor is, amikor még konyhafõnökhelyettes voltam. Emlékszel Elisabeth Thornbowe-ra? Õ is közéjük tartozott. Unos-untalan arról beszélt, hogy a city a mi legnagyobb bajunk, és hogy mennyivel jobb volt, amikor még nem voltak cityk. Ilyenkor megkérdeztem tõle, honnét tudja ezt olyan biztosan, különösen azután, hogy te meg én összetalálkoztunk, Lije (hiszen emlékszel a beszélgetéseinkre, ugye?), és õ válaszul azokból a kis könyvtekercsekbõl idézett, amelyek kézrõl kézre jártak. Olyasmirõl beszélek, tudod, mint A City szégyene, tudod, amit az az alak írt. A neve nem jut eszembe.

– Ogrinsky – vetette közbe Baley.

– Igen, de a legtöbb még annál is sokkal rosszabb volt. Amikor azután férjhez mentem hozzád, Lizzybõl csak úgy áradt a gúny. “Most, hogy egy zsaruhoz mentél – mondta –, biztos valódi city-hölgy lesz belõled." Ezután már nemigen beszélgettünk, az állásomból is kiléptem, és ezzel az ügy lezárult. Érzésem szerint a fecsegése jórészt arra ment ki, hogy megbotránkoztasson, vagy hogy feltûnjön valamivel. Vénlány, haláláig nem fog már férjhez menni. A konzervatívok többsége egy és más tekintetben nem tud beleilleszkedni a társadalomba. Emlékszel, Lije, egyszer azt mondtad, hogy az emberek saját gyarlóságaikért a társadalmat hibáztatják, és a cityket akarják megváltoztatni, mert önmagukat nem tudják.

Baley emlékezett a szavaira, csak most üresnek, semmitmondónak érezte õket.

– Maradj a tárgynál, Jessie – mondta gyengéden.

– Lizzy tehát folyton arról papolt, hogy egyszer majd eljön a mi napunk, és hogy az embereknek össze kell tartaniuk. Örökké azt hajtogatta, az egész az ûrlakók bûne, akik azt akarják, hogy a Föld gyenge és dekadens legyen. Dekadens: ez volt a szavajárása. Ránézett az étlapokra, amiket a következõ hétre készítettem, elfintorította az orrát, és azt mondta: dekadens. Jane Myers mindig utánozta õt a konyhában, majd meghaltunk a nevetéstõl. Elisabeth azt mondogatta, hogy majd egy szép napon feloszlatjuk a cityket, visszatérünk a természethez és leszámolunk az ûrlakókkal, akik ránk erõszakolják a robotokat és ezzel örökre a citykhez akarnak láncolni bennünket. Csak õ sose hívta robotnak õket. Mindig “lelketlen szörnyeteget" mondott, már ne haragudjon a kifejezésért, Daneel.

– A jelzõnek, amit használt, nem ismerem az értelmét, Jessie, de nem haragszom érte. Folytassa, kérem.

Baley nyugtalanul fészkelõdött. Jessie javíthatatlan. Akármilyen kritikus helyzetben van, csak a maga körülményes módján képes elmondani valamit.

– Elisabeth mindig úgy beszélt – folytatta az asszony –, mint aki egy csomó hasonszõrûvel együtt szövögeti a terveit. “A legutóbbi ülésünkön..." – szokta mondani, és ilyenkor elhallgatott, és félig kérkedõ, félig ijedt pillantást vetett rám, mintha azt akarta volna, hogy én kérdezzek, õ meg fontoskodhassék. De félt is, hogy esetleg bajba hozom. Én, persze, soha semmit nem kérdeztem tõle. Nem akartam lovat adni alá. Akárhogy is volt, amikor hozzád mentem, Lije, az egésznek vége szakadt, míg aztán... – Elhallgatott.

– Folytasd, Jessie – nógatta Baley.

– Emlékszel, Lije, arra a vitánkra? Jezebelrõl?

– Kirõl? – Egy-két másodpercig tartott, amíg Baley ráeszmélt, hogy Jessie a saját nevérõl beszél, nem valami idegen asszonyról. Ösztönösen R. Daneelhez fordult és védekezõ hangon magyarázta: – Jessienek Jezebel a teljes neve. De nem szereti, és így nem is használja.

R. Daneel komolyan bólintott. A fene egye meg, gondolta Baley, mit izgatom magam miatta?

– Akkor nagyon felpiszkáltál, Lije – folytatta Jessie. – Nagyon. Tudom, butaság volt, de állandóan arra kellett gondolnom, amit mondtál. Vagyis hogy Jezebel egyszerûen konzervatív volt, aki az õsi életformáért harcolt az újonnan jöttek furcsa szokásaival szemben. Végeredményben én is Jezebel vagyok, és mindig...

– Azonosítottad magad vele? – segítette ki Baley.

– Igen – felelte Jessie, de rögtön megrázta és elfordította a fejét. – Valójában persze mégse. Legalábbis nem szó szerinti értelemben. Nem azzal azonosítottam magamat, akinek én tartottam õt. Te is tudod, hogy ahhoz nem hasonlítottam.

– Tudom, Jessie. Ne légy csacsi.

– És mégis sokat gondoltam rá, és valahogy az jutott eszembe, hogy ma ugyanaz a helyzet, mint akkor volt. Vagyis hogy nekünk, földlakóknak megvolt a magunk régi életformája, és most jönnek ezek az ûrlakók mindenféle új eszmékkel, és nálunk is el akarják terjeszteni azokat az újmódi szokásokat, mi pedig oktalanul felvesszük õket, és talán a konzervatívoknak igazuk van. Talán tényleg vissza kellene térnünk a mi régi, jó életformánkhoz. Ezért aztán megkerestem Elisabethet.

– Értem. Folytasd.

– Azt mondta, nem tudja, mirõl beszélek, és különben is én egy zsaru felesége vagyok. Ennek, válaszoltam, semmi köze a dologhoz. Úgyhogy a végén belement, hogy majd beszél valakivel. És vagy egy hónap múlva el is jött hozzám, és azt mondta, rendben van. Én meg beléptem közéjük, és azóta is eljárok a gyûléseikre.

– És nekem errõl egy szót se szóltál – nézett rá szemrehányóan Baley.

– Bocsáss meg, Lije – szólt Jessie remegõ hangon.

– Ez nem segít a dolgon. Mármint az, hogy én megbocsátok. Mondj el mindent a gyûlésekrõl. Elõször is hol tartották õket?

A tárgyilagosság érzete lopakodott belé, és elnémította az érzelmeit. Kiderült, hogy amit igyekezett maga elõtt tagadni, igaz, leplezhetetlenül, félreérthetetlenül igaz. És most, hogy túl volt a bizonytalanságon, mondhatni megkönnyebbült.

– Idelent – válaszolta Jessie.

– Idelent? Itt ezen a helyen? Hogy érted ezt?

– Itt az autóúton. Ezért nem akartam lejönni ide. De a gyûlések céljaira nagyszerû hely volt. Itt összejöttünk...

– Hányan?

– Nem tudom pontosan. Hatvanan-hetvenen lehettünk. De ez csak az egyik helyi tagozat volt. összehajtható székeket állítottak fel, enni-innivalót kaptunk, és valaki beszélt, többnyire arról, milyen nagyszerû volt az élet a régi idõkben, és hogy majd egy szép napon elintézzük azokat a szörnyetegeket, vagyis a robotokat, meg az ûrlakókat is. Voltaképp irtó unalmas volt az egész, mert mindig ugyanazt ismételgették. De azért elviseltük õket, fõleg mert olyan jó mulatság volt összejönni és fontoskodni. Esküvel fogadtunk hûséget a mozgalomnak és ha valahol összetalálkoztunk, titkos jellel köszöntöttük egymást.

– És sose zavartak meg benneteket? Sose jött arra egy riadó-vagy tûzoltóautó?

– Nem. Soha.

– Ezt különösnek tartod, Elijah? – szólt közbe R. Daneel.

– Tulajdonképpen nem – válaszolta elgondolkodva Baley. – Vannak itt olyan átjárók, amelyeket gyakorlatilag sosem használnak. Viszont elég dörzsöltnek kell lenni ahhoz, hogy valaki tudja, melyek ezek az átjárók. Más nem volt ezeken a gyûléseken, Jessie? Csak beszédeket tartottatok meg összeesküvõsdit játszottatok?

– Nagyjából. Néha énekeltünk. És persze enni-innivalót kaptunk. Nem sokat. Többnyire csak szendvicset meg gyümölcslevet.

– De ha csak ennyi volt az egész, mi a fenének vagy most úgy kétségbeesve? – tört ki gorombán Baley.

Jessie arca megvonaglott.

– Te haragszol.

– Kérlek, Jessie – mondta vastürelemmel Baley –, felelj a kérdésemre. Ha ilyen ártalmatlan dologról volt szó, miért éltél az utóbbi másfél nap alatt ilyen rettegésben?

– Attól féltem, bántani fognak téged. Az ég szerelmére, Lije, miért teszel úgy, mintha nem értenéd? Hiszen elmondtam, mirõl van szó.

– Nem, még nem mondtad el. Te csak ártatlan kávénénikék titkos kis klikkjérõl beszéltél. Arra felelj, nem rendeztek-e soha nyílt tüntetéseket? Robotokat se romboltak? Nem szítottak lázadást? Nem öltek meg embereket?

– Soha! Ilyesmit sose tettem volna, Lije. Nem maradtam volna köztük, ha ilyesmivel próbálkoznak.

– Hát akkor miért mondod, hogy rettenetes dolgot mûveltél? Miért félsz attól, hogy börtönbe kerülsz?

– Mert... mert arról beszéltek, hogy majd nyomást gyakorolnak a kormányra. Arról volt szó, hogy megszerveznek minket, és azután nagy sztrájkok és munkabeszüntetések lesznek. Kényszeríteni fogjuk a kormányt, hogy tiltsa be a robotokat, az ûrlakókat pedig küldje vissza, ahonnét jöttek. Azt hittem, mind csak üres beszéd, és akkor elkezdõdött ez a dolog veled meg Daneellel. Erre azt mondták, “most jönnek a tettek" és hogy “példát statuálunk" meg “egyszer s mindenkorra gátat vetünk a robotinváziónak". Még ott a mosdóban is ezt mondogatták, mert nem tudták, hogy rólad van szó. De én tudtam. Rögtön tudtam... – Megint elcsuklott a hangja.

– Ugyan, Jessie – mondta Baley megenyhülten. – Ez mind semmiség. Üres fecsegés. Magad is láthatod, hogy semmi se történt.

– De én úgy megijedtem! Azt mondtam magamban: én is részt vettem benne. És ha gyilkolni meg rombolni fognak, megölhetnek téged meg Bentleyt, és ez valahogy az én... az én bûnöm lesz, mert részt vettem benne, és megérdemlem, hogy börtönbe csukjanak.

Baley hagyta, hogy kisírja magát. Átölelte a vállát, és közben R. Daneelre nézett, aki nyugodtan viszonozta pillantását.

– Most szeretném, ha gondolkodnál egy kicsit, Jessie – mondta. – Ki volt a csoportotok vezetõje?

Az asszony kissé már megnyugodott, zsebkendõjével szárogatta a szeme sarkát.

– A vezetõt Joseph Kleminnek hívják, valójában egy nagy senki. Legfeljebb százhatvanöt centi magas, és odahaza szörnyû nagy papucs lehet. Szerintem teljesen ártalmatlan ember. Csak nem akarod letartóztatni, Lije? Az én bemondásom alapján? – Nyugtalan pillantást vetett férjére.

– Egyelõre senkit se tartóztatok le. Honnét kapta Klemin az utasításait?

– Azt nem tudom.

– Jártak idegenek is a gyûlésekre? Tudod, kikre gondolok: nagyfejûek a szervezet központjából?

– Néha jöttek mások, és beszédet tartottak. De ez csak ritkán fordult elõ, talán kétszer egy évben.

– A nevüket meg tudnád mondani?

– Nem. Mindig úgy mutatták be õket, hogy az “egyik bajtársunk" vagy “egy barátunk Jackson Heightsbõl" vagy máshonnét.

– Értem. Daneel!

– Tessék, Elijah.

– Írd le azokat az embereket, akiket gyanúsnak találtál. Hátha Jessie felismeri õket.

R. Daneel matematikai pontossággal végigment a listán. Az egyre sokasodó testméretek hallatára Jessie arcára kiült a megdöbbenés, és mind hevesebben rázta a fejét.

– Jaj istenem – hajtogatta. – Hogy emlékezhetnék rá? Egyikre se emlékszem. Nem tudok... – Elhallgatott és gondolataiba merült. Majd hirtelen megszólalt: – Azt mondta az egyikrõl, hogy élesztõmunkás?

– Francis Clousarr – felelte R. Daneel –, a New York-i élesztõüzem alkalmazottja.

– Hát egyszer, tudja, tartott valaki egy beszédet, én meg történetesen az elsõ sorban ültem, és folyton éreztem egy icipici nyers élesztõszagot. Érti, mire gondolok, ugye? Csak azért emlékszem rá, mert aznap épp el volt rontva a gyomrom, és attól a szagtól hányingert kaptam. Föl kellett álmom a helyemrõl, és hátrább ülnöm, de persze nem mondhattam meg, miért. Irtó kínos volt. Lehet, hogy errõl az emberrõl van szó. Hiszen ha valaki folyton élesztõvel dolgozik, a szag a ruhájába is beeszi magát. – Jessie most is fintorgatta az orrát.

– A kinézésére nem emlékszel?

– Nem – felelte Jessie határozott hangon.

– No jól van. Ide hallgass, Jessie, most elviszlek az anyádhoz. Bentley is ott lesz veled, és egyikõtök se hagyja el a körzetet. Ben ne menjen iskolába. Én majd elintézem, hogy házhoz küldjék az ételt, és a lakás körüli folyosókat rendõrök õrizzék.

– De veled mi lesz? – Jessie hangja remegett.

– Engem nem fenyeget semmi veszély.

– És meddig fog ez tartani?

– Nem tudom. Talán egy-két napig. – De maga se hitt a szavaiban.

Baley és R. Daneel, most már csak kettesben, újból az autóúton haladtak. Baley arcán sötét aggodalom ült.

– Szerintem – mondta – egy két szinten mûködõ szervezettel állunk szemben. Az elsõnek, az alacsonyabb szinten mûködõnek nincs semmiféle határozott programja, rendeltetése mindössze annyi, hogy egy esetleges puccsnak tömegtámogatást biztosítson. A második, egy lényegesen szûkebb elitgárda viszont jól kitervelt akcióprogramot tûzött maga elé. Ezt az elitet kell megtalálnunk. Azokra az operettbe illõ csoportokra, amelyekrõl Jessie beszélt, nem érdemes idõt vesztegetni.

– Mindez igaz lehet – válaszolta R. Daneel –, feltéve, hogy Jessie elbeszélését készpénznek vesszük.

– Szerintem – mondta szárazon Baley – Jessie elbeszélését százszázalékosan igaznak fogadhatjuk el.

– Látszólag igen – jegyezte meg R. Daneel. – A cerebrális impulzusaiból nem lehet arra következtetni, hogy pathológikus hajlama volna a hazudozásra.

Baley most már leplezetlenül sértõdött arckifejezéssel fordult a robot felé:

– Ezt én se mondanám. A jelentésünkben nem is kell megemlítenünk a nevét. Érted?

– Ha így akarod, Elijah kollégám – felelte higgadtan R. Daneel. – Csakhogy akkor a jelentésünk nem lesz se teljes, se pontos.

– Lehet. De ebbõl nem származik semmi baj. Jessie magától jött hozzánk, elmondta mindazt, amit tud a dologról, és ha megemlítjük a nevét, az csak arra jó, hogy bekerüljön a rendõrségi nyilvántartásba. Ezt pedig nem akarom.

– Ha ez a helyzet, persze igazad van. Feltéve, hogy egészen biztosan nem maradt semmi kiderítetlen.

– Ami Jessie-t illeti, semmi se maradt. Ezért kezeskedem.

– Akkor meg tudnád magyarázni, hogy ez a Jezebel, ez az egyetlen szó, egy puszta név, miért indította õt arra, hogy feladja régi elveit, és újakhoz pártoljon át? Homályosnak találom az indokot.

Lassan hajtottak a kanyargó, néptelen alagúton.

– Nehéz lenne elmagyarázni – válaszolta Baley. – Jezebel ritka név. Valaha egy nagyon rossz hírû asszonyt neveztek így. Feleségem ezt a tényt kincsként õrizte. Így mintegy a bûnös asszony szerepében tetszeleghetett magának, és ez kárpótolta egyhangúan tisztes életéért.

– De miért akar egy törvénytisztelõ asszony a bûnös szerepében tetszelegni? Baley már-már elmosolyodott.

– Ilyenek az asszonyok, Daneel. De akárhogy is van, nagy ostobaságot követtem el. Egy ingerült pillanatomban kijelentettem, hogy a történelmi Jezebel nem is volt valami különlegesen bûnös asszony, sõt, kifejezetten jó feleség volt. Azóta is bánom ezt az ostobaságomat. Mert kiderült, hogy Jessie-t ezzel nagyon boldogtalanná tettem. Elvettem tõle valamit. És amit azután tett, azzal, azt hiszem, a maga módján rajtam akart bosszút állni. Olyasmibe bonyolódott, amirõl tudta, hogy én nem helyeselném. Persze nem állítom, hogy tudatos szándék volt.

– Lehet egy szándék más, mint tudatos? Ez nem mond ellent önmagának?

Baley a robotra bámult, és nem bírta rászánni magát, hogy a tudatalatti fogalmát magyarázgassa. Ehelyett csak ennyit mondott:

– Amellett a biblia nagy hatással van az ember gondolkodására és érzelmi világára.

– Mi az a biblia?

A detektív egy pillanatra meglepõdött, de aztán azon csodálkozott, hogy miért is lepõdött meg. Az ûrlakók filozófiája, ezt tudta, teljesen mechanisztikus, és R. Daneel csak azt tudhatja, amit az ûrlakók, semmivel sem többet.

– A biblia a földi lakosság körülbelül felének szent könyve.

– Nem tudom felfogni a jelzõ értelmét.

– Olyasmit jelent, hogy tiszteletben tartott. A könyv egyes részei, ha helyesen értelmezik õket, olyan erkölcsi normákat tartalmaznak, amelyeket sokan az emberiség végsõ boldogságának elérésére a legjobbnak tartanak.

R. Daneel szemmel láthatóan elgondolkozott.

– És a törvényeitek magukban foglalják ezeket a normákat? – kérdezte azután.

– Sajnos, nem. Nem lehet õket törvényekkel kötelezõvé tenni. Minden egyén saját elhatározásából, önnön vágyaitól vezérelve kell hogy engedelmeskedjék nekik. Bizonyos értelemben a normák felette állnak minden lehetséges törvénynek.

– Felette állnak a törvénynek? Ez nem ellentmondás?

Baley kényszeredetten mosolygott.

– Idézzek neked valamit a bibliából? Érdekelne?

– Kérlek rá.

A detektív leállította az autót, és néhány percig csukott szemmel, elgondolkozva ült. Szerette volna a középkori biblia zengzetes nyelvén idézni a verseket, de tudta, hogy R. Daneel így nem értené meg. Így hát szinte könnyed hangon recitálta a modern változat szavait, mintha valamilyen mai életbõl fakadó történetet mondana el, nem pedig az ember legõsibb múltjából idézne fel egy példázatot.

– Jézus pedig elment az Olajfák hegyére, de pirkadatkor már ismét ott volt a templomban. És az egész nép eljött hozzá, õ meg leült és tanította õket. Az írástudók és a farizeusok elébe hoztak egy asszonyt, akit házasságtörésen kaptak, középre állították és ezt mondták: “Mester, ezt az asszonyt házasságtörésen kapták. A törvényben pedig Mózes megparancsolta, hogy az ilyen bûnösöket meg kell kövezni. Te mit mondasz?" Ezt pedig azért kérdezték, hogy megkísértsék õt, hogy legyen majd mivel vádolniuk. Jézus pedig lehajolt, és az ujjával a földre írt, mintha nem is hallotta volna õket. De azok sürgetve ismét kérdezték õt, mire felegyenesedett, és azt mondta nekik: “Aki közületek nem bûnös, az vesse rá az elsõ követ." Azután újra lehajolt, és tovább írt a földre. Azokat pedig, akik hallották, amit mondott, vádolta önnön lelkiismeretük, és a vénektõl kezdve egymásután, mindannyian az utolsóig elmentek. Jézus pedig egyedül maradt az elõtte álló asszonnyal. “Asszony – mondta neki –, hol vannak a vádlóid? Senki sem ítélt el téged?" “Senki, uram!" – mondta az asszony. Jézus meg így szólt hozzá: “Én se ítéllek el. Eredj és ne vetkezz többé."

R. Daneel figyelmesen végighallgatta a történetet, aztán azt kérdezte:

– Mi az, hogy házasságtörõ?

– Ez nem fontos. Olyan bûn, amelynek annak idején megkövezés volt a szokásos büntetése, vagyis a bûnöst kövekkel dobálták, míg csak meg nem halt.

– És az asszony bûnös volt?

– Igen.

– Akkor miért nem kövezték meg?

– Mert Jézus szavai után senki se érezte magát képesnek rá. A történet azt akarja példázni, hogy van valami magasabbrendû annál az igazságnál, amelynek szeretetét belédszerelték. Olyan emberi érzés, amelyet kegyelemnek neveznek, olyan cselekedet, amit megbocsátásnak hívunk.

– Ezeket a szavakat nem ismerem, Elijah kollégám.

– Tudom – dünnyögte Baley. – Tudom.

Hirtelen mozdulattal elindította a riadóautót, és hagyta, hadd száguldjon. A légnyomás az ülés párnázatához szorította.

– Hová megyünk? – kérdezte R. Daneel.

– Az élesztõvárosba – felelte Baley –, hogy kiszedjük az igazat Francis Clousarrbõl, az összeesküvõbõl.

– Van erre valamilyen módszered, Elijah?

– Nekem éppenséggel nincs. De neked van, Daneel. Egy egészen egyszerû módszered. Az autó tovább száguldott velük.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Egy összeesküvõ letartóztatása

Baley érezte, hogy az élesztõváros felõl áradó enyhe illat mind erõsebbé, áthatóbbá válik. Egyesektõl, például Jessie-tõl eltérõen, nem tartotta kellemetlennek. Sõt, inkább kedvelte. Derûs emlékeket ébresztett benne.

Valahányszor nyers élesztõszag ütötte meg az orrát, az érzetek alkímiája több mint három évtizeddel visszavetette a múltba. Újból tízéves volt, látogatóban Boris nagybátyjánál, aki egy élesztõüzemben dolgozott. Boris bácsinál mindig várt rá néhány falat élesztõínyencség: aprósütemények, édes lével töltött csokoládébonbonok, macska-és kutyaalakú nyalánkságok. Fiatal létére is tudta, hogy Boris bácsinak voltaképpen nem szabadna ilyesmit hazahoznia, ezért mindig nagyon csöndesen eszegette õket, a szoba sarkában, a fal felé fordulva. És sietett is az evéssel, nehogy rajtakapják.

De annál édesebbek voltak.

Szegény Boris bácsi! Baleset érte és belehalt. Sose mondták meg neki, pontosan hogy történt. Keservesen sírt, azt hitte, Boris bácsit letartóztatták, mert élesztõt csempészett ki az üzembõl. És attól félt, hogy õt is elfogják és kivégzik. Évekkel késõbb gondosan végigböngészte a rendõrségi aktákat, és ekkor megtudta az igazat. Boris bácsi egy szállítókocsi alá esett. Á romantikus mítosz – legnagyobb sajnálatára – szertefoszlott.

De a nyers élesztõ szagára a mítosz mindig újjáéledt, legalábbis néhány másodpercre.

New York Citynek nem volt olyan része, amelyet hivatalosan élesztõvárosnak hívtak volna. S a helységnévtárban, se a hivatalos térképen nem lehetett nyomát lelni. Amit a mindennapi életben élesztõvárosnak hívtak, az a postahivatal számára csak Newark, New Brunswick és Trenton volt, egy széles sáv, amely a hajdani New Jersey-n vágott keresztül, lakónegyedekkel tarkítva, fõleg Newark és Trenton központjaiban, de legnagyobb részét a gyárak foglalták el, ahol tömérdek kádban ezer különféle fajtájú élesztõt termeltek és szaporítottak.

A City lakosságának egyötöde az úgynevezett élesztõüzemekben dolgozott, további egyötöde pedig a kisegítõ iparágakban. Kezdve az Allegheny kusza vadonjaiból a Citybe vontatott fa-és nyerscellulóz-hegyektõl a savas kádakon, amelyekben a nyersanyagot hidrolízis útján glukózévá alakították át, meg a kocsiszám felhasznált segédanyagokon: a salétrom-és foszfát-halmokon keresztül, egészen a vegyészeti laboratóriumok által szállított szervesanyag-bödönökig – mind csak egyetlen célt szolgált: élesztõ és még több élesztõ termelését.

Élesztõ nélkül a Föld nyolcmilliárd lakosságából hatmilliárd egy éven belül éhen pusztulna.

E gondolatra Baley megborzongott. Ez az eshetõség három nappal ezelõtt ugyanígy fennállt, mint most, csakhogy három nappal ezelõtt ilyesmi nem jutott volna eszébe.

Az egyik kijáraton át ki süvítettek az autóútról a newarki kültelekre. A sugárút két oldalán jellegtelen háztömbök – gazdasági épületek húzódtak, de csak kevés ember járt errefelé. Így nem kellett lelassítaniuk a kocsi futását.

– Hány óra van, Daneel? – kérdezte Baley.

– Tizenhat-nulla-öt – válaszolta R. Daneel.

– Akkor még dolgozik, ha nappali mûszakos. Baley egy rakodóbeugrónál leparkírozta a riadóautót, és rögzítette a kormányt.

– Ez tehát a New York-i élesztõüzem, Elijah? – tudakolta a robot.

– Egy része – felelte Baley.

Beléptek egy folyosóra, melynek mindkét oldalán irodák nyíltak. Az egyik kanyarban az ügyfeleket fogadó csupamosoly titkárnõ elé kerültek.

– Kivel óhajtanak beszélni? Baley kinyitotta a tárcáját.

– Rendõrség – mondta. – Dolgozik itt bizonyos Francis Clousarr?

A lány zavartan nézett rá.

– Mindjárt megkérdezem.

Kapcsolótáblájába bedugta a jól olvashatóan Személyzeti megjelölésû vezetéket, ajkai épp hogy csak mozogtak, hallani nem lehetett, mit mond.

Majd szavai hallhatóvá váltak, de mindössze ennyit mondott:

– ... azt állítja, uram, hogy rendõr.

Fekete hajú, jól öltözött férfi lépett ki az egyik ajtón. Ritkás bajusza volt, és kissé már kopaszodott. Ajkán félénk mosoly bujkált.

– Prescott vagyok a Személyzetirõl – mutatkozott be. – Mi baj van, biztos úr?

Baley fagyos pillantással válaszolt, mire Prescott mosolya kényszeredetté vált.

– Nem szeretném felidegesíteni a munkásokat – jegyezte meg Prescott. – Húzódoznak a rendõrségtõl.

– Ne mondja! – gúnyolódott Baley. – Clousarr itt tartózkodik az épületben?

– Igen, biztos úr.

– No, akkor adjon egy botot. És ha Clousarr megugrana, mielõtt odaérnénk, majd újból beszélgetünk egymással.

Prescott ajkáról végleg lefagyott a mosoly.

– Hozok egy botot, biztos úr – motyogta.

A vezérlõbot a C–G osztály 2. sz. csoportjára volt beállítva. Hogy ez a gyári szóhasználat szerint mit jelentett, Baley nem tudta. De nem is kellett tudnia. A botot feltûnés nélkül tenyérben lehetett tartani, hegye, ha a beállításnak megfelelõ irányba fordították, felmelegedett, ellenkezõ esetben pedig gyorsan kihûlt. És ahogy közeledtek vele a cél felé, egyre melegebb lett.

A be nem avatottak a hõmennyiség gyors, alig észlelhetõ változásai miatt nemigen tudták hasznát venni a botnak, de a City-lakók között csak kevesen akadtak, akik ebben a mûvészetben járatlanok lettek volna. Mert a gyerekek egyik legnépszerûbb, soha meg nem unt játékát: az iskolaszintek folyosóin ûzött bújócskát ilyen gyermek-vezérlõbotokkal játszották. (“Akár hideg, akár meleg, Hipp-hopp-bottal célod leled! Hipp-hopp vezérlõbot világmárka!")

Baley a száz meg száz hatalmas épületcsoport között is eligazodott, és a bottal a kezében oly könnyen meglelte a legrövidebb utat, mintha naponta erre járt volna.

Amikor tíz perc múlva belépett egy fényesen megvilágított terembe, a vezérlõbot hegye csaknem forró volt.

– Francis Clousarr itt dolgozik? – kérdezte az ajtóhoz legközelebb álló munkástól.

A munkás befelé intett a fejével. Baley elindult a jelzett irányba. A levegõben erõs, átható élesztõszag terjengett, pedig a légpumpák állandóan dolgoztak, zümmögésük betöltötte a helyiséget.

A terem túlsó végében egy férfi felállt és levetette a kötényét. Középtermetû ember volt, aránylag fiatal, arcát mégis mély barázdák szántották, és a haja is már szürkülni kezdett. Celltex törülközõjével lassan szárogatta nagy, bütykös kezét.

– Francis Clousarr vagyok – mondta. Baley egy kurta pillantást vetett R. Daneelre. A robot bólintott.

– Oké – szólt Baley. – Tudunk itt valahol beszélni?

– Esetleg – felelte lassan Clousarr. – De a mûszaknak mindjárt vége. Hagyjuk talán holnapra.

– Holnapig még hosszú a nap. Essünk túl most rajta. – Baley kinyitotta a tárcáját és az élesztõmunkás felé fordította.

De Clousarr keze nem remegett meg; gondosan tovább törülközött:

– Nem tudom, maguknál a rendõrségen mi a szokás – jegyezte meg hûvösen –, de itt nálunk szigorúan betartják az étkezési idõket. Vagy 17.00 és 17.45 között eszem, vagy éhen maradok.

– Értem – mondta Baley. – Majd intézkedem, hogy elhozzák a vacsoráját.

– Príma – bólintott Clousarr örömtelen ábrázattal. – Akár egy arisztokratának vagy egy C kategóriás zsarunak. És azután mi jön még? Privát fürdõ?

– Maga csak feleljen a kérdéseinkre, Clousarr – figyelmeztette Baley. – A vicceivel a babáját szórakoztassa. Hol beszélhetünk?

– Ha beszélni akarnak, menjünk talán a mázsálóba. Ebben legyen a kedvük szerint. De ami a beszédet illeti, nekem nincs mondanivalóm.

Baley betolta Clousarrt a mázsálóba. Négyszögletes, higiénikusán fehérre mázolt szoba volt, a nagyobb teremtõl független (és hatékonyabb) légszabályozó berendezéssel. A falak mentén üveggel körülzárt, elektronikus precíziós mérlegek álltak, amelyeket kizárólag elektromágneses tér révén lehetett mûködtetni. Baley egyetemi tanulmányai során e mérlegek olcsóbb típusaival már találkozott. Az egyik ittenit mindjárt felismerte: csekély egymilliárd atomot tudott mérni.

– Nem hiszem, hogy egy ideig bárki is bejönne – jegyezte meg Clousarr.

Baley erre csak morgott egyet, azután Daneelhez fordult.

– Légy szíves, intézkedj, hogy küldjenek ide egy vacsorát. És kérlek, várd meg odakint, amíg hozzák.

– A távozó R. Daneel után nézett, majd azt kérdezte: – Maga vegyész?

– Erológus vagyok, ha nincs ellene kifogása.

– Mi a különbség?

Clousarr fensõbbséges ábrázatot vágott.

– A vegyész csak amolyan létologató, bûzmanipulátor. Az erológus meg néhány milliárd ember táplálásához nyújt segédkezet. Én erjesztési szakember vagyok.

– Értem.

– Ez a laboratórium – folytatta Clousarr – a New York-i Élesztõ szíve. Nincs egyetlen nap, egyetlen istenverte óra, amikor az üstjeinkben a vállalat összes fajta élesztõibõl ne állítanánk elõ tenyészetet. Mi ellenõrizzük és szabályozzuk a tápláléktényezõvel kapcsolatos követelményeket. Mi kontrolláljuk, hogy jó-e a kitenyésztett fajta. Átalakítjuk öröklött sajátságait, új fajtákat hozunk létre, a rosszakat kigyomláljuk, tulajdonságaikat szétcsoportosítjuk, majd újból összevegyítjük. Az a földieper, amit a New Yorkiak két év óta idényen kívül esznek, barátom, nem földieper, hanem különlegesen magas cukortartalmú és a valódinak megfelelõ színû élesztõtenyészet, épp csak egy kis ízesítõ hozzáadásával. Itt, ebben a teremben tenyésztettük ki. Húsz esztendõvel ezelõtt a Saccharomyces olei Benedictae csak egy undorító, faggyúízû, vacak cserje volt. Ma is faggyúízû, de a zsírtartalmát tizenöt százalékról nyolcvanhét százalékra tornásztuk fel. Ha utazik ma az expresszjáraton, jusson eszébe, hogy azt kizárólag S. O. Benedictae AG–7-tel zsírozzák. Itt kísérleteztük ki, ebben a teremben. Ne hívjon hát vegyésznek. Erológus vagyok.

Baley akarata ellenére is meghátrált Clousarr kérkedõ, heves szóáradata elõtt. De most közbevágott:

– És hol volt tegnap este tizennyolc és húsz óra között?

Clousarr vállat vont.

– Sétáltam. Szeretek vacsora után járni egyet.

– Ismerõsökhöz ment? Vagy szubéterikusba?

– Nem. Csak sétáltam.

Baley összeszorította ajkait. Ha Clousarr szubéterikusba ment volna, akkor ez megmutatkoznék a jegytömbjén. Ha meg valamelyik ismerõsénél járt volna, akkor meg kellene neveznie egy férfit vagy nõt, és ezt ellenõrizni lehetne.

– Szóval senki se látta?

– De lehet, hogy látott. Nem tudom.

– És elõzõ este?

– Akkor is sétáltam.

– Tehát egyik estére sincs alibije?

– Ha valami bûnt követtem volna el, biztos uram, akkor lenne. De mért volna nekem szükségem alibire?

Baley a noteszát vizsgálgatta.

– Maga egyszer már állt bíróság elõtt. Lázongás miatt.

– Úgy van. Egy R-pofa elment elõttem, és én felbuktattam. Ezzel lázongásra szítottam?

– A bíróságnak az volt a nézete. Bûnösnek mondták ki és megbírságolták.

– De ezzel az ügy le van zárva, nem? Vagy újból meg akar bírságoltatni?

– Tegnapelõtt este egy bronxi cipõboltban kisebb zavargás volt. Magát is ott látták.

– Ki látott?

– Magának akkor itt vacsoraideje lett volna. Vacsorázott tegnapelõtt este?

Clousarr habozott, majd megrázta a fejét.

– El volt rontva a gyomrom. Az élesztõtõl megesik néha. Még az olyan öreg fiúknál is, mint én.

– Múlt éjjel Williamsburgben is zavargás-féle volt, és ott is látták magát.

– Ki látott?

– Tagadja, hogy mindkét esetnél jelen volt?

– Nem állít semmi olyat, amit tagadhatnék. Hol történtek pontosan ezek az esetek, és ki mondja, hogy látott engem?

Baley erõsen az erológus szemébe nézett.

– Maga nagyon jól tudja, mirõl beszélek. Maga szerintem egy illegális konzervatív szervezetben fontos szerepet tölt be.

– Azt gondol, biztos úr, amit akar. De ez még nem bizonyíték. Ezt valószínûleg maga is tudja – és Clousarr elvigyorogta magát.

– Valószínûleg – felelte Baley, és mereven szembenézett vele. – De majd kiszedjük magából az igazat. – A mázsáló ajtajához lépett, kinyitotta és megkérdezte az odakint türelmesen várakozó R. Daneeltõl: – Megjött már Clousarr vacsorája?

– Már jön, Elijah.

– Hozd be majd, kérlek.

R. Daneel egy perc múlva bejött egy fémrekeszekre osztott tállal.

– Tedd le Mr. Clousarr elé, Daneel – mondta Baley. Leült a mérlegfal elõtt álló egyik székre, keresztbe rakta lábait, és cipõjét ritmikusan ide-oda lengette. Látta, hogy Clousarr idegesen elhúzódik, amikor R. Daneel leteszi mellé a tálat egy székre.

– Mr. Clousarr – mondta Baley –, bemutatom magának a kollégámat, Daneel Olivaw-t. Daneel kinyújtotta a kezét.

– Jó napot, Francis.

Clousarr egy szót se szólt. És nem is fogadta el Daneel felé nyújtott kezét. A robot csak állt változatlan testtartásban, mire Clousarr lassanként elvörösödött.

– Miért ilyen udvariatlan, Mr. Clousarr? – kérdezte halkan Baley. – Talán méltóságán alulinak tartja, hogy kezet fogjon egy rendõrrel?

– Ha nincs kifogása ellene, éhes vagyok – motyogta Clousarr. Elõvett egy zseb-evõeszközkészletet, kihajtotta a villát, leült és az étel fölé hajolt.

– Daneel – mondta Baley –, a barátunk, úgy látszik, megsértõdött, mert túl hûvösen viselkedsz vele. De te, ugye, nem haragszol rá?

– Nem én, Elijah – felelte R. Daneel.

– Akkor mutasd meg, hogy nincs harag közöttetek. Tedd a vállára a kezedet.

– Szívesen – mondta R. Daneel, és egyet lépett a férfi felé. Clousarr letette a villát.

– Hát ez meg mi? Mit akar maga?

R. Daneel háborítatlan nyugalommal kinyújtotta a kezét.

Clousarr visszakézbõl vadul ellökte R. Daneel karját.

– Ne nyúljon hozzám, a fene egye meg! – Felpattant a székrõl, odábbugrott, és közben felborította a tálat, amely nagy lármával a padlóra esett. Az étel kiömlött.

Baley kemény pillantással kurtán biccentett R. Daneel felé, mire az makacsul követte az egyre hátráló erológust. Baley az ajtó elé állt.

– Hívja vissza ezt a nyavalyát! – üvöltötte Clousarr.

– Hogy beszél maga? – kérdezte a legnagyobb lelkinyugalommal Baley. – Ez a férfi a kollégám.

– Ez egy rohadt robot! – kiabálta Clousarr.

– Hagyd õt, Daneel – intett Baley.

R. Daneel hátralépett, csöndben az ajtónak támaszkodott, közvetlenül Baley mögött. Clousarr hevesen zihálva, ökölbe szorított kézzel állt Baley elõtt.

– No jól van, okos fiú – szólt Baley. – Honnét veszi, hogy Daneel robot?

– Ezt a vak is látja.

– Bízzuk ezt a bíróra. Elõbb azonban bejön velünk a fõkapitányságra. Szeretnénk, ha pontosan elmagyarázná nekünk, honnét tudja, hogy Daneel robot. És még sok minden egyebet is, uracskám, sok minden egyebet. Daneel, menj csak, és hívd fel a rendõrfõnököt. Közben biztosan hazament már. Mondd meg neki, hogy jöjjön vissza a hivatalba. Beviszünk egy alakot, aki alig várja, hogy kihallgassák. R. Daneel kiment a szobából.

– Miben fõ a feje, Clousarr? – kérdezte Baley.

– Ügyvédet akarok.

– Majd kap. De elõbb mondja meg nekem, mért eszi magukat, konzervatívokat a fene?

Clousarr eltökélt csendbe burkolózva elfordította a szemét.

– Az áldóját, ember – mondta Baley –, mindent tudunk magáról és a szervezetérõl. Ne higgye, hogy blöffölök. Csak puszta kíváncsiságból kérdezem: mit akarnak maguk, konzervatívok?

– Visszatérni a természethez – felelte Clousarr fojtott hangon. – Egyszerû, nem?

– Kimondani igen. De megtenni nem. Hogy tudna a természet eltartani nyolcmilliárd embert?

– Nem azt mondtam, hogy egyik napról a másikra térjünk vissza. Sem azt, hogy egyik évrõl a másikra. Vagy hogy száz év alatt. Lépésrõl lépésre, rendõr uram. Nem számít, meddig tart, de kerüljünk ki egyszer ezekbõl az aknákból. Kerüljünk ki a szabadba.

– Maga járt valaha kint a szabadban? Clousarr megborzongott.

– Nem, de csak azért nem, mert engem már tönkretettek. De a gyerekeket még nem. És nap mint nap születnek újak. Vigyük ki õket a szabadba, az isten szerelmére! Hadd élvezzék a szabad teret, a levegõt, a napfényt. És ha muszáj, fokozatosan csökkenthetjük a népességet is.

– Más szóval térjünk vissza egy képtelen múlthoz. – Baley maga sem tudta, miért vitatkozik, hacsak nem a különös láz miatt, amely ereiben égett.

– Térjünk vissza a csírához, a tojáshoz, az anyaméhhez. Miért ne inkább elõre mennénk? Nem csökkenteni kell a Föld lakosságát, hanem meg kell indítani a kivándorlást. Térjünk vissza a természethez, de más bolygókon.

– Még több ûrországot alapítsunk? – nevetett fel élesen Clousarr. – Még több ûrlakóval?

– Nem. Az ûrországok alapításakor a Földön még nem léteztek cityk, az idegen bolygókon letelepedett földlakók pedig individualisták és materialisták voltak. És ezek a tulajdonságok az idõk során egyre túlzottabb, egészségtelenebb mértékben fejlõdtek ki bennük. Most viszont egy olyan társadalommal kezdhetjük el, amely épp a közösségi életforma terén ment túlságosan messzire. De a környezet és a hagyomány összjátékából egy új, közbensõ életforma jöhet létre, amely mind az öreg Földétõl, mint az ûrországokétól különböznék. Újabb és jobb volna azoknál.

Tisztában volt vele, hogy Fastolfe-ot szajkózza, mégis úgy áradt belõle a szó, mintha hosszú évek óta õ maga is ezekkel a gondolatokkal foglalkozott volna.

– Ostobaság! – vágta rá Clousarr. – Miért telepítsünk be üres világokat, amikor itt van a kezünk ügyében a magunké? Hol akadna olyan hülye, aki erre vállalkoznék?

– Sokan akadnának. És nemcsak hülyék. Amellett a robotok is segítenének.

– Nem! – robbant ki vadul Clousarr. – Soha! Nem kellenek nekünk robotok!

– Miért nem, az ég szerelmére? Én se rajongok értük, de puszta elõítéletbõl nem leszek a magam ellensége. Miért félünk a robotoktól? Ha akarja tudni a véleményemet, kisebbrendûség! érzésbõl. Mindannyian kisebbrendûnek érezzük magunkat az ûrlakóknál, és ez kelt bennünk gyûlöletet. És hogy ezért kárpótlást szerezzünk, valahol, valahogyan mi is szeretnénk kiélni a felsõbbrendûségünket, és épp az õrjít meg minket, hogy még a robotoknál se érezhetjük felsõbbrendûnek magunkat. Még õk is jobbnak látszanak nálunk. Pedig nem jobbak. Ez az egészben a legnagyobb irónia. – Baley érezte, hogy belehevül a beszédbe. – Nézze ezt a Daneelt. Több mint két napja együtt vagyok vele. Magasabb, erõsebb, jóképûbb nálam. Valójában olyan, mint az ûrlakók. Jobb az emlékezõtehetsége, több adatot tud. Nem kell se aludnia, se ennie. Nem kell félnie betegségtõl, nem érez se félelmet, se szeretetet, se bûntudatot. De végeredményben mégiscsak egy gép. Azt tehetem vele, amit akarok, csakúgy, mint ezzel a mikromérleggel itt. Ha erre ráütök, nem üt vissza. És Daneel se ütne vissza. Megparancsolhatom neki, hogy fordítsa önmaga ellen a robbantópisztolyát, és megteszi. Sose leszünk képesek olyan robotot szerkeszteni, amely bármely igazán érdemleges szempontból felérne az emberrel, még kevésbé olyat, amely tökéletesebb volna nála. A robotnak nem lesz soha szépérzéke, se erkölcsi, se vallásos érzéke. A pozitronagyat egyetlen centivel se tudjuk a végletes materializmus szintje fölé emelni. Nem tudjuk, értse meg, nem tudjuk! És nem is fogjuk tudni, amíg csak rá nem jövünk, mitõl forognak a saját agyunkban a kerekek. Amíg csak lesznek olyan titkok, amelyekhez a tudomány nem ér föl. Mi a szépség, a jóság, a mûvészet, a szeretet, az isten? Mi állandóan a megismerhetetlen szakadékának szélén tántorgunk, olyasmit próbálunk megérteni, ami fölfoghatatlan. És épp ez tesz minket emberré. A robot agyának viszont végesnek kell lennie, másképp nem tudnánk megszerkeszteni. Az utolsó tizedesig ki kell kalkulálni, ezért végesnek muszáj lennie. Az áldóját, mitõl fél maga? Egy robot lehet olyan, mint

Daneel, vagy akár mint egy félisten, és mégse emberibb, mint egy darab fa. Hát nem érti?

Clousarr többször is közbe akart vágni, de Baley vad prédikációja mindannyiszor belefojtotta a szót. Most azonban, amikor Baley puszta érzelmi kimerültségében elhallgatott, bágyadtán megszólalt:

– Nicsak, egy zsaru filozofál. Mit meg nem ér az ember!...

R. Daneel belépett a szobába.

Baley rápillantott, homlokát ráncolta, egyrészt még mindig eleven haragjában, másrészt friss bosszúságában.

– Hol a csudában maradtál ilyen soká?

– Nehezen tudtam elérni Enderby rendõrfõnököt, Elijah – válaszolta R. Daneel. – Kiderült, hogy még mindig a hivatalban van.

Baley órájára pillantott.

– Ilyenkor? Miért?

– Pillanatnyilag valami zûrzavar van odabent. Egy holttestet találtak a fõkapitányságon.

– Micsoda?! Az isten szerelméért, kinek a holttestét?

– R. Sammyét, a kifutóét.

Baley csak hápogott. Aztán dühösen kitört:

– Úgy emlékszem, holttestet mondtál.R. Daneel szenvtelenül helyesbített:

– Egy teljesen deaktivált agyú robotot találtak, ha így jobban tetszik neked.

Clousarr hirtelen felnevetett, mire Baley rekedt hangon rárivallt:

– Egy szót se! Megértette? – Aztán határozott mozdulattal leoldotta a robbantópisztolyát. Clousarr menten befogta a száját.

– No és? – mondta Baley. – R. Sammyben kiégett egy biztosíték. Annyi baj legyen.

– Enderby rendõrfõnök kitérõ válaszokat adott, Elijah. És bár nem mondta meg nyíltan, de nekem mégis az az érzésem, hogy azt hiszi, R. Sammyt szándékosan deaktiválták. – És hogy Baley nem szólt semmit, komoran hozzátette: – Vagy ha így jobban tetszik neked... meggyilkolták.

TIZENHATODIK FEJEZET

A lehetséges indítékok

Baley visszadugta robbantópisztolyát, de kezét feltûnés nélkül az agyán tartotta.

– Elõre, Clousarr! – mondta. – Indítás a Tizenhetedik utca B kijáratához.

– Még nem ettem – jegyezte meg Clousarr.

– Az a maga baja – szólt türelmetlenül Baley. – Ott a vacsorája a földön, ahová kiborította. – Jogom van enni.

– Majd a fogdában eszik vagy ez egyszer nem eszik. Ettõl még nem hal éhen. Indulás!

Egyetlen szó nélkül kanyarogtak végig az üzemóriás labirintusán. Clousarr merev testtartással ment elõl, közvetlen mögötte Baley, a sort pedig R. Daneel zárta be.

Csak miután Baley és R. Daneel ki jelentkezett a titkárnõ íróasztalánál, Clousarr pedig szabadságot vett ki és kérte, küldjenek valakit, hogy kitakarítsa a mázsálót, majd kiértek a szabadba, épp a riadóautó mellett, szólalt meg Clousarr:

– Egy pillanatra.

Megállt, R. Daneel felé fordult, és mielõtt Baley megakadályozhatta volna, egyet lépett elõre, és nyitott tenyérrel képen törölte a robotot.

– Mi az ördög?! – kiáltotta Baley, és nagyot rántott Clousarren. Az ellenkezés nélkül tûrte, hogy megmarkolják.

– Jól van, na – vigyorgott. – Megyek magamtól is. Csak saját szememmel akartam meggyõzõdni róla.

R. Daneel, aki megpróbált félrehajolni, de mégse tudta teljesen kikerülni a csapást, nyugodt pillantást vetett Clousarre. Arca nem borult pírba, az ütés legcsekélyebb nyoma se látszott rajta.

– Ez veszélyes dolog volt, Francis – mondta. – Ha nem lépek hátra, könnyen megsérthette volna a kezét. Sajnálom, hogy még így is bizonyára fájdalmat okoztam magának.

De Clousarr erre is csak nevetett.

– Szálljon be, Clousarr – mondta Baley. – Te is, Daneel. A hátsó ülésre vele. És ügyelj rá, hogy meg ne moccanjon. Még ha közben el is töröd a karját. Ezt vedd parancsnak.

– És az elsõ törvény az kutya? – gúnyolódott Clousarr.

– Daneel, azt hiszem, elég erõs és elég gyors ahhoz, hogy minden baj nélkül féken tartsa magát. De csak jót tenne magának, ha akár mindkét karját eltörné.

Baley a kormánykerék mögé ült, és a riadóautó nekilendült. A könnyû szél felborzolta a detektív és Clousarr haját, R. Daneelé azonban változatlanul sima maradt.

– Az állását félti a robotoktól, Mr. Clousarr? – kérdezte nyugodt hangon R. Daneel.

Baley nem fordulhatott meg, hogy lássa, milyen arcot vág erre Clousarr, de biztos volt benne, hogy kemény, fagyos megvetés tükrözõdik rajta. És azt is sejtette, hogy olyan messzire húzódik R. Daneeltõl, amennyire csak tud.

– Meg a gyerekeim állását – válaszolta Clousarr. – Meg valamennyi gyerekét.

– Ezen bizonyára lehetne segíteni – jegyezte meg a robot. – Ha például a gyerekei hajlandók volnának gyakorlóiskolába járni a kivándorlás...

– Te is fiam, Brutus? – vágott közbe Clousarr. – A zsaru is ezt a nótát fújta. Úgy látszik, jó robotiskolája volt. Vagy talán õ is robot.

– Elég volt ebbõl, hallja! – dörrent rá Baley.

– A kivándorlási gyakorlóiskola – mondta higgadtan R. Daneel – biztonságot, jó besorolást, biztos karriert garantálna. Ha valóban szívén viseli a gyermekei sorsát, ezt feltétlen figyelembe kellene vennie.

– Nekem nem kell semmi se a robotoktól, se az ûrlakóktól, se pedig a maguk kormányának idomított vérebeitõl.

Ennyiben maradtak. Az autóúton csönd borult rájuk, csak a riadóautó motorjának halk surrogása meg az úttesten futó kerekek sziszegése hallatszott.

A rendõrségre visszatérve, Baley aláírta Clousarr letartóztatási parancsát, és a férfit megfelelõ kezekre bízta. Aztán õ meg R. Daneel motospirállal fölvitette magát a fõkapitányság szintjére.

R. Daneel nem mutatott semmi meglepetést, amiért nem liften mennek föl, és Baley nem is várta, hogy meglepõdjék. Lassan kezdte megszokni a robot képességeinek és engedelmességének furcsa vegyülékét, és már-már teljesen kihagyta õt számításaiból. A lift lett volna a logikus eszköz a fogda és a fõkapitányság közötti függõleges távolság áthidalására. A motospirálnak nevezett hosszú mozgólépcsõt ugyanis általában csak rövidebb távú föl-vagy leutazásra, legfeljebb két-három emeletnyi szintváltoztatásra használták. Minden rendû és rangú és beosztású emberek léptek föl rá és hagyták el egy percen belül. Csak Baley meg R. Daneel maradtak. Egyhangú, lassú ütemben haladtak vele felfelé.

Baley úgy érezte, idõre van szüksége. Legjobb esetben is csak percekrõl volt szó, de fent a fõkapitányságon tüstént fejest kell ugrania a probléma újabb szakaszába, és elõbb egy kicsit pihenni akart. Gondolkodni, tájékozódni. És bár a motospirál nagyon lassan haladt, Baley még ezt is túlságosan gyorsnak találta.

– Úgy látszik, egyelõre nem fogjuk kihallgatni Clousarrt – mondta R. Daneel.

– Ami késik, nem múlik – válaszolta ingerülten Baley. – Elõbb lássuk, mi a csuda történt R. Sammyvel. – Aztán motyogva hozzátette, inkább magához, mint R. Daneelhez intézve szavait: – Ez a két eset nem lehet független egymástól. Valami kapcsolatnak kell lenni közöttük.

– Kár – jegyezte meg R. Daneel. – Clousarr ce rebrális sajátságai...

– Mi van velük?

– Igen érdekes változáson mentek át. Mi történt kettõtök között a mázsálóban, amíg én távol voltam?

– Csak egy kis prédikációt tartottam neki – válaszolta szórakozottan Baley. – Tovább adtam Szent Fastolfe evangéliumát.

– Ezt nem értem, Elijah.

Baley felsóhajtott.

– Megpróbáltam elmagyarázni neki, hogy a Föld okosabban tenné, ha hasznosítaná a robotokat és a fölös népességét más bolygókra küldené át. Megpróbáltam a konzervatív szólamok egy részét kiverni a fejébõl. Tudj' isten, miért. Sose gondoltam volna, hogy egy misszionárius veszett el bennem. Elég az hozzá, csak ez történt.

– Aha. Ez egy s mást megmagyaráz. Be is illik talán az összképbe. És mondd csak, Elijah, mit beszéltél neki a robotokról?

– Igazán tudni akarod? Azt mondtam, hogy a robotok nem egyebek, mint gépek. Ezt meg Szent Gerrigel evangéliuma alapján hirdettem. Úgy látszik, számtalan evangélium létezik.

– És véletlenül nem tettél olyan megjegyzést, hogy ha valaki megüt egy robotot, éppoly kevéssé kell félnie attól, hogy az visszaüti, mintha bármilyen más mechanikus tárgyat ütne meg?

– Kivéve persze a boxolók pofozó labdáját. Valóban ezt mondtam. Honnét jöttél rá? – nézett Baley kíváncsian a robotra.

– Mert ez felel meg a cerebrális változásoknak – válaszolta R. Daneel. – És magyarázatul szolgál arra is, miért ütött arcon, mihelyt elhagytuk a gyárat. Úgy látszik, gondolkozott azon, amit mondtál neki, és egyidejûleg ellenõrizte állításod helyességét; kiélte agresszív érzéseit, és ráadásul abban a kielégülésben is részesült, hogy engem olyan helyzetbe hozott, ami az õ szemében kisebbrendûségemet bizonyítja. Ahhoz, hogy ilyen indítékai legyenek, és figyelembe véve a deltavariációkat a kvintális... – Hosszú szünetet tartott, majd hozzátette: – Igen, ez nagyon érdekes, és azt hiszem, most már az adataim alapján összefüggõ képet alkothatok.

Közeledtek a fõkapitányság szintjéhez.

– Hány óra van? – kérdezte Baley.

Ostobaság, gondolta bosszúsan, megnézhetném magam is az órámat.

De tudta, miért a robotot kérdezi. Az indok nem sokban különbözött Clousarrétõl, amikor megütötte R. Daneelt. A robotnak adott csip-csup parancs, amelyet az kénytelen teljesíteni, hangsúlyozza, hogy R. Daneel robot, Baley pedig ember. Mindannyian egyívásúak vagyunk, morfondírozott Baley. Testben-lélekben. Az áldóját!

– Húsz-tíz – válaszolta R. Daneel. Leléptek a motospirálról, és Baleyt néhány másodpercre az a megszokott furcsa érzés fogta el, amely akkor támad az emberben, ha hosszan tartó állandó mozgás után újból alkalmazkodnia kell a mozdulatlansághoz.

– És még csak nem is ettem! – fortyant fel. – A fene egye meg ezt az egész ügyet.

Szobájának nyitott ajtaján át Baley látta és hallotta Enderby rendõrfõnököt. A közös terem üres volt, mintha tisztára seperték volna, és Enderby hangja szokatlanul tompán áradt rajta végig. A rendõrfõnök kezében tartotta szemüvegét. Így kerek arca csupasznak, ernyedtnek látszott. Beszéd közben egy vékony papírszalvétával sima homlokát törölgette.

Mihelyt Baley az ajtóhoz ért, a rendõrfõnök észrevette, és hangja ingerültté vált:

– Úristen, Baley, hol az ördögben voltál? Baley csak vállat vont.

– Mi van itt? – kérdezte. – Hol az éjszakai mûszak? – De ekkor meglátta, hogy még valaki van a rendõrfõnök szobájában. – Dr. Gerrigel! – tört ki belõle a meglepetés.

Az õszhajú robotikus ezt az akaratlan üdvözlést kurta biccentéssel viszonozta.

– Örülök, hogy újból láthatom, Mr. Baley. A rendõrfõnök orrára illesztette szemüvegét, és most már azon keresztül bámult Baleyre.

– Az egész osztály odalent van kihallgatáson. Már majd megõrültem, hogy sehol se talállak. Furcsa látszata volt, hogy nem vagy itt.

– Hogy én nem vagyok itt?! – kiáltotta hevesen Baley.

– Vagy hogy bárki más. A tettes a hivatalunkból való, és ezért pokoli árat kell fizetnünk. Micsoda szörnyû ügy! Micsoda nyavalyás egy ügy!

Fölemelte kezét, mintha az égnek panaszkodnék, és közben pillantása R. Daneelre esett.

Most elsõ ízben néz Daneel szeme közé, gondolta gúnyosan Baley. Jól nézd meg magadnak, Julius!

– Neki is vallomást kell tennie – mondta a rendõrfõnök tompa hangon. – Még én se kerülhettem el. Még én se!

– Ide figyelj, fõnök, miért vagy olyan biztos benne, hogy R. Sammy nem magától égett ki? – kérdezte Baley. – Miért kellett ennek szándékos rongálásnak lennie?

A rendõrfõnök lehuppant a székébe.

– Kérdezd meg õt – mondta, és dr. Gerrigelre mutatott.

Dr. Gerrigel megköszörülte a torkát.

– Nem is tudom, hol kezdjem, Mr. Baley. Az arckifejezésébõl arra következtetek, meg van lepve, hogy itt lát.

– Kissé – ismerte be Baley.

– Nem volt különösebben sürgõs számomra, hogy visszatérjek Washingtonba. Elég ritkán kerülök el New Yorkba, ezért azt gondoltam, egy kicsit itt maradok. De ennél lényegesebb, hogy mindinkább arra a meggyõzõdésre jutottam, egyenesen bûnös dolog volna, ha anélkül távoznék, hogy legalább még egyszer meg ne kíséreljem engedélyt kérni, hogy megvizsgálhassam az ön csodás robotját, aki mellesleg, mint látom – és dr. Gerrigel sóvárgó arcot vágott –. itt van önnel.

Baley idegesen fészkelõdött.

– Ez teljesen ki van zárva.

A robotikus igen csalódottnak látszott.

– Ha most nem is, de talán egy más alkalommal?

Baley hosszú arcáról nem lehetett leolvasni semmi választ.

– Felhívtam önt – folytatta dr. Gerrigel –, de nem volt bent, és senki se tudta, hol lehet megtalálni. Ekkor a rendõrfõnök urat kértem, és õ azt mondta, jöjjek be a fõkapitányságra, és itt várjam meg önt.

– Azt hittem, valami fontos dologról van szó – vágott közbe gyorsan a rendõrfõnök. – Tudtam, hogy beszélni akarsz ezzel az úrral.

Baley bólintott.

– Köszönöm.

– Sajnos – folytatta dr. Gerrigel –, a vezérlõbotom rosszul volt beállítva, vagy esetleg túlzott igyekezetemben nem jól ítéltem meg a hõmérsékletét. Elég az hozzá, rossz irányba fordultam, és egy kis szobában találtam magamat.

A rendõrfõnök újból közbeszólt:

– Az egyik fényképészeti alkatrészraktárban, Lije.

– Igen – mondta dr. Gerrigel. – És ott a földön feküdt valami, nyilvánvalóan egy robot. Rövid vizsgálat után láttam, hogy helyrehozhatatlanul deaktivált állapotban van. Mondhatnám, halott. És a deaktiválás okát sem volt különösebben nehéz megállapítanom.

– Éspedig?

– A robot csaknem teljesen összeszorított jobb öklében – válaszolta dr. Gerrigel – egy körülbelül két hüvelyk hosszú, fél hüvelyk széles, tojásdad alakú, fényes tárgy volt, egyik végén csillámablakkal. A robot ökle a koponyáját érintette, mintha utolsó tette az lett volna, hogy a fejéhez kapjon. A kezében levõ tárgy egy alfaporlasztó volt. Gondolom, tudja, hogy mi az?

Baley bólintott. Nem volt szüksége se lexikonra, se kézikönyvre, hogy kisüsse, mi az alfaporlasztó. Fizikaórákon a laboratóriumban nemegyszer használta ezt az ötvözött ólom burkolatú mûszert, amelyen hosszirányban egy keskeny furat volt, alján kevéske plutóniumsóval. A furatot egy kis, alfarészecskéket áteresztõ csillámlap borította. Itt szórta ki a kemény sugarakat.

Az alfaporlasztót sokféle célra használták, de a robotok elpusztítása nem tartozik ezek közé, legalábbis nem a törvényes célok közé.

– Föltételezem, hogy a csillámos végével fordította a feje felé – mondta Baley.

– Igen – felelte dr. Gerrigel –, és a sugarak tüstént szétroncsolták a pozitronagy-pályáit. A halál, mondhatni, azonnal bekövetkezett.

Baley a sápadt rendõrfõnök felé fordult.

– Nem tévedtek? Biztos, hogy alfaporlasztóról van szó?

A rendõrfõnök bólintott, vastag ajkát összecsücsörítette.

– Semmi kétség. A számlálók tíz láb távolságból felfedezték. A raktárban levõ filmeket szürke fátyol borította. Halálbiztos. – Pár pillanatig töprengett, aztán hirtelen így szólt: – Dr. Gerrigel, sajnos, egy-két napig a Cityben kell maradnia, amíg a tanúvallomását magnóra vesszük. Majd átkísértetem önt egy szobába. Remélem, nincs kifogása ellene, hogy védõõrizet alá helyezzük?

– Gondolja, hogy erre szükség van? – kérdezte idegesen a robotikus.

– Biztonságosabb.

Dr. Gerrigel szórakozottan mindenkivel sorra kezet fogott, még R. Daneellel is, és távozott. A rendõrfõnök nagyot sóhajtott.

– A tettes közülünk került ki, Lije. Ez az, ami nyugtalanít. Kívülálló nem jönne be a rendõrségre, csak hogy egy robotot lepuffantson. Talál eleget odakint, ahol jóval kevesebb kockázattal is megteheti. És olyasvalakinek kellett lennie, aki hozzájuthatott egy alfaporlasztóhoz. Nem könnyû szerezni.

Most R. Daneel szólalt meg, hûvös, nyugodt hangja furcsa ellentétben állt a rendõrfõnök izgatottságával.

– De mi ennek a gyilkosságnak az indítéka? – kérdezte.

A rendõrfõnök szemmel látható undorral pillantott R. Daneelre, majd elfordította róla a szemét.

– Mi is emberek vagyunk. Gondolom, a rendõrök éppoly kevéssé rajonganak a robotokért, mint bárki más. Ez a robot most kikészült, ami valakinek jól jön. Te is folyton bosszankodtál miatta, emlékszel, Lije?

– De ez aligha lehet indok a gyilkosságra – jegyezte meg R. Daneel.

– Nem bizony – helyeselt határozott hangon Baley.

– Ez nem gyilkosság – vetette közbe a rendõrfõnök –, hanem állami vagyon rongálása. Tartsuk magunkat a jogi fogalmakhoz. Csak az a baj, hogy itt a rendõrségen történt. Ha bárhol másutt történik, semmi az egész. Semmi. Így azonban botrány lehet belõle. Lije!

– Tessék?

– Te mikor láttad utoljára R. Sammyt?

– R. Daneel ebéd után beszélt vele – válaszolta Baley. – Gondolom, ez körülbelül 13.30-kor lehetett. Megállapodott vele, hogy igénybe vesszük a szobádat.

– Az én szobámat? Miért?

– Szerettem volna, amennyire lehet, zavartalanul megbeszélni az egész ügyet R. Daneellel. Te nem voltál benn, és így a te szobád volt a legalkalmasabb hely.

– Értem. – A rendõrfõnök kétkedõ pillantást vetett Baleyre, de nem firtatta tovább a dolgot. – És te magad is láttad õt?

– Nem, de vagy egy órával késõbb hallottam a hangját.

– Biztos vagy benne, hogy õ volt?

– Egész biztos.

– Ez tehát körülbelül 14.30-kor történt?

– Vagy talán egy kicsit korábban. A rendõrfõnök elgondolkozva harapott vastag alsó ajkába.

– Ez egy dolgot legalább tisztáz.

– Éspedig?

– Ma bent volt itt az a fiú. Vincent Barrett. Ezt tudod?

– Igen. De õ nem volna képes ilyesmire, fõnök. A rendõrfõnök Baleyre függesztette a szemét.

– Miért ne? R. Sammy miatt vesztette el az állását. El tudom képzelni, mit érez. Bizonyára rettenetes igazságtalanságnak tartja, és valahogy bosszút szeretne állni. Te nem így volnál vele? De tény, hogy 14 órakor elhagyta az épületet, te pedig 14.30-kor hallottad R. Sammy hangját. Persze, mielõtt elment, odaadhatta R. Sammynek az alfaporlasztót azzal az utasítással, hogy egy óráig ne használja, de hol szerezhetett õ egy alfaporlasztót? Nincs értelme ezen törni a fejünket. Térjünk vissza R. Sammyhez. Amikor 14.30-kor beszéltél vele, mit mondott? Baley egy kurta pillanatig habozott.

– Nem emlékszem – válaszolta óvatosan. – Nem sokkal késõbb elmentünk.

– Hová mentetek?

– Az élesztõvárosba. Mellesleg, szeretnék érrõl majd beszélni veled.

– Késõbb, késõbb. – A rendõrfõnök az állat dörzsölgette. – Jessie szintén itt volt ma, igaz? Ellenõriztük az összes mai látogatókat, és véletlenül észrevettem a nevét.

– Igen, itt volt – felelte hûvösen Baley.

– Miért?

– Családi ügyben.

– Majd õt is ki kell hallgatnunk. Persze csak puszta formaságról van szó.

– Tisztában vagyok a rendõrségi gyakorlattal, fõnök. Mellesleg, hogy áll a dolog magával az alfaporlasztóval? Megállapították, honnét való?

– Ó, igen. Az egyik erõmûteleprõl.

– És mit mondanak, hogyan kerülhetett ki onnét?

– Nem tudják. Fogalmuk sincs róla. De ide figyelj, Lije, eltekintve a rutinvallomástól, te ezzel a dologgal ne foglalkozz. Folytasd csak a magad ügyét. Pusztán arról van szó... Igen, folytasd csak az ûrvárosi nyomozást.

– Nem lehetne, hogy csak késõbb tegyek vallomást, fõnök? – kérdezte Baley. – Õszintén szólva, még nem ettem.

Enderby rendõrfõnök Baley felé villantotta a szemüvegét.

– Hát persze, egyél csak elõbb. De maradj a kapitányságon, jó? Egyébként a kollégádnak igaza van, Lije – úgy látszik, el akarta kerülni, hogy Daneelhez szóljon, vagy hogy a nevét használja –, az indítékot kell megtalálnunk. Az indítékot.

Baley hirtelen úgy érezte, megfagy ereiben a vér.

Valami rajta kívül álló, valami tõle teljesen idegen erõ felmarkolta a mának, a tegnapnak és a tegnapelõttnek az eseménymozaikjait, és összerázta õket. És a kövek megint szépen összeilleszkedtek és egységes mintázattá alakultak.

– Melyik erõmûteleprõl lopták el az alfaporlasztót, fõnök?

– A williamsburgiból. Miért?

– Semmi. Semmi.

Amikor Baley és közvetlenül a nyomában R. Daneel elhagyta a szobát, a detektív még hallotta, ahogy a rendõrfõnök maga elé motyogja: – Az indítékot, az indítékot...

Baley a rendõrség kicsi és ritkán látogatott büféjében ette meg szerény ebédjét. Csak befalta a töltött paradicsomot meg a salátát anélkül, hogy valójában tudta volna, mit eszik, és amikor lenyelte az utolsó falatot is, villája egy-két másodpercig még céltalanul csúszkált tányérja sima felületén, olyasmit keresve, ami már nem volt ott.

Végre ráeszmélt, hogy mit mûvel és letette a villát.

– Az áldóját! – dünnyögte maga elé. – Daneel!

R. Daneel egy másik asztalnál ült, mintha nem akarta volna háborgatni a szemmel láthatóan gondolataiba merülõ Baleyt, vagy mintha õ is szeretett volna kicsit magára maradni. Most fölállt, átjött Baley asztalához, és ott megint leült.

– Tessék, Elijah kollégám? Baley nem nézett rá.

– Daneel, a segítségedre van szükségem.

– Miben?

– Ki fognak hallgatni minket, Jessie-et és engem. Ez biztos. Hagyd, hogy a magam módján válaszoljak a kérdésekre. Érted?

– Értem persze, amit mondasz. De ha nekem tesznek fel kérdéseket, miképpen tehetném, hogy mást mondjak, mint az igazat?

– Ha kérdeznek, az más. Én csak arra kérlek, hogy magadtól ne mondj semmit. Ezt megteheted, ugye?

– Azt hiszem, igen, Elijah, feltéve, hogy a hallgatásommal nem okozok kárt emberi lénynek.

– Ha az ellenkezõjét teszed, nekem okozol kárt – jegyezte meg komoran Baley. – Errõl biztosíthatlak.

– Nem. egészen értem az álláspontodat, Elijah kollégám. Hisz ez az R. Sammy-ügy téged nem érinthet.

– Nem? Minden az indíték körül forog, ugye? Te is az indíték után érdeklõdtél. A rendõrfõnök is. Miért akarhatta valaki megölni R. Sammy t? Gondold meg, itt nem arról van szó, hogy általában ki pusztítana el egy robotot. Ezt gyakorlatilag minden földlakó megtenné. Az a kérdés, ki akarhatta éppen R. Sammyt megölni? Vincent Barrettrõl el lehetne képzelni, de a rendõrfõnök azt mondta, hogy nem juthatott alfaporlasztóhoz, és ebben igaza van. Máshol kell a tettest keresnünk, és történetesen egyvalakinek minden oka megvolt rá, hogy elpusztítsa R. Sammyt. Ez a napnál is világosabb. Szinte ordít. Egyenesen bûzlik.

– De kinek, Elijah?

– Nekem, Daneel – válaszolta halkan Baley.

R. Daneel arca erre a meglepõ kijelentésre is változatlanul kifejezéstelen maradt. Csak a fejét rázta meg.

– Látom, nem értesz egyet velem – mondta Baley. – Hát ide figyelj. A feleségem ma bejött a hivatalba. Ezt már tudják. Sõt, a rendõrfõnök nagyon kíváncsi, hogy miért jött be. Ha nem volnék a barátja, nem is hagyta volna olyan hamar abba a kérdezõsködést. De majd ki fogja deríteni. Holtbiztos. Jessie részt vett egy összeesküvésben, igaz, hogy ostoba, ártalmatlan dolog, de mégis összeesküvés. És egy rendõr nem engedheti meg magának, hogy a felesége ilyesmibe keveredjék. Tehát nekem elsõrendû érdekem, hogy az ügyet eltussolják. És ki tudott róla? Te, én meg Jessie és R. Sammy. Látta, hogy Jessie-t milyen páni félelem fogta el. Amikor megmondta neki, hogy mi olyan utasítást adtunk, hogy senki se háborgasson minket, Jessie bizonyára elvesztette a fejét. Láttad, milyen állapotban jött be a szobába.

– Nem valószínû, hogy bármiféle, önmagára terhelõ kijelentést tett volna elõtte.

– Lehet. Én azonban úgy rekonstruálom az ügyet, ahogy õk fogják. Õk pedig azt fogják állítani, hogy igenis tett valami efféle kijelentést. És itt az indíték. Azért öltem meg R. Sammyt, hogy elhallgattassam.

– Nem fogják ezt gondolni.

– De igen. A gyilkosságot szándékosan úgy rendezték el, hogy a gyanú rám essen. Mit gondolsz, miért használtak alfaporlasztót, holott ez meglehetõsen kockázatos? Nehéz hozzájutni, de könnyû megállapítani, honnét való. Szerintem pontosan ezek miatt az okok miatt használták. A gyilkos még azt is megparancsolta Sammynek, hogy a fényképészeti alkatrészraktárba menjen, és ott ölje meg magát. Kézenfekvõnek tartom, hogy azért tette, hogy a gyilkosság módja félreérthetetlen legyen. Még ha valaki olyan tudatlan volna is, hogy nem ismerné fel azonnal az alfaporlasztót, akkor is egykettõre felfedeznék, hogy a filmeket szürke fátyol borítja.

– És ez mennyiben terhelõ rád nézve, Elijah? Baley idegesen elmosolyodott, de hosszú arcán nyoma se volt a jókedvnek.

– Ügyesen kieszelték. Az alfaporlasztó a williamsburgi erõmûteleprõl származik. Te és én átmentünk ezen az erõmûtelepen. Láttak bennünket. Így ez nem maradt titokban. Megvan tehát, hogy miképpen jutottam a fegyverhez, és megvan, hogy miért követtem el a bûntettet. És még az is kiderülhet, hogy utoljára mi láttuk és hallottuk R. Sammyt, kivéve persze az igazi gyilkost.

– De én ott voltam veled az erõmûtelepen, és tanúsíthatom, hogy neked nem volt módod ellopni egy alfaporlasztót.

– Köszönöm – mondta szomorkásán Baley. – Csakhogy te robot vagy. Így a vallomásod nem jogérvényes.

– A rendõrfõnök a barátod. Õ majd a pártodra áll.

– A rendõrfõnök meg akarja tartani az állását, és már most is kényelmetlenül érzi magát miattam. Csak egy mód van rá, hogy kikerüljek ebbõl a csávából.

– Éspedig?

– Azt kérdem magamtól: miért akarják rám kenni a dolgot? Nyilvánvalóan azért, hogy megszabaduljanak tõlem. De miért akarnak megszabadulni tõlem? Újból csak nyilvánvaló, hogy azért, mert valakire nézve veszélyes vagyok. Minden tõlem telhetõt elkövetek, hogy veszélyes legyek arra, aki az Ûrvárosban megölte dr. Sartont. Persze lehet, hogy a konzervatívokról van szó, vagy legalábbis a szervezetük belsõ magjáról. Ez a csoport tudomást szerzett arról, hogy átmentem az erõmûtelepen. Úgy látszik, legalább egy közülük egészen odáig követett minket a szalagokon, bár te azt mondtad, hogy mind lemaradt. Tehát megvan az esély arra, hogy ha megtalálom dr. Sarton gyilkosát, megtalálom azt az embert vagy embereket is, akik engem félre akarnak állítani az útból. Ha megoldom a rejtélyt, de csakis ha megoldom a rejtélyt, akkor leszek biztonságban. És Jessie ugyanígy. Nem bírnám ki, ha vele... De nincs sok idõm. – Görcsösen összeszorította és kinyitotta az öklét. – Nincs sok idõm.

Hirtelen fellobbanó reménykedéssel nézett R. Daneel szépen metszett arcába. Akármiféle teremtmény is, erõs, hûséges, önzetlen. Mi többet kívánhat valaki egy baráttól? Baleynek barátra volt szüksége, és jelenlegi hangulatában korántsem akadt fenn azon, hogy ennek a barátnak vérerek helyett huzalok vannak a testében.

R. Daneel azonban megcsóválta a fejét.

– Sajnálom, Elijah – mondta, de arcán, persze, nyoma se volt a sajnálkozásnak –, hogy mindezt nem láttam elõre. Lehet, hogy a cselekedetemmel kárt okoztam neked. Sajnálom, de a közérdek mégis ezt kívánta.

– Miféle cselekedeteddel? – hebegte Baley.

– Összeköttetésbe léptem dr. Fastolfe-fal.

– Úristen! Mikor?

– Mialatt ettél.

Baley összeszorította ajkát.

– És... – nyögte ki végül – és mi történt?

– Valamilyen más módon kell magadat tisztáznod R. Sammy meggyilkolásának gyanúja alól. Nem dr. Sarton gyilkosának kinyomozásával. A mieink ott az Ûrvárosban a jelentésem alapján arra az elhatározásra jutottak, hogy a mai nappal lezárják a nyomozást, és felkészülnek az Ûrváros, illetve a Föld elhagyására.

TIZENHETEDIK FEJEZET

A végrehajtott terv

Baley szinte közönyös pillantást vetett az órájára: 21.45; két és negyedóra múlva éjfél. Reggel hat elõtt kelt, és immár két és fél napja állandóan feszültségben él. Mintha körülötte minden a valószínûtlenség ködébe burkolózna.

Elõvette pipáját meg a zacskót, amelyben dohányának féltve õrzött morzsáit tartotta.

– Mi ennek a magyarázata, Daneel? – kérdezte. Kínosan igyekezett elfojtani hangja remegését.

– Hát nem látod? Pedig magától értetõdõ – mondta R. Daneel.

– Nem látom. És nem is magától értetõdõ.

– Mi, vagyis az ûrvárosiak – magyarázta a robot – azért jöttünk ide, hogy áttörjük a Földet körülvevõ kérget, és népét új terjeszkedésre és kolonizációra kényszerítsük.

– Ezt tudom. Ne részletezd, kérlek.

– De muszáj, mert ez a dolog lényege. Mi nem azért kívántuk dr. Sarton gyilkosának megbüntetését, mintha azt hittük volna, hogy ezzel dr. Sartont életre kelthetjük. Hanem azért, mert ha ezt elmulasztjuk, anyabolygónkon megszilárdítanánk azoknak a politikusoknak a helyzetét, akik eleve ellenzik az Ûrváros fenntartását.

– De hisz az imént azt mondtad – vágott közbe hevesen Baley –, hogy most saját elhatározásotokból haza akartok menni! Miért? Az ég szerelmére, miért? Nagyon közel vagyunk a Sarton-ügy megoldásához. Ez egészen biztos, másképp nem igyekeznének annyira, hogy kinyírjanak engem. Az az érzésem, már az összes tény együtt van a rejtély megfejtéséhez. A megoldásnak itt kell valahol lennie! – Vadul a homlokára csapott. – Egyetlen mondat kihozhatja. Egyetlen szó.

Hirtelen erõszakosan behunyta szemét, mintha az utóbbi hatvan óra áthatolhatatlan köde valóban mindjárt fölszakadna és a kép kitisztul. De a köd nem szakadt fel. Nem!

Mély lélegzetet vett. Elszégyellte magát. Micsoda mamlaszt csinál magából ez elõtt a hideg, részvétlen masina elõtt, amely csak szótlanul néz rá!

– No, hagyjuk ezt – mondta érdes hangon. – Miért akarnak az ûrlakók odábbállni?

– A tervünket végrehajtottuk – válaszolta a robot. – Most már biztosak vagyunk benne, hogy a Föld megkezdi a kolonizációt.

– Szóval egyszerre optimisták lettetek? – A detektív a dohányfüst elsõ, megnyugtató szippantására érezte, hogy lassanként úrrá lesz idegein.

– Igen. Mi ûrvárosiak hosszú idõ óta arra törekedtünk, hogy a gazdasági körülmények megváltoztatásával érjük el célunkat a Földön. Itt akartuk bevezetni a magunk C/Fe kultúráját. A ti planetáris és city-kormányzataitok együttmûködtek velünk, mert célirányosnak tartották. És mégis kudarcot vallottunk. Minél inkább erõltettük a dolgot, annál erõsebb lett az ellenzéki konzervatív mozgalom.

– Ezt mind tudom – jegyezte meg Baley. Hiába, gondolta, a maga módján kell elmondania a dolgot, mint egy indukciós felvevõgépnek. Gondolatban R. Daneelre ordított: Te masina!

– Elsõnek dr. Sarton vetette fel azt a gondolatot

– folytatta R. Daneel –, hogy épp az ellenkezõ taktikához kell folyamodnunk. Elõször egy olyan népréteget kell találnunk a Földön, amely ugyanazt kívánja, amit mi, vagy amelyet szándékaink helyességérõl meg tudunk gyõzni. Ha ennek a rétegnek bátorítást és segítséget nyújtunk, elérhetjük, hogy a mozgalom hazai, nem pedig idegen talajból táplálkozzék. A nehézség abban állt, hogy megtaláljuk a céljainknak legjobban megfelelõ hazai elemeket. És épp rajtad, Elijah, igen érdekes kísérletet hajtottunk végre.

– Rajtam?! – kiáltotta Baley. – Hogyhogy?

– Örültünk, hogy a rendõrfõnök téged ajánlott a nyomozáshoz. A lélektani portrédból arra következtettünk, hogy igen hasznos kísérleti alany leszel. A cerebroanalízis, amelyet, mihelyt találkoztunk, végrehajtottam rajtad, igazolta feltevésünket. Te gyakorlatias ember vagy, Elijah. Te nem szövögetsz romantikus ábrándokat a Föld múltjáról, bár egészséges érdeklõdést mutatsz iránta. De nem is helyesled fenntartás nélkül a jelenlegi city-kultúrát. Úgy gondoltuk, hogy a magadfajták újból elindíthajták a földlakókat a csillagok felé. Többek között ezért is óhajtott dr. Fastolfe tegnap reggel találkozni veled. Igaz – folytatta a robot –, a te praktikus beállítottságod zavarba ejtõen erõsnek bizonyult. Nem voltál hajlandó belátni, hogy egy eszmény fanatikus szolgálata, legyen az bármilyen téves, egészen rendkívüli tettekre sarkallhat valakit, mondjuk arra, hogy a szabad térségen éjnek idején áthaladva elpusztítsa ennek az eszménynek a feltételezett fõellenségét. Épp ezért nem is voltunk túlságosan meglepve, hogy a gyilkosságot makacsul és merészen csalásnak akartad minõsíteni. Bizonyos értelemben épp azt igazoltad, hogy a kísérlet végrehajtásához te vagy a mi emberünk.

– Az isten szerelmére, miféle kísérletrõl beszélsz? – Baley öklével az asztalra csapott.

– Meg akartunk gyõzni, hogy a Föld problémáit kolonizációval kell megoldani.

– Hát meggyõztetek. Ezt elismerem.

– Igen, de csak az erre a célra szolgáló kábítószer hatása alatt.

Baley fogai elengedték a pipát. Estében kapta el. Újból fölrémlett elõtte az ûrvárosi épületben lejátszódó jelenet. Ahogy lassanként magához tér afölötti megrázkódtatásából, hogy R. Daneel mégiscsak robot. Látta a robot sima ujjait, ahogy karján összecsípi a bõrt és bõre alatt a befecskendezett folyadék sötét csíkját, ahogy apránként eloszlik.

– Mi volt a fecskendõben? – kérdezte elfulladva.

– Semmi olyan, amitõl tartanod kellene, Elijah. Csak egy enyhe kábítószer, hogy az eszméink iránt fogékonyabb legyél.

– Hogy mindent elhiggyek, bármit mondtok nekem?

– Nem egészen. Semmi olyat nem hittél volna el, ami gondolkodásod fõ irányától idegen. Sõt, a kísérlet voltaképpen nem is járt sikerrel. Dr. Fastolfe azt remélte, hogy eszméink fanatikusan célratörõ hívévé válsz. Ehelyett te csak eléggé tartózkodón helyesled azokat. Praktikus természeted minden erõsebb nézetváltoztatásnak útját állta. Ez pedig ráébresztett bennünket, hogy végül is csak a romantikusokban reménykedhetünk, a romantikusok pedig sajnos mind vagy ténylegesen, vagy potenciálisan konzervatívok. Baleyt furcsa módon büszkeség öntötte el: örült, hogy ilyen makacsnak bizonyult, hogy csalódást okozott az ûrlakóknak. Kísérletezzetek mással, gondolta.

– És így feladtátok a terveteket, és most odább-álltok? – kérdezte vigyorogva.

– Nem, korántsem így áll a dolog. Az imént azt mondtam, biztosak vagyunk benne, hogy a Föld megindítja a kolonizációt. Te voltál az, aki errõl meggyõzött minket.

– Én? Mivel?

– Azzal, hogy a kolonizáció elõnyeit bizonygattad Francis Clousarrnek. Feltehetõleg igen nagy hévvel beszéltél. Tehát legalább ennyi hatása volt rád a kísérletünknek. És Clousarr cerebroanalitikus tulajdonságai erre megváltoztak. Igaz, eléggé kis mértékben, de mégis.

– Azt akarod mondani, hogy én meggyõztem õt a magam igazáról? Ezt kétlem.

– Nem. Az emberek nem változtatják meg ilyen könnyen a meggyõzõdésüket. De a cerebroanalitikus átalakulások félreérthetetlenül igazolták, hogy a konzervatív elme igenis képes befogadni ezt a fajta meggyõzõdést. Én aztán tovább folytattam a kísérletezést. Clousarr cerebrális változásaiból kitaláltam, mi játszódott le kettõtök között, és ezért, amikor eljöttünk az élesztõvárosból, felvetettem a kivándorlási gyakorlóiskolák gondolatát, azt mondtam, hogy ezzel biztosítani lehetne a gyermekei jövõjét. Clousarr elutasította a gondolatot, de az aurája megint megváltozott, és ebbõl világosan láttam, hogy a helyes úton haladunk.

R. Daneel egy kis szünetet tartott, majd így folytatta:

– A konzervativizmussal együtt jár valamiféle sóvárgás az úttörõ kísérletezésre. Persze, ennek a sóvárgásnak iránya a nagy múltú, közeli Föld felé mutat. De az ûrvilágok vízióját hasonló érzelmek szülik, ás ezért a romantikusok könnyen magukévá tudják tenni, mint ahogy Clousarr is a te egyetlen elõadásod hatására tüstént átérezte vonzerejét. Így tehát – magyarázta a robot – mi ûrvárosiak anélkül, hogy sejtettük volna, máris sikert értünk el. Kiderült, hogy valójában mi magunk képviseljük a fölbolygató erõt, nem pedig az, amit be akartunk nálatok vezetni. A földlakók romantikus hajlamait konzervativizmusba kristályosítottuk ki, és a konzervatívokat arra késztettük, hogy szervezkedjenek. Végtére is õk azok, akik át akarják törni a szokások megkérgesedett burkát, nem pedig a city-hivatalnokok, akiknek legfõbb érdeke a status quo megõrzése. Ha tehát most itt hagyjuk az Ûrvárost, ha állandó jelenlétünkkel nem ingereljük tovább a konzervatívokat, hogy dühükben végleg elkötelezzék magukat a Földnek és csakis a Földnek, s ugyanakkor itt hagyunk néhány feltûnést nem keltõ ûrlakót vagy magamfajta robotot, akik hozzád hasonló szimpatizáns földlakókkal összefogva létrehozzák azokat az általam említett kivándorlási gyakorlóiskolákat, akkor a konzervatívok elõbb-utóbb elfordulnak a Földtõl. Akkor pedig szükségük lesz robotokra, amelyeket vagy tõlünk szereznek majd be, vagy maguk készítenek el. Így aztán saját jószántukból alakítják ki a C/Fe kultúrát.

R. Daneel szájából ez szokatlanul hosszú szónoklat volt. Úgy látszik, erre maga is ráeszmélt, mert rövid szünet után hozzátette:

– Mindezt csak azért mondom el neked, hogy magyarázattal szolgáljak, miért kell olyat tennünk, ami esetleg károdra van.

A robot nem okozhat kárt emberi lényben, gondolta keserûen Baley, kivéve, ha valamilyen módon be tudja bizonyítani, hogy ezzel az emberiség végsõ javát szolgálja.

– Várj egy pillanatra – mondta hangosan. – Hadd tegyek egy gyakorlati megjegyzést. Ti most Visszatértek a saját bolygótokra, és ott majd elmondjátok, hogy egy földlakó büntetlenül meggyilkolt valakit közületek. Az ûrországok erre jóvátételt fognak követelni a Földtõl. Hát én figyelmeztetlek, hogy a Föld nem lesz többé hajlandó eltûrni ilyen megaláztatást. Ebbõl baj lesz.

– Ilyesmire nem fog sor kerülni, Elijah. Ez biztos. Azok az elemek bolygóinkon, akik leghangosabban követelnék a jóvátételt, egyben a leginkább érdekeltek abban, hogy kikényszerítsék az Ûrváros feladását. Ha tehát mi az utóbbiba belemegyünk, könnyen rávehetjük õket arra, hogy mondjanak le a jóvátételrõl. Nekünk mindenesetre ez lesz a taktikánk. Meglátod, békén fogják hagyni a Földet.

Baleybõl hirtelen kitört a kétségbeesés.

– És velem mi lesz? – kérdezte rekedt hangon. – A Sarton-féle nyomozást a rendõrfõnök tüstént leállítja, mihelyt az Ûrváros beleegyezik, de R. Sammy ügyében a vizsgálat tovább fog folyni, mert ez a rendõrségen belül történt. A rendõrfõnök azonnal a bizonyítékok egész seregét hozza fel ellenem. Holtbiztos. Ezt elõre kitervelték. Le fognak fokozni, Daneel. Jessie-t pedig elítélik mint felforgatót. És Bentleyre...

– Ne gondold, Elijah – válaszolta a robot –, hogy nem látom át, milyen nehéz helyzetbe kerültél. De az emberiség javának szolgálatában a kisebb sérelmek felett szemet kell hunynunk. Dr. Sartonnak felesége volt, két gyermeke, szülei, nõvére és sok-sok barátja. Mind gyászolják a halálát, és fájdalmasan fogja õket érinteni, hogy a gyilkosa büntetés nélkül ússza meg a dolgot.

– Hát akkor miért nem maradsz itt, hogy megtaláljuk?

– Mert erre már nincs szükség.

– Szóval beismered – jegyezte meg keserûen Baley –, hogy az egész nyomozás csak kifogás volt? Csak arra kellett, hogy a helyszínen tanulmányozhassatok minket. És a legkevésbé sem érdekel titeket, hogy ki ölte meg dr. Sartont.

– Szerettük volna kideríteni – mondta hûvösen R. Daneel. – De abban sohase kételkedtünk, mi a fontosabb: az egyén vagy az emberiség? A nyomozás folytatása azzal járna, hogy megbolygatnánk egy olyan helyzetet, amelyet most kedvezõnek tartunk.

– Vagyis esetleg kiderülne, a gyilkos a konzervatívok közt elõkelõ szerepet játszik, az ûrlakók pedig pillanatnyilag nem akarnak ujjat húzni új barátaikkal.

– Én ugyan nem így fejezném ki magam, de ami a lényeget illeti, igazad van.

– És mit szól ehhez az igazságossági áramköröd, Daneel? Ez igazság?

– Az igazságnak fokozatai vannak, Elijah. Ha a kisebbet nem lehet összeegyeztetni a nagyobbal, a kisebbnek engednie kell.

Úgy rémlett, mintha Baley elméje körbecirkálná R. Daneel pozitronagyának megrendíthetetlen logikáját, hátha mégis talál rajta egy rést, egy kiskaput.

– És a kíváncsiság sem furdal, Daneel? – kérdezte Baley. – Te detektívnek mondtad magad. Tudod, mit jelent ez? Nem érted, hogy a nyomozás több, mint egyszerû hivatali munka? A nyomozás vetélkedés. A te agyad áll szemben a tettes agyával. Két értelem összecsapásáról van szó. És te feladod a harcot, tudomásul veszed, hogy vereséget szenvedtél?

– Igen, ha a nyomozás folytatása nem szolgál semmilyen érdemleges célt.

– És nem érzel veszteséget? Nem marad benned az elégedetlenség tüskéje? Ki nem elégített kíváncsiság?

Baley eleve is halvány reménye beszéd közben szinte teljesen szertefoszlott. Kétszer is használta a “kíváncsiság" szót, és ez emlékezetébe idézte a négy órával ezelõtt Francis Clousarrnek tett megjegyzését. Lám, akkor még nagyon jól tudta, milyen különbségek vannak az ember és a gép között. A kíváncsiságnak is e különbségek közé kell tartoznia. Egy hathetes cicában él a kíváncsiság, de hogy lehetne kíváncsi egy masina, ha mégoly emberszabású is?

– Mit értesz kíváncsiságon? – kérdezte R. Daneel, mintegy Baley elmélkedésének visszhangjaként.

Baley tõle telhetõén jó arcot vágott a kérdéshez.

– Kíváncsiságnak azt a vágyat nevezzük, hogy gyarapítsák ismereteinket.

– Ez a vágy bennem is él, ha az ismeretek gyarapítása szükséges az elvégzendõ feladat megvalósításához.

– Igen – mondta gúnyosan Baley. – Te például azért érdeklõdtél Bentley kontaktüvege iránt, hogy tájékozódj a földiek különös szokásairól.

– Pontosan – válaszolta R. Daneel; a legcsekélyebb jelét se mutatta, hogy elértette volna a gúnyt. – Ámde az ismeretek céltalan gyarapítása, és szerintem a kíváncsiság fogalma valójában ezt jelenti, puszta idõpocsékolás. Márpedig engem épp ennek elkerülésére szerkesztettek.

Így történt, hogy az a bizonyos “mondat", amelyre Elijah Baley várt, egyszerre fölvillant az agyában. A köd hirtelen oszladozni kezdett, fölszakadt és a kép átlátszóan tiszta lett!

Nem egyszerre, nem készen ötlött föl az egész. Valahol a tudatalattijában már fölépítette az egész ügyet, aprólékosan, minden részletében, csak egyetlen ellentmondás elállta az útját. Ezt az ellentmondást nem tudta se átugrani, se keresztülszakítani, se megkerülni. Amíg ez az ellentmondás fennállt, a rejtély megoldása ott feküdt gondolatai mélyén, tudata hiába próbálta felszínre hozni.

De most a mondat felszínre tört, az ellentmondás szertefoszlott. Megoldotta a rejtélyt!

Elméjének ez a hirtelen villanása rendkívül serkentõ hatással volt Baleyre. Legalábbis egyszerre rádöbbent, hol kell R. Daneel – és vele együtt minden gondolkodó masina – gyengéjét keresni: a gépnek mindent betû szerint kell értenie!

– Tehát az Ûrváros-programot a mai nappal lezárjátok, és ezzel együtt a Sarton-féle nyomozást is, igaz?

– Igen. Így határoztak a mieink az Ûrvárosban – válaszolta nyugodtan R. Daneel.

– De a mának még nincs vége. – Baley órájára pillantott; 22.30. – Még másfél óra van éjfélig.

R. Daneel nem felelt. Szemmel láthatólag elgondolkodott.

– Tehát éjfélig még a munkatársam vagy, és a nyomozás is folyik tovább – hadarta Baley. – Sietségében szinte sürgönystílusban beszélt: – Folytassuk úgy, mint eddig. Dolgozzunk tovább. Ezzel nem okozunk bajt a tieiteknek. Sõt, javukra fog szolgálni. Szavamat adom rá. Ha megítélésed szerint ártalmas dolgot mûvelek, állíts meg. Csak másfél órát kérek.

– Megállapításod helyes – mondta R. Daneel. – A mának még nincs vége. Ez nem jutott eszembe, Elijah kollégám.

Baley tehát újból “Elijah kolléga" lett.

– Úgy emlékszem – mondta széles mosollyal –, hogy amikor az Ûrvárosban voltam, dr. Fastolfe említést tett egy filmrõl, melyet a gyilkosság színhelyérõl készítettetek.

– Úgy van.

– Tudnál errõl egy másolatot szerezni?

– Igen, Elijah kollégám.

– Úgy értem, most rögtön.

– Tíz perc alatt, ha használhatom a rendõrségi adót.

Még tíz percbe se telt, és Baley remegõ kezében tartott egy kis alumíniumtömböt. A tömb belsejében az Ûrvárosból idesugárzott különleges energia letörölhetetlenül kirajzolt egy meghatározott atomalakzatot.

Ebben a pillanatban Julius Enderby rendõrfõnök bukkant fel az ajtóban. Mikor meglátta Baleyt, kerek arcán az ijedtség árnyékát a készülõdõ dühkitörés fellege váltotta fel.

– Mondd csak, Lije, mi az ördögnek kell ennyi idõ ahhoz, hogy megvacsorázz?

– Halálos fáradt voltam, fõnök. Ne haragudj, hogy megvárakoztattalak.

– Szót sem érdemel, csak... De gyere be inkább a szobámba.

Baley egy gyors pillantást vetett R. Daneelre, a robot arca azonban kifejezéstelen maradt. Együtt mentek ki az étkezõbõl.

Julius Enderby nehéz léptekkel fel-alá járkált íróasztala elõtt. Baley figyelte, de maga se volt túlságosan nyugodt. Idõnként órájára pillantott.

22.45.

A rendõrfõnök homlokára tolta szemüvegét, hüvelyk-és mutatóujjával megdörgölte a szemét. Ujjai körös-körül vörös nyomokat hagytak maguk után.

Újból az orrára eresztette szemüvegét, és Baleyre pillantott.

– Lije – szólalt meg hirtelen –, mikor jártál te utoljára a williamsburgi erõmûtelepen?

– Tegnap, amikor elmentem a hivatalból – válaszolta Baley. – Körülbelül tizennyolc órakor vagy valamivel késõbb.

A rendõrfõnök megcsóválta a fejét.

– És ezt miért nem mondtad?

– Megmondtam volna. Még nem tettem hivatalos vallomást.

– De mit kerestél ott?

– Csak épp átmentem rajta útban az ideiglenes hálóhelyem felé.

A rendõrfõnök abbahagyta a járkálást, és Baley elé állt.

– Ez nem valami meggyõzõ, Lije. Miért vág át valaki egy erõmûtelepen, ha máshová akar menni?

Baley vállat vont. Nincs értelme elmesélni, hogy üldözték õket a konzervatívok, s õk hogy rohantak elõlük a szalagokon. Még nem jött el az ideje.

– Szóval arra célzól – mondta helyette –, hegy módom volt ellopni azt az alfaporlasztót, amellyel R. Sammyt lepuffantották? Emlékeztetlek, hogy együtt voltam R. Daneellel, és õ tanúsíthatja, hogy megállás nélkül mentünk át az erõmûtelepen, és amikor kiértünk, nem volt nálam alfaporlasztó.

A rendõrfõnök lassan leült. Nem nézett R. Daneel irányába, és nem is kívánt szólni hozzá. Tömzsi fehér kezét maga elé rakta, és azt nézegette. Arcán kétségbeesés tükrözõdött.

– Nem tudom, mit mondjak és mit gondoljak, Lije. Nincs értelme, hogy a... kollégádra hivatkozz. Õ nem adhat tanúvallomást.

– Akkor is tagadom, hogy elloptam volna egy alfaporlasztót.

A rendõrfõnök összekulcsolta ujjait.

– Lije – kérdezte –, miért jött be hozzád Jessie ma délután?

– Ezt már kérdezted egyszer, fõnök. Válaszom a régi. Családi ügyrõl van szó.

– Francis Clousarr mondott egyet s mást, Lije.

– Például mit?

– Azt állítja, hogy Jezebel Baley tagja egy konzervatív szervezetnek, amely a kormány erõszakos megdöntésére törekszik.

– Biztos vagy benne, hogy róla beszél? Baley elég gyakori név.

– De a Jezebel Baley nem olyan gyakori.

– Szóval õ ezt a nevet mondta?

– Jezebelt mondott. Saját fülemmel hallottam, Lije.

– Helyes. Jessie valóban tagja volt egy ártalmatlan, kelekótya bandának. De nem tett semmi egyebet, mint hogy részt vett a gyûléseiken, és állítólag remekül szórakozott rajtuk.

– Az ellenõrzõ bizottság nem így fogja megítélni a dolgot, Lije.

– Azt akarod mondani, hogy fel fognak függeszteni? Hogy azzal gyanúsítanak, hogy én lõttem le R. Sammyt, és ezzel állami vagyont rongáltam meg?

– Remélem, nem, Lije, de nagyon csúnyán néz ki a dolog. Köztudomású, hogy ki nem állhattad R. Sammyt. A feleségedet látták ma délután beszélni vele. Rettenetesen ki volt borulva, de néhány szavát azért meghallották, önmagukban ártatlan szavakat, ám a következtetés mégis nyilvánvaló, Lije. Attól féltél, ha a robot beszélni fog, ez veszélyes lehet rád nézve. És arra is volt módod, hogy fegyvert szerezz.

– De ha minden Jessie ellen szóló bizonyítékot el akartam tüntetni – vágott közbe Baley –, miért állítottam elõ Francis Clousarrt? Hisz õ, úgy látszik, sokkal többet tud róla, mint amennyit R. Sammy hallhatott. És még valami. Én tizennyolc órával azelõtt mentem át az erõtelepen, hogy R. Sammy Jessie-vel beszélt. Ennyivel elõre tudtam volna, hogy el kell majd õt tennem láb alól, és e látnoki képességgel fölruházva nyomban elloptam egy alfaporlasztót?

– Ezek jó érvek – mondta a rendõrfõnök. – Én mindent megteszek, ami tõlem telik. Nagyon sajnálom ezt az egész dolgot, Lije.

– Igen? És el is hiszed, hogy nem én vagyok a tettes, fõnök?

– Nem tudom, mit gondoljak, Lije – mondta lassan Enderby. – Õszintén beszélek veled.

– Akkor én megmondom neked, hogy mit gondolj. Fõnök, ez az egész egy igen gondosan és aprólékosan kidolgozott lebuktatási manõver.

A rendõrfõnök megmerevedett.

– Állj meg, Lije. Ne csapkodj vaktában. Ilyen védekezéssel nem tudsz szimpátiát ébreszteni magad iránt. Ezzel már túl sok csirkefogó próbálkozott.

– Nekem nincs is szükségem szimpátiára. Az igazat mondom. Azért akar valaki kivonni a forgalomból, hogy megakadályozzon a Sarton-féle gyilkosság felderítésében. De “jóakaróm" pechére, már késõ.

– Hogyhogy?!

Baley az órájára pillantott: 23.00.

– Tudom, ki akar lebuktatni és azt is tudom, ki és hogy ölte meg dr. Sartont. És pontosan egy órám van, hogy ezt elmondjam neked, lefüleljem az illetõt és befejezzem a nyomozást.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A nyomozás vége

Enderby rendõrfõnök összehúzott szemmel fürkészte Baleyt.

– Mire jó ez? Ilyesmivel már tegnap reggel is próbálkoztál Fastolfe-nál. Ne kövesd el újból ugyanazt a hibát, Lije.

Baley bólintott:

– Akkor tévedtem.

És másodszor is tévedtem, gondolta izgatottan. De most nem tévedek, most nem...

– Ítéld meg magad, fõnök – folytatta fennhangon. – Tételezd fel, hogy az ellenem szóló bizonyítékokat úgy fabrikálták össze. Azután vizsgáld meg, hogy ebbõl mi következik. Kérdezd meg magadtól, ki fabrikálhatott ellenem ilyen bizonyítékokat. Nyilvánvalóan csak olyasvalaki, aki tudta, hogy tegnap este a williamsburgi erõmûtelepen voltam.

– Helyes. És ki volna az?

– Az étkezõbõl jövet egy konzervatív csoport a nyomomba szegõdött. Lehagytam õket, helyesebben: azt hittem, hogy lehagytam õket, de úgy látszik, legalább egy látta, amint bemegyek az erõmûtelepre. Amit egyébként kizárólag azért tettem, hogy egészen biztosan nyomomat veszítsék.

A rendõrfõnök elgondolkozott.

– Clousarre gondolsz? Ö is köztük volt? Baley bólintott.

– Jól van – mondta Enderby –, majd kihallgatjuk. Mindent kiszedünk belõle, amit csak lehet. Mit tehetek még, Lije?

– Várj egy kicsit. Még nem végeztünk. Érted, hogy képzelem el a dolgot?

– Lássuk csak. Clousarr látta, hogy bemégy az erõmûtelepre. Vagy valaki más látta a bandájából, és elmondta neki. Mire Clousarr elhatározta, hogy ezt a tényt felhasználja, bajba juttat téged, és így megakadályozza, hogy folytasd a nyomozást. Ezt akarod mondani?

– Nagyjából.

– Helyes. – A rendõrfõnök szemmel láthatólag belemelegedett. – Clousarr természetesen tudta, hogy a feleséged tagja az õ szervezetének és így azt is tudta, hogy neked kellemetlen volna, ha a magánéletedet tüzetesebb vizsgálat alá vennék. Azt remélte, hogy inkább leköszönsz, mint sem hogy megpróbáld megcáfolni a terhelõ bizonyítékokat. Egyébként mondd csak, Lije, mi volna, ha tényleg leköszönnél? Mármint ha a dolgok végképp rossz fordulatot vesznek. Szép csöndben lezárnánk...

– Errõl szó se lehet, fõnök. Enderby vállat vont.

– Hát hol is tartottam? Ja igen. Szóval Clousarr szerzett egy alfaporlasztót, feltehetõleg az erõmûtelepen dolgozó egyik bûntársának segítségével, és egy másik bûntársa útján elpusztította R. Sammyt. – A rendõrfõnök ujjai halkan doboltak az íróasztalon. – Ez nem meggyõzõ, Lije.

– Miért nem?

– Túl mesterkélt. Túl sok a bûntárs. Amellett Clousarrnek megcáfolhatatlan alibije van az ûrvárosi gyilkosság éjjelére és reggelére. Ezt rögtön ellenõriztük, bár csak én tudtam, miért ellenõrizzük épp ezeket az idõpontokat.

– Én egy szóval se mondtam, fõnök, hogy Clousarre gondolok – jegyezte meg Baley. – Ezt csak te mondtad. Bárki lehetett a konzervatívok közül. Clousarr csak egyike azoknak, akiknek arcát Daneel történetesen felismerte. A magam részérõl nem is hiszem, hogy különlegesen fontos szerepet játszana a szervezetben. Bár van vele valami furcsaság.

– Éspedig?

– Az, hogy tudta, hogy Jessie tagja a szervezetnek. Gondolod, hogy a szervezet valamennyi tagját ismeri?

– Nem tudom. Jessie-rõl mindenesetre tudott. Talán fontosnak tartotta õt, mert rendõrfeleség. Talán ezért emlékezett rá.

– Azt akarod mondani, egyenesen elõállt, és kijelentette, hogy Jezebel Baley tagja a szervezetnek? Csak így egyszerûen? Hogy Jezebel Baley?

Enderby bólintott.

– Hányszor mondjam neked, hogy saját fülemmel hallottam.

– Ez nagyon furcsa, fõnök. Még Bentley meg se született, amikor Jessie abbahagyta a teljes neve használatát. A konzervatívokhoz pedig csak jóval azután csatlakozott. Honnét tudhatta hát Clousarr, hogy Jezebelnek hívják?

A rendõrfõnök elvörösödött.

– Ó – vágta rá gyorsan –, hát valószínûleg Jessie-t mondott. Én csak úgy automatikusan használtam a teljes nevét. Valójában egészen biztos vagyok benne, hogy Clousarr Jessie-t mondott.

– De eddig abban voltál egészen, biztos, hogy Jezebelt mondott. Többször is megkérdeztem. A rendõrfõnök hangja most élesebb lett.

– Csak nem akarsz hazugsággal vádolni?

– Én csupán azon tûnõdöm, hátha Clousarr nem is mondott semmit. Azon tûnõdöm, hogy te ezt az egészet csak kitaláltad. Te már húsz éve ismered Jessie-t, és te tudtad, hogy Jezebel a teljes neve.

– Nem vagy észnél, ember!

– Nem? Hol voltál ma ebéd után? Legalább két óra hosszat nem voltál a hivatalban.

– Te akarsz engem kikérdezni?

– Felelek is helyetted. A williamsburgi erõmûtelepen voltál.

A rendõrfõnök felállt a székébõl. Homloka fénylett, szája sarkában fehér hab bukkant föl.

– Mi az ördögöt beszélsz te itt?

– Hát nem ott voltál?

– Baley, azonnal felfüggesztelek. Add át az igazolványodat.

– Nem adom. Elõbb hallgass végig.

– Szó sincs róla. Bûnös vagy. Bûnös, és ami igazán felháborít, az az ócska trükköd, hogy rám, énrám akarod kenni. – A méltatlankodástól hangja vinnyogásba fúlt. Csak nagy nehezen bírta kinyögni: – Letartóztatlak.

– Nem – mondta hevesen Baley –, még nem, fõnök. Kezemet a robbantópisztolyomon tartom. Feléd fordítom, és fel is van húzva. Ne játssz velem, mert én mindenre el vagyok szánva, és igenis el fogom mondani, amit akarok. Aztán tehetsz kedved szerint.

Julius Enderby tágra nyílt szemmel bámult Baley robbantópisztolyának fenyegetõ torkolatára.

– Ezért húsz évet kapsz, Baley – hebegte –, a City legmélyebb börtönében...

R. Daneel hirtelen megmozdult és megfogta Baley csuklóját.

– Ezt nem engedhetem meg, Elijah kollégám – mondta nyugodtan. – Nem szabad kárt okoznod a rendõrfõnökben.

Mióta R. Daneel a Citybe jött, Enderby most elõször szólt egyenesen hozzá:

– Fogd le! Elsõ törvény!

– Nem akarom õt bántani, Daneel – hadarta Baley –, csak akadályozd meg, hogy letartóztasson:

Megígérted, hogy segítesz nekem tisztázni az ügyet. Még negyvenöt percem van.

– Rendõrfõnök úr – mondta R. Daneel anélkül, hogy eleresztette volna Baley csuklóját –, szerintem módot kellene adni Elijahnak, hogy elmondja, amit akar. E pillanatban összeköttetésben vagyok dr. Fastolfe-fal...

– Tessék? Hogyan? – kiáltotta vadul a rendõrfõnök.

– Önálló szubéterikus készülékem van – válaszolta R. Daneel. – összeköttetésbe léptem dr. Fastolfe-fal, és igen rossz benyomást tenne, rendõrfõnök úr, ha nem hallgatná végig Elijah-t. Hátrányos következtetéseket vonnának le belõle.

A rendõrfõnök szótlanul visszahanyatlott a székébe.

– Azt mondtam – kezdte Baley –, hogy ma a williamsburgi erõmûtelepen voltál, fõnök, elvettél egy alfaporlasztót, és odaadtad R. Sammynek. Szándékosan választottad a williamsburgi erõmûtelepet, hogy gyanúba keverj engem. Még dr. Gerrigel újramegjelenését is felhasználtad, idehívtad a rendõrségre, de szándékosan rosszul beállított vezérlõbotot adtál neki, hogy a fényképészeti raktárban kössön ki, és ott megtalálja R. Sammyt. Joggal tételezted fel, hogy õ helyes diagnózist fog adni.

Baley leeresztette robbantópisztolyát.

– Ha most le akarsz tartóztatni, hát rajta. Csakhogy az Ûrváros ezt nem fogja válasznak tekinteni.

– De az indíték! – buggyant ki Enderbyból zihálva. Szemüvege bepárásodott. Levette, és most megint olyan furcsán bizonytalannak, gyámoltalannak látszott. – Miféle indítékom lehetett rá?

– Hogy gyanúba keverj. Hogy útját álld a Sarton-féle nyomozásnak. Amellett R. Sammy túl sokat tudott.

– Mirõl, az ég szerelmére?!

– Arról, hogyan gyilkoltak meg öt és fél nappal ezelõtt egy ûrlakót. Mert te ölted meg dr. Sartont az Ûrvárosban.

Enderby nem szólt, csak lázasan markolászta haját és vadul rázta a fejét.

– Elijah kollégám – mondta a robot –, attól tartok, ez a feltevésed tarthatatlan. Mint tudod, Enderby rendõrfõnök nem lehetett képes arra, hogy meggyilkolja dr. Sartont.

– Nem? Hát hallgass ide és jól figyelj. Enderby engem kért fel a vizsgálat vezetésére, nem pedig valamelyik magasabb rangú kollégámat. Erre több oka is volt. Elõször is, még az egyetemrõl jó barátok vagyunk, és azt hitte, nekem sohase fog eszembe jutni, hogy régi pajtásom és nagyrabecsült fõnököm lehet a gyilkos. Közismert lojalitásomra számított, érted? Másodszor tudta, hogy Jessie egy földalatti szervezet tagja, és így azt hitte, bármikor kitessékelhet a nyomozásból, vagy zsarolással elhallgattathat, ha túl közel járnék az igazsághoz. De ettõl nem is nagyon tartott. Már rögtön az elején minden tõle telhetõt elkövetett, hogy bizalmatlanná tegyen irántad, Daneel, és ezzel elérje, hogy mi ketten külön úton járjunk. Tudott az apám lefokozásáról is. Sejtette, miképp fogok reagálni. Mert hát, tudod, a gyilkos számára nagy elõny, ha õ vezeti a nyomozást.

– Honnét tudtam volna Jessie-rõl? – suttogta erõtlenül a rendõrfõnök. A robothoz fordult: – Te! Ha ezt az egészet közvetíted az Ûrvárosba, mondd meg nekik, hogy hazugság! Szemenszedett hazugság!

Baley egy pillanatra felemelte a hangját, aztán furcsa, feszült nyugalommal megint halkabbra fogta:

– Hát persze, hogy tudtál Jessie-rõl. Konzervatív vagy, és szintén tagja a szervezetnek. Bizonyíték rá a régimódi szemüveged! Az ablakaid! Világos, hogy a beállítottságod ebbe az irányba fordít. De ennél meggyõzõbb bizonyítékaim is vannak. Honnét tudta meg Jessie, hogy Daneel robot? Ezen annak idején sokat törtem a fejemet. Persze most már tudjuk, hogy a szervezetében tudta meg, de ez mindjárt egy újabb kérdést vet fel: honnét tudták õk? Te, fõnök, azzal a feltevéssel intézted ezt el, hogy valaki a cipõboltban felismerte Daneel robot voltát. Ezt már akkor se igen hittem el. Én magam, amikor megláttam, embernek véltem, pedig nekem jó szemem van. Tegnap ide kérettem dr. Gerrigelt Washingtonból. Késõbb ugyan úgy határoztam, hogy több kérdésben is igénybe veszem a segítségét, de amikor felhívtam, csak az volt a szándékom, hogy meggyõzõdjem, felismeri-e Daneel robot voltát, ha én nem irányítom rá a figyelmét. És nem ismerte fel! Bemutattam õt Daneelnek, kezet fogtak, hármasban elbeszélgettünk, és csak amikor az emberszabású robotokra terelõdött a szó, kapott észbe. Pedig dr. Gerrigel a Föld legnevesebb robotszakértõje! És te mégis azt állítod, hogy pár konzervatív bajkeverõ, méghozzá egy zavaros és feszült szituációban túltesz egy tudóson, és olyan biztos a dolgában, hogy az egész szervezetet mozgósítja? Világos, hogy a konzervatívok eleve tudták, hogy Daneel robot. A cipõboltbeli incidenst elõre kitervelték, hogy megmutassák Daneelnek és rajta keresztül az Ûrvárosnak, milyen erõs robotellenes hangulat uralkodik a Cityben. És hogy megzavarják a nyomozást, vagyis a gyanút egyes egyénekrõl a lakosság egészére tereljék. De ha eleve tudták az igazat Daneelrõl, ki mondta meg nekik? Én nem. Rajtam kívül pedig csak egyetlen földlakó tudhatta az igazat, és az te vagy.

– Talán a rendõrségen is vannak kémeik – vágott közbe meglepõ energiával a rendõrfõnök. – A konzervatívok egy egész sereget beépíthettek közénk.

A feleséged is közéjük tartozott, és ha rólam is feltételezed, miért ne lehetnének még mások is itt a rendõrségen?

Baley ajka gúnyos mosolyra görbült.

– Hagyjuk ezeket a titokzatos kémeket! Elõbb nézzük meg, hová jutunk a kézenfekvõ feltevésekkel. Én azt mondom, te vagy a nyilvánvaló, a tényleges informátor. Most így visszapillantva érdekes végiggondolni, fõnök, hogy változott a kedélyállapotod aszerint, hogy messze voltam-e a megoldástól vagy közel. Kezdetben ideges voltál. Amikor tegnap reggel el akartam menni az Ûrvárosba, és nem voltam hajlandó megmondani, miért, az idegösszeomlás határán álltái. Azt hitted, hogy máris rád bizonyítottam a tettet, igaz? Hogy a látogatásom csupán csapda, és a kezükre akarlak játszani. Azt mondtad, gyûlölöd õket. Majdnem elsírtad magad. Elõbb azt hittem, az Ûrvárosban elszenvedett megaláztatásaid emléke miatt, hiszen elõször õk is téged gyanúsítottak, de Daneel elmondta, hogy vigyáztak, nehogy megbántsanak. Te nem is tudtál róla, hogy gyanúba vettek. Idegességedet nem a megalázás, hanem a félelem idézte elõ. Amikor aztán egy teljesen hamis feltevéssel álltam elõ, amit te trimenzionálisan végighallgattál, és így láttad, milyen végtelenül messze vagyok az igazságtól, nyomban visszanyerted önbizalmadat. Még vitatkoztál is velem, védelmedbe vetted az ûrlakókat. Ezután egy ideig teljesen magabiztos voltál. Meg is lepõdtem, milyen könnyedén napirendre tértél afölött, hogy hamis váddal illettem az ûrlakókat, holott korábban hosszan prédikáltál nekem az érzékenységükrõl. Élvezted, hogy bakot lõttem. De amikor felhívtam dr. Gerrigelt, és nem voltam hajlandó megmondani neked, hogy miért, újból elfogott a rettegés, mert attól féltél...

R. Daneel hirtelen felemelte a kezét.

– Elijah kollégám!

Baley órájára pillantott: 23.42!

– Tessék? – kérdezte.

– Az elképzelhetõ – mondta R. Daneel –, hogy a rendõrfõnököt nyugtalanította, hogy te felfeded a konzervatívokhoz fûzõdõ kapcsolatait, ha ezek tényleg fennállanak, arra azonban nincs semmiféle bizonyíték, hogy a gyilkosságba bele volna keverve. Ahhoz nem lehetett semmi köze.

– Nagyon tévedsz, Daneel. Bár nem sejtette, miért hívom ide dr. Gerrigelt, de kézenfekvõ volt az a feltevés, hogy a robotokról akarok felvilágosítást kapni. Ettõl megijedt, mert egy bizonyos robot szoros kapcsolatban állt a súlyosabbik bûnnel. Így van, fõnök?

Enderby megrázta a fejét.

– Ha túl leszünk ezen...

– Hogy követték el a bûntettet? – vágott közbe Baley fokozódó dühvel. – C/Fe módra, a fene egye meg! C/Fe! Hallod, Daneel? Te nagyon el vagy telve a C/Fe kultúra áldásosságával, fel sem tételezted, hogy egy földlakó vissza is élhet vele. Hát most majd én elmondom neked, hogyan. Azt könnyen el lehet képzelni, hogy egy robot átvágjon a szabad térségen. Még éjnek idején is. Még egyedül is. A rendõrfõnök egy robbantópisztolyt nyomott R. Sammy markába, megmondta neki, mikor és hová menjen. Õ maga a mosdón keresztül ment be az Ûrvárosba, és ott természetesen elvették a fegyverét. De a másikat átvette R. Sammytõl, megölte vele dr. Sartont, a robbantópisztolyt visszaadta R. Sammynek, aki ugyanúgy visszament New York Citybe, ahogy jött. Ma pedig a rendõrfõnök elpusztította R. Sammyt, mert a robot túl sokat tudott. Ez mindent megmagyaráz – folytatta Baley. – A rendõrfõnök jelenlétét, a fegyver hiányát. És azt se kell feltételezni, hogy bárki New

York-i egy mérföldet kóborolt volna éjszaka a szabad ég alatt.

– Sajnálom, Elijah kollégám – mondta R. Daneel, amikor, Baley a mondókája végére ért –, bár ugyanakkor a rendõrfõnök miatt örülök neki, hogy a te történeted nem magyaráz meg semmit. A rendõrfõnök cerebroanalitikus tulajdonságai, mint már említettem, kizárják, hogy szándékos gyilkosságra képes legyen. Nem tudom, hogy erre a lélektani tényre melyik szó a helyes: gyávaság, lelkiismeret vagy szánalom. A szótári értelmét valamennyinek ismerem, de hogy melyik az ideillõ, azt nem tudom megítélni. Elég az hozzá, a rendõrfõnök nem követhetett el gyilkosságot.

– Köszönöm – motyogta Enderby. Aztán hangosabban és magabiztosabban hozzátette: – Nem tudom, mik az indokaid, Baley, miért akarsz ilymódon tönkretenni, de majd kiderítem...

– Várj csak – felelte Baley. – Még nem végeztem. Még ez is itt van. – Ezzel odavágta az alumíniumkockát Enderby íróasztalára. Szerette volna át is érezni azt az önbizalmat, amely – remélte – e tettébõl sugárzott. Immár egy félórája igyekezett maga elõl is rejtegetni egy aprócska tényt: azt, hogy nem tudja, mit mutat a felvétel. Kockázatos játékba kezdett, de mi egyebet tehetett volna?

Enderby a kis tárgy láttára visszahõkölt.

– Ez mi?

– Nem bomba – gúnyolódott Baley. – Csak egy közönséges mikrovetítõ.

– És ez mit bizonyít?

– Talán nézzük meg. – Bedugta körmét az alumíniumkocka vájatába, mire a rendõrfõnök szobájának egyik sarka láthatatlanná vált, majd a helyén egy háromdimenziós kép villant fel.

A padlótól a mennyezetig terjedt, és olyan különös halvány fényben úszott, amelyhez hasonlót a City elektromos mûvei sosem sugároztak.

Úgy látszik, ez a hajnal, gondolta Baley. A látvány idegenkedéssel vegyes furcsa vonzódást keltett benne.

A kép dr. Sarton házának belsejét mutatta. Középütt dr. Sarton testének szörnyû, szétroncsolt maradványai.

Enderby kidülledt szemmel meredt rá.

– Tudom – mondta Baley –, hogy a rendõrfõnök nem gyilkos típus. Ezt nem is kell mondanod nekem, Daneel. Ha ezzel az egy ténnyel meg tudtam volna birkózni, már jóval elõbb megoldom a rejtélyt. Így azonban csak egy órával ezelõtt jöttem rá a megoldásra, amikor azt a mellékes megjegyzést tettem, hogy te egy alkalommal kíváncsiskodtál Bentley kontaktüvege iránt. Ez adta meg a lökést, fõnök. Akkor eszembe jutott, hogy a rejtély nyitját abban kell keresni, hogy te rövidlátó vagy, ezért szemüveget hordasz. Az ûrországokban viszont nincsenek rövidlátók, mert különben õk is egykettõre eljutottak volna a gyilkosság valódi megoldásához. Mondd csak, fõnök, mikor tört el a szemüveged?

– Miért kérdezed? – suttogta a rendõrfõnök.

– Amikor elõször hívattál ebben az ügyben, azt mondtad, hogy az Ûrvárosban eltört a szemüveged. Feltételeztem, hogy a gyilkosság hírére izgalmadban törted el, de te magad ezt sosem mondtad. Így hát tulajdonképpen nekem se lett volna szabad feltételeznem. A valóságban te egy gyilkosságra készülõdve mentél az Ûrvárosba, tehát eléggé izgatott voltál ahhoz, hogy már a gyilkosság elõtt leejtsd és eltörd. Így volt!

– Nem értem, mire akarsz ezzel célozni, Elijah kollégám – jegyezte meg R. Daneel.

Még tíz percig vagyok Elijah kolléga, mondta magában Baley. Gyorsan! Beszélj! Gondolkozz!

Közben Sarton házának képét igazgatta. Igyekezett kinagyítani a felvételt, de a feszültségtõl ujjai bizonytalanok voltak. A holttest képe lassan, meg-megzökkenve kiterebélyesedett, megnagyobbodott, közelebb jött. Baley szinte érezte a megpörkölt hús bûzét. Dr. Sarton feje, válla és egyik karja furcsán csüngött lefelé, csípõjével meg lábával csupán a gerinc megfeketedett maradványai kötötték össze, ahonnét bordák elszenesedett csonkjai meredeztek elõ.

Baley egy oldalpillantást vetett a rendõrfõnökre. Enderby behunyta szemét, látszott rajta, hogy rosszul van. Baleyt is rosszullét környékezte, de õ nem fordíthatta el tekintetét a képrõl. Lassan forgatta a készülék szabályozóját, körbejáratta a trizmenzionális felvételt, a hulla elõtti terület szeleteit sorra az elõtérbe hozta. De körme közben megcsúszott, a padló képe hirtelen felbillent, kiszélesedett, mígnem a padló és a hulla egyaránt homályos folttá torzult. Baley kisebbre fogta a távolságot, hagyta, hogy a hulla eltûnjön a képrõl.

Közben egyre szónokolt. Nem tehetett mást. Nem hagyhatta abba, amíg csak meg nem találja, amit keres. Mert ellenkezõ esetben az egész mondókája haszontalanná válik. Vagy még rosszabbá. A szíve zakatolt, a feje szintén.

– A rendõrfõnök képtelen szándékos gyilkosságra – mondta. – Ez igaz! De véletlenségbõl bárki gyilkolhat. A rendõrfõnök nem azzal a szándékkal ment az Ûrvárosba, hogy dr. Sartont ölje meg. Hanem hogy téged, Daneel! Lehet a cerebroanalízisébõl valami olyanra következtetni, hogy egy gépet se volna képes tönkretenni? Az nem gyilkosság, csak szabotázs. A rendõrfõnök konzervatív, méghozzá meggyõzõdéses. Együtt dolgozott dr. Sartonnal. Így tudta, milyen célra készített téged, Daneel. Attól félt, hogy az ûrlakók elérik ezt a célt, és elõbb-utóbb elszakítják a földlakókat a Földtõl. Ezért elhatározta, hogy elpusztít téged. A típusodból te vagy az egyetlen példány, és a rendõrfõnöknek jó oka volt feltételezni, hogy a Földön uralkodó konzervativizmus erejének és eltökéltségének demonstrálásával el tudja téríteni szándékuktól az ûrlakókat. Azt is tudta, az ûrországokban a közvélemény ugyancsak határozottan követeli az Ûrváros-program végleges feladását. Dr. Sarton ezt bizonyára megvitatta vele. És a rendõrfõnök azt képzelte, hogy a tette megadja az utolsó lökést. De valószínûnek tartom – folytatta Baley –, hogy még a te megölésed, Daneel, se volt számára éppenséggel kellemes gondolat. Szívesebben végeztette volna el R. Sammyvel, csakhogy te annyira hasonlítasz az emberhez, hogy egy olyan primitív robot, mint Sammy, nem is ismerheti fel a különbséget. Az elsõ törvény megállította volna. De az is lehet, hogy a rendõrfõnök más emberi lénnyel végeztette volna el a merényletet, ha nem õ az egyetlen, akinek bármikor szabad bejárása van az Ûrvárosba. Elismerem, hogy ez is csak feltevés, de azt hiszem, közel járok az igazsághoz. Megállapodott egy találkában dr. Sartonnal, de szándékosan korán érkezett, vagyis hajnalban. Amikor, gondolom, dr. Sarton még aludni szokott, de te, Daneel, fönt vagy. Mellesleg, feltételezem, hogy dr. Sartonnal laktál, Daneel.

A robot bólintott: – Úgy van, Elijah kollégám.

– Hadd folytassam. A rendõrfõnök tehát feltételezte, hogy te fogsz ajtót nyitni neki, mire a robbantópisztolyából a melledbe vagy a fejedbe ereszt egyet, és kész. Utána gyorsan távozik a néptelen hajnali utcákon, visszatér oda, ahol R. Sammy vár rá.

Átadja neki a robbantópisztolyt, aztán lassan visszasétál dr. Sarton házához. Ha épp úgy adódik, õ maga “fedezi fel" a holttestet, bár persze jobb volna, ha más fedezné fel. És ha megkérdeznék, miért jött ilyen korán, azt válaszolná, hogy sürgõsen meg akarta beszélni dr. Sartonnal azokat a híreket, melyek szerint a konzervatívok támadásra készülõdnek az Ûrváros ellen. A halott robot még csak aláhúzta volna érvelése helyességét. Ha pedig azt kérdezték volna tõled, fõnök – folytatta Baley –, hogy miért telt el olyan hosszú idõ az Ûrvárosba való belépésed és a dr. Sartonhoz való megérkezésed között, azt felelted volna... mit is? ... hát mondjuk azt, hogy egy gyanús alakot láttál, aki a szabad térség felé lopakodott, és egy ideig azt követted. Ez az ûrlakókat megint csak hamis nyomra terelte volna. Ami pedig R. Sammyt illeti, õt senki se vette volna észre. Egyike a Cityn kívüli konyhakertészetekben dolgozó robotoknak, és kész. Mennyire járok közel az igazsághoz, fõnök?

– Én nem...

– Nem – vágott közbe Baley –, persze, hogy nem ölted meg Daneelt! Hiszen itt van, de mióta csak a Cityben tartózkodik, egyszer se mertél a szemébe nézni, nem merted a nevén szólítani. Legalább most nézz rá, fõnök!

De Enderby nem bírt a robotra nézni. Arcát reszketõ kezébe temette.

Az adókészülék kis híja, hogy ki nem csúszott Baley remegõ ujjai közül. Megtalálta, amit keresett!

A kép most dr. Sarton házának fõbejáratát mutatta. Az ajtó nyitva volt, fénylõ sínein becsúsztatták a falban levõ foglalatba. És ott lent, a sínek között! Ott! Ott!

Valami csillog. Semmi kétség.

– Megmondom, mi történt – folytatta furcsa nyugalommal. – A házhoz érve leejtetted a szemüvegedet. Úgy látszik, ideges voltál, és én már nemegyszer láttalak idegesnek. Ilyenkor lekapod a szemüvegedet, és megtörölgeted. Akkor is ezt tetted. De a kezed reszketett, és leejtetted a szemüvegedet, sõt lehet, hogy rá is léptél. Elég az hozzá, hogy eltörött, és épp ebben a pillanatban nyílt ki az ajtó, és egy Daneelhez hasonló alak állt szemben veled. Azonnal rálõttél, felkaptad a szemüveged összetört darabjait, és elmenekültél. Õk találták meg a holttestet, nem te, és amikor kerestek, ráeszméltél, hogy nem Daneelt, hanem a koránkelõ dr. Sartont ölted meg. Dr. Sarton a maga képmására teremtette Daneelt, és ez lett a veszte, mert te izgalmadban és szemüveg nélkül nem tudtad megkülönböztetni õket egymástól. És ha kézzelfogható bizonyítékot akarsz, az is van! – Baley óvatosan az íróasztalra tette a parányi készüléket, és szorosan átfogta ujjaival.

Enderby arca eltorzult a rémülettõl, Baleyé pedig az izgalomtól. Csak R. Daneel állt továbbra is szenvtelenül.

Baley ujjával a képre mutatott.

– Nézd ott azt a csillogó valamit az ajtó sínein, Mit találtatok ott, Daneel?

– Két kis üvegszilánkot – mondta kimérten a robot. – Nem tulajdonítottunk nekik fontosságot.

– De most majd fogtok. Egy homorú lencse szilánkjai. Mérjétek meg az optikai sajátságait, és hasonlítsátok össze Enderby mostani szemüvegével. Ne törd össze, fõnök! – A rendõrfõnökhöz ugrott, és kikapta kezébõl a szemüveget. Lihegve nyújtotta oda R. Daneelnek. – Ez, azt hiszem, teljes értékû bizonyíték arra, hogy már elõbb ott járt a háznál, mint ahogy gondoltátok.

– Meggyõztél – mondta R. Daneel. – Belátom, hogy a rendõrfõnök cerebroanalízise teljesen hamis nyomra vezetett. Gratulálok, Elijah kollégám. Baley órája éjfélt mutatott. Új nap virradt fel.

A rendõrfõnök feje lassan karjára hanyatlott. Szavai el-elcsukló siránkozásba fulladtak:

– Tévedés volt... Tévedés... Nem akartam megölni... – Váratlanul lecsúszott a székrõl a padlóra.

R. Daneel odaugrott hozzá!

– Mit tettél, Elijah? Kárt okoztál egy emberben.

– De nem halt meg, ugye?

– Nem. Elvesztette az eszméletét.

– Majd magához tér. Úgy látszik, sok volt neki. De muszáj volt megtennem, Daneel. Nem voltak bizonyítékaim, csak következtetéseim. Püfölnöm kellett õt, egyre püfölnöm, apránként kirukkolnom a tényekkel abban a reményben, hogy elõbb-utóbb összeomlik. És összeomlott, Daneel. Hallottad, hogy bevallotta, ugye?

– Igen.

– Megígértem neked, hogy ez az Ûrváros-program javát fogja szolgálni, hát... Várj, magához tér.

A rendõrfõnök felnyögött. Szeme megrebbent, majd felnyílt. Szótlanul bámult rájuk.

– Hallasz engem, fõnök? – kérdezte Baley. A rendõrfõnök fásultan bólintott.

– Akkor ide figyelj. Az ûrlakóknak most más jár a fejükben, mint az, hogy vádat emeljenek ellened. Ha hajlandó vagy együttmûködni velük...

– Mit mondasz? – A rendõrfõnök szemében halvány reménysugár villant.

– Te bizonyára fontos személyiség vagy a New York-i konzervatívok közt, vagy tán az egész planetáris mozgalomban. Orientáld õket az ûrkolonizáció irányába. Térjünk vissza a természethez, helyes, csak épp más bolygókon.

– Nem értem – motyogta a rendõrfõnök.

– Az ûrlakók ezt akarják elérni. És isten engem úgy segéljen, én is ezt akarom, az óta a beszélgetés óta, amit dr. Fastolfe-fal folytattam. Ez a legfõbb céljuk. Emiatt jöttek ide és maradtak itt a Földön, még a veszedelmekkel se törõdve. Ha most a történtek következményeként hajlandó vagy rávenni a konzervatívokat a galaktikai kolonizáció újbóli beindítására, az ûrlakók valószínûleg úgy fogják érezni, hogy dr. Sarton nem hiába áldozta fel az életét. Érted most már?

– Elijahnak teljesen igaza van – szólt közbe R. Daneel. – Segítsen nekünk, rendõrfõnök úr, és akkor fátylat borítunk az ügyre. Persze ha most beleegyezik, hogy segít nekünk, de késõbb kiderül, hogy becsap bennünket, még mindig felhasználhatjuk ön ellen. Remélem, ezzel is tisztában van. Sajnálom, hogy ilyesmit kell mondanom.

– De most nem emelnek vádat ellenem? – kérdezte a rendõrfõnök.

– Ha segítségünkre lesz, akkor nem.

A rendõrfõnök szemét elöntötték a könnyek. – Segítek – suttogta. – Véletlen baleset volt. Magyarázza meg nekik. Véletlen baleset... Azt hittem, helyesen teszem...

– Ha segítesz nekünk – szólt Baley –, akkor helyesen is teszel. Nincs más lehetõség a Föld megmentésére, csak az ûrkolonizáció. Magad is rájössz, ha elõítéletek nélkül elgondolkozol rajta. Ha pedig mégse, menj el és beszéld meg dr. Fastolfe-fal. Most pedig kezdd el a segítséget azzal, hegy rendbe teszed ezt az R. Sammy ügyet. Mondd, hogy ez is véletlen baleset volt. Zárd le. – Felállt. – De azt se felejtsd el, fõnök, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki tudja az igazat. Az egész Ûrváros tudja, mi történt. Remélem, ezzel is tisztában vagy?

– Felesleges errõl beszélni, Elijah. A rendõrfõnök õszintén gondolja, amit mond, és segíteni fog nekünk. Világosan látható a cerebroanalízisébõl.

– Jól van. Akkor én most hazamegyek. Szeretném viszontlátni Jessie-t meg Bentleyt, és újból normális életet akarok élni. És aludni szeretnék. Daneel, te az ûrlakók távozása után is itt maradsz a Földön?

– Még nem kaptam rá utasítást. Miért kérded?

Baley az ajkába harapott.

– Nem hittem volna – kezdte vontatottan –, hogy valaha is ilyet mondok egy hozzád hasonló valakinek, Daneel. Mégis meg kell mondanom, hogy bízom benned, sõt... csodállak. Én már öreg vagyok ahhoz, hogy elhagyjam a Földet, de ha majd meglesznek azok a kivándorlási gyakorlóiskolák, itt van Bentley. És lehet, hogy egy szép napon Bentley és te együtt...

– Lehet – válaszolta R. Daneel kifejezéstelen arccal. Majd Enderbyhoz fordult, aki szótlanul hallgatta õket, petyhüdt arcába csak most kezdett visszatérni az élet. – Már egy idõ óta igyekszem, Julius barátom, megérteni Elijah egyik korábbi kijelentését. Talán most már meg fogom érteni, mert hirtelen úgy tûnik nekem, hogy a megsemmisítése annak, aminek nem szabadna lennie, vagyis annak, amit ti rossznak neveztek, kevésbé igazságos és kívánatos, mint az átformálása azzá, amit ti jónak hívtok. – Egy pillanatig habozott, s aztán mintha õt magát is meglepték volna a szavai: – Eredj és ne vétkezz többé!

Baley hirtelen elmosolyodott, megfogta R. Daneel könyökét, és karonfogva kisétáltak az ajtón.

.-o0o-.