Name: Agócs Péter
Order: 1925529

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

PAPP DIÁNA

Szerencsedió

A szerző elérhetőségei:

Facebook:www.facebook.com/PappDianaSzerzoiOldala

Instagram: www.instagram.com/dianapapp

Erawan Könyvkiadó, 2015

Webshop, beleolvasók, kedvezmények:

www.erawan.hu

Facebook: www.facebook.com/ErawanKonyvkiado

Copyright © Papp Diána, 2015

© Erawan Könyvkiadó, 2015

Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítóillusztráció: Shutterstock

ISBN 978-615-5469-77-0

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

MÁRTI

Már akkor el kellett volna gondolkodnom rajta, hogy talán elpattanhatott egy húr nálam, amikor arra kényszerítettem a legjobb barátomat, hogy század eleji jelmezbe öltöztetett gesztenyesütőként álljon az esküvőn. Mégis mi a fenének van szükség gesztenyesütőre egy esküvőn? Főleg egy hozzá nem értőre. Aki akár mulathatna is ott, meghívott vendégként. Vagy… Na mindegy. Biztosan ez is kellett ahhoz, hogy meglegyen a lelki fejlődés, meg az út, meg a jelek, meg minden, amiről manapság állandóan papolnak.

Az esküvő volt minden gondolatom. Elhatároztam, hogy a legszebbnek kell lennie, amit valaha a kisvárosunkban rendeztek. A téliek közül legalábbis. Bár az amúgy nem egy erős mezőny, mert mégis ki tart lagzit télvíz idején? Amikor a menyasszony tíz métert sem tud megtenni körömcipőben és boleróban. A vőlegény meg legalábbis sísapkát kellene viseljen, főleg ha erősen kopaszodó.

Nem ment könnyen ez a projekt. Vagy minek is nevezzem. Már akkor lehetett volna látni a jeleket. Na, már megint a jelek. Tényleg figyelnem kellene most már rájuk.

Ilyen hosszú ideig tartó agglegényélet! Tulajdonképpen már mindenki beletörődött, hogy ez így is marad. Egyetlen lányos anya sem méregette, amikor a piacon kosarakkal megrakodva sétált, hogy bárcsak az ő lányukat választaná ki magának ez a ritkás hajú, szép szemű, magányos fiú. Aztán megtört a jég. És még csak nem is az interneten sétált be az életébe az igazi. Itt lakik a városban. És bár kicsit furcsa, mégis szeretetreméltó lány. Tulajdonképpen még most is! Örült hát a család! És én is! Végre bekötik a kisebbik bátyám fejét!

Csak kicsit éreztem kínosnak, hogy már mindkét tesóm családban él lassan, én pedig anyáméknál a kisszobában. Nem foghattam az életkoromra, mert nincs akkora korkülönbség köztünk. Biztos magyarázhattam volna mással, de már régóta nem volt kedvem ezen gondolkodni. Éveket pazaroltam el arra, hogy kerestem magamban a hibát, miért nem talál rám a hercegem. Vagy legalább a hentesfiú, ha már annyi pénzt hagyok ott nála. A család hidegtálkészítő kisüzemét vezetgetem, ha anyám hagyja, és egyébként is imádok főzni.

Nos, hát arra gondoltam, ha már betöltöttem a harmincötöt és még mindig nem engem vesznek el, akkor magamra vállalom a rendezvényszervező szerepet. Azt hiszem, a vállalás nem is egy jó szó erre. Igen, tulajdonképpen kierőszakoltam. Olyan esküvőt akartam, amit mindenki megemleget. Na, arra nem gondoltam, hogy majd pont így.

Nem tudom, honnan volt bennem ez az elhivatottság. Igazából mindig is szerettem a kezemben tartani a dolgokat, de azért egy esküvő nagy feladat. Mégsem ugyanaz, mint megszervezni egy karácsonyi estebédet a nagyobb családnak. Vagy az apám hetvenedik születésnapját.

Azért ha jobban belegondolok, tudom én, hogy az motivált, ha már talán soha az életben nem rendezhetem meg a saját esküvőmet, hát akkor beleadok mindent a bátyáméba.

Részt vettem a menyasszonyi ruha kiválasztásában. Még az is megtörtént, hogy én mentem el próbálni. Főleg amikor már nagyon terhes volt a Liza. Merthogy addigra lett pont akkora, mint én alapesetben. Hát igen, a súlyproblémám azóta is megoldatlan.

Mostanában mindenki tablettát szed rá, vagy mit. Ilyen cukorbetegeknek valót. Talán nekem sem ártana. Bár nem hiszem, hogy baj van az inzulinommal. Még soha nem jelzett a szervezetem, hogy elég lenne a szénhidrátból vagy az édességből. Ma is olyan finom málnás-diós sütit készítettem, a csoki pedig ott fénylett a tetején, és roppant, amikor beleharaptam. Jaj, nagyon jól sikerült.

Szóval eljártam esküvői ruhapróbára. Én választottam ki, mi legyen a kék, a régi, és mit kérjen kölcsönbe a menyasszony. Szegény Liza végig nem volt jó passzban. Folyton hányt. Aztán meg folyton aludt. Aludt a tömegközlekedésen, és aludt az általam főzött ebédeken. Pedig a szüleim próbáltak volna megismerkedni vele. Leendő unokájuk édesanyjával, kisebbik fiuk választottjával. Merthogy kicsit hirtelen történt minden. Gábor a pizzériájába éppen felszolgálólányt keresett, és a szép és nagyon-nagyon fiatal Liza megbabonázta. Nem tudtuk, mivel, mert mint említettem, nem volt alkalmunk beszélgetni. Bár ha beszélgetünk sem látom magam előtt a helyzetet, amikor felteszem a kérdést, mégis mit akar az én hatalmas nagy marha testvéremtől. Akit én igazán szeretek, de egy hatalmas nagy marha, az már tény. És ezt azóta is csak megerősíteni tudom. Majdnem elrontott mindent. De mindent.

MARCI

Három hét szabit vettem ki magamtól, gondoltam, ennyi idő alatt csak lezavarom a haver esküvőjét meg a több évre elegendő családlátogatást is. Mit kell itt túlzásba esni, nem igaz? Tény, hogy öt éve nem voltam otthon, de anyám tavaly is meglátogatott. Úgy sírt a reptéren a búcsúzásnál, hogy már az én szemem is majdnem könnybe lábadt. De tartottam magam, nem hiába boldogulok már több mint húsz éve tök egyedül a nagy Amerikában. Megcsináltam magam, saját cégem van, még a nevemet is megváltoztattam, hogy könnyebben ki tudják ejteni ezek itt. Apám kiborult, de aztán túltette magát rajta. Hát persze, hogy túltette, az ember mindent fel tud dolgozni. Kemény férfi vagyok, én még a skype-mentes világban edződtem. Nem volt itt napi láthatás, meg ingyen telefonálgatás. Olyan egyedül voltam, mint az ujjam. Sehol se volt család. Persze most már van, hétvégén néha elhozom a srácokat, de inkább az anyjuknál vannak, én meg tolom nekik a pénzt. Jobb ez így mindenkinek, talán.

Persze majd otthon személyesen is sápítozni fog az anyám meg a nővérem, hogy miért kellett elválni. De elképzelésük sincs arról, mennyire más itt a világ. Mennyire mások az emberek, mennyire más elvárásai vannak a nőknek. Persze, magyart kellett volna elvennem, akkor nem lettek volna olyan nagyok a különbségek, már ha ő is itt járta volna még az iskoláit is. Haha. Így most egyedül vagyok, de ez nagyon ritkán tűnik fel. Szétdolgozom magam, házak biztonsági rendszereit építjük ki az embereimmel, este meg kinyitom az üveg boromat, majd még egyet, abból már csak egy pohárral iszom, és alszom is. Csak semmi önsajnálat, merengés, számvetés. Van viszont helyette reggel edzés. Majd megdöglök, másnaposan elég szar dolog a sport, de utána mindig örülök, hogy túléltem.

Otthon mindig mindenki az Amerikában befutott Martinra kíváncsi. Vagyis Marcira. Most is így volt ez. Nem is tudom, miért hívott meg a haver az esküvőjére, esküszöm, nem értettem. Hát én már olyan régen kikoptam onnan, el se tudtam hinni, hogy valaki tényleg kíváncsi rám, és akarja, hogy ott legyek élete nagy eseményén. Bár ami azt illeti, nekem ugyan nem az esküvőm volt életem nagy eseménye. És esküszöm, hogy ezt akkor is pontosan így gondoltam. Talán ha itt vannak a barátok, meg a család…

Szóval összekötöttem a kellemeset a hasznossal, hát csak nem tagadom le a rokonok előtt, hogy hazarepülök. Anyám folyton azzal vegzált, hogy mit főzzön, mit tudom én, komolyan, nekem tök mindegy. Na, nem akartam megbántani, így összeszedtem magam, és írtam egy hosszú listát. Senki el nem hiszi nekem azóta se, pedig fényképekkel dokumentáltam, hogy örüljön, mindet megcsinálta. Paprikás krumpli, tojásleves, székelykáposzta, mákos guba, a többire már nem is emlékszem. Baromi sok kaja volt. Fejébe vette, hogy csomagol a bőröndömbe hazafelé, mondván, hiába hosszú az út, nem tud se felolvadni, se megromlani, mert a repülő csomagterében hideg van. Alig tudtam megakadályozni ebben. Csak kolbászt hoztam, amit a nagybátyám füstölt, mert persze összeszaladt a jöttömre az egész nagy család.

Így alig tudtam az esküvő előtt találkozni Gabival, pedig hát tulajdonképpen miatta érkeztem. Komolyan mondom, ha erre gondolok, most már érzékelem az alkoholgőzös tekintete mögött bujkáló riadalmat. De akkor csak azt tudtam, hogy istenem, mennyire jó végre újra otthon támasztani a pultot és sört inni unicummal felváltva. Egymás hátát lapogatni, és ezerszer megbánni, hogy húsz éve másfele vitt az utam.

Persze nem tudom, hol tartanék ma, ha otthon maradok. Vagyis felsejlett azért valami a szülővárosomban töltött pár nap alatt, és meglepetésemre el is bizonytalanodtam, mi lenne, ha…

MÁRTI

Amikor meghallottam, hogy meghívják Marcit is Amerikából, magamon kívül kerültem. Komolyan. Heves szívdobogásom lett, és úgy képzeltem, Márti, most jött el a te időd. Most aztán minden egykettőre megváltozik körülötted.

Marci megérkezik, lerakja a csomagjait, és az anyja akár már rendezheti is be neki a régi szobáját, mert ő hazaért, révbe ért, és már soha többé nem megy vissza. Hiszen itt várom én, az ő gyerekkori szerelme. Egyszeriben azért áldottam a szerencsémet, hogy ilyen sokáig nem kellettem a kutyának sem, mert így legalább meg tudtam várni Marcit. Az életem szerelmét. Hát hogy a fenébe eshetett az meg, hogy nem jutott eszembe már vagy öt éve?! Akkor is csak azért, mert Gáborral összefutott, amikor itthon volt, és Gábor elmesélte nekem, miután megetettem kacsasülttel, lilahagyma-csatnival és hagymás, pirospaprikás mennyei tört krumplival, igen-igen, életem eddigi legjobb tört krumpliját pazaroltam rá, szóval azt mondta, hogy Marci utánam ácsingózott egész este. Itták a sört unicummal, és Marci homályos szemmel emlékezett a csónakázásunkra a Tiszán.

Na most én nem mondtam a Gábornak, hogy szerintem, testvérem, te ezt a vacsora iránti hálából mondod, vagy túl sokat ittál a merlot-ból, mert velem ugyan soha az életben nem csónakázott a Marci. Mert ugye, mit számít az ilyesmi, ha azért kettőből egy emlék mégis betalált, valóban velem esett meg, hogy a Simpsonja kipufogója megégette a bokám. Továbbá lenyeltem néhány apró legyet is ez alkalommal, de ez maradjon az én titkom továbbra is. Soha be nem vallottam volna neki, ott a pillanat hevében sem, amikor végre leszálltam mögüle a motorról, és igyekeztem nem elsírni magam, mert nem elég, hogy majdnem megfulladtam a szembeszéltől, még támadtak azok a rohadt rovarok is, én meg addig kapálóztam, míg meg nem kapta a lábam a kipufogó. Egyébként meg gyorsan is ment, szóval tulajdonképpen igazán elküldhettem volna a francba. Már akkor is, és azóta még néhányszor.

És most, a bátyám esküvője előtti hetekben csak az járt a fejemben, hogy ha annak idején apánk elenged vele a diszkóba, és nem azzal fenyegetőzik, hogy ha meg találnék szökni vele a buliba, hát ő elmondja az akkori barátomnak, akire már a kutya sem emlékszik, akkor most ő lenne a férjem. Nem Amerikában élne, hanem itthon szerelné a riasztót a szomszédoknak, én pedig tologatnám a közös gyerekünket. Mit tologatnám? Hát ez a gyerek már lenne vagy tízéves, a gimnáziumot választanánk ki neki. Most meg majd mehetek mindenféle genetikai vizsgálatra, ha gyereket vállalunk.

Mert ez nem kérdés, a karmánk beteljesedett. Végre egymásra találunk. Ennyi külön töltött év után. Ez meg volt írva. Olvashatnék gyakrabban horoszkópot, valamelyik női magazinban talán már figyelmeztettek is. Lehet, hogy ha az éves előrejelzést néztem volna, most nem kellene majd hatalmas lebernyegeket magamra rántanom, hogy Marci ne lássa rajtam rögtön, hogy a főzés után az evés a kedvenc foglalatosságom.

Még nagyobb erővel vetettem bele magam az esküvőszervezésbe, hadd lássa Marci a végeredményen, milyen csodálatos nővel van dolga. Határozott vagyok, jó, néha kicsit hangosabb, mint kéne. Meg hirtelenebb is. Tényleg, alkalmanként hamarabb mondok ki dolgokat, aztán megbánom. De tök mindegy, ezt én ugyan már ki nem növöm. Így kell elfogadnia a leendő férjemnek is. Gábor esküvője pedig a főpróba lesz az én lakodalmamhoz.

Amikor ez tudatosult bennem, azonnal sütnöm kellett valamit. Sütőtökpitére esett a választásom. Vasárnap volt, minden zárva, negyvenöt percen át bolyongtam a városban, mire egy nyomorult éjjel-nappalit találtam, ahol árulnak nem lejárt szavatosságú mascarponét. A pite felét meg is ettem nagy izgalmamban, és a sütés meg a nagy zabálás alatt többször is azon kaptam magam, hogy egy csomó dolgot mégsem szeretnék megvalósítani tesómék esküvőjén, hogy az enyémre is maradjon elegendő truváj.

Álmodozásomból Tibi vert fel, aki bekopogott az ablakon. Kezében egy hatalmas szatyor, nagy nehezen jöttem csak rá, hogy kikölcsönözte a gesztenyesütő jelmezt, és most jött jóváhagyatni velem. Kinyitottam az ajtót, és olyan viccesen festett, hogy önkéntelenül is ránevettem és összeborzoltam a haját.

GYURI

Meghívtuk öcsém USA-ban élő haverját is, mert anyámék nagy lagzit akartak, és az én ötletem volt, hogy akkor tényleg vonuljon fel mindenki, akik miatt az öcsém ilyen lett, amilyen. Vagy, hogy is mondjam, akik árnyalhatták, fejleszthették a személyiségét, akik hatottak rá, akiket szeret. Nekem erre nem volt lehetőségem annak idején. Na jó, meg aztán azt is gondoltam, hogy amíg itt van, kitalálunk valami közös bizniszt. Mindig mondja az asszony, nekem ez a mániám, hogy mindenkivel üzletelni akarok, de akkor nem panaszkodik, amikor egy évben kétszer viszem külföldre nyaralni. Meg négyszer wellnessbe, komolyan, az eszem megáll.

Sose értettem, miért az öcsém haverja a Marci, szerintem velem sokkal jobban kijött volna, most meg már mindegy, én ugyan nem kezdek el barátkozni az interneten keresztül. Esténként hullafáradt vagyok, egész nap a tüzépen állok a rohadt hidegben. Amikor hazaérek, ülve elalszom, egy órán át engedek fel, és csak utána tudok figyelni a családra. Nem pont erre gondoltam annak idején, amikor a felnőtt életet elképzeltem, vagy amikor átvettem apámtól a boltot. De a gyerekek tényleg aranyosak. Jó velük. Már abban a másfél-két órában este, meg hétvégén. A többi az asszony dolga.

Amikor a Marcit meghívtuk, nekem nem volt semmi titkos szándékom az üzleten kívül. Jó, megfordult a fejemben, hogy ennek a szegény Mártinak még mindig nincs senkije, és valaha, a Gábor szerint, kavartak a Marcival. Valami csónakázásról mesélt a Tiszán. De őszintén szólva nem akarom tudni a részleteket. Ki akarja elképzelni a húgát egy nádasban szex közben?  Én ugyan nem. Jézusom. Most elképzeltem. Nem fogom kibírni a következő családi ebédet röhögés nélkül. Ha ránézek Mártira, ki fog törni belőlem.

És akkor sem sejtettem még semmit, hogy itt valami furcsaság fog kisülni, amikor se a családja, se Gábor nem ért rá kimenni a reptérre Marciért, és Márti ellentmondást nem tűrve közölte, hogy mi leszünk azok ketten, akik fogadjuk a rég nem látott barátot. Jó, kicsit megütköztem azon, hogy a húgom úgy kiöltözött erre a kocsikázásra, mintha legalábbis valamiféle kiállítást készült volna megnyitni valami pesti galériában. Nem értek a divathoz, de azt tutira mondom, a húgomnak nem mindennapi az ízlése. Egyedi, izgalmas, de hogy ne udvariaskodjak már tovább, hát nekem baromira nem tetszik semmi, amit magára vesz. Azon a napon még egy kalapot is a fejébe húzott. Gondoltam is, hogy ennek teljesen elmentek otthonról. És mindez azért van, mert nem talál magának egy pasit ebben a kicsi városban. Már meg van őrülve teljesen. Akkor ebben teljesen biztos voltam, mert odafelé az autóban végig a tükörben bámulta magát, meg rúzsozta a száját. És tízpercenként magára fújt valami parfümből, már le kellett tekernem az ablakot. Onnan is sejthettem volna, hogy valami nem stimmel vele, hogy nem beszélt, csak néha felvihogott. Márpedig Márti rengeteget beszél. Amikor pedig összeszedtük a Marci gyereket, hát végképp megnémult. És elvörösödött. Egyáltalán, egy szó nem jött ki a torkán. Úgy rázott kezet a Marcival, mint egy tárgyalás elején az egymást egyáltalán nem ismerő, de nem is szimpatizáló felek, akik mindjárt előrántják a stukkert. Hát már nekem volt kellemetlen. Na de csak egy pillanatra. Én ugyan nem izgatom magam más hülyeségén. És hát a Marcit se érdekelte, hogy Márti hülyepicsáskodik. Semmitmondó témákról dumáltunk hazafelé, aztán átadtam a srácot a családjának. Az anyja sírt-rítt, na de az én feleségem se csinálna másképp, már most is bőg, ha megy a nagyobbik gyerek egy hétre táborba.

MÁRTI

Több mint húsz éve nem láttam Marcit akkor, és addigra már annyira felspannoltam magam, hogy alig bírtam magammal. Lemondtam az esküvővel kapcsolatos aznapi megbeszéléseket, kit érdekel a Gábor bulija, most az enyém van soron, az enyém megrendezése felé teszem meg az első határozott lépéseket. Mindenkivel közöltem, hogy Gyuri bátyám megy a Marci elé, megbeszélték skype-on, én meg elkísérem, nehogy eltévedjen a reptér felé vezető úton. Marci anyja, akivel a postán futottam össze, elég furcsán nézett rám, de én nem sokat törődtem azzal, mit gondol. Hátat fordítottam neki, és már szaladtam is a dolgom után. Hiszen még annyi a teendő.

Nem tudom, hány szettet felpróbáltam, két ruhát vettem is, egyet sebtiben átalakíttattam. Legyantáztattam a bajszomat, kiszedtem a szemöldököm, mindenhol szőrtelenítettem. Mondja meg valaki, hogy minek? Mire számítottam? Hogy a bátyám, mint egy rendes taxis, egyenest az ágyba visz minket? És hogy akkor már, ha hurkáim vannak is, legalább nem vagyok egy jeti? Valójában, ha ez történt volna, sikongatva menekülök ki a világból. Én ugyanis harmincöt évesen heveny, ám plátói szerelmet éreztem Marci iránt. És senki, de senki nem szólt, hogy ez aligha normális. Mondjuk, olyan gyorsan történt minden. Anyám is csak annyit látott, hogy valamivel több tésztát főzök a vacsorához, és a többletet mind a saját tányéromra rakodom. Néha félszemmel láttam, ahogy apám kérdőn néz rám, aztán anyámra a vacsoraasztal fölött, amikor két tortát is feltálalok nekik a spagetti után. Idegből készítettem őket, na, hát valahogy le kellett vezetnem a felgyülemlő feszültséget.

Ahogy közeledett a találkozás napja, úgy öltöztettem egyre inkább díszbe a szívemet, és lettem egyre kövérebb. Most már bevallhatom, azon a reggelen, amikor nekiindultunk a repülőtérnek, hogy összeszedjük Marcit, én betoltam apám pálinkájából egy decivel a kamrában. Akkor már kész volt a karácsonyra szánt tojáslikőr próbaverziója, de annak az alkoholtartalma nem lett volna elegendő. Nem győztem rágózni, nehogy Gyuri megérezze, hogy bepiáltam. Keveset beszéltem, csak néha felhorkantottam röhögés helyett, mert valójában annyira viccesnek találtam a helyzetet, hogy megyek fogadni a leendő férjemet, aki még nem is tud arról, mekkorát változik majd az élete. Meg Gyurinak is volt egy-két rendkívül vicces megjegyzése a forgalomra, legalábbis akkor nagyon szórakoztatónak találtam. Innen is tudom, hogy be voltam kapva, mert Gyurinak szerintem egyáltalán nincs humora. Na de éhgyomorra egy deci pálinkától ki ne vigyorogna? Ja! Enni azért nem ettem, mert meggyőződésem volt, hogy ez rapid karcsúsodást eredményez, ami optikailag is nyilvánvalóan látszik. Nem tartottam elegendőnek az alakformáló bugyit, harisnyát és bodyt, amiket magamra húztam, percekig nem kaptam levegőt már reggel sem, aztán este jött az igazi tortúra, pánikroham közepette téptem, vágtam, rángattam le magamról az alakformálóimat, hosszú ideig abban a hitben, hogy már mindörökké úgy maradok, egy fejemre szorult testszínű bodyval, miközben még a melltartóm is rohadtul bevág.

Most már ki merem mondani, Marcinak fogalma sem volt róla, kivel érkezik Gyuri. Bemutatkozott nekem. Tagolva is elmondom, most sem árt ezt még elismételnem: be-mu-tat-ko-zott. Hát nem látott eleget a facebookon? Hát nem készült fel belőlem? Ha már nem nézegeti a képeimet évek óta nap mint nap, esténként, lefekvéskor? Merthogy ez kiderült. Hogy ő még véletlenül sem él ezzel a napi rituáléval, ellentétben velem. Igaz, én is csak pár hete tettem tűvé érte az internetet. Nem volt elég a facebook. Beírtam a google-ba, hátha nyomát lelem. Lekövettem a volt feleségét, a gyerekeit, a rokonságát, a munkatársait, a barátait. Kész csoda, hogy aktákat nem nyitottam róluk. Hála az égnek, többen, na, Marci nem, fent vannak az instagramon is, így őket is zavartalanul kukkolhattam. Volt képem egyiktől-másiktól bebocsátást kérni a privát oldalára. Elment az eszem, az már biztos. Ha valaki tud erről a tevékenységemről, nem tudta volna eldönteni, hogy a belügynek nyomozok le lehetséges terroristákat, vagy én magam vagyok-e potenciális pszichopata. Lett volna még egyéb ötletem is, hogyan készülhetek fel Marciból évtizedekre visszamenően, de ebbéli tevékenységemben gátolt az időhiány, mert valamikor csak kellett foglalkozni az esküvővel is. Amit most már persze a hátam közepére kívántam, hiszen volt nekem jobb dolgom is. Készültem révbe érni.

És még az sem tántorított el, hogy ez az ember be-mu-tat-ko-zott. Utólag pontosan tudom, hogy Gábor már akkor sem mondott igazat, amikor arról mesélt, hogy valaha is utánam ácsingózott Marci. Az én drága testvérem csak azt akarta megköszönni ezzel a kegyes hazugsággal, hogy jóllakattam. Alkoholittasan azt gondolta, a fáradozásomat azzal tudja meghálálni, ha arról fantáziál, amiről én is szoktam: végre felkeltettem egy férfi érdeklődését. Nem tudta, hogy ezzel elszabadul a pokol.

Marcival nem sikerült összejönnöm a reptérről hazafelé, és hát egyértelműen nem csak azért, mert engem szépen beöveztek a hátsó ülésre néhány rettenetesen koszos sporttáska és az unokahúgom gyerekjátékai mellé. Amikor kiszállt, végül is bevicsorgott az ablakon felém, de hát ez a fáradtságtól volt, mint elmagyaráztam magamnak. Valójában természetesen mosolyogni akart.

TIBI

Egy idő után, már majdnem a finisben, azt láttam, hogy Márti elvesztette a fonalat. Addig ment előre, mint egy traktor, aztán egyszer csak már egyáltalán nem érdekelte az esküvő. Ami azért volt csak kellemetlen, mert eddig ő tartott a kezében mindent, külön naptárt, naplót, Excel-táblázatot, telefonos jegyzetet vezetett, csak ő értette az összefüggéseket, ő tudta, hogy ki a dekoráló, honnan jön melyik kaja és süti, már amit nem ő állít elő. Amivel egészen addig zaklatott, hogy öltözzek cilinderes gesztenyesütőnek, többé nem izgatta már. Pedig nyilván napokon belül még egy sparherd is érkezni fog mindehhez, amelyen már élesben gyakorolhatok.

Liza mint egy partra vetett bálna, lemondóan feküdt a kereveten, hatalmas hasa alatt, mellett és fölött párnákkal. Őszintén szólva én már akkor megtorpantam egy pillanatra, amikor így láttam. Nem úgy tűnt, mint aki egy cseppet is izgatja magát az esküvő miatt. De úgy se tűnt, mint akit a hasában növekedő gyerek lázba hoz. Mindenesetre nagyon szép volt akkor is. Ezt még én is észrevettem. Pedig amióta az eszemet tudom, csak egy nőre tudok gondolni. Már az óvodában is mellette ültem az ebédnél, és megettem a mócsingot, amit undorodva átrakott nekem a tányérjából. Csak hogy lássa, micsoda legény vagyok.

Liza egy igazi vad szépség volt, aki mindenkit megbabonáz. Nem csak a Gábort, talán erre nem ártott volna figyelni. Olyan tekintete van a Lizának, hogy az én lábaim is rendesen megremegnek a mai napig, ha rám néz. Pedig, mint mondtam, én évtizedek óta elkötelezett vagyok.

Szóval éppen vittem valamit nekik, valami küldeményt, mert Márti engem szalajtott el érte. Talán a menyecskecipő vagy mi érkezett meg, de az sem hozta lázba. Csak a dagadt lábáról ejtett pár szót, majd unottan bámulta tovább a tévét. Anyja behozott neki egy kis kekszet és tejet, de ő a törődésért sem volt hálás, helyette kizavarta a szobából. Annyira kínosan éreztem magam, hogy elfordultam, és inkább a ronda vázát meg a még rondább művirágokat nézegettem a sarokban. Amikor végre megint figyeltek kicsit rám, átvettem velük, hogy hogyan állnak a dolgok, de nagyon úgy tűnt, én vagyok az egyetlen ember, aki ezzel nagyjából tisztában van.

Amikor felismertem, hogy Márti beszámíthatatlan, valamiért felelősséget éreztem azért, hogy ez az esküvő mégiscsak sikerüljön valahogy. Na nem azért, mert ezek ketten megérdemelték volna, egyszerűen Mártit nem akartam benne hagyni a slamasztikában. Hogy majd amikor újra e világon köszönthetjük, ne szégyellje magát azért, hogy néhány nappal a lagzi előtt abbahagyta a szervezést. Abban a pillanatban egyébként úgy nézett ki, ha valaki nem veszi a kezébe a dolgokat, hát itt legfeljebb az önkormányzatig jut el a jegyespár, meg a sarki hamburgerezőig a násznép.

Azt tudtam, hogy Gábort nem lehet zaklatni esküvői teendőkkel, ő már előre jelezte Mártinak, hogy felveszi az öltönyt, aztán jó napot. Liza ugye szóba se jöhetett. A két örömanya ugrásra készen várt, hogy szervezkedhessen, de Márti már korábban beavatott, őket tilos bevonnom, mert különben az esküvőre ki fog jönni az ízlésrendőrség, és egyáltalán, kő kövön nem marad, mert egymásnak ugrik a rokonság és a seregnyi üzlettárs és barát.

Sosem fantáziáltam arról, hogy egyszer ceremóniát szervezzek, őszintén szólva hirtelen még az is csábítóbb lett, hogy hülyét csináljak magamból gesztenyesütőként. Most viszont fel kellett göngyölítenem mindent, ki kellett bogozzam a szálakat. Ebben tehát segítségemre volt a tökéletesen érdektelen menyasszony és vőlegény, valamint az üveges tekintetű Márti, akit valami egészen más kötött le, de egyelőre nem tudtam rájönni, hogy mi az.

Nem tehettem mást, elkezdtem sorra járni a város szolgáltatóit, illetve különböző emlékfoszlányokból raktam ki a puzzle-t, hogy kiderüljön, mi hogy áll.

MÁRTI

Alig pár napom volt, hogy elérjem Marcinál: már legfeljebb azért utazik vissza Amerikába, hogy összepakolja a holmiját. Egyáltalán nem érdekelt a tesómék esküvője. A testsúlyom miatt aggodalmaskodtam inkább, és eltökéltem, hogy léböjtkúrázom a következő napokban, hogy számításaim szerint öt napon belül lefogyjak akár öt kilót. Amikor másnap szerelmi aggódásomban a hentesig iszkoltam, mert megneszeltem, hogy vadhús érkezett, amit valamiért vagy egy kiló farfalle tésztával kellett megfőznöm, felismertem a léböjt lehetetlenségét, és inkább rendeltem a helyi dílertől fogyasztó italport. Ám mivel ő azt mondta, hogy legalább két hét, míg megérkezik a szállítmány, elrohantam a patikába fogyasztó teáért. A fogyasztó teának hála, ideiglenesen fogytam két kilót, ám emiatt a Marcival való első találkozási lehetőségről sikeresen lecsúsztam, mert nem tudtam kikúszni a fürdőszobából sem.

Elhatároztam, hogy reggelente futni járok, amikor a madár se jár, se lát, mégse gondolja az egész város, hogy meghülyültem, elég, ha én sejtettem, hogy valami nem stimmel. Szedett-vedett sportszerelésben bukdácsoltam, a sapka, a napszemüveg és a sál tett felismerhetetlenné, ha esetleg egyik-másik üzletben éppen akkor húznák be a tejesládát, amikor arra futok. Ez a hajnali őrület mindösszesen négy napig tartott, mert addigra annyira megfáztam, hogy a következő pizzapartira, amin Marci is részt vett, azért nem jutottam el, mert jártányi erőm sem volt. De azért egy rendkívül frappáns sms-t írtam neki. Szerintem tök szexi volt.

Vörösre fújtam az orromat, megállás nélkül köhögtem, már attól tartottam, hogy az esküvőre sem tudok elmenni, arról már nem is beszélve, hogy elszalasztom életem szerelmét. Apropó, esküvő! Éppen a kispárnát igazgattam a fejem alatt, és próbáltam úgy feküdni, hogy levegőt kapjak, amikor belém nyilallt, mindösszesen két hét van hátra az esküvőig és három karácsonyig. A karácsonyt már Marcival töltöm egy vidéki panzióban. Ugye-ugye? Álmodoztam, mint egy mániákus. Lesz hó természetesen, merthogy a Mátrába megyünk, nem bízom én ezt a véletlenre. Húzzuk magunk után a hóban a kis karácsonyfánk, amit felállíthatunk lambériás szobánk sarkában. Meleget ad majd a kandalló, Marci dörzsölgeti a kezét, én kitöltöm a megmikrózott forralt bort, és mellételepedem a lócára. Arról fogunk beszélgetni, hogy ugyanilyen otthonunk lesz a városunkban, csak tízszer ekkora, hogy elférjen a hatalmas konyhám és az edzőterem. Ekkor kopognak, a gazdasszony a délutáni meglepetést adja be: sült gesztenye. Sült gesztenye készült, micsoda illata van!

Egyáltalán, hogy érzek én illatot ilyen erőteljesen, ha éppen álmodom, és különben is a náthától teljesen be van dugulva az orrom? Kikászálódtam az ágyból, hogy utánanézzek, ébren vagyok-e vagy álmodom. A konyhában anyámat találtam és Tibit. Tibi fekete nadrágot, fekete kabátot viselt, a fején cilindert. A tűzhely mellett állt, a gesztenyesütést gyakorolta. Amikor észrevett, egy pillanatra levette a fejfedőjét, és mintha összecsapta volna a bokáit. Lenéztem a lábára, és nevetnem kellett: magas szárú, neonzöld converse-t viselt.

GÁBOR

Még talán meg sem köszöntem Gyurinak, hogy kitalálta, jöjjön haza a Marci. Az utóbbi idők legjobb pár hete között tartom számon a Nagy Esemény előtti időszakot. Persze ő ezt most talán másképp gondolja, de én mindenképpen sokat köszönök neki. Még akkor is, ha csak olyan férfimódra kommunikáltunk. Vagyis semmit a lényegről, csak a marhaságok. És komolyan, még mi csodálkozunk, hogy a csajok összevissza beszélnek. Bár ők legalább mernek érzelmi életet élni. Támasztom a pultot napestig a pizzériában, hallgatom a kapucsínóra betérő kamasz lányokat, aztán este jönnek az idősebb nők, általában egyedülállók, párban vagy csapatban, fogy a koktél vagy a bor, és megy a lelkizés.

Mindegy. Kérdések nélkül is nagyon sok minden más megvilágításba került akkor nekem. Pedig ez a Marci nem egy bölcs gyerek, nem arról van szó, hogy megmondóemberként próbált volna elirányítani az életben. Marci inkább szarik bele mindenbe. Mindent a maga erejéből ért el, ha már így alakult neki, hogy kicsöppent a nagyvilágba. Sokat volt egyedül, egyedül kellett döntenie, rájött, hogy nem eszik olyan forrón a kását, és nincs rögtön itt a világ vége. Saját kárán megtanult dolgokat, én meg csak figyeltem a történeteit.

Olyan jó volt végre nem a szokásos sztorikat hallgatni. A helyi haverokét már kívülről tudom. És már szinte új dolgok sem esnek meg velünk. Egészen elképesztő. Itt vagyunk negyven körül, a városba zárva, mintha tényleg sorompók lennének minden kivezető úton. Ugyanazokról a koncertekről beszélgetünk, ember, olyan koncertekről, amelyek huszonéve voltak! Hát tényleg azóta nem volt egyetlen említésre méltó esemény? Vagy az elmúlt ifjúságon nosztalgiázunk? Hát most már kikérem magamnak! Persze én is beleestem ebbe a hibába. Valamiféle negyven körüli midlife krízist kaptam vagy mit. Olvastam róla a Playboyban. Amikor a bátyámnak óvatosan szóba hoztam, vajon neki volt-e ilyenje, ő egészen megütközve rám nézett, megkérdezte, hogy az talán egy lóbetegség-e, illetve hogy mostanában iszom-e eleget, mert attól tart, hogy rám férne. Pedig én tényleg bepánikoltam, hogy az életemnek majdnem a felénél járok, ha egészen optimistán tekintek a jövőbe. A jelen viszont egészen siralmasnak tűnt. Itt vagyok egy kisvárosban, van egy pizzériám. Jó, jó, tudom, hogy másnak se munkája, se pénze, de most rólam van szó, az istenért! Jól van, lehiggadtam. Szóval azon gondolkodtam, hogy napközben még tök jól elvagyok, bírom az alkalmazottakat, nekem se büdös a meló. Jönnek a vendégek, dumálunk, szinte mindenkit ismerek. Az alapanyag-beszerző körutak is flottul mennek. Spórolni nem kell, valahogy úgy beálltak a dolgok. Este már nem tudok elmenni a kocsmába, mert hamarabb bezár, mint én kiszabadulnék a pizzériából. A haverok hozzám ugranak be. Ha szabadnapos vagyok, nálam gyűlünk össze, én főzök, de a többség feszélyezve ül, mert az asszony telefonál, sms-ezik, hogy hol a francban van már, nehogy túl sokat merjen inni, különben is itt a fürdetési idő. Lehangoló ezt látni, hogy a haver a félig kiivott sörösüvegét otthagyja a konyhapulton, veszi a dzsekijét, és már áll is odébb. Aztán már csak alig ketten maradnak a srácok közül, nálam fiatalabbak, és nekem megfordul a fejemben, hogy talán csak szolidarítanak. Hogy ne legyek egyedül. És egy ilyen gondolkodósabb periódusomban lépett be az ajtón Liza.

MÁRTI

Összekapartam magam a náthából, és újra kezembe vettem az irányítást. Meg akartam mutatni magamnak, hogy felelősségteljes felnőtt nő vagyok, akinek nem veszi el az eszét a szerelem. Igaz, ehhez a lépésemhez az is nagyban hozzájárult, hogy a zöldségesnél visszahallottam, megtorpant a világraszóló buli szervezése, talán mégsem ez lesz az évtized durranása. Elmennek a fenébe, hogy ezek itt rólunk pletykálnak, mennyire nem bírom ezeket a kisvárosi népeket, gondoltam. Bezzeg azzal senki se foglalkozik, hogy az ékszerész csalja a feleségét. Így ezt a pletykát nekem kellett egy kicsit terjesztenem. Gatyába ráztam Lizát, elmentünk ruhát próbálni. Kicsit húzta csak a száját, de végül felvidítottuk néhány szelet panettonéval. Öröm nézni, ahogy eszik ez a lány. Ha enni látom, mindig megnyugszom, van még remény. Annyira jó hangulatba került, hogy szinte biztossá vált, nem a süti tehet róla. A hormonokra gyanakodtam, de a szalon tulajdonosnője elégedetten nyugtázta, hogy Liza egy üzenetet kapott. Irigykedtem egy pillanatig, milyen romantikus a bátyám, vajon miket írhat, amitől ilyen boldog lesz egy lány. Vagyis asszony. De a Lizára olyan nehezen mondom ezt még most is. Ő nekem egy soha fel nem növő fruska, egy bakfis, egy megzabolázhatatlan gyereklány.

Kihasználtam az alkalmat, hogy van elég türelme, és szépen átvettünk vele mindent. A meghívottak névsorát, ki jön el biztosan, ki az, aki csak úgy tesz, de nem várható, csak hogy ne kelljen ajándékra költenie, bizonyos emberekkel találkoznia, szóval a szokásos. Egész kedvemre való volt a várható vendégek listája, én se tudtam volna különb, ideális névsort összeállítani. Pikkpakk felírtuk, kit ki mellé ültetünk, ki kivel részegedhet le, veszekedhet, jöhet össze. Olyan szép névtáblákat csináltattam a helyi kalligráfussal, hogy a szívem szakadt meg, amiért ezt az ötletemet a bátyámnak adtam. Mit nem adtam volna érte, hogy az én esküvőmön is ilyen jelölőtáblák legyenek. Meg hát a kicsi ajándékok, na arra is irigy voltam, de nagyon. Forralt bor hozzávalói egy aprócska szütyőben! Szegfűszeg, csillagánizs, mandarin, narancshéj, fahéj… Ugye milyen fantasztikus ötlet? Az enyém. Na jó, a netről szedtem le. De az enyém az érdem, hogy éjszakákon át keresgéltem, mi lehetne a tökéletes meglepetés. És az, hogy én mindegyik vászonszütyőbe belecsempésztem egy-egy szerecsendiót. A szerencse jegyében. Merthogy ez az én egyik kedvenc fűszerem. Meg sosem tudom kimondani a nevét.

Az évszakra való tekintettel Liza jóváhagyta a gesztenyesütést. A bejárati ajtóhoz terveztem állítani Tibit. A dohányosokat messzebbre száműztem, hogy a bejáratban minden hangulatos legyen. Azt érezzék a vendégek, egy téli mesébe csöppentek épp. Legszívesebben az egész rendezvényt a kertbe szerveztem volna, de a család leszavazott. Győzködtem őket egy ideig, de sehogy sem ment át rajtuk az elképzelés. Nincs bennük semmi újítási szándék. Semmi bátorság.

Az almáknak viszont kint kell díszelegniük. Úgy gondoltam, Tibi mellett lesz valahol a kis bódé, ahol a karamellbe mártott mosolygós almákat el lehet venni. Annyi cuki meglepetést készítettem elő, még ezer szerencse, hogy visszanyertem az eszméletemet, és újra kezembe vettem az irányítást.

Elégedetten gyalogoltam haza a ruhapróbáról, de mégis volt bennem valami furcsa érzés. Nem tudtam volna még akkor megmondani, hogy mi. Talán az motoszkált bennem, hogy ehhez az esküvőhöz nem csak stílusában nincs az égvilágon semmi köze se Lizának, se a mi Gáborunknak?

LIZA

Ordítani tudtam volna a tehetetlenségtől. Mintha nem is a saját életemet élném. Az esküvőmre készültem, és arról beszélgettem, hogy hány karamellizált alma legyen a bódéban, milyen színű tálcára téve. Hát az eszem megáll! Majdnem felpattantam arról a kurva kanapéról ott a szalonban. Fel akartam borítani szegény Mártit, csak hogy hagyjon már békén. Felpattantam volna, ha az a hatalmas hasam nem húz vissza. Amiben egy gyerek van! Az én gyerekem! Akit meg kell szülnöm nemsokára. De előbb még át kell vészelnem ezt a kurva esküvőt. Egyszerűen nem hittem el, hogy ez velem történik. Jól elcsesztem ezt az egészet. De az igazi probléma nem is én voltam, meg nem is a gyerek, meg nem is ez a szerencsétlen Gábor, hanem az anyám. Ő tehetett mindenről. Ő talált ki mindent, én meg csak, mint egy megszeppent hülyegyerek, végrehajtottam a tervét. Gyűlölöm őt! Hiába hajtogatta azt, hogy én nem követhetem el ugyanazt a hibát, mint ő, képtelen voltam erre. Gyűlöltem magam is, és úgy éreztem, képtelen vagyok megszeretni ezt a kisbabát! Alig pár hét volt a szülésig, én meg úgy jártam-keltem a világban, mintha a hasamban nem a gyereket hordanám, hanem valami alient. Annyira meg voltam zavarodva, hogy nappal nem bírtam Gábor otthonában lenni. Ahol minden a múltamra és az előttem álló nagy vállalásra figyelmeztetett. Inkább átmentem az anyámhoz, vagyis hát oda, ahol addig éltem. Szerencsére általában dolgozott olyankor. Ott aludtam át hosszú órákat. Este viszont, amikor Gábor az igazak álmát aludta, én csak bámultam kifele az ablakon. Dehogy foglalkoztam az esküvővel! Néha éreztem, hogy a gyerek rúg a hasamban, de igazából nagyon diszkrét volt. Mintha érezte volna, hogy még meg kell emésztenem, hogy most már ketten leszünk. Vagyis inkább hárman. És addig nem zavarna. Hagyna. Magamra.

MÁRTI

Az utolsó, esküvő előtti nagy baráti összejövetelt nem hagyhattam ki. Szó sem lehetett megfázásról, emésztési problémákról, depresszióról, átmeneti elbizonytalanodásról. Gábor nem rendezett legénybúcsút, mert Liza hallani sem akart arról, hogy ő meg lánybúcsú gyanánt bepattanjon valami limuzinba és végigfurikázza Budapestet éjszaka a barátnőivel. Ez Gábor elmebeteg ötlete volt egyébként, Liza nem gondolkodott egyáltalán lehetőségeken. Én javasoltam neki egy-két percen belül a szülőszobára vonuló kismamáknak való programot, de egy magazinba feledkezett inkább, amikor beszéltem hozzá.

Ezért a nagy esemény előtt tartott Gábor inkább egy bulit a barátoknak a pizzériában. Őszintén szólva egyáltalán nem értettem a célját, mert ha már most van egy buli, minek rendez esküvőt is? Jó, tudom, oda eljönnek a nem szívesen látott rokonok és üzletfelek is, és kell egy hely, és alkalom, ahol valóban elengedheti magát az ember. Aztán arra jutottam, hogy én is el fogom engedni magam. Annyira laza leszek, hogy egyszer csak azon kapja magát Marci, hogy már köré csavarodott a lábam és szenvedélyesen csókolózunk az egyik sarokban.

Nem fogok se bezabálni, se bepiálni, már jó előre elhatároztam. És erre az alkalomra nem terveztem különösebb beruházást. Csak vettem egy új magas sarkú cipőt, amitől érzésem szerint fogytam hét-nyolc kilót látványban, és vettem egy parfümöt, amit ha megérez, soha nem felejt el. Amikor visszafelé tart Amerikába, hogy intézze az ottani élete felszámolását, belecsempészek majd a bőröndjébe egy az illatommal átitatott kendőt, hogy majd megőrüljön a hiányomtól. Ezt terveztem. Aztán persze minden másképp sült el. Már ez a hülye parti is.

A bátyám hívott egy mixert, aki most épp egy menő pesti bárban dolgozik, még jó, hogy megkóstoltam mind a három koktélját. Jó. Nem megkóstoltam, hanem fél óra leforgása alatt lehúztam három pohárral. Így a lábam gyakorlatilag már akkor Marci köré csavarodott, amikor az belépett az ajtón. A rémületet sajnos nem láttam a tekintetében, de egy ész nélkül fotózó haver szerencsére megőrizte az utókornak a pillanatot.

Amire még emlékszem az estéből: végig Marci mellett ültem, csak nevettem és nevettem, közöltem vele, hogy ő lesz a férjem, ezt én már a Simpsonon mögötte lobogva, bogarakkal a számban tudtam, és milyen jó, hogy nem akkor akart megcsókolni, hanem majd most. Pont most, amikor még a fogamat is kifehéríttettem az esküvőre, illetve a fogköveimet is leszedettem. Sajnos nem tudom, hány pohárnál jártam, amikor ez a mondat elhagyta a számat, de most már mindegy is. Még azt is kacagva a tudomására hoztam, hogy akár dupla esküvőt is tarthatnánk, hogy ha már így nagy nehezen összejöttünk – azt hiszem, ezt valamiféle poénnak szántam. Úgy ítéltem meg, humorosra is sikeredett a megjegyzés, mert többen felvihogtak. Én diadalittasan körbenéztem, aztán megfordítottam a papíralátétet az asztalon, tollért kurjantottam, és arra akartam kényszeríteni Marcit, hogy diktálja le a kedvenc ételeit, hogy felkészülhessek eljövendő házaséletünkre.

Ekkor pattant el Marcinál a húr, felugrott, és beszaladt a pult mögé. Menedékjogért folyamodott Gáborhoz. Felém mutogatott, de én még mindig nem vettem észre magam. Godzillaként támolyogtam feléjük, hogy folytatom a hódítást, nincs már idő semmire. Mindjárt megnősül a második bátyám is, itt maradok anyámék nyakán, ennyi idősen, nem bírom elviselni ezt a helyzetet tovább. Szeretem az életet, az ételeket, szeretek nevetni, szeretnék szeretkezni, legyen már végre valaki, aki ezt értékeli! Kizárt eset, hogy a lagziban petrezselymet áruljak. Ez a fiú lesz az, akibe belekarolok.

Nyilván szórványosan gondolhattam mindezt végig, nem hiszem, hogy ennyire összeszedett lettem volna, és szinte biztos, hogy nem azért vágódtam el, mert iszonyatosan magas sarkakon imbolyogtam. De végül is így érkeztem a pult elé, iszonyatos robajjal, és hát bizony összeszaladt a ház. Még a konyháról is rohantak, ez biztos, mert amikor kinyitottam a szemem, a zöldségeket előkészítő Julika néni is fölém hajolt, pont úgy, mint gyerekkoromban, csak akkor még tényleg a cipőfűzőmbe gabalyodtam bele. A második ember, akit megláttam, úgy fektemben, Marci volt, aki konkrétan kiröhögött. Aztán Tibi is bekerült hirtelen a képbe, és behúzott egy baromi nagyot Marcinak.

TIBI

Hát így foszlott szét az amerikai álom. Elegem lett abból, hogy ez a fasz Marci úton-útfélen mutogatja a különböző összejöveteleken Márti ügyetlen sms-eit. Meg abból, hogy ezeket az üzeneteket miért nem nekem írja? Felőlem hetet-havat összehordhatna, én annyira imádnám! Ötéves korom óta szeretem őt, kisebb-nagyobb megszakításokkal. Vagyis mindig, és örökkön-örökké, de néha kénytelen voltam szóba elegyedni mással is, hogy azért alakuljon valami kapcsolatom nőkkel. Merthogy nekünk soha az életben semmi közünk nem volt egymáshoz. Legfeljebb a fejét foghattam hányás közben, amikor kamaszkorunkban a diszkóból hazatámogattam.

Most erre szerencsére nem került sor, csak simán beültettem a kocsimba, letekertem az ablakot, hátha gond nélkül hazaérünk, és elszáguldottam vele a buliból. Isten bizony először hazavittem, de nem tudtunk bejutni. Vagyis ment volna az gond nélkül, ha becsöngetünk, de Márti könyörgött, hogy ne alázzam meg még én is. Ne történjen már meg vele, hogy az anyja vagy az apja nyitja ki a bejárati ajtót, és ő fejét leszegve kullog be a kisszobába, mint ha legalábbis valami időutazáson venne részt. Fogalma nem volt, hol lehet a kulcsa, még én is átnéztem a táskáját, de sehol sem találtam. Így visszaültettem az autóba, és elvittem hozzám. Nem tudom, említettem-e már, én is otthon lakom. Mármint az anyáméknál. Azzal a különbséggel, hogy én nem egy kis szobát birtokolok, hanem egy egész tetőteret. Két kezem munkáját dicséri minden, én eszkábáltam a konyhabútort, az ágyamat, raktam fel a csempét. Ráértem minderre, tulajdonképpen ez tölti ki a szabadidőm. Mivel nem olyan régen kellett átgondolnom, hogy mégis mit tartok fontosnak elmondani magamról – a nővérem addig csesztetett, hogy csak regisztráltam egy társkeresőre –, most gondolkodás nélkül felsorolom. Szóval arra büszke vagyok, hogy én alakítottam ki az otthonomat. Arra kevésbé, hogy nincs még családom. Annyira régóta vágyom pedig rá, hogy egy kissrác üljön a nyakamban, és vigyem le a Tiszához pecázni. Azonban immunis voltam minden jelentkezőre, sőt irritáltak. Tudom, hogy sokaknak megmosolyogtató, de senki nem tudott fölébe kerekedni Mártinak. Aki csak ugráltat, és lehurrog, ám aztán átölel, ad egy gyors puszit, és én napokig feldobott vagyok. Érzem az illatát, ami öblítő és porcukor keveréke. Meg van benne valami fanyarság, azt hiszem, az a humorának a kipárolgása.

Lassan fogtam fel, hogy ráhajtott erre a baromarcúra, nem kellett résen lennem, mert igazából eddig nem volt komoly ellenfél. Senki ne kérdezze, hogy ha nem volt akadály, akkor miért nem sikerült Mártival közölnöm a szándékomat. Erre  nem tudok válaszolni, pedig hetente kaptam meg a kérdést a családtól. Anyám, apám, nővérem felváltva zaklattak ezzel, sőt felajánlották, hogy ők majd segítenek tisztázni az évtizedek óta kialakult szerencsétlen helyzetet. Nekik meggyőződésük volt, hogy Márti rokonszenvezik velem, de én nem éreztem magam készen arra, hogy kiélezzem a szituációt, és feketén-fehéren kiderüljön, merre tart tovább az élet.

A múltkor a főnököm az év végi céges bulin fél órán át fejtette ki nekem, hogy miért nem jutok egyről a kettőre a munkahelyen, pedig ő szíve szerint még a káeftét is rám hagyná, olyan rendes gyerek vagyok. Kicsit megijedtem, hogy a főnök meg akar halni, de felvilágosított, hogy csak nyugdíjba menne már, ha látná, hogy nem omlik össze a cég, amikor kiteszi a lábát. Szóval ő is mondta, amit a család, hogy nem lehet ilyen bátortalanul élni az életet. Szembesített azzal, amivel kéthetente a vasárnapi ebédeknél apám, hogy élhetetlen vagyok, egy jóindulatú, ám töketlen barom. És hogy én nem megnősülni fogok, hanem el fognak venni, és nincs az az isten, hogy én magamtól akár egy nőt találjak, szívéből reméli, hogy a gyereket majd azért megcsinálom. Részeg volt, na. Hozzáteszem, másnap biztosított arról, hogy mindenre emlékszik, mindent vállal, szívesen el is ismétel, mert nagyobb marha vagyok, mint gondolom. Hogy mondjam már meg a Mártinak, hogy szeretem, és vezessem az oltár elé.

Honnan tudta egyáltalán, hogy nekem tetszik a Márti?

MÁRTI

Liza az esküvő előtt két nappal mondta meg a bátyámnak, hogy mástól van a gyerek, és ő akkor most el is menne a sráccal. Azt hiszem, egyenesen Angliába készültek, de azért először még megszülte itthon a kisbabát. A család egy emberként tördelte a kezét, hogy micsoda szégyen ez, mit fog szólni a város. Én is próbáltam szolidarítani, de nem annyira sikerült. Ugyanis magával ragadott a szerelem.

Zavarba ejt, hogy most erről mesélek, de Tibi már sejttette az előbb, azt az ominózus éjszakát nála töltöttem. Persze akkor semmi sem történt, hiszen én öntudatlan álomba merültem a franciaágyán. Olyan finom kókuszrostos matraca van, hát biztos az kímélt meg a macskajajtól. Vagy az a pohár tej, amivel kíméletlenül megitatott, mielőtt elájultam.

Reggel, vagyis délben, amikor felébredtem, először természetesen azt se tudtam, hol vagyok. A tetőtéri ablakokra ráesett a hó, és teljes erőből sütött a nap. Olyan érzésem volt, mint egy új életben, vagy legalábbis egy új élet hajnalán. Vagyis delén. Jólesőn lustálkodtam, amikor már rájöttem, hogy Tibi a vendéglátóm, és ő nem élt vissza a helyzettel. Megnéztem a telefonom, anyáméknak küldtem egy sms-t, csak hogy fel ne hívjanak, a fejem se fájt, csodával határos módon, így nyugodtan elmerülhettem a jégvirágok tanulmányozásában. Pár percenként bevillant Marci tekintete, ahogyan röhög rajtam, miközben én elterülve fekszem vagy harminc ember szeme láttára. Furcsa mód nem éreztem csalódottságot, és azt sem kellett konstatálnom, hogy a szívem összetört. Kinyitottam az ablakot, jeges fuvallat áramlott be, de nem rohantam vissza a meleg ágynemű alá, hanem hagytam, hogy megtisztítson. Nem ostoroztam magamat, néhány évente előfordult velem, hogy elszakadt a cérna, nem bírtam tovább az egyedüllétet, és az első utamba akadó jelöltre kivetettem a hálómat. Határozottan és ellentmondást nem tűrően, ahogy megrendelek ötszáz kaszinótojást fél napon belüli szállítási határidővel.

Most Marci volt soron. Aki soha nem gondolkodott bennem. De én megtaláltam azt a pár fogódzót, hogy legalább néhány napig jól érezzem magam. Hogy érezzem az izgatottságot, a flört ízét, hogy megborzongjak attól, mi minden sülhet ki még ebből, mi minden lehetséges.

Persze eltúloztam, de ezen csak az csodálkozik, aki nem ismer. Tibi sem tette szóvá az előző napi nagyjelenetet.

Amikor belépett az ajtón, kezében egy tálcával, én éppen a lábkörmeimet tanulmányoztam. Gyönyörű piros lakk csillogott rajtuk, átmentek a vizsgán, kellőképpen ünnepiek és tartósak. Tibi fehér trikót, hosszú, csíkos pizsamát viselt, és ahogy erőlködött, hogy ne ejtse ki a kezéből a bögrékkel és tányérokkal megrakott tálcát, még az izmai is jobban kirajzolódtak, mint azokat valaha látni véltem. Enyhe zavaromban újra a tálcát kezdtem el figyelni, amelyen a semmiből előbukkant egy apró váza és benne egy csokor fagyöngy.

Ránéztem Tibire, aki addigra már elért az ágyig. Egy szót sem szólt, csak óvatosan leereszkedett, és tölteni kezdett a kancsóból. Forralt bor csurgott a bögrékbe, én kérdőn néztem rá, de ő csak mosolygott. Azt mondta, másnapos gyomornak és másnapos fejnek a legjobb a rántotta és a fűszeres, forró bor. És különben is már ebédidő van.

Beleszürcsöltem az italba, bevallom, majdnem visszaköptem, annyira égette a nyelvem, de tartottam magam, és rá is szolgáltam, a kedvenc fűszerem íze csiklandozott. Szerencsedió, közöltem, igen, már megint nem tudtam kiejteni, aztán elnevettem magam. Tibi rám nézett, mosolygott, én pedig megtértem. Hogy nem vettem észre eddig, hogy ez a pasi ennyire vonzó?! Harminc év alatt mégis, hogy kerülhette el a figyelmemet? Tibi elkapta a tekintetem, de én nem álltam, inkább újra a lábamra szegeztem. Rossz ötlet volt, mert ekkor történt az, hogy kirúgtam a tálcát és a bögrét a keze  ügyéből, csak hogy a paplan alá rejtsem a kiborostásodott lábszáram. Erről azóta sem tud, hogy ezért kellett újrafestenie a szobát, valóban ráfért a falakra, sajnos nem mutatott túl jól rajtuk a vörös színű alkohol.

A közjáték egyébként egyáltalán nem zökkentette ki Tibit. Felhajtotta a paplant, és ő is bebújt mellém, mondván, itt nincs se hideg, se vörös áradat. Hát egymásba gabalyodtunk. Ami azt illeti, sor kerülhetett volna erre már korábban. Mondjuk úgy tizenöt, na jó, tíz évvel ezelőtt. De lehet, hogy azóta már nagyon meguntuk volna egymást.

Az esküvő végül is városra szóló lett, sőt a környező településekről is összeszaladtak. Villámgyorsan ment a híre, hogy a menyasszony megfutamodott, és helyettük új pár lép az oltár elé. Gábor annyira felszabadult a nyomás alól, hogy ő maga intézkedett, megkapjuk az engedélyt a helyettük való házasodásra, és ragaszkodott hozzá, hogy ő legyen az egyik tanúnk. Marcit sem húztuk ki a vendégek listájáról, de értelemszerűen nem mellettem ült. A szervezést nem adtam át másnak, Tibi segített, vagyis inkább ő volt az, aki vitte a vállán. Mint utóbb kiderült, a családja már akkor tudta, hogy minden a legnagyobb rendben, a gyerek végre révbe ért, amikor learaszoltunk a tetőtérből a lépcsőn. Az anyámmal is madarat lehetett volna fogatni.

Liza ruhájáért én mentem el a szalonba, a próbababaságnak hála, nagyjából passzolt rám. Az öltözőben ügyködtem éppen, hátha sikerül egyedül is elboldogulni, amikor valamibe beleakadt a cipzár. Óvatosan lehúztam, és próbáltam megigazítani a címkét, ami kilógott a csipkecsodából, amikor kézíráson akadt meg a pillantásom. Dülledt szemmel silabizáltam ki a tollal sebtiben ráírt szöveget: Ez a tiéd lesz végül, drága Márti. Hamarabb, mint hinnéd. Szeretettel gondol rád, Liza.