Paul Davies

A kísérteties csönd

AKKORD KIADÓ

Az eredeti mű címe:

Paul Davies

The Eerie Silence

Allen Lane, London, 2010

Fordította: Both Előd

Lektor: Almár Iván

Copyright © Paul Davies, 2010

Hungarian translation © Dr. Both Előd, 2010

Hungarian edition © Akkord Kiadó, 2010

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részlete csak a kiadó előzetes engedélyével használható fel.

ISBN 978-963-252-052-0

ISSN 1586-8419

Kiadja az Akkord Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Szerkesztette: Oláh Judit

Borítóterv: Kállai Nagy Krisztina

Tördelés, tipográfia: Szmrecsányi Mária

Az Akkord Kiadó könyveinek kizárólagos

terjesztője a Talentum Kft.

Cím: Törökbálint, DEPO II

Telefon: 06-23-332-105

Fax: 06-23-232-336

E-mail: talentum.nagyker@t-online.hu

Készült a Borsodi Nyomda Kft.-ben

Felelős vezető: Ducsai György

Frank Drake-nek,

a SETI úttörőjének és fáradhatatlan látnokának

Tartalom

Előszó 8

1. Van ott valaki? 12

Mi történik, ha holnap felhív E.T.? 12

Válságba jutott-e a SETI? 16

Nagyszerű dolog – de tudomány-e? 23

A földönkívüliek rövid története 28

Élet a csillagok között 32

És végül, mi a helyzet a mindenféle UFO-történetekkel? 35

2. Az élet: a történet furcsa mellékszála

vagy kozmikus parancs? 40

Élettől nyüzsgő Világegyetem? 40

Hogyan alakult ki az élet? 42

Az élet-mint a véletlen furcsa játéka 49

Élet előállítása lombikban 55

A második Teremtés nyomait keressük a Marson 57

3. Az árnyékbioszféra 63

A második Teremtés nyomait keressük a Földön 63

A bizarr extremofilek 69

A köztünk élő idegenek 74

Mi a különbség a gyökér és az ág között? 80

Találtak-e már árnyékéletet? 85

Célba vesszük az árnyékvilágot 89

4. Mennyi az értelem odakint? 93

„A majmok bolygója” téveszméje 93

Elkerülhetetlene a tudomány létrejötte? 101

A Drake-egyenlet 107

Mennyi ideig maradnak fenn a technikai civilizációk? 111

Az egyetlen eseten alapuló statisztika veszélyei 115

A Nagy Szűrő 118

Pusztulásra ítéltettünk? 124

5. Az új SETI: a kutatás szélesítése 127

Nem tudják, hol vagyunk 127

A fotonokon túl 131

Jeladók 133

A kutatás szűkítése 138

Üzenet a küszöbön 143

Nanoszondák, hírvivő vírusok és meghamisított genomok 148

6. A Galaktikus Diaszpóra bizonyítékai 156

De akkor hol vannak? 156

És hol az a rengeteg időturista? 162

Egy kozmikus lábnyom 164

Hullámok hátán 168

Erre haladt el a hullám? 173

Hiányzik egy bolygónk 177

Hiányzó egzotikumok 180

7. Földön kívüli varázslat 185

A távoli szupertechnológia jelei 185

Technológia, mint „természetplusz” 189

Fantasztikus szupertudomány 194

Hibák a törvényekben 197

8. A biológia kora utáni intelligencia 201

Abszurd közeli találkozások 201

Mesterséges értelem 204

Láttam E.T.-t, aki egy ATS 211

Kvantumszámítógépek és kvantumelmék 214

9. Az első találkozás 221

A SETI Felfedezés Utáni Teendők Munkacsoport 221

Médiaőrület 225

A hallgatásba burkolódzás félrevezető 229

„Már hivatalos: nem vagyunk egyedül!” 232

Elcsípünk egy csillagközi e-mailt 235

Titkok a csillagokból 238

Hatása a tudományra, a filozófiára és a politikára 241

Hatása a vallásra 245

Istenek és emberek. Maga a SETI is egy vallás? 251

10. Ki szól a Föld nevében? 254

Kiáltás az égbe 254

Mit mondjunk? 258

Miért foglalkozzunk a SETI-vel? 264

Talán végül mégiscsak egyedül vagyunk?

Válasz három sapkában 268

Függelék: A SETI rövid története 271

Irodalomjegyzék 273

Jegyzetek 275

Mutató 296

Néha úgy gondolom, egyedül vagyunk a Világegyetemben,

máskor úgy gondolom, nem.

Az elképzelés mindkét esetben kifejezetten megdöbbentő.

Arthur C. Clarke

Előszó

Karl Jansky, a Bell Telefontársaság rádiómérnöke a cég holmdeli (New Jersey, USA) telepén 1931 augusztusában jelentős tudományos felfedezést tett, amelyre korábban senki sem számított. Jansky azt a feladatot kapta, hogy vizsgálja meg a transzatlanti telefonösszeköttetést megnehezítő légköri rádiózavarokat. A feladat végrehajtásához fém tartógerendákból egyszerű antennát épített, amelyet négy autókerékre szerelt, így forgatni tudott. A műszerrel folyamatosan ellenőrizte a különböző irányokból érkező rádiózajt. A kezdetleges berendezés kimenete egy tollal és tintával működő írószerkezet volt. Jansky hamarosan ki tudta mutatni a zivatarok hatását még akkor is, ha azok nagyon távol törtek ki, de emellett felfigyelt egy rejtélyes sustorgásra a háttérben, amelyik 24 órás periódust látszott mutatni. Kíváncsiságból közelebbről is megvizsgálta a jelenséget, és azt állapította meg, hogy a periódusa 23 óra 56 perc, vagyis a csillagászok által csillagnapnak nevezett időtartam – ennyi idő alatt fordul meg a Föld egyszer a tengelye körül a távoli állócsillagokhoz képest (szemben a napi nappal, amely a Naphoz viszonyított forgást fejezi ki). A csillagokhoz kötött periódus arra engedett következtetni, hogy a rádiózaj forrásának nagyon távol kell lennie. Jansky végül arra a következtetésre jutott, hogy a légköri rádiózajok a Tejút irányából érkeznek. Később azonban a cégtől más feladatot kapott, ezért nem tudta tovább követni a jelenséget.

Ilyen szerény körülmények között született meg egy merőben új tudományterület – a rádiócsillagászat. Nem szóltak a fanfarok, mint ahogy kitüntetések sem hullottak.[1] A további fejlődést – mint a tudomány oly sok más területén – a háború hozta meg. A radar fejlesztése a II. világháború alatt jelentős mértékben megnövelte a rádióvevők teljesítményét és megbízhatóságát, ezért a fizikusok és a csillagászok már közvetlenül a háborút követő években ki akarták használni az újonnan kínálkozó lehetőséget. Olcsó, a háborúból megmaradt eszközöket használva hozzáfogtak az első igazi rádiótávcsövek megépítéséhez. A hatalmas parabolaantennákra szerelt vevőket rá tudták hangolni a Világegyetem távoli vidékeiről érkező rádiósugárzás frekvenciájára. Nagyjából ebben az időben, az 1950-es években néhány tudósnak az jutott az eszébe, hogy ezek a rádiótávcsövek elég nagy teljesítményűek ahhoz, hogy csillagközi távolságokon is lehessen velük kommunikálni. Ha tehát más bolygókon élnének értelmes lények akkor fel tudnánk fogni a rádióüzeneteiket. A Nature című tudományos folyóirat 1959. szeptember 19-én közölte a Cornell Egyetem két fizikusa Giuseppe Cocconi és Philip Morrison, Searching for interstellar communications (Csillagközi kommunikációkutatás) című cikkét, amelyben a szerzők arra kérték a rádiócsillagászokat, hogy keressék a Földön kívüli civilizációktól származó rádióüzeneteket. Cocconi és Morrison elismerte, hogy elképzelésük roppant spekulatív, de cikküket a következő, találó megjegyzéssel zárták: „A siker valószínűségét nehéz megbecsülni; de ha soha nem kezdjük el a kutatást, akkor a siker valószínűsége bizonyosan nulla.”[2] A rá következő évben egy fiatal csillagász, Frank Drake, akinek ezt a könyvet ajánlom, felvette a kesztyűt. Drake egy Nyugat-Virginiában működő rádiótávcsővel kezdte el a földönkívüliek rádiójeleinek a keresését. Úttörő munkájából nőtt ki a SETI néven ismertté vált nemzetközi kutatási program. A SETI betűszó a Földön kívüli értelem keresésének angol megfelelőjéből (Search for Extraterrestrial Intelligence) származik. A program keretében az 1960-as évek óta rádiócsillagászok egy hősies csoportja pásztázza az eget annak reményében, hogy talán nem vagyunk egyedül a Világegyetemben. A SETI 2010-ben hivatalosan ötvenéves lett, ami megfelelő alkalom a számvetésre. Ezzel a könyvvel tiszteletemet szeretném kifejezni általában a SETI-vel foglalkozó kutatók elkötelezettsége, szakértelme és mindenkire átragadó optimizmusa, különösen pedig Frank Drake bátorsága és előrelátása iránt.

A SETI tárgya messze sokkal spekulatívabb, mint bármely más természettudományé. Éppen ezért nem árt, ha nagyon komoly fenntartással fogadunk minden, a Földön kívüli civilizációkról szóló fejtegetést. Erőteljes kétkedésünk sem akadályozhat meg azonban abban, hogy megpróbáljuk módszeresen és mélyrehatóan megközelíteni a SETI-t, a rendelkezésünkre álló legpontosabb tudományos ismeretek alapján. Ebben a szellemben írtam ezt a könyvet. Szerét ejtettem annak, hogy azokat a tényeket és elméleteket, amelyekben bizonyos mértékig megbízunk, különválasszam azoktól, amelyek bár ésszerűek, de megalapozatlan extrapolációt tartalmaznak, valamint a még vadabb spekulációktól, amelyek elsősorban a tudományos-fantasztikus irodalomban felbukkanó ötletekből táplálkoznak.

Még középiskolás voltam, amikor a SETI elkezdődött. Bár volt némi fogalmam róla, mindamellett a Földön kívüli életről alkotott képemet szinte teljes egészében a sci-fi élményeim alapján raktam össze. Sokakhoz hasonlóan én is a karizmatikus tudós, Carl Sagan tévészerepléseiből tudtam meg többet a SETI-ről. Sagan Contact (Kapcsolat) című regénye és az annak alapján készült hollywoodi film sokakat meggyőzött arról, hogy a SETI példa nélkül álló kaland az emberiség történetében. Később azután közelebbről is megismerhettem a vállalkozás kulcsszereplőit, akik közül sokan most a kaliforniai SETI Intézetben dolgoznak. Amit ebben a könyvben leírtam, annak a legnagyobb része a hozzájuk fűződő hosszú és gyümölcsöző kapcsolatból származik. Elsősorban Frank Drake-et, Jill Tartert (akiről a filmbeli Jodie Foster alakját mintázták), Seth Shostakot és Doug Vakocht említem közülük.

Nem csak születésnapi köszöntőt akartam azonban írni. Inkább úgy döntöttem, hogy mélyrehatóan szemügyre veszem az egész vállalkozás céljait és kiinduló feltevéseit. Írás közben folyamatosan azt a kérdést tettem fel magamnak, nem hagyunk-e figyelmen kívül valami nagyon fontos körülményt. A régen meggyökeresedett gondolatok kitartóan befészkelik magukat az elmébe, ezért ha egy projekt már ötven éve folyik, akkor csak előnye származhat abból, ha felrázzuk. 2008 februárjában műhelymegbeszélést (workshopot) tartottam az Arizona Állami Egyetemen The Sound of Silence (A csend hangja) címmel, azzal a céllal, hogy az „Egyedül vagyunk-e?” minduntalan visszatérő kérdését radikálisan újszerű módon megközelítő nézeteket ösztönözzem. Könyvemben megpróbálom visszaadni a workshop során folytatott beszélgetések többségének a tartalmát, amiért minden résztvevőnek köszönetemet fejezem ki.

Néhány embernek külön is köszönetet szeretnék mondani. Elsőként és mindenek előtt feleségemnek, Pauline Daviesnek, aki tudományos újságíróként és rádiósként rendkívül szkeptikusan gondolkozik, és kompromisszumok nélkül ragaszkodik a tényszerű pontossághoz, valamint a megalapozott érveléshez. Nemcsak a pontatlanságaimra csapott le, hanem segített sok érvelést világosabbá tenni és sok, külön nem jelölt saját gondolatával is hozzájárult a szöveg gazdagításához. A témáról vallott nézeteimet jelentős mértékben alakította az a sok, a téma mélységébe hatoló beszélgetés, amelyeket az évek hosszú során folytattunk. Carol Oliver, korábbi újságíró, SETI-kutató és jelenleg asztrobiológus „SETI-karrierem” során értékes kollégának és támogatómnak bizonyult. Gregory Benford, James Benford, David Brin, Gil Levin és Charles Lineweaver hasznos kritikai megjegyzéseket tettek egyes fejezetekre vonatkozóan. Könyvem magyar nyelvű kiadását illetően köszönettel tartozom a szaklektornak és a fordítónak, akik több, az eredeti kötetben megmaradt sajtóhibára és ténybeli pontatlanságra hívták fel a figyelmemet.

Irodalmi ügynökömtől, John Brockmantól évtizedeken át ösztönzést és támogatást kaptam írói munkásságomhoz. Szerkesztőim, Amanda Cook és Will Goodlad ügyesen és együttérzéssel terelgették jó irányba a projektet; a szöveg sokat javult Amanda részletes bírálata eredményeképpen. Végül pedig óriási köszönettel tartozom magának Frank Drake-nek, mert elsősorban az ő lelkesítő előadásainak és cikkeinek köszönhetem, hogy magam is belecsöppentem a SETI világába.

Phoenix, 2009

1. Van ott valaki?

A bizonyíték hiánya nem azonos a hiány bizonyítékával.

Donald Rumsfeld (a tömegpusztító fegyverekről)

Mi történik, ha holnap felhív E.T.?

1960 áprilisának egyik hideg és ködös reggelén egy Frank Drake nevű fiatal csillagász csendben átvette az Egyesült Államok Nemzeti Rádiócsillagászati Obszervatóriuma Green Bank-i (Nyugat-Virginia, USA), 26 méteres parabolaantennájának irányítását. Csak kevesen tudták, hogy ez az esemény fordulópontot jelentett a tudomány történetében. Drake lassan és megfontoltan a 11 fényév távolságban fekvő, Tau Ceti nevű, a Naphoz hasonló csillag felé fordította a hatalmas műszert, a vevőt az 1420 MHz frekvenciára hangolta, majd leült és várt.[1] Erősen remélte, hogy a Tau Ceti körül keringő bolygón élő idegen lények éppen abban az időben rádiójeleket küldenek felénk, amelyeket a nagy teljesítményű antennával képes lesz felfogni. Drake alaposan szemügyre vette az antenna által vett jeleket ábrázoló, a vevőhöz kapcsolt toll által rajzolt, szeszélyesen ingadozó görbét, miközben a kijelző hangszórójából az ennek megfelelő sustorgást hallotta. Úgy fél óra elteltével arra a következtetésre jutott, hogy a Tau Ceti irányából semmilyen érdekes jelzés sem érkezik, csupán a világűr természetes rádiózaját lehet felfogni. Nagyot sóhajtott, és az antennát átirányította második célpontjára, az Epszilon Eridanira. Hirtelen drámai hatású dörrenések hallatszottak a hangszóróból, a kiíró tűje pedig fergeteges táncba kezdett. Drake kis híján lefordult a székről. Az antenna minden kétséget kizáróan erős, mesterséges eredetű jelet fogott fel. A csillagász annyira megdöbbent, hogy hosszú ideig mozdulni sem tudott. Amikor végre sikerült rendeznie a gondolatait, kissé elmozdította a távcsövet a célpont irányából. A jel elhalkult. Ám mire visszafordította az antennát, a jel eltűnt! Lehetséges, hogy valóban a Földön kívüliek tovasuhanó üzenetét kapta el? Drake hamarosan rájött arra, hogy túl szép ahhoz, hogy igaz legyen, ha valaki második próbálkozásra felfogja egy idegen civilizáció jelzéseit. A jelet inkább valamilyen emberi eredetű forrással kellene megmagyarázni – nagy valószínűséggel valamilyen titkos, katonai radarállomás bocsáthatta ki a jelzést.

Ezzel a szerény első lépéssel – amelyet szeszélyes módon Óz mesebeli országa nyomán Ozma-tervnek neveztek – Frank Drake vált a történelem legambiciózusabb és talán legjelentősebb kutatási projektjének úttörőjévé. A SETI néven ismertté vált program (Search for Extraterrestrial Intelligence) a létezés nagy kérdései közül az egyik legnagyobbra keresi a választ: egyedül vagyunk-e a Világegyetemben? A SETI-program legnagyobb részben Drake eredeti elgondolásán alapul, amelynek értelmében rádiótávcsöveinkkel az égboltot pásztázva keressük a csillagok világából érkező üzenetekre utaló jeleket. Nyilvánvalóan nem babra megy a játék. A siker következményei nagy jelentőségűek lennének, nagyobb hatással lennének az emberiségre, mint Kopernikusz, Darwin és Einstein felfedezései együttvéve. A munka azonban olyan, mintha tűt keresnénk a szénakazalban, de még csak azt sem garantálja senki, hogy valóban van a kazalban legalább egy tű. Egy vagy két izgalmas esettől eltekintve (amelyekről később lesz szó), eddig minden próbálkozásunk során csak kísérteties csönddel találkoztunk. Mit jelent ez a csönd? Azt, hogy nem léteznek földönkívüliek? Vagy azt, hogy rosszkor, rossz helyen és rossz módszerrel keresünk?

A SETI-vel foglalkozó csillagászok szerint a csönd nem meglepő: egyszerűen nem vizsgálódtunk elég alaposan és elég hosszú ideig. Napjainkig a kutatások keretében mintegy 100 fényév távolságon belül csupán néhány ezer csillagot vettünk tüzetesen szemügyre. Hasonlítsuk ezt össze a Tejútrendszerünk méretével – galaxisunkban 400 milliárd csillag népesíti be a tér 100 000 fényévet meghaladó átmérőjű tartományát. Ráadásul galaxisok milliárdjai léteznek. A kutatás teljesítménye azonban egyre jobb, és a számítógépek fejlődésére vonatkozó Moore-törvényhez hasonló összefüggést követve, a műszerek hatékonysága és az adatfeldolgozás sebessége egy-vagy kétévenként megkétszereződik. Újabban drámai mértékű javulásra számíthatunk, mert az észak-kaliforniai Hat Creek mellett már épül egy egymással összekapcsolt, 350 parabolaantennából álló rádiótávcső-rendszer. Az adományozó Paul Allenről Allen-távcsőrendszernek (Allen Telescope Array) nevezett műszer lehetővé teszi majd, hogy a kutatók a Tejútrendszer sokkal nagyobb részét vizsgálják át az idegenektől származó jelek után kutatva (1. színes kép). A létesítményt a Berkeley-i Kalifornia Egyetem és Frank Drake jelenlegi munkahelye, a SETI Intézet közösen üzemelteti. Az Intézet munkatársai rendíthetetlenül optimisták a kutatás kilátásait illetően, a hűtőben mindig ott lapul egy üveg pezsgő arra az esetre, ha sikerülne valamilyen egyértelmű jelet észlelni.

Könnyű elképzelni, mi történik, ha az optimista várakozások beteljesülnek, és rövid időn belül sikerül valamit találni. A csillagász egykedvűen üldögél a műszer irányítópultjánál, lábait a papírokkal telezsúfolt íróasztalon pihenteti. Szórakozottan lapozgat egy matematikai kézikönyvben. Ugyanúgy, ahogyan évtizedek óta telnek a SETI-programban részt vevő kutatók napjai. A mai nap azonban más. Az unatkozó csillagászt hirtelen a vészcsengő mással össze nem téveszthető hangja zökkenti ki csendes töprengéséből. A vijjogó hangot az a számítógépes algoritmus generálja, amelyik „szokatlan” rádiójeleket keres, és elkülöníti azokat a világűrből szakadatlanul áramló zűrzavartól. A csillagász először arra gondol, hogy ez is csak egyike azon hamis riasztásoknak, amelyeket a mobiltelefonok, a radarok és a műholdak által kisugárzott, nyilvánvalóan emberi eredetű jelek kiszűrésére létrehozott rendszereken átcsusszanó rádióadások váltanak ki. A hagyományos eljárásrendhez ragaszkodó csillagász kiad néhány egyszerű parancsot, és a távcsövet kissé elmozdítja a célba vett csillagról. A jel abban a pillanatban megszűnik. Visszafordítja a távcsövet – és a jelzés ismét vehető. Miután gondosan megvizsgálja a rádiójelek alakját és megállapítja, hogy a jelek forrása a csillagokhoz képest állandó helyzetű marad, a csillagász gyorsan felhívja a programban közreműködő obszervatóriumok egyikét, és egyidejűleg e-mailben elküldi nekik a rejtélyes jeleket kibocsátó forrás koordinátáit.

Nyolcezer kilométerrel odébb egy másik csillagászt kiugraszt az ágyából, aki álmosan odabotorkál az irányítóterembe, és kávét tölt magának. Miután kiverte az álmot a szeméből, megnézi az e-mailt, és bepötyögi az ott megadott koordinátákat. Egy percen belül az ő rádiótávcsöve is a szóban forgó célpontra irányul. Tisztán és világosan fogja ugyanazokat a jeleket. Pulzusa gyorsulni kezd. Elképzelhető, hogy a riasztás ezúttal valóságos volt? Évtizedekig tartó hiábavaló keresgélés után talán éppen ő lehet az első a Földön, aki megerősítheti, hogy valóban létezik egy Földön kívüli civilizáció, amelyik rádiójeleket bocsát ki? Tisztában van vele, hogy még rengeteg ellenőrzésre van szükség, mielőtt kimondják ezt a nagy horderejű következtetést, de a két izgatott csillagász, akik már interkontinentális telefonkapcsolatban állnak egymással, sorba zárják ki a lehetséges földi eredetű zajokat, egyiket a másik után mindaddig, amíg 90 százalékos bizonyossággal arra a következtetésre jutnak, hogy a jel valóban mesterséges, de nem földi eredetű, hanem a tér nagyon távoli mélységéből érkezik. Ahogy a két rádiótávcső, immár egymással összehangolva követi a forrást, és minden apró részletet rögzítenek, a két elképedt csillagász úgy érzi, mintha egyszerre álmodnának, elképednének, és euforikus áhítatot éreznének. Mi következik ezután? Ki szólaljon meg először? Mit lehet kibogozni az eddig összegyűjtött adatokból? Ugyanolyan lesz-e ezután is a világ, mint amilyen eddig volt?

A történet eddigi része (amely, elismerem, nem nélkülöz bizonyos költői elemeket[2]) könnyen elképzelhető, nem kell hozzá különösebben megerőltetni a fantáziánkat. Az alapélményt meglehetősen jól bemutatta a Kapcsolat (Contact) című hollywoodi film, amelyikben Jodie Foster játszotta a szerencsés, lenyűgözött csillagász szerepét. Az ezt követő lépés azonban sokkal kevésbé világos. Mi következne egy idegen eredetű rádiójelzés sikeres felfogásából? A legtöbb tudós egyetért abban, hogy egy ilyen felfedezés számtalan módon fejtene ki a társadalmat bomlasztó és átalakító hatást. Még ha teljesen váratlanul fognánk fel egy jelzést, az is számos kérdést vetne fel. Kinek és hogyan kellene kiértékelnie? Miként kellene a felfedezésről tájékoztatni a közvéleményt? Nem váltana-e ki a hír nyugtalanságot, esetleg pánikot? Mit tennének a kormányok? Miként reagálnának a világ vezetői? Félelemmel vagy csodálattal tekintenénk a hírekre? Mit jelentene ez a felfedezés hosszú távon a társadalom számára, az önazonosságunkra, a tudományunkra, a technikára és vallásainkra nézve? Mindezeken az aligha egykönnyen megválaszolható problémákon túl felbukkan az a nagyon vitatható kérdés, hogy kellene-e válaszolnunk a jelzésre, és el kellene-e küldenünk saját üzenetünket az idegeneknek? Nem járna ez a lépés szörnyű következményekkel, például nem vonná-e maga után felfegyverzett csillagközi űrhajók invázióját? Vagy talán megszabadítást ígérne egy esetleg megrettent fajnak?

A felsorolt kérdések egyikére sem létezik közmegegyezésen alapuló válasz. A Kapcsolat története a jelek vételét követően elrugaszkodik a természettudományos alapoktól, és a féreglyukon keresztül történő időutazás és más drámai hatású témák spekulatív világába kalandozik el. A tudományos-fantasztikus történetre megtermékenyítően hatottak a Cornell Egyetem elhunyt csillagásza, Carl Sagan gondolatai, az ő regényén alapult ugyanis a film forgatókönyve. Teljesen tisztázatlan, hogy a valóságban mi történne, ha felfedeznénk, hogy nem vagyunk egyedül a Világegyetemben. A Nemzetközi Asztronautikai Akadémia 2001-ben bizottságot hozott létre a „Hogyan tovább?” kérdésének megvitatására. A SETI Felfedezés Utáni Teendők Munkacsoportjának feladata a felkészülés egy sikeres felfedezést azonnal követő eseményekre. A munkacsoportot azért hozták létre, mert úgy gondolták, hogy ha egyszer sikerül hitelt érdemlően megbizonyosodni egy felfogott rádiójel Földön kívüli eredetéről, akkor az események hirtelen oly mértékben felgyorsulnak, hogy a tudományos közösség számára nem marad elég idő a bölcs és megfontolt döntésekre. Jelenleg történetesen én vagyok ennek a munkacsoportnak az elnöke (a bizottságnak a magyar fordítás szaklektora, dr. Almár Iván személyében magyar tagja is van – a fordító megjegyzése). Ez a kiváltságos helyzetem ösztönzött arra, hogy alaposabban elgondolkodjak általában a SETI kérdésköréről, és azon belül különösen a felfedezést követő eseményekről.

Válságba jutott-e a SETI?

Pályafutásom során ilyen vagy olyan formában többször is közelebbi kapcsolatba kerültem a SETI problematikájával. Csodálattal tekintettem a hatalmas rádiótávcsöveket működtető és a vett adatokat elemző csillagászokra éppúgy, mint a műszereket megtervező és megépítő mérnökökre. Remélem, hogy a kísérteties csönd tényleg kutatásaink korlátozott hatókörének a következménye, és határozottan támogatom az Allen-távcsőrendszer tervét. Ugyanakkor azonban – később részletezendő okok miatt – azt is gondolom, hogy mostanában csak nagyon csekély reményünk van felfogni egy üzenetet a csillagok világából. Ezért a Frank Drake által elindított „hagyományos SETI” mellett létre kell hoznunk egy sokkal szélesebb kutatási programot is az intelligencia általános jeleinek a keresésére, bárhol is bukkanjon az fel a fizikai Világegyetemben. Ehhez nem elég a rádiócsillagászat egymagában, hanem minden tudományterület összefogására van szükség. Van azonban még egy körülmény, amelyet érintenünk kell. Mivel kizárólag csak egy nagyon speciális forgatókönyvre gondol – egy idegen civilizáció úgynevezett keskeny sávú (frekvenciáját tekintve kis sávszélességű), detektálható rádióüzenetet küld a Föld felé –, ezért a hagyományos SETI-felfogás valamiféle fogalmi kátyúba jutott. Az ötvenévi csönd határozottan arra int bennünket, hogy gondolkozzunk el mélyebben ezen a kérdésen. Döntő jelentőségű, hogy szabadítsuk meg a SETI-t az antropomorfizmus béklyóitól, amelyek a kezdetek óta akadályozzák a kutatást. Ezt a folyamatot elősegítendő, 2008 februárjában az Arizona Állami Egyetemen a természettudományok alapvető fogalmaival foglalkozó Beyond Központba speciális SETI-műhelyt hívtam össze. Ezzel a lépéssel az volt a célom, hogy élénk párbeszédet alakítsak ki a hagyományos felfogást követő SETI-kutatók és néhány furfangos, a hagyományos keretek közül kitörő gondolkodó, például filozófusok, tudományos-fantasztikus írók és kozmológusok között. A beszélgetések eredményeképpen megszületett egy „új SETI” tervezete, néhány nagyszerű ötlettel, amelyeket a következő fejezetekben fogok kifejteni.

Miként lehet egy olyan merész és messzire tekintő tevékenység, mint a SETI, konzervatív? Az okok nagyrészt arra vezethetők vissza, hogy az emberek hajlamosak saját tapasztalataikat extrapolálni. A SETI alapja végső soron az a feltevés, hogy a mi civilizációnk valamilyen értelemben tipikusnak tekinthető, továbbá léteznek más, a Földhöz hasonló bolygók érző lényekkel, akik nem sokban különböznek tőlünk és türelmetlenül várják, hogy kapcsolatot teremthessenek. Ha ebből indulunk ki, akkor ésszerű az emberi természetet és társadalmat az idegen civilizáció modelljének tekinteni – végül is egyebet aligha tehetünk. A SETI kezdeti korszakában, amikor megtervezték a kutatás alapvető stratégiáját, számos kérdés merült fel olyan összefüggésben, hogy „Mit tennénk mi hasonló körülmények közt?” Ennek eredményeképpen a stratégiába elkerülhetetlenül beépült bizonyos mértékű antropomorf irányú torzulás.

Íme, egy klasszikus példa erre. A SETI kezdetét az a felismerés jelentette, miszerint a rádiótávcsövek teljesítménye alkalmas arra, hogy a kisugárzott jelek a tér távoli vidékeire is eljussanak. Ezért az is lehetséges, hogy az idegen civilizációk jelzései felénk tartanak. Carl Sagan azt a képet népszerűsítette, mely szerint az idegen civilizációk kis sávszélességű rádiójelek formájában a Föld felé irányítják üzeneteiket. Hamarosan a részletek is nyilvánvalóvá váltak: az üzenetet rá kell ültetni egy olyan hordozó hullámra, amelyet egy antenna állandó frekvencián akkora teljesítménnyel sugároz ki, hogy a jel kiemelkedjék a természetes eredetű rádiózajból. Pontosan ezt a megoldást alkalmazzák a földi rádióállomások is. A kis sávszélességű jeleket könnyű felfogni, feltéve, hogy a vevőantennát a megfelelő frekvenciára hangoltuk (és rádiótávcsövek esetében a parabolaantennát a megfelelő irányba fordítottuk). A rádióüzenetek kódolásának és továbbításának számos más módszere is létezik, amelyek a vételkor bonyolultabb eljárást igényelnek, de a SETI-vel foglalkozó csillagászok feltételezik, hogy a figyelmünket magukra felhívni kívánó idegen civilizációk az alapszintű rádiótechnológiát képviselő és számunkra legegyszerűbb megoldást alkalmazzák.

Az 1960-as években a SETI-kutatók legfőbb gondja annak eldöntése volt, hogy a lehetőségek milliárdjai közül melyik frekvenciát választhatják a földönkívüliek. Nem minden rádiófrekvencia hatol át könnyedén a Föld légkörén, de a kutatók abban reménykedtek, hogy az idegenek a Föld típusú bolygókra optimalizálják adásaikat, ugyanakkor olyan frekvenciát használnak, amelyik nem csillapodik jelentősen miközben áthalad a csillagközi téren. Ám még ezt a két feltételt is óriási számú frekvencia elégíti ki. Roppant furcsa lenne, ha azért szalasztanánk el egy üzenetet, mert rádiótávcsövünket ugyan a megfelelő csillagra irányítjuk, de rossz frekvenciára hangoljuk. A kutatók azzal érveltek, hogy a földönkívüliek átérzik ez irányú kétségeinket, ezért a „természet által kitüntetett” frekvenciát választanak – amelyet valószínűleg minden rádiócsillagász ismer. Népszerű tipp volt az 1420 MHz, a hideg hidrogén emissziós frekvenciája. A rádiócsillagászok nagyon jól ismerik a hidrogénnek ezt a mindent átható „énekét”, így ez bizonyos értelemben tényleg jó választásnak tűnik. Mindenesetre ez volt az a frekvencia, amelyet Frank Drake 1960-ban az Ozma-terv számára kiválasztott. Más csillagászok felvetették, hogy a hidrogén frekvenciáját meg kellene szorozni π-vel, ennek a számnak az ismeretét ugyanis mi, emberek az „intelligencia jelének” tartjuk, hiszen ez az állandó a geometriában és a fizika alapvető egyenleteiben egyaránt felbukkan, így minden bizonnyal minden Földön kívüli tudós számára is jól ismert. Léteznek azonban más, kitüntetett szerepű számok is, mint például a természetes logaritmus e alapszáma vagy 2 négyzetgyöke. Emellett azt is találgatták, hogy vajon az idegenek korrigálnák-e a jelek frekvenciáját a saját bolygójuk és/vagy a Föld mozgásának megfelelően.[3] A lehetséges „természetes” frekvenciák listája rövidesen elkeserítően hosszúra nőtt. Ez a frekvenciákért folyó csatározás azonban hamarosan a múlté lett, ugyanis időközben elérhetővé vált az a technikai megoldás, amelyiknek köszönhetően a rádiócsillagászok több millió, sőt több milliárd (jellemzően 1 és 10 Hz közötti szélességű) frekvenciasávot figyelhetnek egyidejűleg. Ennek eredményeképpen ma már nem sok SETI-kutató aggódik amiatt, hogy sikerül-e eltalálnunk, melyik frekvenciát választották a földönkívüliek. Nézetem szerint az emberiség rendelkezésére álló technológia viszonylag szerény fejlődése néhány évtized alatt merőben megváltoztatta az idegenekkel történő kommunikáció valószínű frekvenciájára vonatkozó felfogásunkat. Ez a példa nagyon fontos tanulsággal szolgál számunkra. Akkor járunk el bölcsen, ha a helyzetet annak a civilizációnak a szemével vizsgáljuk, amelyik saját céljául tűzi ki a velünk folytatandó kommunikációt, feltéve, hogy ez a civilizáció már nagyon régóta létezik – legalább egymillió éve, de inkább 100 millió éve vagy még régebben. Bár könnyen elképzelhető, hogy az idegenek (talán éppen a mi kedvünkért) a rádióhullámok útján történő kommunikáció mellett döntenek, az azonban aligha várható el, hogy pontosan az 1950-es és 1980-as évek közötti emberi technológiát válasszák, hiszen ez a néhány évtized semmiség az évmilliókhoz képest.

További szempont a következő. Az 1960-as években a lézereket kezdték az emberi kommunikáció nagy teljesítményű alternatívájának tekinteni, így hamarosan egyes SETI-kutatók azzal kezdtek érvelni, hogy ha a földönkívüliek tényleg olyan magasan fejlettek, akkor ezt a különleges eszközt bizonyára előnyben részesítik az ódivatú rádiózással szemben. Ennek eredményeképpen megszületett (és mind a mai napig virágzik) az optikai SETI: a csillagászok nagyon rövid ideig tartó és nagyon erős fényimpulzusok formájában keresik a jeleket, amelyek megfelelő eszközökkel megkülönböztethetők az adott csillag egyébként sokkal erősebb, de állandó intenzitású sugárzásától. A lézeren alapuló távközlés és a rádiós hírközlés megszületése között egy évszázad sem telt el, ezért ismét fel kell tennünk a kérdést: mit számít egyetlen évszázad egy egymillió éve létező civilizáció történetében?

Még súlyosabbá válik a lokálpatrióta jelleg, amikor a SETI-t az emberi politika, sőt a gazdaság is befolyásolni kezdi. Az egyik legkevésbé ismert tényező a kommunikáló civilizáció élettartamának hossza. Meg kellene becsülnünk, hogy a földönkívüliek évszázadokon vagy évezredeken keresztül, esetleg még hosszabb ideig sugározzák a jeleiket. A hidegháború idején a SETI sok szószólója azzal érvelt, hogy a korszerű rádiós hírközlés fejlődését a technika más területein, például az atomfegyverek esetében, hasonló ütemű fejlődés kíséri. Minthogy abban az időben az emberi társadalom számára súlyos veszélyt jelentett, hogy egy esetleges atomháború az egész civilizációt megsemmisítheti, ezért divatos volt arra hivatkozni, hogy talán az idegen civilizációk esetében is hasonló a helyzet, így azok sem létezhetnek túl hosszú időn keresztül. Lehet, hogy ők is szembesülnek a saját hidegháborújukkal, amely néhány évtized múltán tényleges, pusztító háborúba fordul, így levegőbe röpítik magukat. Amikor azonban a (földi) hidegháború véget ért, az emberi politikai aggályok a környezet megóvása irányába tolódtak el, amit hűen tükrözött a SETI gondolkodásmódjában érzékelhető hangsúlyeltolódás. Sokak szemében jelenleg a legfőbb veszélyt már nem az atomháború jelenti, hanem fennmaradásunk tartóssága. Ha nagy teljesítményű rádióhullámokat akarunk kisugározni mindenfelé a Tejútrendszerbe, akkor ahhoz nagy léptékű mérnöki alkotások létrehozására és rengeteg energiára lesz szükség. Bizonyosak lehetünk-e abban, hogy egy magasan fejlett, Földön kívüli civilizáció képes úgy alakítani saját technológiai fejlődését, hogy minimálissá tegye a környezetre gyakorolt káros hatásokat? Nos, talán. Ezt a fajta érvelést azonban az 1960-as évek politikai légkörében kétkedéssel fogadták volna, és úgy gondolom, hogy ez a vélekedés száz év elteltével már nem lesz helytálló, mert addigra más problémák lépnek a környezetiek helyére. Nincs okunk feltételezni, hogy egy egymillió éves szupercivilizációnak szembe kellene néznie saját léte „fennmaradásának problémájával”. Lehetnek természetesen másfajta nehézségeik, talán olyanok, amelyeket nem is látunk előre, vagy még akkor sem értenénk meg, ha beszámolnának róla. A SETI a lényegéből adódóan hosszú távú projekt, ezért ostobaság lenne kutatási stratégiánkat túlságosan nagy mértékben múlékony politikai divatokra alapozni. Egy idegen civilizáció politikai értékrendjét viszont hiába is próbálnánk kitalálni.

Legalább ennyire hiábavaló, ha az idegenek gazdaságára vonatkozóan próbálnánk feltevésekkel élni. Nézzük például H. G. Wells Világok harca (The War of the Worlds) című regényét, amelyben a marslakók, akik egy rosszabb minőségű bolygót laknak, elhatározzák, hogy kitelepülnek a Földre. Wells hátborzongató képet rajzol a mohó idegenekről, akik technológiájukat tekintve messze az emberiség előtt járnak, és rosszindulattal tekintenek a Földre „...a tér örvényein keresztül oly lények irigy szeme tekintett Földünk felé, akiknek szelleme úgy aránylik a mi szellemünkhöz, mint a mienk a veszendő barmokéhoz, s akiknek hatalmas, hideg, önző értelme lassan, de biztosan kovácsolta a terveket ellenünk.”[4] Wells az 1890-es években írta ezt a történetet, amikor a Brit Birodalom ereje csúcspontján járt, és amikor a gazdagságot és a hatalmat a földterület nagyságával, a szén és a vas tonnáival és a marhák számával mérték. A leggazdagabbak vasutat építettek és nagy hajóik voltak, szenet, rezet vagy aranyat bányásztak és hatalmas területű legelőkkel kereskedtek. Röviden tehát, Viktória királynő korában a jólét egyértelműen a fizikailag megfogható dolgok birtoklását jelentette. Ezért magától értetődő volt arra gondolni, hogy hozzánk hasonlóan az idegen civilizáció számára is csak az ingatlannak és az ásványi kincseknek van értéke, és azért szőttek terveket arra, hogy szétterjednek a térben, mert így saját erőforrásaik kimerülése után majd újabbakra tehetnek szert. Ez jelentette Wells marslakói számára is a legfőbb motivációt. Alig egy évszázaddal később azonban a világgazdaság már annyira másként nézett ki, hogy szinte rá sem lehetett ismerni. Az 1990-es évekre Bill Gates vált az új Rockefellerré, aki már nem a „fizikai javakból”, hanem az információ bitjeiből csinált pénzt. A Microsoftnak nagyobb vagyona volt, mint a legtöbb országnak. Az információs kor gazdaságával együtt járt az információs kor SETI-je. Egészen bizonyos – érveltek –, hogy a földönkívüliek nem lennének olyan primitíven kapzsik, hogy az egész galaxist átkutassák vasércért, még kevésbé aranyért vagy gyémántért. Egy fejlett, Földön kívüli közösség nagy becsben tartaná az információt – az lenne a valutájuk és a gazdagságuk forrása. Az információ és a tudás – ezek a nemesebb indítékok – irányítanák mindenek előtt a földönkívüliek cselekedeteit. Az információ utáni vágytól hajtva űrszondákat indítanának útnak, de nem azért, hogy nyersanyagokat szerezzenek, hanem azért, hogy felderítsenek, megfigyeljenek és mérjenek, és így összeállítsanak egy adatbázist, egy valóságos Galaktikus Enciklopédiát.[5] Ma mindez elég hihetően hangzik, de kíváncsi lennék, miként fog hangzani az információra támaszkodó érvelés valamikor a 2090-es években, amikor a gazdaság motorja valami olyasmi lesz, amiről ma még csak nem is álmodunk, nemhogy felfedeztük volna. Ha az emberi prioritások egyetlen évszázad leforgása alatt ilyen drámai mértékben megváltozhatnak, akkor hogyan is reménykedhetnénk abban, hogy megsejthetjük, melyek lehetnek egy olyan civilizáció prioritásai, amely egymillió éves vagy még hosszabb ideje tartó gazdasági fejlődést mondhat magáénak?

Ugyanez az általános kritika fogalmazható meg abban az esetben is, ha arra vonatkozóan próbálunk elméleteket gyártani, hogy milyen lehet egy Földön kívüli civilizáció és hogyan viselkedhetnek annak tagjai. Az emberi civilizáció története kétségtelenül nyújt ehhez bizonyos támpontot, ezen kívül bizonyos általános alapelvek talán minden intelligens életre vonatkozhatnak. A nehézséget az jelenti, hogy csak egyetlenegy példát ismerünk az életre, egyetlenegyet a fejlett intelligenciára, és egyetlenegyet a fejlett technológiára. Valóban nehéz feladat különválasztani a csak a mi bolygónkra jellemző tulajdonságokat az élet és az értelem Univerzumbeli felbukkanásának általános alapelveitől. Ilyen körülmények között nehéz ellenállni a kísértésnek, hogy visszatérjünk az emberiséggel vont párhuzamhoz, amikor megpróbáljuk elképzelni, milyenek lehetnek a földönkívüliek. Ez azonban csaknem bizonyosan megtévesztő. Megkérdezhetjük ugyan, hogy mi mit tennénk az adott helyzetben, azonban ez eléggé lényegtelen. A hagyományos SETI szűk vizsgálódási területével és eredendő lokálpatriotizmusával Frank Drake is tisztában volt. „Mai jeleink már egészen mások, mint azok, amelyeket 40 évvel ezelőtt fogtunk fel, és amelyekről akkor úgy éreztük, hogy tökéletesen modellezik azt, amit más világok kisugározhatnak, bármilyen fejlettségi állapotban is legyenek”, írja. „Azonban tévedtünk. Ha a technika ilyen sokat fejlődhet 40 év alatt, akkor mennyit fejlődhet sok ezer vagy sok millió év alatt?”[6] Ennyit erről, dióhéjban. Azonban a hagyományos SETI alapítójának ezt az egyértelmű beismerését még át kellene alakítani radikálisan új megközelítésekké a kutatás területén. Véleményem szerint a kivezető utat az jelentheti, ha a továbbiakban nem az emberi szemszögből vizsgáljuk a földönkívüliek motivációit és tevékenységét. Ha a SETI-ről gondolkozunk, akkor el kell vetnünk minden, az élet, az elme, a civilizáció és a technológia természetére, a közösség céljaira vonatkozó előfeltevésünket. Röviden tehát, el kell képzelnünk az elképzelhetetlent.

Nagyszerű dolog – de tudomány-e?

Bár napjainkban a tudományos közösség egészében meglehetősen elégedett a SETI-vel, a közvélemény számára azonban nehézséget okoz a SETI elhelyezése a tudomány palettáján. Az emberek tudni szeretnék, miért rendjén való a földönkívülieket keresni, míg a szellemek esetében erről szó sincs. Miért tekintjük tudományos szempontból elfogadhatónak a csillagokról érkező üzeneteket, miközben a halottaktól jövő üzeneteket nem? Hol húzzuk meg a tudomány és az áltudomány közötti határvonalat? Fontos, de kényes momentum ez, amelynek megválaszolásáért egészen a tudományos módszer gyökeréig kell leásnunk. Ha nem magyarázzuk meg pontosan ezt a különbséget, akkor lehetetlen megérteni, miként működik a SETI. Íme, következzék tehát a magyarázat.

Carl Sagan egy alkalommal kijelentette, hogy „a rendkívüli állítások rendkívüli bizonyítékokat igényelnek”.[7] Ő ezt a megjegyzést az UFO-történetekkel kapcsolatban tette (amelyeket illetően ezen fejezet utolsó szakaszára utalunk), de a megállapítás általános érvényűnek tekinthető. Sagan azt fejezte ki kötetlen stílusban, amit a tudományban a bizonyítékok statisztikus kiértékelésén alapuló következtetések Bayes-féle szabályának nevezünk. Thomas Bayes XVIII. századi angol lelkész volt, aki helyesen látta meg, hogy a bizonyíték súlya attól függ, hogy előzetesen mennyire tartjuk elfogadhatónak azt a feltételezést (hipotézist), amelyikre az illető bizonyíték vonatkozik (úgynevezett előzetes valószínűség). Hadd hozzak fel erre egy a mindennapi életből vett példát! Reggel hatkor felkelek, és egy üveg tejet találok a küszöbön. Mire következtetek ebből? Két hipotézis lehetséges. Az egyik szerint a tejet a tejesember tette oda, mint ahogyan vasárnap kivételével minden nap megteszi, mert szerződésem van erre a helyi Express Diary céggel. Általában a tejesember reggel hétkor érkezik, de talán ma valamivel korábban jött. A másik hipotézis értelmében a tejet az egyik önzetlen szomszédom, Mrs. Jones hagyta ott, mert talán volt egy fölösleges üveg teje. A második hipotézis bonyolultabb képet vázol fel, ezért sokkal kisebb a valószínűsége, mint az elsőé. Ahhoz, hogy elhiggyem, „rendkívüli bizonyítékra” lenne szükségem. Mi lehet ez? Nos, Mrs. Jones a konkurens cégtől, a United Diarytől vásárolja a tejet. A tejesüvegekre ráírják a cég nevét, az üvegek oldalán a „United”, illetve az „Express” felirat olvasható. Ha a ma reggel a küszöbömön talált üvegen a „United” felirat díszelegne, akkor módosítanom kellene a Jones-féle magyarázatra megállapított valószínűségeket. Az üvegen azonban az „Express” felirat olvasható. Semmisnek tekinthetem ettől kezdve a 2. hipotézist? Nem teljesen. Megtörténhetett például, hogy az Express Diary például tegnap tévedésből szállított ki egy üveg tejet Mrs. Jones részére. Ám minél mesterkéltebb és furcsább a hipotézis, annál súlyosabb bizonyítékokra van szükség ahhoz, hogy komolyan vegyem. Valójában ma már mindkét feltételezés valószínűsége gyakorlatilag nulla, hiszen már senki sem talál tejesüveget reggelente a háza küszöbén, legalábbis azokban az országokban nem, ahol én éltem. Így tehát az egész példa csupán nosztalgiázás volt. (Azoknak, akiket esetleg érdekel, elmondom, hogy az eset azonban megtörtént, valamikor 1960 körül, Londonban. Legjobb barátom, Brian a tejesember fia volt, aki néha segített apjának kihordani a tejet. Emlékezete szerint még karácsony napján is házhoz vitték a tejet, ilyen volt a szolgáltatás színvonala a régi szép időkben. A tejesüvegeket eredetileg egy lovaskocsival vitték el a vevőkhöz, és a ló gyakran sárgarépát kapott karácsonyi ajándékul. Később a lovakat kivonták a forgalomból, és egy lélektelen villanyautó lépett a helyükre. Később magát a tejesembert is nyugdíjazták, akárcsak az üvegeket és a villanyautót, helyüket pedig átvették a szupermarketekben megvásárolható, borzalmas dobozos tejek. Ez a fejlődés.)

Ha Bayes tételét a tudományra és az áltudományra alkalmazzuk, akkor segítségünkre lesz abban, hogy megítéljük az egymással vetélkedő állítások megbízhatóságát. Thomas Jefferson híres mondása szerint „előbb hiszem el, hogy két jenki professzor is hazudik, mint azt, hogy kövek potyognak az égből”, amikor ismertették vele egy szemtanú meteorhullásról szóló beszámolóját.[8] Sok XIX. századi értelmiségihez hasonlóan, Thomas Jefferson is azért vette semmibe a meteoritokra vonatkozó állításokat, mert nagyon csekély volt annak az eseménynek az előzetes valószínűsége, hogy az égben kövek találhatók. Ezzel szemben annak az előzetes valószínűsége nem volt ugyanilyen kicsi, hogy egy tisztességtelen professzor saját hírneve öregbítése kedvéért kitalál egy ilyen történetet. Ma már tudjuk, hogy a Naprendszer tele van a keletkezése idejéből megmaradt törmelékkel, ezért sokkal nagyobb előzetes valószínűséget tulajdoníthatunk a meteorithullás hírének, és hajlunk arra, hogy az ilyen eseményekről szóló beszámolókat komolyan vegyük. (Persze ebben az esetben sem árt az óvatosság: egy geológus barátom számos szemtanú beszámolóját tanulmányozta át különböző meteorithullásokról, de mindegyik téves értelmezésnek bizonyult.)

Rendszeresen visszatérő kifogás a nem a tudomány területén dolgozó barátaim részéről, hogy a modern fizika olyan fogalmakkal dobálódzik, amelyektől megáll az ész. Gyakran bukkannak fel az extra dimenziók, a láthatatlan sötét anyag, az ugyancsak láthatatlan húrok, a párhuzamos univerzumok, a párolgó fekete lyukak, a féregjáratok és hasonló elképzelések, jóllehet legtöbbjüket kísérletekből vagy megfigyelésekből származó semmiféle, vagy csak nagyon csekély bizonyíték támasztja alá. Ugyanakkor a telepátiát vagy a távolbalátást emberek ezrei saját maguk is tapasztalták, a tudósok mégis képtelenségként vetik el ezeket a beszámolókat. Nem a kettős mércével mérés ékes bizonyítékáról van itt szó? „Hogyan is tagadhatná a kísértetek létezését”, próbáltak egy alkalommal sarokba szorítani, „ha elfogadja a neutrínók létezését, amelyek sokkal kísértetiesebbek, ráadásul azokat még soha, senki sem tudta közvetlenül megfigyelni?” (A neutrínók tünékeny elemi részecskék, amelyek többnyire akadálytalanul áthatolnak a szilárd anyagokon is, ezért kimutatásuk igen nagy nehézségekbe ütközik.)

A fenti kifogásokra Bayes szabályára hivatkozva lehet könnyen válaszolni. A modern fizika lényege az, hogy az olyan hajmeresztő fogalmak, mint a sötét anyag vagy a neutrínók nem elszigetelt spekulációkként bukkannak fel, hanem egy a létezésüket megjósoló, széles körű elmélet részeként. A hozzájuk tartozó, egységes rendszert alkotó matematikai vázon keresztül szoros kapcsolatban állnak a jól ismert és alaposan ellenőrzött fizikával. Más szavakkal, ezeknek a fogalmaknak megvan a maguk helye egy jól megalapozott elméletben. Ennek eredményeképpen létezésük előzetes valószínűsége nagy. A kísérletező feladata az elmélet ellenőrzése. Ha felépítünk egy kísérleti berendezést, mert hitelt érdemlően meg akarunk mérni egy bizonyos fizikai mennyiséget, amelyiknek az értékét elméleteink pontosan előre jelzik, akkor sokkal gyengébb bizonyíték is elegendő, hogy elhiggyük az illető objektum valóságosságát, mintha ugyanezt az objektumot valaki véletlenül, bárminemű elméleti alátámasztás nélkül találja meg.[9] A paranormális jelenségek közül a telepátia nem tekinthető nyilvánvaló képtelenségnek, de rengeteg bizonyítékra lenne szükség ahhoz, hogy elhiggyem a létezését, hiszen azt egyetlen, megfelelően kidolgozott elmélet sem támasztja alá, és természetesen nem létezik olyan matematikai modell, amelyik leírná a működését és megjósolná, hogy a különböző körülmények között milyen erős hatást várhatunk. Éppen ezért a telepátiának nagyon csekély (bár nem nulla) előzetes valószínűséget tulajdonítok. Ha valaki kidolgozza a telepátia elfogadható működési mechanizmusát, amelyet megfelelő, a fizika más területeivel szoros kapcsolatban álló matematikai modellel is alá tud támasztani, és ha ez az elmélet előre jelez bizonyos eredményeket – például azt, hogy a „telepatikus erő” a távolság növekedésével meghatározott módon csökken, vagy, hogy azonos nemű alanyok között kétszer olyan erős, mint különböző neműek esetében – akkor nekiülnék és figyelembe venném. Ebben az esetben könnyen hagynám magamat meggyőzni, ha azt látnám, hogy a kísérleti eredmények jó egyezést mutatnak az elmélet előrejelzéseivel. Sajnos ilyen elmélet azonban még a láthatáron sem bukkant fel, ezért a magam részéről a mindenfelé olvasható csodálatos történetek ellenére meglehetősen szkeptikus maradok a telepátiát illetően.[10]

Térjünk át most a SETI-re, és vizsgáljuk meg, hol helyezkedik el a tudomány és az áltudomány viszonylatában. Nos, azonnal szembe találjuk magunkat az egész vállalkozás alapvető problémájával. Milyen előzetes valószínűséget tulajdoníthatunk a kommunikációra képes Földön kívüli civilizáció létezésének? Senki sem tudja. Ha alapos okunk van hinni a Földön kívüli lények létezésében, és határozott elképzelésünk van az általuk küldött jelzések természetéről, akkor úgymond „készek vagyunk befogadni” a bizonyítékokat, így könnyen meggyőzhetőek vagyunk. Ha viszont valaki képtelenségnek tartja az idegen civilizációk gondolatát, akkor neki valóban nagyon erős bizonyítékokra van szüksége. A 4. fejezetben kifejtem, hogy a magasan fejlett, Földön kívüli civilizációk vagy nagyon gyakoriak, vagy nagyon ritkák: a köztes állapot, miszerint itt is és ott is előfordul néhány, eredendően valószínűtlen.[11] Ezért azok, akik a Földön kívüli civilizációk létezésének gondolatát vad és alaptalan spekulációnak tartják, az egész SETI-t az áltudományok világába helyezik, míg mások, akik az elgondolást elfogadhatónak tekintik, a valóságos tudományok közé sorolják azt. Önnek, kedves olvasó, ki kell alakítania a saját álláspontját! Ahhoz viszont semmi kétség sem férhet, hogy a SETI módszere valóban tudományos. A kutatásokat magasan képzett tudósok a legfejlettebb technikai eszközökkel végzik. A vizsgálatok és az adatok elemzése során szigorú pontossággal meghatározott módszereket követnek, az eredményeket pedig tüzetes elemzésnek vetik alá. A kutatócsoportok tehát minden kétséget kizáróan kiváló minőségű tudományos munkát végeznek. De talán csak egy mitológiai lényre vadásznak? Nos, olvassanak tovább...

A földönkívüliek rövid története

A földönkívüliekre vonatkozó spekulációk sokkal régebbiek, mint a rádiótávcső. Ezékiel próféta kétezer-ötszáz évvel ezelőtt a Káldeusok földjén, a Kébár folyó partján sétált, amikor észak felől forgószél támadt, amelyből négy furcsa kinézetű, szárnyas teremtmény látszott felbukkanni. A felületes szemlélő számára úgy tűnt, hogy „emberi formájok vala”. A teremtményekkel együtt négy repülő kerék is megjelent, amelyeken körös-körül szemek helyezkedtek el. Végül a lények a kerekekkel együtt „fölemelkedtek a földről” és tovarepültek.[12]

Ez a híres bibliai elbeszélés természetesen csak kitalált történet, talán egy álomról vagy látomásról szóló beszámoló lehet, talán egy vallási üzenet továbbításának színes formája. Semmiképpen sem kezelhetjük történelmi tényként, mint ahogy feltételezhetően soha, senkinek sem volt ez a szándéka. Értékét az képezi, hogy a történelem szemüvegén keresztül bepillantást nyújt számunkra egy régen eltűnt kultúra gondolatvilágába. A zsidók, sok kortárs néppel együtt, szilárdan hittek abban, hogy az emberiség a Világegyetemben előforduló értelmes lényeknek csak az egyik formája. A legtöbb ókori társadalomban az istenek, az angyalok, a szellemek és a démonok valóságos lényeknek számítottak. Ezen nem emberi lények közül nagyon sokról azt tartották, hogy valahol az égbolton túl lakoznak. Minden hagyományos teremtéstörténet hivatkozik egy vagy több hatalmas erejű lényre, aki létrehozta a világot és aki időről időre meglátogatja a Földet.

Nem csak a vallásos mitológiában fordult elő azonban az elképzelés, miszerint az emberiség más lényekkel közösen lakja a Világegyetemet; a kérdés már a Kr. e. V században is megalapozott érvelés tárgyát képezte. Démokritosz (Kr. e. 460-370) ókori görög filozófus atomelméletet alkotott, amely szerint a Világegyetem teljes egészében parányi, oszthatatlan részecskékből (atomokból) áll, amelyek az üres térben mozognak. Démokritosz világképében az anyag minden formáját különböző módon egymáshoz kapcsolódó atomok alkotják, és a világban bekövetkező változások pedig nem egyebek, mint az atomok átrendeződései. Démokritosz kijelentette, hogy ha a természet egységes, és az atomok meghatározott kombinációja létrehozza a növényekkel és állatokkal benépesített Földet, akkor az atomok a kozmosz más részén is elrendeződhetnek ehhez hasonló módon. Ezért az alábbi következtetésre jutott:[13]

„Számtalan, különböző nagyságú világ létezik. Némelyikükben nincs sem Nap, sem Hold, másokban ezek nagyobbak, mint a miénk, megint másokban több is van belőlük. Ezek a világok különböző távolságra vannak, egyik irányban több, másfelé kevesebb, egyesek virágzanak, mások hanyatlanak. Emitt éppen létrejön egy, amott kihal egy másik, miközben egymással összeütközve elpusztulnak. Vannak olyan világok is, amelyekben sem állatok, sem növények nincsenek és egyáltalán semmiféle nedvesség sincs.”

Démokritosz érvelésének lényegét színesen adta vissza Titus Lucretius Carus (Kr. e. 99-55) római költő A természetről (De Rerum Natura) című hangulatfelidéző versében:[14]

S minthogy az űrben az ősmagvak sokasága olyan nagy

Hogy sohasem bírnánk számának a végire jutni,

És az erő is örök, mely az őselemek sokaságát

Bárhova éppúgy összeterelheti, mint ide egyszer

Összeterelte, be kell hát ismernünk: egyebütt is

Létezhetnek, mint a mienk, oly földi világok,

És azokon más emberek és más állati fajták.

[Tóth Béla fordítása]

A tudományos csillagászat születésével egyáltalán nem tűntek el a Földön kívüli lényekről szóló spekulációk, sőt éppen ellenkezőleg, a csillagászat fejlődése még táplálta is az efféle gondolatokat. A középkorban Kopernikusz modellje a Napot helyezte a Naprendszer középpontjába, a bolygókat pedig már nem egyszerű, vándorló fénypontokként írta le, hanem más világokként. Ez az átalakulás tápot adott a más bolygókon jelen lévő élettel foglalkozó, furcsa elképzeléseknek. A csillagász Johannes Kepler Somnium (Az álom) című könyvében egészen odáig merészkedett, hogy leírt egy mérsékelt intelligenciájú, a Holdon élő, hüllőszerű populációt, amelynek egyedeit „Nap felé fordulóknak” vagy „Naptól elfordulóknak” nevezte aszerint, hogy a Holdnak melyik oldalán tartózkodtak. Kifejtette, hogy a Hold „számunkra, földi emberek számára létezik”, ezért a Jupiter négy holdjának nyilvánvalóan a Jupiter lakói számára kell léteznie. „Ebből a gondolatmenetből”, jelentette ki, „a lehető legnagyobb valószínűséggel arra a következtetésre jutunk, hogy a Jupiter lakott égitest.”[15] Nem Kepler volt az egyetlen, akinek ilyen furcsa ötletei támadtak. Christiaan Huygens holland csillagász Cosmothereos címmel egy egész értekezést írt, amely végső formájában 1698-ban jelent meg. Ebben arról próbálta meggyőzni olvasóit, hogy más bolygók is lakottak.

A rá következő 300 év alatt a csillagászati megfigyelések jelentős mértékben tökéletesedtek, amivel párhuzamosan rohamosan csökkent annak az esélye, hogy értelmes élet lehet jelen bárhol a Naprendszerben. A XX. század kezdetére már csak egyetlen bolygó maradt a szóba jövő jelöltek listáján: a Mars. Amikor középiskolás voltam, széles körben népszerű volt az a vélekedés, hogy a vörös bolygó lakott lehet. Mindig is ez volt a sci-fi történetek kedvelt helyszíne, és a „marslakó” szinte teljesen a „földönkívüli” szinonimájává vált. A Marsot természetesen még ma sem zárjuk ki az élet lehetséges helyszínei sorából. Kétségtelenül kisebb a Földnél, ezért felszínén csekélyebb a gravitációs vonzás, valamint távolabb van a Naptól, ezért hidegebb. Ezzel szemben viszont van légköre, bár vékony, a felszíni hőmérséklete pedig néha a víz fagyáspontja fölé emelkedhet. A XIX. század közepére a távcsövek teljesítőképessége már elég lett ahhoz, hogy a Mars felszíni alakzatait is meg lehessen velük pillantani. A csillagászok felfedezték a sarki sapkákat, amelyek hol összehúzódtak, hol pedig kiterjedtek, valamint megfigyelték a bolygó színárnyalatának évszakos változását, ami vegetáció jelenlétét sejtette.

Angelo Secchi jezsuita szerzetes 1858-ban Olaszországban hozzáfogott a Mars feltérképezéséhez. A bizonytalanul kivehető, egyenesnek látszó alakzatoknak a canali összefoglaló nevet adta, ami magyarul csatornát jelent. Húsz évvel később honfitársa, a csillagász Giovanni Schiaparelli tökéletesített térképeket készített a Marsról, amelyeken ő is a Secchi által bevezetett canali fogalmát használta a megfelelő alakzatok jelölésére. Ezt az elnevezést később szó szerint fordították le angolra, ezért a „canals” szót használták, ami az alakzatok mesterséges eredetét sugallja. A Mars „csatornáinak” a léte megragadta egy gazdag amerikai író és utazó, Percival Lowell fantáziáját, aki az arizonai Flagstaffben csillagvizsgálót épített azzal a céllal, hogy a Marsot tanulmányozza és bizonyítékot keressen az ottani élet létezésére. 1900-ra Lowell már egészen bizonyos volt abban, hogy nemcsak az élet, hanem kifejezetten az értelmes élet ismérveit is azonosítani tudja a bolygón. Alaposan kidolgozott rajzokat készített, ezeken bemutatta a vonalak bonyolult hálózatát, amelyeket a fejlett civilizáció által épített vízvezetékeknek tekintett, úgy gondolta, hogy ezekben vezetik a sarki hósapkák megolvadó vizét a szárazságtól szenvedő egyenlítői területekre (2. színes kép). Nagyjából ebben az időben írta meg H. G. Wells a Világok harca című mesterművét.

Akkoriban, amikor Wells és Lowell munkái megjelentek, egyáltalán nem volt túlzás arra gondolni, hogy a Mars értelmes életnek adhat otthont, hiszen ez a vélekedés egyes körökben egészen az űrkorszak kezdetéig tartotta magát. Azután 1963-ban a NASA egy Mariner nevű űrszondát küldött a Mars felé, amelyik elrepült a vörös bolygó mellett. A szonda által készített képeken kopár, kráterekkel sűrűn borított tájat lehetett látni, amelyik sokkal inkább a Holdra, mintsem a Földre emlékeztetett. A további Mariner űrszondák kiábrándítóan csekély légnyomást mértek, oxigénnek pedig nyomát se találták. Oxigén nélkül viszont nem képződhet ózonréteg, így a Mars felszíne ki van téve a Nap perzselő ibolyántúli sugárzásának. Elkeserítően hideg van a bolygón, a ritka légkör és az ibolyántúli sugárzás özöne a környezeti tényezők olyan halálos kombinációját jelenti a bolygó felszínén, hogy a marsbéli élet reménye halványulni kezdett. Fontos körülmény, hogy a Mariner-szondák nyomát se találták a híres csatornáknak, bár kiszáradt folyóvölgyeket viszont találtak a felvételeken. Lowell Mars-csatornái tehát termékeny képzelete szüleményeinek bizonyultak, vagyis nem tudományos adatok voltak, Lowell csak azt látta, amit látni szeretett volna. Tanulságos a történet, nem árt emlékezni rá, amikor majd a SETI tárgyáról beszélünk.

Élet a csillagok között

Napjainkban már bizonyosak lehetünk abban, hogy semmi remény az értelmes életre a Naprendszer bármely másik bolygóján. A SETI célpontját azonban az exobolygók (a Naprendszeren kívüli bolygók) jelentik. Amikor Drake elindította az Ozma-tervet, az hatalmas hitbéli ugrást jelentett, hiszen abban az időben a csillagászok még egyáltalán nem lehettek biztosak abban, hogy valóban léteznek bolygók a Naprendszeren kívül. Csak a közelmúltban sikerült néhány ilyet azonosítani. Mostanáig több mint 400 exobolygót fedeztek fel, amelyek a Tejútrendszerben, a hozzánk legközelebbi csillagok körül keringenek. A felfedezések legtöbbjét két módszerrel érték el. Az első azon a tényen alapul, hogy a bolygó gravitációs erőt fejt ki a csillagra, amelyik körül kering, ennek hatására a csillag égbolton látszó elmozdulása kissé imbolygóvá válik. A csillag fényét gondosan tanulmányozva, ez a mozgás a csillag által kisugárzott fény hullámhosszának periodikus eltolódásaként (az úgynevezett Doppler-hatás következményeképpen) azonosítható. A másik módszer alkalmazásakor parányi változásokat keresünk a csillag fényességében, amelyet az okoz, hogy egy bolygó halad el a csillag korongja előtt (ez az úgynevezett tranzitmódszer). Eddig mindössze néhány exobolygót sikerült a saját csillagától egyértelműen elkülöníthetően lefényképezni. Azért ilyen nehéz képet készíteni az exobolygókról, mert a csillag ragyogása általában teljesen elnyomja a bolygóról érkező halvány fényt; a feladat olyan, mintha egy reflektor mellett akarnánk észrevenni egy szentjánosbogarat. Minthogy a Doppler-módszer és a tranzitmódszer csak nagy tömegű és a csillagukhoz nagyon közel keringő objektumok esetén (amelyeket a népszerűsítő sajtó „forró Jupitereknek” keresztelt el) eredményez könnyen kimutatható hatást, ezért az eddig azonosított exobolygók között csak néhány, a Földhöz hasonlót találunk. Az utóbbi időben számos „szuper Földet” katalogizáltak; ezek viszonylag kis, sűrű bolygók, tömegük azonban még így is sokszorosa a Földének. Mindamellett, a csillagászok többnyire egyetértenek abban, hogy rengeteg, a Földhöz hasonló méretű bolygónak kell keringenie más csillagok körül, ezért keresik azokat a tökéletesebb optikai rendszereket, amelyekkel egy szép napon majd ezek a „más Földek” is lefényképezhetőek lesznek. Időközben, 2009 márciusában pályára állították a Kepler-űrszondát, amelyik három éven keresztül megszakítás nélkül figyeli 100 000 csillag fényességét, és keresi az esetleges átvonulásokat. A Kepler műszereinek érzékenysége elegendő ahhoz, hogy kimutassák a Földre emlékeztetően kicsiny méretű exobolygókat, ahhoz azonban nem, hogy le is fényképezzék azokat.

Ha arra vagyunk kíváncsiak, hogy valamely bolygó otthont adhat-e az életnek, akkor nem elég azt megkövetelnünk, hogy a bolygó sugara nagyjából ugyanakkora legyen, mint a Földé. A valóban „Földhöz hasonló” exobolygónak számos további tulajdonsága kell hogy legyen, amelyeket biológiai szempontból fontosaknak gondolunk. Így például a bolygót ésszerűen vastag légkörnek kell körülvennie. Valószínűleg szükség van arra is, hogy forró belső magja legyen, mert az egyrészt a veszélyes kozmikus sugárzást eltérítő mágneses teret kelt, másrészt fenntartja a lemeztektonikát (a szárazföldeket hordozó kéreglemez táblák mozgását), ami a felszíni környezet számára fontos vegyületek körforgása szempontjából lényeges. Kétségtelenül a legfontosabb követelmény azonban az általunk ismert élet létezése szempontjából a folyékony víz jelenléte: enélkül egyetlen ismert életforma sem maradhat fenn. Ezek a feltételek vezettek el a „lakható zóna” fogalmához – ez a csillagot körülvevő térnek az a tartománya, amelyen belül egy bolygó felszínén megfelelőek a körülmények a folyékony víz jelenlétéhez. A Naprendszer esetében a lakható zóna belső határa valahol a Vénusz és a Föld pályája között húzódik (a Vénusz sokkal forróbb annál, hogy folyékony víz lehessen jelen a felszínén), külső határa pedig valahol a Mars pályájánál található (amely bolygó általában, de nem mindig, túl hideg).

Ideális esetben egy Földhöz hasonló bolygó akkor esik a „zónába”, ha a Földéhez hasonló pályán egy Naphoz hasonló csillag körül kering. A lakható zónáról kialakított hagyományos képünk a legújabb felfedezések fényében azonban túlságosan kirekesztőnek tűnik, ezért néhány további, érdekes lehetőséget is figyelembe kell vennünk. Így például a hideg csillagokat, vagyis a vörös törpéket kis sugarú és keskeny lakható zóna veszi körül. 2007-ben a Gleise 581 nevű vörös törpe körül olyan bolygót találtak, amelyik alkalmas lehet az élet hordozására. A bolygó egy szuper-Föld, mindössze 11 millió km távolságban kering a csillaga körül (hasonlítsuk ezt össze a Föld 150 millió km-es naptávolságával). Így elég közel van a csillaghoz, hogy annak gyenge sugárzása ellenére a víz folyékony lehessen a bolygó felszínén. A magasan fejlett élet szempontjából kedvezőtlen körülmény, hogy a csillagához ilyen közel keringő bolygó keringése minden bizonnyal kötött – mindig ugyanaz az oldala fordul a csillag felé, ugyanúgy, ahogyan a Hold Föld körüli keringése is kötött (ezért nem látjuk soha a Földről a Hold túlsó oldalát). A kötött keringés következményeképpen a bolygó egyik fele állandóan fuldoklik a hőségtől, a másik oldala viszont állandóan fagyott, ami biológiai szempontból nem túl kedvező elrendezés. A két félgömb határán azonban valahol léteznie kell egy éppen megfelelő zónának, ahol legalábbis valamilyen kezdetleges életformák előfordulhatnak. Másik lehetőség a lakható zónára a kicsiny, jeges bolygók vagy holdak belseje. A saját Naprendszerünk külső, jeges tartományaiban találjuk például a Jupiter egyik holdját, az Europát. Jégkérge alatt folyékony óceán található, amelynek vizét a Jupiter gravitációja következtében fellépő árapálysúrlódás fűti (3. színes kép). A még távolabb keringő Plútóról ma már tudjuk, hogy jeges égitestekből álló nagy család egyik tagja, társai közül némelyek bővelkednek az élet szempontjából fontos vegyületekben. A nagyobbaknak elegendő a kialakulásuk óta megmaradt belső hője ahhoz, hogy a radioaktivitás és bizonyos kémiai folyamatok melegítő hatására belsejük akár évmilliárdokon keresztül folyékony maradjon. Más bolygórendszerekben minden bizonnyal szintén előfordulnak hasonló, kívül fagyott, belül folyékony vizet tartalmazó égitestek. Ha az élet kialakulna ezen jégbe burkolt égitestek belsejében, akkor minden bizonnyal megrekedne a mikrobák szintjén. De még ha bonyolult biológiai objektumok alakulnának is ki, akkor is csak elképzeléseink lehetnének arról, milyen lehet az élet egy ilyen helyszínen. Mennyi ideig tartana, mire a sok száz kilométer vastag, szilárd „égbolt” alatt, koromsötét, folyékony környezetükben élő értelmes lények felfedeznék, hogy a világukat borító, áthatolhatatlannak tűnő tetőn túl egy végtelen univerzum tárul fel? Nehéz elképzelni, hogy valaha is „ki tudnak törni” jégbörtönükből és rádióüzeneteket kezdenek küldözgetni a világűrbe.

És végül, mi a helyzet a mindenféle

UFO-történetekkel?

Felmérések megdöbbentő eredménye szerint 40 millió amerikai látott már olyasvalamit, amit UFO-ként ír le. De hát mi is valójában az UFO? A betűszó az azonosítatlan repülő objektum rövidítése, vagyis szó szerint azt jelenti, hogy senki sem tudja, mi az. A sajtó azonban ezt a negatív fogalmat – „nem tudjuk” – átfordította pozitívvá: tudjuk mi az... Valami Más. A laikusok képzeletében ez a valami más azonos az idegen világból érkezett űrhajóval. Ha tehát valaki lát valamit az égen, de nem tudja, mi az – legalábbis így szól a közkeletű érvelés –, akkor gyanítható, hogy csillagközi űrhajóról van szó.

Talán mondanom sem kell, mindez egyáltalán nem hatja meg a tudósokat. Először is, az okoskodás felrúgja a logika szabályait. Ha valamit nem vagyunk képesek X-ként azonosítani, abból még nem következik, hogy az a valami csakis Y lehet. Lehet akár Z is. Ezerszámra érkeznek az UFO-beszámolók, döntő többségük könnyen megmagyarázható szokatlan légköri jelenségekkel, furcsa körülmények között felbukkanó repülőgépekkel, fényes bolygókkal, és így tovább. El kell azonban ismernünk, hogy marad egy maréknyi kemény eset, ennek ellenére nem lehet éles határt húzni a megmagyarázott és a még megmagyarázatlan esetek között. Csábító tehát arra a következtetésre jutni, hogy ha a megfigyelések 95%-át minden különösebb erőfeszítés nélkül meg tudjuk magyarázni, akkor ugyanígy magyarázatot tudnánk adni a fennmaradó 5%-ra is, ha elegendő információnak lennénk birtokában, ugyanis a megmagyarázatlan maradék semmi másban nem különbözik az összes többi esettől, csak abban, hogy rejtélyesebb és nehezebben magyarázható.

Természetesen erre az álláspontra helyezkedik sok ország kormánya is, amelyek az UFO-jelenségeket tanulmányozó testületeket állítottak fel. A brit kormány például 1950-től kezdődően 11 000 esetet regisztrált. Miután az adatgyűjtés jelentősége az évek során csökkent, a közelmúltban az UFO-aktákat az információ szabadságáról szóló törvény rendelkezéseinek megfelelően egy vaskos kötetben nyilvánosságra hozták. A néhány zavarba ejtő eset ellenére a kormány arra a következtetésre jutott, hogy bármi is lehet a fennmaradó esetek magyarázata, az semmiképpen sem függ össze a földönkívüliekkel. „A Védelmi Minisztérium nem tagadja, hogy időnként különös jelenségek figyelhetők meg az égen”, ismerte el egy szóvivő. Másrészt viszont... „Természetesen semmiféle bizonyíték sem szól amellett, hogy valaha is Földön kívüli eredetű űrhajó szállt volna le bolygónkon.”[16]

Ami azt illeti, 1950-ben az Egyesült Államok is elindította a Blue Book (Kék Könyv) projektet, annak kiderítése érdekében, hogy nemzetbiztonsági szempontból veszélyt jelentenek-e az UFO-k. Húsz éven keresztül beszámolók ezreit rostálták át, több százat pedig tüzetes vizsgálat tárgyává tettek. Ennek a kolosszális léptékű elemzésnek a végén Edward Condont, egy jól ismert atomfizikust kértek fel az értékelésre. Az ennek eredményeképpen megszületett Condon-jelentés arra a következtetésre jutott, hogy a látottak körülbelül 90%-a ismert jelenségekkel magyarázható, a maradék 10%-nak pedig nem elegendő a tudományos értéke vagy a védelmi jelentősége ahhoz, hogy ez indokolttá tenné a Blue Book projekt folytatását.[17] Az ügyet tehát annak rendje és módja szerint lezárták. A Blue Book projektben tudományos tanácsadóként egy csillagászt is alkalmaztak – Allen Hyneket az Illinois állambeli Északnyugati Egyetemről (Northwestern University). Számos alkalommal módom volt találkozni a nyájasan pipázgató dr. Hynekkel, amikor posztdoktori kutatóként dolgoztam. Sőt illinoisi otthonában is felkereshettem, ahol egy egész szoba tele volt poros UFO-aktákkal. Mindez 1970-ben történt. Hynek volt az, aki különböző kategóriákba sorolta a beszámolókat, és megalkotta a „harmadik típusú találkozások” jól ismert fogalmát. A kifejezés szállóigévé vált, miután Steven Spielberg felhasználta híres filmje címeként (és viszonzásképpen egy epizódszerepet adott a pipázó Hyneknek a filmben). Sokévi fárasztó vizsgálódás után Hynek meg volt győződve arról, hogy „valami van a dologban”, bár elismerte, hogy csak az esetek csekély töredéke szolgáltatott bizonyítékot valamilyen tényleg különleges eseményre. Egy ideig engem is majdnem meggyőzött – aminek végül legalább annyi eredménye lett, hogy nyitottabban néztem a világra. Ahogy teltek az évek, és ahogy egyre többet töprengtem ezeken a megmagyarázatlan látványokon, rájöttem, milyen mélyen antropocentrikus volt minden beszámoló – mert soha nem a Földön kívülieknek, hanem mindig a földi embereknek a gondolkodásmódja nyomta rájuk a bélyegét. Különösen igaz volt ez azokra a legkomolyabb kihívást jelentő esetekre, ahol a tanúk azt állították, hogy személyesen találkoztak az idegen lényekkel. Ezen „ufonauták” szinte mindegyike humanoid formájú volt (néha előfordultak törpék vagy óriások), az eseteket kísérő leírások pedig ijesztően emlékeztettek a hollywoodi szerepválogatásokra. Később elmondom, mennyire elfogadható ez – mármint az, hogy a Földön kívüli űrhajósok fizikai megjelenésüket tekintve ennyire hasonlítsanak az emberekre. További árulkodó jel volt a földönkívüliek vélelmezett tevékenységének banalitása. Szántókat és réteket dúltak fel, tomboló tinédzserek módjára teheneket, repülőgépeket vagy autókat kergettek, embereket raboltak el, hogy a nácikra jellemző kísérleteket hajtsanak végre rajtuk. Nem ezt várnánk a kozmikus szuperintelligenciától.

Időről időre magam is megoldottam néhány esetet. Egyesek könnyűek voltak. Az egyik filmfelvételen egy fényes pontot lehetett látni, amint közvetlenül napkelte előtt a keleti égbolton a látóhatártól felfelé emelkedik, majd mintegy fél óra elteltével elhalványodik. Bármelyik amatőr csillagász azonnal tudná, hogy ez csakis a Vénusz lehetett, amelyik „Hajnalcsillagként” a Nap előtt bukkan fel a keleti égen. Egy másik filmen több fénypontot lehetett látni a felhős égen, amelyek enyhén himbálódzva lassan aláhullottak, mielőtt kihunytak. A filmet egy házaspár készítette, akik Dél-Angliában, Stonhenge közelében sátoroztak. Olyan környéken tehát, amelyiknek a misztikus környezete bővelkedik az ősi néphagyományokban. Nincs ennél jobb hely, ha UFO-t akarunk látni. A film olyan meghökkentő látványt nyújtott, hogy a Granada Televízió este 6 órai híradójában mutatta be, utána pedig élő beszélgetést szerveztek. Engem is felkértek, hogy vegyek részt. Korán odaértem a stúdióba, és természetesen megkértem, hadd kukkantsak bele előre a filmbe. Abban a pillanatban, ahogy megláttam a filmet, azonnal tudtam, mik azok a fénypontok – katonai világító jelzőrakéták. Egyszerűen szerencsém volt: nemrég magam is láttam már valami nagyon hasonlót. Megkértem a stúdió technikusát, hogy közelítsen rá a fénypontokra. Határozottan látni lehetett a füstcsíkot. A világító rakétákat a felhőalap fölött gyújtották meg, majd kis ejtőernyőkkel ereszkedtek lefelé, a széllel sodródva. Egyik a másik után bukkant ki a felhők közül, miközben lassan süllyedtek lefelé, végül kihunytak. Miután a magyarázat megszületett, a fények már nem tűntek annyira titokzatosnak. Senki sem tulajdonított jelentőséget annak a körülménynek, hogy Stonhenge a brit hadsereg egyik gyakorlóterülete közelében helyezkedik el. A Granada TV sikertelenül próbálkozott a történet hatásos tálalásával, ha egyszer már ismert volt a magyarázat. Az élő beszélgetés folytatódott, ezért megkértem a szemtanút, hogy írja le a helyszínt. Nyilvánvalóvá vált, hogy a különös fényeket már napok óta látták az égboltnak ugyanazon a részén, mielőtt filmre vették a jelenséget. Kíváncsi voltam, miért nem mentek közelebb, ha a jelenség ennyire előre jelezhető módon következett be. „Megpróbáltuk”, válaszolták, „de a katonák nem engedtek, mert valamilyen hadgyakorlat folyt a területen.” Ezek után azt gondolhatnák, hogy a katonai jelzőrakétás magyarázatom győzedelmeskedett, de egyáltalán nem ez történt. A felvételt készítő házaspár szemében – és ezt valószínűleg a nézők nagy többsége is így gondolta – a filmen látható objektumok igazi UFO-k voltak, csak éppen úgy néztek ki, mintha katonai jelzőrakéták lennének. Egy ilyen okfejtés ellenében aligha lehet győzedelmeskedni.

Természetesen ugyanez igaz minden más összeesküvés-elméletre is. Sokan meg vannak győződve arról, hogy „a kormány” tudja „az igazságot” UFO-ügyben, de gonosz szándékkal eltitkolja előlünk. A felületes szemlélő számára ez hihetően hangzik, mert a kormányoknak általában van egy olyan rossz szokása, hogy bizonyos dolgokat szeretnek titokban tartani. Megkérdeztem a kaliforniai SETI Intézetben dolgozó Seth Shostakot, aki részletesen tanulmányozta az UFO-eseteket, mit gondol erről az egészről. „Vajon tényleg olyan hatékonyan el tudnának titkolni egy ilyen horderejű ügyet?”, válaszolta kétkedve. „Gondolj arra, hogy ez ugyanaz a kormány, mint amelyik a postát is működteti.” Rámutatott arra is, hogy az UFO-k nem az Egyesült Államok egyedüli kiváltságai: a beszámolók a világ minden tájáról érkeztek. Az nem elég, hogy az Egyesült Államok kormánya évtizedeken keresztül eltitkolja az igazságot. Mi a helyzet mondjuk Belgium vagy Botswana kormányával? Számíthatunk arra, hogy az egyik vagy a másik időnként valamit mégiscsak kiszivárogtatna.

Az elmondott érvek egyike sem jelent persze megtámadhatatlan „megoldást” az UFO-k „rejtélyére”. Nem lepne meg, ha az esetek nagyon kis hányadában új, vagy kevéssé ismert légköri vagy pszichológiai jelenségekkel találkoznánk. De bármi is álljon a nehezen megoldható esetek makacs ellenállásának a hátterében, nem látok okot arra, hogy ezeket a bolygónkat repülő csészealjakon meglátogató földönkívüliek tevékenységének tulajdonítsam. Az UFO-történetek, akárcsak a kísértethistóriák, szórakoztató olvasmányok, de semmiképpen sem vehetők komolyan a Földön kívüli lények létezése mellett szóló bizonyítékként. Hasznos célt szolgálnak azonban, mert betekintést engednek abba, miként képzeli el az emberi elme a földönkívülieket és a Földön kívüli technikát. A beszámolókat illetően nem azok természetfölötti vagy e világtól elrugaszkodott jellege a legmeghökkentőbb, hanem éppen azok e világi és emberi minősége. A földönkívüliekre bizonyára valamilyen rendkívüli formában számítanánk, nem elégednénk meg azzal, hogy emberszerű lények a lopakodó bombázók felturbózott változatának megfelelő szerkezetekkel röpködnek.

Amint meg fogom mutatni, a SETI képzeletünk sokkal nagyobb ugrásaira késztet bennünket. J. B. S. Haldane brit biológus híressé vált megjegyzése szerint „az Univerzum nemcsak annál furcsább, mint amilyennek feltételezzük, hanem még annál is furcsább, mint amilyennek fel tudjuk tételezni.”[18] Ha eltöprengünk egy tényleg idegen intelligencián és egy sok millió éves technológia ismérvein, akkor a szellemünket béklyóba kötő terhek közül annyitól kell megszabadulnunk, amennyitől csak tudunk. Felejtsük el a kis zöld emberkéket, a szürke törpéket, feledkezzünk meg a kerek hajóablakokkal felszerelt repülő csészealjakról, a gabonakörökről, a fénylő gömbökről és a borzalmas éjszakai emberrablásokról. Ha fel akarjuk fogni a SETI lényegét, akkor túl kell lépnünk az UFO-kon éppúgy, mint az emberi mítoszok sztereotípiáin, a folklóron, a meséken és a sci-fin. Haldane kifejezését kölcsönvéve, még az Ozma-tervnek nevet adó Óz, a csodák csodája sem „elég furcsa”. Ha teljes mértékben fel akarjuk fogni a kísérteties csönd jelentőségét, akkor kénytelenek vagyunk útnak indulni a valódi ismeretlen birodalmába.

2. Az élet: a történet

furcsa mellékszála vagy

kozmikus parancs?

Ma már tudjuk, hogy a Világegyetemben található csillagok száma közelítőleg úgy írható le, hogy az 1-es után 23 nullát írunk. Rátekintve erre a számra, minő felsőbbrendűség azt hinni, hogy a miénk az egyetlen Nap, amelynek egyik bolygója az életet hordozza, és ez az egyetlen Naprendszer, amelyikben jelen van az értelmes élet.

Edward J. Weiler, a NASA igazgatója[1]

Élettől nyüzsgő Világegyetem?

A legtöbb embernek semmiféle nehézséget sem okoz elfogadni azt, hogy szerte a térben számtalan lakott világ fordulhat elő. Ha arra kérjük őket, indokolják meg álláspontjukat, általában a Világegyetem óriási kiterjedésére hivatkoznak, amiből egyszerűen arra következtetnek, hogy valahol odakint muszáj léteznie az életnek, sőt az értelemnek is. Gyakran halljuk ezt az érvelést, de sajnos alapvető logikai hibát tartalmaz, ugyanis összekeveri a szükséges és az elégséges feltételt. Fogadjuk el, hogy egy Földhöz hasonló bolygón az élet létezésének két alapvető feltétele van, egyrészt maga a Földhöz hasonló bolygó, másrészt az élet létrejötte. Vegyük adottnak, hogy a megfigyelhető Világegyetemben valóban billiószámra léteznek a Földhöz hasonló bolygók – amely feltevés egyre elfogadhatóbbnak tűnik. De vajon garantálja-e ez egyúttal a lakott bolygók billióinak létezését is? Egyáltalán nem. Az a körülmény, hogy valamely bolygó lakható, korántsem jelenti azt, hogy lakott. Ez csak akkor lenne így, ha a Földhöz hasonló bolygón az élet garantáltan létrejönne. Tételezzük fel azonban, hogy az élő kialakulása az élettelenből csak a természet különös szeszélye, egy olyan csekély valószínűségű esemény, hogy hiába találunk billiószor billió lakható bolygót, mégis valószínűtlen, hogy az élet egynél többször kialakuljon. A Világegyetem puszta kiterjedése nem sokat számít, ha ennyire csekély az élet spontán kialakulásának az esélye.

Mit tudunk az élet eredetéről? Lehet, hogy csupán bizarr véletlennek köszönhető, egy olyan egyszeri, véletlen eseménynek, amelyik egyedivé teszi a Földet az egész megfigyelhető Világegyetemben? Sok kiváló tudós így vélekedik. Francis Crick, a DNS szerkezetének egyik felfedezője egyszer így írt erről: „...az élet keletkezése bizonyos értelemben csaknem a csodával határos, mert létrejöttéhez a feltételek elképzelhetetlen sokaságának kellett teljesülnie.”[2] Jacques Monod francia biokémikus, aki a genetikai kód részleteinek feltárásáért Nobel-díjat kapott, hasonlóképpen nyilatkozott: „A Világegyetem nem várandós az élettel, mint ahogyan a bioszféra sem az emberrel... Végül is az ember tudja, hogy egyedül van a Világegyetem könyörtelen hatalmasságában, amelyből csupán a véletlen eredményeképpen jött létre.”[3] Abban az időben a Földön kívüli élet bármilyen formájába vetett hit, nem is beszélve az értelmes lényekről, csupán sci-finek számított, ami témául szolgálhatott a másodrangú hollywoodi filmeknek, ám mindennemű tudományos alapot nélkülözött. Az 1960-as években egyetemista voltam, és elragadtatásomat a Földön kívüli élet lehetősége iránt olyan gyalázatos dolognak tartották, amivel csak a teljesen meghibbantak foglalkoznak. Ezzel a fáradsággal bárki a tündérekbe vetett hitét is kinyilváníthatta volna. A SETI-t pedig végképp nem vették komolyan. A Harvard Egyetem tiszteletreméltó biológusa, George Simpson úgy írta le a Földön kívüli intelligens lények keresését, mint „a történelem legkedvezőtlenebb nyerési esélyű játszmáját.”[4]

Manapság az inga a másik irányba lendül ki. A biológus Christian de Duve – szintén Nobel-díjas, akárcsak Monod – meg van győződve arról, hogy a Földhöz hasonló bolygókon bárhol a Világegyetemben majd kialakulhat az élet, ő ezt „kozmikus parancsnak” nevezi.[5] A tudósok és az újságírók mostanában gyakran jelentik ki, hogy a Világegyetem zsúfolásig tele van élettel. Az exobolygókra vonatkozó minden apró felfedezést úgy tálal a média, mint ami egy lépéssel közelebb visz a Földön kívüli élethez, sőt az értelmes élethez. Az Amerikai Tudományfejlesztési Társaságnak (American Association for the Advancement of Science), a hóval borított Chicagóban tartott 2009. évi gyűlésén, amelyet nem sokkal a Föld-szerű exobolygók keresésére szánt Kepler-űrszonda indítása előtt rendeztek, kifejezésre jutott az új módi. Több szekciót szenteltek az asztrobiológiának – vagyis a Földön kívüli élet tanulmányozását is magába foglaló tudományterületnek. Az egyik ilyen szekció keretében Alan Boss (Carnegie Intézet, Washington DC) lelkesen jelentette ki: „Ha adott egy lakható világ, és néhány milliárd évig hagyjuk háborítatlanul fejlődni, akkor elkerülhetetlenül felbukkan rajta az élet valamilyen formája... Lehetetlen megakadályozni az élet elterjedését ezeken a lakható bolygókon.” Boss a figyelmet megragadó statisztikai adatok ismertetésével folytatta mondandóját: „Akár százmilliárdszor billió Föld-szerű bolygó is létezhet a világűrben, ami elkerülhetetlenné teszi a Földön kívüli élet létezését.”[6] A tudományos újságíró Richard Alleyne így számolt be erről az eseményről a brit Daily Telegraph című napilap hasábjain: „Régebben a földi életet a természet furcsa, szeszélyes játékának tartották, amelyik csak egyetlenegyszer fordult elő. Mára azonban a tudósok arra a következtetésre jutottak, hogy a Világegyetemben nyüzsögnek az élő szervezetek.”

Akkor hát melyik álláspont lehet helyes? Tényleg csak egyedül a mi bolygónkra szorítkozó, szeszélyes véletlen volt az élet kialakulása, vagy valóban „kozmikus parancs”, és ennél fogva széles körben elterjedt, szerte a Világegyetemben? A válasz nagymértékben függ attól, mennyire valószínű az élő kialakulása az élettelenből, ezért mindenekelőtt érdemes egy pillantást vetni arra, hogyan fejlődött ki az élet a Földön.

Hogyan alakult ki az élet?

Amikor Charles Darwin megjelentette fő művét, A fajok eredetét, akkor meggyőző leírást adott arról, hogyan mehetett végbe roppant hosszú idő alatt az élet fejlődése az egyszerű mikrobáktól a bioszféra ma megfigyelhető gazdagságáig és bonyolultságáig. Nyilvánvalóan elkerülte azonban azt a kérdést, hogy miként jött létre első alkalommal az élet. „Eltöprenghetnénk akár az anyag eredetén is”, jegyezte meg csipkelődve. Másfél évszázaddal később az élet eredetét illetően még mindig csak a sötétben tapogatódzunk.

Az élet kifejlődésével – idegen szóval biogenezissel – kapcsolatban három kérdésre kellene tudnunk válaszolni: mikor, hol és hogyan történt. Ezek közül a mikor kérdésében értünk el némi előrehaladást. A múlt században folytatott heves viták után ma már a legtöbb biológus egyetért abban, hogy a nyugat-ausztráliai Pilbara-dombok területén talált kőzetek csaknem 3,5 milliárd éves életnyomokat tartalmaznak.[7] A tengerparti Port Headland városból a bozótoson keresztül négyórai autózással érhető el a vad és kietlen területen a sivatagos domboldalakból kiemelkedő sziklaképződmény, amelyet jelenleg is nemzetközi kutatócsoportok vizsgálnak. Az élet egykori jelenlétét alátámasztó, eddig összegyűjtött bizonyítékok között stromatolitoknak nevezett, megkövesedett, mikroszkopikus szálakat és a kőzetbe beágyazódó, parányi alakzatokat találunk, amelyeket sok kutató mikrofosszíliáknak tart. Újabban ugyanazon a területen egy teljes, megkövesedett (fosszilizálódott) ökoszisztémára utaló bizonyítékot találtak.[8]

Létezhetett-e még ennél is régebben az élet? A kérdésre azért nehéz válaszolni, mert nagyon ritkák az ennél idősebb kőzetek. Grönlandon előfordulnak 3,85 milliárd éves kőzetek is, amelyeken csekély változások figyelhetők meg. Ezek összhangban állnak az esetleges biológiai aktivitással, de a változásokat nem biológiai folyamatok is létrehozhatták. Ismerünk még ennél is öregebb kőzeteket, azonban eddig azok egyikében sem sikerült az ősi életre utaló nyomokat találni. Nyilvánvaló, hogy a Pilbara-szervezetek nem készen jöttek létre; a megjelenésüket megelőzően kellett lennie egy evolúciós időszaknak. Teljes bizonyossággal csupán annyit mondhatunk, hogy a földi élet valamikor a 3,5 és 4 milliárd évvel ezelőtti korban alakult ki. Ez összevethető magának a Földnek a korával – az körülbelül 4,5 milliárd évre tehető.

Sokkal nehezebben megválaszolható az élet keletkezési helyére vonatkozó kérdés. A Pilbara-dombok szolgáltatják a földi élet legrégebbi, egyértelmű nyomait, azonban nincs okunk feltételezni, hogy az élet fejlődése ténylegesen ott kezdődött el. Maga Darwin is egy „kicsiny, meleg pocsolyáról” tűnődött, amelynek vize tele van a környező kőzetekből kioldott vegyületekkel, és amelyet a Nap lát el energiával. Ennek az úgynevezett „őslevesnek” sok más fajtáját is felvetették, a kiszáradó lagúnáktól a lebegő vízcseppecskéken keresztül az óceán egészéig. Más kutatók a tengerek mélyén található, forró folyadékot kilövellő vulkáni kürtők környezetével szimpatizálnak. Az általam leginkább kedvelt helyszín – ha ez valamit is számít – mélyen a tengerfenék alatt található (talán egy vagy két kilométer mélyen), ahol a kőzetek pórusaiba beszivárog a forró, lassú konvekciós áramlást végző folyadék. Valójában persze mindez puszta találgatás. Egyelőre még az sem világos, hogy az élet valóban a Földön keletkezett-e. Jó okunk lehet feltételezni, hogy akár például a Marson is kifejlődhetett. A Föld és a Mars évmilliárdokon keresztül kőzeteket adott át egymásnak, annak következtében, hogy az égitestek felszínébe becsapódó üstökösök és kisbolygók nagy mennyiségű kőzetet dobtak ki a világűrbe. A becsapódások nyomát őrző sebhelyek ma is ott vannak a Mars felszínén. A kidobott anyag legnagyobb része Nap körüli keringési pályára áll, ennek egy kis része végül elérheti a Földet, miután akár egymillió évet is eltöltött a világűrben. A földtörténeti múltban sok billió tonna marsi eredetű anyag hullott a Föld felszínére. Innen már csak egy kis gondolati lépés azt elképzelni, hogy a marsi mikrobák potyautasként a kődarabokban megtapadva elérhetik a Földet.[9] Mélyen a kőzet belsejébe beágyazva, a világűr mostoha körülményeitől védve a megfelelő tűrőképességű mikroba könnyű szerrel átvészelheti a bolygóközi utazás megpróbáltatásait, különösen, ha spóraszerű, nyugalmi állapotban van. Kísérletekkel is sikerült igazolni, hogy a kőzetek belsejében megbújó mikroorganizmusok ellenállhatnak az űrbeli körülményeknek éppúgy, mint a robbanásszerű hevességű kilökődésnek és a Föld légkörébe nagy sebességgel történő belépésnek.[10]

Miért éppen a Mars? Nem egyértelműen meggyőző persze, hogy az élet előbb a Marson alakult ki, de a gondolat mindenesetre megfontolásra érdemes. A Mars kisebb a Földnél, ezért gyorsabban veszítette el a keletkezésekor fejlődött sok hőt, így hamarabb készen állhatott az élet befogadására, mint a Föld. Mintegy 700 millió éven keresztül mindkét bolygó felszínét vad erővel bombázták a legkülönbözőbb méretű objektumok a kisebb sziklatömbtől a tekintélyes, 500 km körüli átmérőjű kisbolygókig. A becsapódások hatására a bolygók külső rétegének szerkezete fellazult, de kisebb gravitációjának köszönhetően a Marsé jobban, ezért a felszín alatt élő mikrobák számára mélyebb menedéket nyújthatott a felszíni megpróbáltatások elől. A Marson is van víz, bár nem sok. A víz csekély mennyisége azonban akár előnyös is lehetett a korai időszakban az élet fennmaradása szempontjából. A Földön a legnagyobb becsapódások során felszabaduló hőenergia felforralta az óceánok vizét, az elgőzölgő kőzetek és a túlhevített vízgőz halálos légkörrel vette körül a bolygót. Napjainkban a Mars fagyott és száraz sivatag, a legjobb esetben is éppen csak hogy alkalmas környezet a földi mikroorganizmusok számára, de évmilliárdokkal ezelőtt éppen fordított volt a helyzet. A Mars az élet számára kedvezőbb feltételeket nyújtott, folyók és tavak fordultak elő a felszínén, légköre sokkal vastagabb, felszíni hőmérséklete pedig magasabb volt, mint ma. A felsorolt körülmények egyike sem jelent meggyőző bizonyítékot amellett, hogy a földi élet valóban a Marsról származna, azonban kiterjeszti azoknak a körülményeknek a körét, amelyeket meg kell vizsgálnunk, ha válaszolni akarunk a „Hol keletkezett az élet?” kérdésére.

Az élet keletkezésével kapcsolatban az igazán fogós kérdés azonban az, hogyan jött létre az élet. Az alapvető nehézséget könnyű megérteni. Még a legegyszerűbb ismert élőlény is rettenetesen bonyolult, ezért elképzelhetetlen, hogy egy ilyen lény spontán módon, egyetlen átalakulással, csupán véletlenül jöhetett volna létre. Fred Hoyle brit csillagász híressé vált egykori hasonlata szerint még azt is könnyebb elhinni, hogy egy ócskavas-telepen végigsöprő forgószél összerak egy működőképes Boeing-747-es repülőgépet.[11] Ebben az esetben azonban a hangsúly az „ismert” életformán van. Senki sem tételezi fel, hogy az első élőlények olyan bonyolultak voltak, mint egy baktérium. Ennél sokkal egyszerűbb életformák is lehetségesek, amelyek így ugródeszkaként szolgálhattak a ma ismert legegyszerűbb életformák számára. Előfordulhat, hogy ezek a primitív „bogarak” még mindig élnek valahol, de nem vesszük észre őket, vagy azért nem, mert túlságosan kicsik ahhoz, hogy felkeltsék a kutatók figyelmét, vagy pedig egy olyan sajátos élőhelyre szorítkoznak, amelyet eddig még nem vizsgáltak meg a mikrobiológusok (ezekről később lesz még szó). Ezek a primitív élőlények talán a Marson is fennmaradhattak. Legalább ugyanígy elképzelhető az is, hogy a jól ismert élőlényeknek ezek az ősi, primitív előfutárai már réges-rég, nyomtalanul kihaltak, vagy felfalták, vagy kiszorították őket a bonyolultabb, kifinomultabb élőlények.

Az élet (legalábbis amilyennek mi ismerjük) kémiai természetű. Ez nyilvánvalónak látszik, de a SETI kérdéskörében semmit se tekinthetünk eleve adottnak. Kétszáz évvel ezelőtt az életet még valamiféle varázslatos anyagnak tartották, amelybe a titokzatos életerő lehelt lelket. A tudományban mind a mai napig használjuk a „szerves kémia” kifejezést, jóllehet ma már tudjuk, hogy a kémia törvényei mindenütt azonosak függetlenül attól, hogy az adott molekula egy élő szervezeten kívül, vagy azon belül helyezkedik-e el. Az élet eredetére vonatkozó kezdeti találgatások, mint például Darwin kis, langyos pocsolyája, többnyire feltételezték, hogy létezett valamilyen jól meghatározható kémiai útvonal – amely talán hosszú és gyötrelmes lehetett – a vegyületek amorf keveréke és az első, szervezetten működő, élő sejt között. Az élet eredetét valahogy úgy tekintették, mint egy sütemény elkészítésének a receptjét: adottak voltak a szükséges hozzávalók és a folyamatok – melegítés, szárítás, hűtés és így tovább –, amelyek az élettelen anyagot élővé alakították át. Csalóka elképzelés, amelyet ráadásul az a híres kísérlet is megerősített, amelyet Stanley Miller 1952-ben végzett el a Chicagói Egyetemen. A geokémikus Harold Urey ösztönzésére Miller megtöltött egy lombikot metán, víz, ammónia és hidrogén keverékével – akkoriban úgy gondolták, hogy ezek a gázok lehettek jelen a Föld ősi légkörében – majd a keverékben néhány napon keresztül elektromos kisülésekkel folyamatos szikrázást keltett. Miller nagyon elégedett volt, amikor a lombik alján összegyűlt üledékben aminosavakat fedezett fel, ezek a vegyületek ugyanis a fehérjék építőkövei (1. ábra).

1. ábra Élet a kémcsőben? Stanley Miller és híres, szintetikus úton szerves vegyületeket előállító kísérlete.

A Miller-Urey-kísérletet sok vegyész úgy tekintette, mint annak a hosszú útnak az első állomását, amelynek eredményeképpen egyszer majd laboratóriumi körülmények között élő anyagot lehet létrehozni, pontosan ugyanazt a kémiai utat bejárva, amelyet az Anyatermészet évmilliárdokkal ezelőtt kijelölt. Sajnos az 1950-es években olyan ígéretesnek tűnő egész kutatási irány zsákutcának bizonyult. Az aminosavak tagadhatatlanul a fehérjék építőkövei, de bonyolultságukat tekintve olyan távol vannak az elkészült terméktől mint egyetlen tégla a kész Empire State Buildingtől. Az aminosavak könnyen előállíthatók, sőt ezeket a vegyületeket természetes körülmények között is megtalálták egyes meteoritokban, de még csillagközi porfelhőkben is. Ugyanakkor ezzel az egyszerű módszerrel lehetetlennek bizonyult az őslevesbe táplált energiával túllépni az aminosavak szintjén, nem is beszélve a nukleinsavak (ezek az öröklődés kémiai alapjait jelentő vegyületek) előállításáról. Ha az élet egymást követő kémiai átalakulások eredményeképpen jött is létre, akkor is valószínűtlen, hogy az ilyen célratörő módon valósulhatott volna meg.

A Miller-Urey-kísérlet óta az élet természetére vonatkozó ismereteink forradalmi változásokon mentek keresztül. Ugyanabban az évben Francis Crick és James Watson megjelentette azt a dolgozatot, amelyikben leírták a DNS szerkezetét, majd az ezt követő évtizedekben a tudósok az élő sejtet varázslatos anyag helyett egyre inkább valamilyen szuperszámítógépnek kezdték tekinteni. Meg kell hagyni, az élet valóban kémiai folyamatokat használ feladata végrehajtásához, de a szinte már varázslatos tulajdonságainak megértéséhez a kulcsot mégiscsak az a mód jelenti, ahogyan a sejtek képesek az információ feldolgozására és másolására. Ez a biogenezis egész rejtélyét sokkal bonyolultabbá teszi, mert valójában az válik a legfontosabb kérdéssé, hogy miként tud spontán módon felbukkanni az információ tárolásának és másolásának ez a módja, nem pedig az, hogy az egymással természetes módon reakcióba lépő vegyületek hogyan hozzák létre az „élő” anyagot.

A történet kulcsfontosságú tényezője nyilvánvalóan a komplexitás. Ha egy rendszer meg akar felelni az „élő” fogalmának, akkor többet kell tennie az információ egyszerű másolásánál (erre ugyanis a közönséges sókristály is képes). Elég bonyolultnak kell lennie ahhoz, hogy bizonyos fokú önállóságot mutasson. Vagyis, a rendszer információtartalmának elég nagynak kell lennie ahhoz, hogy végre tudja hajtani saját feladatait – tehát a szó legszorosabb értelmében „önálló életet éljen”. Távolról sem világos, mi jelentheti a komplexitásban ezt a küszöböt, de az biztos, hogy a természetben ismert legegyszerűbb, önálló élőlénynek tekinthető mikrobák is egymillió bitnél több információt tartalmaznak. A legkülönbözőbb kutatási területek járulhatnak hozzá a kérdések megválaszolásához, így például az önszerveződő rendszerek vizsgálata, az önmaguktól összetömörülő molekuláris szerkezetek kutatása, a komplexitás és az információ általános elmélete, valamint a szintetikus biológiának nevezett, rohamosan fejlődő kutatási terület, amelyben a kutatók megpróbálnak laboratóriumaikban a nulláról indulva saját szervezeteket tervezni és létrehozni. A biológiának ezek a területei izgalmasak és gyorsan fejlődnek, ennek ellenére jelenleg csak annyit mondhatunk, hogy az élet eredetét illetően még a probléma pontos megfogalmazásától is messze vagyunk, nem is beszélve a megoldásáról.

Még ha nem is tudjuk pontosan, hogyan kezdődött az élet kialakulása, arra a könnyebb kérdésre azért megpróbálhatunk válaszolni, hogy eredete a természet különös szeszélyének tekinthető, vagy meglehetősen valószínű eseményről van szó. A SETI szempontjából tulajdonképpen csak arra vagyunk kíváncsiak, hogy könnyen kialakul-e az élet, és ennek megfelelően valóban szétterjed-e az egész Világegyetemben, mint ahogyan azt ma oly széles körben feltételezik.

Az élet – mint a véletlen furcsa játéka

A hozzám hasonló fizikus számára az élet kisebbfajta varázslatnak tűnik: az ostoba molekulák egymással összejátszva ilyen okos dolgokat hoznak létre! Hogy csinálják? Nincs koreográfus, mint ahogyan karmester sincs, aki vezényelné az előadást, nincs bajtársi szellem, nincs kollektív akarat, nincs életerő – csak a tudattalan atomok húzzák és vonják egymást ide-oda, ahogy a termikus fluktuációk véletlenszerűen lökdösik őket. A végtermék mégis a magával ragadó és rendkívül jellegzetes rendezettség. Ezt még a molekulák bámulatba ejtő átalakulási képességét jól ismerő vegyészek is lélegzetelállítónak tartják. George Whitesides, a Harvard Egyetem kémiaprofesszora így ír erről: „Mennyire figyelemreméltó az élet? A válasz: nagyon. Még azok sem ismernek semmi ehhez foghatót, akik hozzám hasonlóan a kémiai reakciók hálózatával foglalkoznak.”[12] Whitesides hangsúlyozza, milyen nehéz elképzelni, hogyan alakul ki egy csapásra egy ennyire bonyolult és speciálisan szervezett rendszer[13]: „Hogyan is lenne képes egy egyszerű vegyületekből álló lötty rózsává fejlődni, még ha évmilliókon át próbálkozik is? ... Nem értjük (legalábbis én nem). Nem lehetetlen, de nagyon, nagyon valószínűtlennek tűnik.”[14] Ezzel el is jutunk a dolog lényegéhez: valójában mennyire valószínűtlen ez? Az egész SETI vállalkozás értelme ettől a választól függ. Ismét Whitesidest idézem: „De mennyire valószínű az, hogy egy újonnan kialakult bolygón, amelyiknek a felszíni viszonyai megengedik a folyékony víz létezését, megjelenik az élet? Ebben a pillanatban semmi sincs, ami nyomra vezethetne, de még csak meggyőző becsléseink sincsenek. Annak alapján amit tudunk, csak annyit mondhatunk, hogy a válasz valahol a ‘hihetetlenül valószínűtlen’ és az ‘abszolút elkerülhetetlen’ között van. Nem tudjuk megnyugtató és meggyőző módon kiszámítani, mekkora a sejt alapú élet kialakulásának a valószínűsége, ésszerű feltevésekkel élve az élet előtti Föld fizikai viszonyaira vonatkozóan.”[15]

Egészen más eredményt kaphatunk például akkor, ha a vegyületek sejten belüli elrendeződése valamilyen mintát követ, illetve akkor, ha fehérjéket felépítő aminosavak sorrendje olyan matematikai szabályszerűséget tartalmaz, amelyet vissza lehet vezetni valamilyen alapvető természeti törvényre. Ilyen rendezettségnek azonban nem látjuk a jelét, a vegyületek sorozata teljesen véletlenszerűnek tűnik – ez vezette Monod-t komor következtetésére. A sorrend mégsem teljesen önkényes: sok esetben már a sorozatban bekövetkező apró változás is súlyosan károsítja a biológiai működőképességet. Az elrendeződés tehát egyszerre véletlenszerű és rendkívül speciális – a tulajdonságok sajátos, sőt valójában egyedi kombinációját aligha lehet a determinisztikus fizikai erőkkel megmagyarázni.[16] Másrészt viszont, ha a véletlen szerepe az uralkodó amikor az élet eredetéről van szó, akkor végtelenül kicsinnyé zsugorodik annak az esélye, hogy a molekuláknak éppen a megfelelő elrendezését kapjuk eredményül – akárcsak az ócskavas-telepen pusztító tornádó esetében. Ha így szemléljük a helyzetet, akkor az élet a természet furcsa szeszélye, amely egy hihetetlenül szerencsés véletlen eredményeképpen jött létre, egy olyan megdöbbentően valószínűtlen folyamat eredményeképpen, hogy nyugodtan kijelenthetjük, ez a megfigyelhető Világegyetemben csak egyetlenegyszer fordulhatott elő. Az a körülmény, hogy egy ilyen szinte csodaszámba menő jelenség szemtanúi lehetünk, egyáltalán nem meglepő, hanem az elkerülhetetlen kiválasztási effektus következménye: a megfigyelők csak ott létezhetnek, ahol létezik az élet.[17]

Ezen kiábrándító tények ellenére jelenleg a tudósok széles körben hisznek a Földön kívüli életben. Akkor hát mi változott meg Crick, Monod, Simpson és a hasonló felfogású pesszimisták kora óta? Furcsa módon, a tudományos eredmények tekintetében szinte alig valami. Igaz, ma már meglehetősen biztosak lehetünk abban, hogy rengeteg bolygó található a Világegyetemben, de ez csak annak az igazolása, amit a csillagászok már az 1960-as években amúgy is sejtettek. Azóta találtak a világűrben néhány alapvetően fontos szerves molekulát – üstökösökben és molekulafelhőkben –, de amint kifejtettem, az élet építőkockáit meglehetősen könnyű legyártani. Ez viszont nem sokat segít azon, milyen nehéz ezekből az elemekből összerakni az életre jellemző, hihetetlenül bonyolult rendszereket, nem is beszélve az információ feldolgozásának a módjáról. Talán a témánk szempontjából legfontosabb, új tudományos eredményt annak a felfedezése jelentette, hogy a mikroorganizmusok a néhány évtizeddel ezelőtt magától értetődőnek tartottnál sokkal tágabb határok között képesek ellenállni a környezeti feltételeknek. Ebből következően elvben sokkal több bolygó lehet alkalmas az élet hordozására. Ez azonban csak csekély mértékben növeli meg azoknak a bolygóknak a körét, amelyeket „Föld-szerűnek” minősíthetünk. Jottányit sem változtat azon a tényen, hogy az élet létrejötte csak a véletlen furcsa játéka lehetett.

Nagy port vert fel, amikor néhol – például a Marson – sikerült megtalálni a folyékony víz nyomait. A NASA egyre csak a „kövesd a vizet!” nem hivatalos varázsigét mormolgatja, mintha legalábbis az élet udvariasan megvárná, míg valahol talál egy tavat vagy egy óceánt. Gyakran rámutatnak arra, hogy ahol a Földön folyékony víz van, ott élet is van. Az igaz, hogy a folyékony víz nélkülözhetetlen az élet általunk ismert formái számára, ugyanakkor a bolygó → víz → élet érvelési sor újabb ragyogó példa arra, amikor összekeveredik a szükséges és az elégséges feltétel. A folyékony víz valóban szükséges lehet az élethez, de távolról sem elegendő: lehet, hogy egy sor további feltételnek is teljesülnie kell. A Földön az életet csaknem minden, folyékony vizet tartalmazó élőhelyen megtaláljuk, de nem azért, mert spontán módon ott jött létre, hanem azért, mert a Föld hidroszférája többé-kevésbé folytonos rendszert alkot, ezért az élet képes volt elterjedni, és mindezeket a vizes helyeket meghódítani. Nem hiba, ha a víz nyomait követjük a világűrben, de hasonló az egyszeri ember esetéhez, aki a sötét utcán elveszítette a kulcsait, ám azokat az utcai lámpa fénykörében kereste. Nem azért, mintha ott lenne, de másutt olyan sötét van, hogy esély sincs a megtalálására.

Az elmúlt fél évszázad tudományos felfedezései közül egyik sem változtatta meg arra vonatkozó tudásunkat, vagy inkább nemtudásunkat, hogy az élet roppant ritka véletlen eseménynek tűnik. A hozzáállásban ennek ellenére bekövetkezett változás véleményem szerint inkább a divat, mintsem a tudomány fejlődésének következménye. Egy olyan korban, amikor a fizikusok szabadon elmélkedhetnek extra dimenziókról, antigravitációról és sötét anyagról, a kozmológusok pedig felvetik további univerzumok és a sötét energia lehetőségét, ezekhez képest a Földön kívüli életről töprengeni, visszafogott magatartásnak tűnik. Nincs is ezzel semmi bajom. A spekulációk mindig szórakoztatóak, és ki tudja, E.T. talán tényleg ott van, valahol odakint. Vagy nem. Azt azonban nem szabad megengednünk, hogy a spekuláció a valódi tudomány helyére lépjen.

Az egyik lehetőség arra, hogy a valóságos tudományt a szóban forgó témára alkalmazzuk, ha megvizsgáljuk, mennyiben állja meg a helyét a de Duve-féle „kozmikus parancs”. Előfordulhat, hogy a természet törvényei egy kicsit az élet javára vannak megbundázva, miáltal jelentősen megnövelik kialakulásának valószínűségét ahhoz képest, mint ami a molekulák véletlenszerű egymás mellé rendeződéséből következne? A válasz nem, legalábbis első pillantásra úgy tűnik. Már említettem, hogy az aminosavak sorrendjében nincs felismerhető rendszer a fehérjén belül. Ugyanez vonatkozik a DNS-ben a bázispárok sorrendjére, vagyis a „genetikai betűkre”. Az is véletlenszerűnek látszik. Ha a fizika és a kémia törvényei valahogyan összejátszanának annak érdekében, hogy a puszta esélyek ellenében elősegítsék az élet kialakulását, akkor ez nem mutatkozna meg a végtermékben – vagyis a molekuláris szerkezetben. Valójában azonban a fizika és a kémia törvényei teljességgel közömbösek a DNS-en belül a bázispárok, vagy a fehérjéken belül az aminosavak sorrendjét illetően: egyik sorrendet sem részesítik előnyben bármely másikkal szemben.[18] A kommentátorok gyakran kijelentik, hogy az élet „bele van írva” a természet törvényeibe, ám ha valóban bele van írva a fizika és a kémia törvényeibe, akkor mi ennek semmilyen jelét sem látjuk. Ez egy fizikus számára nem meglepő. Végső soron a fizika törvényei egyetemesek. Semmivel sem valószínűbb, hogy beléjük van írva az „élet”, mint az, hogy beléjük lenne kódolva a „laptop számítógép” vagy mondjuk a „Sziklás-hegység”. Az élet, a számítógépek vagy a hegységek létezése összhangban van a fizika törvényeivel, de a fizika törvényei önmagukban nem elegendőek létezésük megmagyarázásához.

Érvénytelenné teszi mindez a kozmikus parancsot? Nem feltétlenül. Talán a fizika alapvető törvényei nem azonosak az összes létező törvényszerűséggel. Vannak például a törvényekhez hasonlóan működő, teljesen általános természetű szabályszerűségek, amelyek az egymástól merőben különböző jellegű, bonyolult önszerveződő rendszerek viselkedését írják le, például a hangyák társadalmát, a tőzsdét és az internetet. Ezek a „szervezési” törvények kiegészítik az alapvető fizikai törvényeket; de nem pótolják és nem írják felül azokat. Előfordulhat, hogy az élet egy ilyen magasabb szintű (vagy hirtelen megjelenő) törvény szülötte, talán az egyre növekvő komplexitás törvénye hozza létre, amelyik a fizika törvényeivel ellentétben nem egyetemes érvényű, hanem csak speciális (de nem kifejezetten valószínűtlen) rendszerekben működik, amely rendszerek általunk egyelőre ismeretlen feltételeket elégítenek ki. Ha ez így van, akkor csupán arra van szükség, hogy első lépésben merő véletlenségből létrejöjjön egy ilyen speciális rendszer, majd a szóban forgó törvény hatására elindul az élet kialakulása felé vezető úton. A magam részéről sokáig vonzónak találtam az ilyen magasabb rendű törvények, például az egyre növekvő komplexitás törvényének a létezését, de készséggel elismerem, hogy eddig alig találtam ezek mellett szóló bizonyítékokat.[19] Erre a témára a 8. fejezetben még visszatérek.

A kozmikus parancs mellett másik érvelés alapjául különböző matematikai játékok szolgálnak, amelyekben az „életszerű” viselkedés minden különösebb erőfeszítés nélkül felbukkan még akkor is, ha a játékszabályok nagyon egyszerűek. A játékok egyik, sejtautomatáknak nevezett csoportja egy olyan vázlatos világot ábrázol, amelyikben egy négyzetháló mezői vagy tele vannak, vagy üresek, és így rajzolnak ki valamilyen mintát. A minta ezután egyszerű szabályok által meghatározott módon fejlődik. Egy bizonyos sejtautomata, amelyet John Conway brit matematikus 1970-ben dolgozott ki és találóan Életjátéknak (The Game of Life) nevezett el, meglehetősen népszerűvé vált. Ez a játék a mozgó és egymással kölcsönható alakzatok figyelemreméltóan gazdag és komplex ökológiáját kínálja.[20] Ha az egymással kombinálva „lejátszott” egyszerű folyamatok egyre gyorsuló ütemben növekedő, szervezett komplexitást hozhatnak létre, akkor talán az élet titka végső soron nem is olyan megmagyarázhatatlan. Másrészt viszont, a valóságos élet olyan távoli rokonságban áll csak az Életjátékkal, mint egy élő egér a Miki egérrel. Az egyszerű matematikai modellezés szórakoztató ugyan, de nem szabad összetéveszteni a valósággal. A sejtautomaták legjobb esetben is csak egy kicsit tudják elbillenteni a mérleg nyelvét abba az irányba, hogy az élet könnyen kezdődik.

Bár mindeddig a fizikai vagy a kémiai törvényekben elrejtve semmiféle „élet alapelvét” sem sikerült megtalálni, a biológusok egyetértenek abban, hogy legalább egy olyan szervező elv létezik, amely minden életet megtámogat: a darwini evolúció. Bármely rendszer, amelyikben működik a szaporodás, miközben változások lépnek fel, és működik a természetes kiválasztódás, az a rendszer időben fejlődik. Ez az alapelv, amelyik valójában közhely (csupán azt állítja, hogy a hatékonyabban szaporodó egyedek fokozatosan növelik relatív számukat a populáción belül), az élet definíciójának is tekinthető. Az evolúció elvezethet a nagyobb komplexitáshoz, de ez nem szükségszerű. Eszerint tehát az élet valami egyszerű dologgal kezdődhetett – mondjuk kicsiny, saját maguk másolására alkalmas molekulák populációjával. Talán ezek a molekulák elég egyszerűek ahhoz, hogy számos különböző környezetben spontán módon létrejöjjenek; esetleg a Földön napjainkban is alakulnak ki ilyenek. Ha egyszer elindul a molekuláris szintű másolás, akkor bekapcsolódhat a darwini evolúció. Ennek következtében a komplexitás egyre fokozódik, míg végül megjelenik valami, ami már fejlettségét tekintve megközelíti a jól ismert sejteket. A lényeg az, hogy a darwinizmus működésbe lépésének nem kell megvárnia a sejteken alapuló élő formák megjelenését ahhoz, hogy érvényesüljön a hatása, mert már molekuláris szinten is ugyanolyan hatékonyan képes működni. Ezt a kijelentést könnyű megfogalmazni, mindamellett sok kérdést megválaszolatlanul hagy, elsősorban azt nem mondja meg, melyek lehettek az első, másolat készítésére képes egységek. Pontosan milyen molekulák voltak ezek? Senki sem tudja, bár a kémikus Graham Cairns-Smith sejtése szerint ezek nem voltak szükségszerűen szerves molekulák, ő maga inkább szennyezett agyagkristályokra gondol.[21] Szigorú értelemben véve, tulajdonképpen még csak az sem szükséges, hogy az élet megjelenése önmagukat másoló szerkezetek kialakulásával kezdődjék. Mindössze az információ másolódására van szükség. Az információ bitjeit bármi képviselheti, ha adott valamilyen belső mintázatot mutató fizikai szerkezet. A minta úgy is lemásolható, hogy lemásoljuk az egész szerkezetet, vagy úgy, hogy rámásoljuk a mintát egy „tiszta lapra”. Amikor például egy számítógépes fájlt egy pendrive-ról rámásolok a számítógépem merevlemezének egy üres részére, akkor a számítógép nem készíti el a pendrive belsejének fizikai másolatát. Csak az történik, hogy az információ bitjei (vagyis az elektromos mintázat) a pendrive-ról átmásolódnak a merevlemezre. Csak a szoftver másolódik, a hardver nem. Az élet egyszerűen úgy is elkezdődhetett, hogy a mintázatok átmásolódtak, de apró változásokkal, így a folyamat szelekciós nyomásnak volt kitéve. A minta tulajdonképpen bármi lehetett, például bonyolult mozaikszerű mágneses vagy elektromos alakzatok, vagy egy külső energiaforrással kapcsolatban álló, forgó atomok rendszere.[22]

Élet előállítása lombikban

Sok tudós úgy gondolja, hogy hamarosan mi magunk is képesek leszünk laboratóriumainkban élő anyag létrehozására. Bizonyos mértékig ez már meg is történt. A Stony Brook-i New York Állami Egyetem kutatócsoportja 2002-ben képes volt a kereskedelmi forgalomban kapható molekuláris építőkockákból kiindulva a semmiből létrehozni egy polio vírust. A vírus azonban nem önálló élő szervezet (nem képes önállóan szaporodni). A baktériumok viszont azok, ezért Hamilton Smith és munkatársai a kaliforniai J. Craig Venter Intézetben összeállították egy baktérium teljes, 582 970 bázispárból álló, szintetikus genomját. Ezt el tudták helyezni egy befogadó baktériumban, de e sorok megírásáig még nem tudták rávenni a testreszabott genomot, hogy „életre keljen” és bármit csináljon.[23] Maga Craig Venter szabta át az apró baktérium genetikai anyagát, hogy létrehozza a legegyszerűbb önálló sejtet. Bár ezek az eredmények kétségkívül nagy jelentőségűek, azért nem árt az elővigyázatosság. Az utóbbi két kísérlet valójában nem tekinthető „az élet létrehozásának”. Sokkal inkább arról beszélhetünk, hogy már létező szervezeteket, azok fantasztikus komplexitását kihasználva, átalakítottak új típusú szervezetekké.

Még ha végül sikerülne is a semmiből, azaz egyetlen már létező életformát sem felhasználva, egy teljes, önálló mikrobát létrehozni, ez még mindig nem döntené el a kozmikus parancs problémáját. Az élet a természetben kezdődött, nem csúcstechnológiájú laboratóriumokban és nem gondosan ellenőrzött körülmények között lépésről lépésre végrehajtott, bonyolult folyamatok eredményeképpen. Nem utolsósorban, az élet anélkül jött létre, hogy egy intelligens tervező, Craig Venter vagy bárki más, valamilyen meghatározott célt tűzött volna ki maga elé. Az Anyatermészet egy újonnan megszületett bolygón (vagy valahol másutt, – ki tudja), koszos körülmények között hozta létre az életet, kihasználva a természetes, véletlenszerűen lefolyó kémiai reakciókat anélkül, hogy előre megfontoltan, „az életet célul kitűzve” a reakciók menetét meghatározott irányba terelgette volna. Ami történt, megtörtént. Teljesen nyilvánvaló, hogy lehetséges laboratóriumi körülmények közt életet teremteni – csupán a megfelelő molekulákat a megfelelő módon együvé kell terelgetni. Semmi csodálatos nincs ebben; a fellépő nehézségek csupán technikai jellegűek, no és persze össze kell gyűjteni a szükséges erőforrásokat. Ha azonban elegendő idő, pénz és erő áll rendelkezésre, akkor a feladat nyilván végrehajtható. Ettől azonban még nem lettünk sokkal okosabbak arra vonatkozóan, hogy milyen széles körben terjedt el az élet a Világegyetemben. Ha kiderülne, hogy sokféleképpen is létre lehet hozni az életet laboratóriumi körülmények közt, és nincs szükség túl sok, gondosan ellenőrzött lépésre ahhoz, hogy az így alkotott szervezet „működni kezdjen”, akkor ez javítaná a kozmikus parancs esélyeit. Egy szintetikus szervezet létrehozása azonban önmagában még nem bizonyítaná, hogy az élet mindenütt jelen van.

Összefoglalva az eddigieket, az élet élettelenből történő keletkezésének az esélye tág határok között változhat, a végtelenül csekélytől (Monod álláspontja) a szinte elkerülhetetlenül biztosig (de Duve álláspontja), és természetesen a két szélsőség között bármi előfordulhat. Kiábrándító, hogy egy ilyen alapvető és döntő fontosságú kérdés eldönthetetlen marad. De vajon elérhetünk mégis némi előrehaladást? Nos, elérhetünk. Valójában van egy nyilvánvaló és közvetlen módszer, amellyel megbizonyosodhatunk arról, működik-e a kozmikus parancs: találnunk kell egy másik példát az életre.

A második Teremtés nyomait keressük a Marson

Mindenki egyetért abban, hogy jelenleg a Mars kínálja a legtöbb reményt a Földön kívüli élet megtalálására.[24] A NASA 1975-ben két, Vikingnek nevezett űrszondát indított a Marsra, azzal a kimondott céllal, hogy a bolygó felszínét borító porban mikroszkopikus élőlények nyomait keressék. Kevesen fogják fel, hogy mindeddig a Viking volt az egyetlen sikeres küldetés, amelyet a világ bármely űrügynöksége a Földön kívüli élet keresésére indított. Az egyetlen. A média hajlamos a Mars minden fajta kutatását az élet kereséseként beállítani, de ez nem más, mint ravasz félrevezetés. Nem vitás, hogy a Marshoz indított egyes küldetések – például amelyek a víz nyomait keresték – közvetetten hozzájárulnak az élet kérdéséhez, de a NASA küldetéseiről az elmúlt három évtizedben következetesen elhagyták a célzott biológiai kísérleteket. Az Európai Űrügynökség hasonlóan lagymatag a marsi biológia kutatását illetően. A 2003-ban indított Mars Express szondájuk csak utólag odabiggyesztve vitte magával az aprócska, brit Beagle-2 modult. A szűkös költségvetésből megépített, és a nagy rohanás miatt nem megfelelően tesztelt űreszköznek az élet nyomai után kellett volna kutakodnia a Mars felszínén. Sajnálatos módon a szonda nyom nélkül eltűnt. Ezért jelenleg mindössze a Viking eredményeire támaszkodhatunk.

Mindkét Viking-űrszondát robotkarral és ásókanállal szerelték fel, amellyel bele tudtak túrni a Mars felszínét borító finom porba. A mintákat a szonda a fedélzetén elhelyezett kisméretű laboratóriumokba továbbította, ahol négy, az élet kimutatására alkalmas kísérletet hajtottak végre (4. színes kép). A kísérleteket a szén alapú élet keretein belül a lehető legáltalánosabb módon tervezték meg, hiszen nem volt okuk feltételezni, hogy a marsbeli és a földi élet hasonló egymáshoz. Az egyik műszer a kissé nehézkes gázkromatográf tömegspektrométer nevet viselte. Ezt úgy tervezték meg, hogy az egykor élt sejtek lebomlott maradványait tudja kimutatni. Egy másik berendezés meghatározott gázokat keresett, amelyeket a táptalajon tenyésztett mintában esetleg előforduló élő szervezetek kibocsátottak vagy elnyeltek volna. A harmadik kísérlet a fotoszintézisre vonatkozó bizonyítékokat kereste. Az utolsó kísérlet a szénfelvétel kimutatására szolgált, a marsi porhoz tápoldatot öntöttek, és figyelték, hogy történik-e valamiféle anyagcsere. Ha a tápoldatot valamilyen mikrobák felhasználták volna, akkor széntartalmú gázt bocsátottak volna ki, például szén-dioxidot vagy metánt. A gáztermelést úgy kísérték figyelemmel, hogy a tápoldatban felhasznált szénatomok közé jelzőként C^14 izotópokat kevertek, ezért a folyamatot címkézett kibocsátás kísérletnek (LR, labelled release) nevezték.

A Viking-küldetés hatalmas siker volt, amiért a NASA-t csak elismerés illeti. Mindkét űrszonda biztonságosan leszállt az egymástól távol kijelölt leszállóhelyeken. A robotkarok megfelelően kinyíltak, a kamerák működtek és a kísérleteket szinte a legapróbb fennakadás nélkül végrehajtották – mindezt az 1960-as évek technológiáját használva. A tudományos közösség és a közvélemény egyaránt fokozott kíváncsisággal várta az eredményeket. Emlékszem, amikor az űrszondák leszálltak, éppen az egykori Jugoszláviában töltöttem nyári szabadságomat és a dubrovniki újságárusoknál kitett angol nyelvű lapok szalagcímeiből tájékozódtam. A marsbéli életről évszázadok óta folyó spekulációk után végre elérkezett a pillanat, amikor az elképzeléseket megfelelő tudományos vizsgálat tárgyává tehetjük.

Az űrszonda által a Földre küldött adatok azonban sajnálatos módon meglehetősen zavaros képet tártak elénk. A tömegspektrométer nem tudott szerves anyag nyomára bukkanni, ami azért különös, mert még ha jelenleg nincs is élet a Mars talajában, az üstökösök akkor is egy kevés szerves anyagot szállítanak a bolygóra, amelynek az eredményekben meg kellett volna mutatkoznia. Két további kísérlet ugyancsak homályos, nehezen értelmezhető eredményt adott. Ezzel szemben a címkézett kibocsátás (LR-) kísérlet egyértelműen pozitív eredményeket szolgáltatott. A tápoldatot valamik éhesen felfalták és a várakozásoknak megfelelően radioaktív szén-dioxidot bocsátottak ki – méghozzá mindkét űrszonda mintáinál. Amikor a keveréket 160 °C-ra hevítették, a heves reakció megszűnt, mintha olyan mikroorganizmusok bocsátották volna ki a gázt, amelyek később a magas hőmérséklet hatására elpusztultak. Eszerint az LR-kísérlet életet talált a Marson. A NASA-nak azonban nem ez volt a véleménye. Figyelembe véve a másik három kísérlet nem perdöntő eredményét, a végkövetkeztetésük úgy szólt, hogy „nem mutattuk ki az élet jelenlétét a Marson”. Mind a mai napig ez maradt a hivatalos álláspont, olyannyira, hogy a washingtoni Repülési és Űrhajózási Múzeumban a Viking-szondák másolata előtt elhelyezett táblán is ez a szöveg olvasható. Az LR-kísérlet pozitív eredményét a legtöbb kutató a Mars vad környezeti viszonyai között, mindenekelőtt az ibolyántúli sugárzás hatására létrejött, erős reakcióképességű talajnak tulajdonítja.

Az LR-kísérlet tervezője, Gilbert Levin vitatja a NASA álláspontját. Ő továbbra is kitart amellett, hogy életet találtak a Marson. Gil a kollégám az Arizona Állami Egyetem Beyond Központjában, ahol docensként dolgozik. Még az 1970-es években számított arra, hogy az LR-kísérlet kétértelmű eredményt adhat, ezért kieszelt egy tervet, hogyan lehet kikerülni ezt a bizonytalanságot. Csaknem minden szerves molekulának meghatározott körüljárási iránya van. A DNS például jobbra csavarodó spirál; ha tükörben nézzük, akkor a csavarodás iránya fordítottnak látszik. A kémiában a molekulák csavarodására a „kiralitás” szakkifejezést használják, a legtöbb kutató úgy gondolja, hogy a kiralitás az élet alapvető sajátossága. Az általunk ismert élet majdnem mindig jobbra csavarodó szerkezetű cukormolekulákat és balra csavarodó aminosavakat használ. A kémia törvényei azonban tükörszimmetrikusak – vagyis nem részesítik előnyben az egyik kiralitást a másikkal szemben. Ezért nagyszerű lehetőséget kínál a biológiai és a kémiai aktivitás megkülönböztetésére, ha megfigyeljük a kiralitás viselkedését – megvizsgáljuk, hogy valamely reakció előnyben részesíti-e az egyik királis formát a másikkal szemben. Gil két tápoldattal szerette volna elvégeztetni az LR-kísérletet, az egyikbe balra csavarodó aminosavakat és jobbra csavarodó cukrokat tett volna, a másikba pedig a tükörszimmetrikus molekulákat. Ha ebben az esetben a Mars talajának reakciója mindkét esetben egyforma erős lett volna, akkor valamilyen egyszerű, kémiai reakció lett volna a legvalószínűbb magyarázat – vagyis az, amelyet jelenleg a legtöbb tudós elfogad. Ha viszont a reakcióért valamilyen biológiai folyamat lett volna felelős, akkor kimutatható különbségnek kellett volna lennie a kétféle kiralitású tápoldatra adott reakciók között.[25] Sajnos a kísérletnek ezt a finomítását költségtakarékossági okokból elvetették. Ennek következtében a Viking-kísérletek eredménye bosszantó rejtély maradt.

A Viking-kísérletek határozott „nem mutattuk ki az életet” végkövetkeztetése ellenére az elmúlt években sok tudós felmelegítette azt az elképzelést, mely szerint azért mégiscsak lehet élet a Marson. Vagy legalábbis lehetett, néhány milliárd évvel ezelőtt. A nézetek ezen eltolódása nagyrészt annak köszönhető, hogy a felgyülemlő bizonyítékok tanúsága szerint egykor tekintélyes mennyiségű folyékony víz lehetett a Mars felszínén. A felvételeken ősi folyóvölgyek és tómedrek láthatók, a felszínen elvégzett vizsgálatok pedig azt igazolták, hogy a kőzeteket egykor víz mosta. Jelenleg a vizet a sarki sapkák és a permafrost réteg tartják jég formájában megkötve, de átmeneti időszakokra – például az éghajlat változása vagy üstökösök becsapódása következtében – helyi vagy globális felmelegedés következhet be, ami rövid időre lehetővé teszi folyékony víz előfordulását a felszínen. A folyékony víznek mélyen a felszín alatt is jelen kell lennie, ahol a bolygó belső hője tartja fagypont fölött a hőmérsékletet. A Marson tűzhányók is találhatók, amelyek ugyancsak helyi felmelegedést okozhatnak, sőt hidrotermális tevékenységre is találtunk bizonyítékot, ahol a geotermikus forró pontoknál hosszú időn keresztül fennmaradt a víz körforgása. A Földön az ősi hidrotermális rendszerek az élet legősibb nyomaival állnak kapcsolatban (mint például a Pilbara-dombok között). Valójában sok asztrobiológus úgy gondolja, hogy a földi élet éppen egy ilyen helyszínen keletkezett. Amint korábban már említettem, minden bizonyíték arra utal, hogy három-vagy négymilliárd évvel ezelőtt a Mars határozottan melegebb és nedvesebb volt, mint ma, feltételezhetően a mostaninál sokkal vastagabb, ezért jelentős üvegház-felmelegedést eredményező légkörnek köszönhetően. Abban az időben a környezet sokkal alkalmasabb lehetett a mikrobák számára; tulajdonképpen egyes, nagy tűrőképességű földi baktériumok még a jelenlegi marsi viszonyok közt is valószínűleg képesek életben maradni.

Ha a Mars valaha „Föld-szerű” volt, és bizonyos mértékig még ma is annak tekinthető, akkor ott megtalálhatjuk az életre vonatkozó bizonyítékokat, ha az egyáltalán létezik (vagy valaha létezett). A bizonyítékot akár egy továbbfejlesztett, Viking-jellegű űrszonda szolgáltathatja, akár egy olyan küldetés, amelynek keretében kőzetmintákat hoznának a Marsról a Földre, vagy éppen egy emberes Mars-utazás. Bár az élet a Mars rideg felszínén nagyon távoli lehetőségnek tűnik, a több száz méterrel a felszín alatt, a vizet tartalmazó rétegekben élő mikrobák létezése határozottan lehetséges. Létezésükről az általuk melléktermékként kibocsátott és a felszínre kiszivárgó gázok, például a metán, adhatnak hírt. Az elkövetkező harminc évben a tudósok nyilvánvaló bizonyítékokat találhatnak arra vonatkozóan, hogy a bolygó történetének bizonyos szakaszaiban mikrobák élhettek a Marson.

A legtöbb ember tévesen arra a következtetésre jut, hogy ha a Marson sikerülne felfedezni az életet, akkor ebből egyenesen következne, hogy az egész Világegyetemben mindenfelé nyüzsögnek az élőlények. A helyzet azonban nem ilyen egyszerű. Amint ennek a fejezetnek az elején kifejtettem, a Mars és a Föld nincs egymástól elszigetelve. A bolygók felszínéből kidobott kőzetek formájában rendszeresen anyag jut el az egyik égitestről a másikra, és viszont. Bár a Marsról a Földre eljutó anyag mennyisége jelentős mértékben meghaladja az ellenkező irányú anyagátadást, azért csillagászati időskálán nézve rengeteg földi anyagnak kellett eljutnia a Marsra, méghozzá jelentős részben mikrobákkal megfertőzött kőzeteknek. A legtöbb potyautas elpusztult a Mars felé vezető úton, de nem mindegyik. Ha a Mars nagyon régen jobban hasonlított a Földre, mint mostanában, akkor ezeknek a földi eredetű jövevényeknek legalább egy része megtelepszik az új otthonában. Megfordítva, az is minden további nélkül lehetséges, hogy a földi élet nem a Földön alakult ki, hanem a Marsról érkezett. Akármelyik is a helyzet, önmagában abból a puszta tényből, hogy a Marson megtaláljuk az életet, még nem tekinthetjük alátámasztottnak a kozmikus parancs feltevését. Ehhez azt is be kellene bizonyítani, hogy az élet a Földön és a Marson egyaránt a semmiből keletkezett, azaz a két égitesten egymástól függetlenül fejlődött. A földi és a marsi élet folyamatos keveredése kőzetek kicserélődése révén persze legalábbis nagyon bonyolulttá teszi a történetet. Nagyon nehéz lenne kibogozni, hol és hogyan keletkezett az élet, illetve egyszer vagy kétszer alakult-e ki.

Mi a helyzet a Naprendszeren kívüli élettel kapcsolatban? Arra végtelenül kicsi az esély, hogy egy a Földről kidobott kődarab egy másik csillag körüli rendszerben éppen eltalál egy Föld-szerű bolygót. És még ha ez be is következne, kicsi a remény arra, hogy a kőzeten esetleg megtapadó mikrobák túléljék az odáig vezető, rendkívül hosszú utat. Ebben az esetben a másik égitest beszennyezésének a problémája nem játszik szerepet. Ha tehát egy exobolygón sikerülne az élet jeleire bukkanni, akkor az nyilvánvaló bizonyítékot jelentene arra, hogy az élet egy másik, a földitől független alkalommal is megszületett. A csillagászok nagyszabású terveket készítettek nagyméretű, a világűrbe telepítendő optikai rendszerekre, amelyekkel ki tudnák mutatni az exobolygókon az oxigén, sőt akár a fotoszintézis jelenlétét. A technikai problémák azonban elképesztően nagyok, így aligha van remény arra, hogy a probléma a közeli jövőben megoldódik.

Ha a műholdak és az űrszondák adataira támaszkodva kell eldöntenünk, hogy az élet kirívó véletlenként jött-e létre, akkor nagyon hosszú ideig kellene várnunk. Szerencsére van egy másik módszer is, amelyikkel a kozmikus parancs elgondolását ellenőrizhetjük. Ehhez egyáltalán nincs szükség költséges űreszközökre – mindamellett ez a lehetőség eddig általában elkerülte a szakemberek figyelmét. A kérdést eldönthetjük, anélkül, hogy valaha is el kellene hagynunk a Földet. Egyetlen bolygó sem hasonlít jobban a Földre, mint maga a Föld, ezért ha az élet valóban könnyen kialakul a földihez hasonló körülmények közt – amint azt a kozmikus parancs elgondolása megköveteli –, akkor itt, a mi bolygónkon is többször el kellett volna kezdődnie az élet fejlődésének. Talán ez meg is történt.

3. Az árnyékbioszféra

Nem látsz zsanérokat, kulcsot vagy fedelet, S a doboz mégis aranykincset rejteget.

J. R. R. Tolkien

A második Teremtés nyomait keressük a Földön

Ha az élet egynél több esetben jött létre a Földön, akkor lényegében bizonyosak lehetünk benne, hogy a Világegyetemben nyüzsög az élet. Hacsak nincs a Földnek valamilyen nagyon különleges sajátossága, akkor elképzelhetetlen, hogy az élet az egyik Föld típusú bolygón kétszer is elkezdődött, az összes többin pedig szinte soha. A biológusok egészen a közelmúltig minden különösebb gondolkodás nélkül azt tételezték fel, hogy a Földön minden élet ugyanaz az élet, vagyis a bolygónkon valaha élt összes szervezet ugyanabból az egyetlen, közös teremtésből származott. De honnan tudjuk, hogy ez valóban így van? Létezhet esetleg a Földön az élet két vagy több különböző fajtája? Megvizsgálta ezt valaha komolyan valaki?

Íme, egy elfogadható forgatókönyv, miként kezdődhetett el többször is az élet. Amint a 2. fejezetben említettem, mintegy 700 millió évvel keletkezése után a Föld a kisbolygók és üstökösök kíméletlen bombázásának volt kitéve, a becsapódó testek közül a legnagyobbak az egész bolygót sterilizálhatták. A nagy becsapódások között azonban kevésbé barátságtalan időszakok köszöntöttek be. Ezek a nyugalmas korszakok akár sok millió évig is tarthattak. Az élet eredetének „kozmikus parancs” elképzelése szerint (amely elgondolás ellenőrzése a célunk), ezek az eseménytelen időszakok elegendően hosszú ideig tarthattak ahhoz, hogy eközben megindulhasson az élet fejlődése. A primitív mikrobák egy ideig növekedtek és szaporodtak, míg a következő nagy becsapódás azután elsöpörte őket a Föld színéről. Ezután újabb eseménytelen korszak köszöntött be, az élet pedig újra fejlődésnek indulhatott – majd újra kipusztult. A földi élet korai története tehát az újra meg újra nekiveselkedő, de mindannyiszor szomorú véget érő biológiai „kísérletek” sorozatából állhatott, amelyben az egymást követő teremtések sorozatának eredményeképpen az élet különböző típusai jöhettek létre. Ezt az elképzelést a Caltech (Kaliforniai Műszaki Egyetem) két geológusa, Kevin Maher és David Stevenson vetette fel.[1] Elméletük eléggé hihetően hangzott, ám abban az időben figyelmen kívül hagytak egy nagyon fontos következtetést. Minden egyes, a Földet sterilizáló becsapódás nagy tömegű anyagot dobott ki bolygónk felszínéből, Nap körüli pályára állítva azt, természetesen az esetleg benne lakozó mikroorganizmusokkal együtt. A kidobott kőzetek egy része végül visszahullott a Földre, miután a becsapódás után normalizálódtak a viszonyok. A nyugalmi állapotban lévő mikrobák képesek lehettek évmilliókon keresztül is ellenállni a világűrben uralkodó mostoha körülményeknek, ezért legalább egyesek élve visszaérkezhettek a Földre, készen arra, hogy normális életet éljenek. Mialatt azonban az I. Élet megbújt a világűrben, a Földön a következő nyugalmas időszakban a bolygó egyik rejtett zugában megjelent a II. Élet. Ettől kezdve a Földön egyidejűleg immár két életforma létezett. Az események most felvázolt sorozata újra meg újra megismétlődhetett, így mire a heves bombázás abbamaradt, sok különböző teremtés eredményeképpen a földi élet sok különböző fajtája jelenhetett meg.[2] A többszöri kezdet előbb említett forgatókönyve azonban nem az egyetlen lehetőség. Az élet sok különböző földrajzi helyen is elkezdődhetett egymástól függetlenül, és az egyes életek talán évmilliókon keresztül, egymástól elszigetelt csoportokban maradtak csapdába ejtve. Egyes, mélyen a föld alatt élő mikrobák, amelyek a föld alatti menedékhelyeiken bújtak meg, túlélték a becsapódások következtében felszabaduló hő hatását, és majd csak akkor bukkantak fel a felszínre, amikorra odafenn már kialakult egy másik fajta élet. Vagy az élet akár több alkalommal is fejlődésnek indulhatott a Marson, és az évmilliók során különböző megjelenési formáiban időnként eljutott a Földre. Előfordulhatott, hogy a Földön és a Marson is létrejött az élet, majd a becsapódások által kidobott törmelék segítségével kicserélődött a két bolygó között, így az őshonos élet összekeveredett az érkezővel. Fejezetünk témája szempontjából a részletek nem érdekesek. A kozmikus parancs hipotézisét akarjuk ellenőrizni, ezért csak arra vagyunk kíváncsiak, elindulhatott-e egynél többször az élet fejlődése. És ha ez megtörtént, milyen bizonyíték szól mellette?

Közvetlen bizonyítékot az jelenthetne, ha felfedeznénk más teremtések eredményeképpen létrejött élőlények leszármazottait, amelyek itt élnek közöttünk, megosztozunk velük a bolygónkon, és amelyek valamiféle „árnyékbioszférát” alkotnak.[3] A helyzetet jól szemléltethetjük az élet elképzelt fájával, amely az idő múlásával újabb és újabb ágakat hajt, és az egyre újabb fajok megjelenésével mind sokszínűbbé válik (2. ábra). Napjainkban az élővilágot milliónyi különböző faj képviseli, de ha évmilliárdokon át követjük visszafelé az evolúciót, akkor mindezek a „fa törzséhez” konvergálnak. Az emberek és a csimpánzok a származási vonalukat egy 7-5 millió évvel ezelőtt Afrikában élt közös ősig vezetik vissza. Ha messzebbre megyünk vissza a múltba, akkor az összes emlős egymás felé tart, majd az összes gerinces, és így tovább, egészen a három-vagy négymilliárd évvel ezelőtt élt ősi mikrobákig. Ezt az időben visszafelé vezető biológiai utazást lebilincselően írja le Richard Dawkins Az Ős meséje: zarándoklat az élet hajnalához (The Ancestor’s Tale) című könyvében.[4] Az általam feltett kérdés egyszerű: a Földön előforduló mindenfajta élet ehhez az egyetlen fához tartozik, vagy lehetséges egynél több fa jelenléte is? Esetleg egy egész erdő?

Amikor néhány évvel ezelőtt eltöprengtem ezen az elképzelésen,[5] akkor meglepve döbbentem rá, hogy eddig még szinte senki sem gondolkodott el alaposabban a többszöri teremtés bizonyítékain. Az asztrobiológusok minden igyekezetükkel megpróbálták felvázolni, hogyan lehetne egy eltérő életformát azonosítani a Marson, de senkinek sem jutott eszébe, hogy a tőlünk karnyújtásnyira lévő helyeken keresse az alternatív életformákat. Nekem azonban sikerült elegendő nyitott szellemű tudóst találnom, akik 2006 decemberében az Arizona Állami Egyetemen részt vettek egy ötletbörzén, ahol megvitattunk néhány ilyen elképzelést. Ennek eredményeképpen megszületett egy úttörő jelentőségű kutatási cikk.[6] Ez olyan stratégia megalkotását tűzte ki célul, amelyik – a Star Trek küldetésének filozófiáját idézve – „új életformák felkutatásával” próbálkozik, de nem sok fényévre innen, valahol a Tejútrendszerben, hanem magán a Földön.

2. ábra Az élet fája, a különböző fajok közötti genetikai kapcsolattal. A legtöbb fajt (beleértve az összes baktériumot és archaeát) a mikrobák képviselik. A mi fajunk (Homo) az eukarióták (valódi sejtmagvasok) tartományának alsó nyúlványa közelében helyezkedik el.

Mielőtt belemennék a részletekbe, szeretném összefoglalni, miért gondolják a biológusok azt, hogy minden ismert életformának közös az eredete. A legfontosabb bizonyítékokat a biokémia és a molekuláris biológia szolgáltatja. A tölgyfa, a bálna, a gomba és a baktériumok cseppet sem hasonlítanak egymásra, de belső működésük ugyanolyan alapon szerveződik. Az információ tárolására mindegyik DNS-t és RNS-t használ, enzimekként és a szerkezet építőelemeiként pedig fehérjéket. Az energiát az ATP-nek nevezett molekulák tárolják és szabadítják fel. Egymástól nagyon határozottan különböző fajokban sok azonos, vagy legalábbis nagyon hasonló gént találunk, például az ember génkészletének 63%-a azonos az egérével és 38%-a azonos az élesztőével. A perdöntő bizonyítékot mégis a genetikai kód jelenti, vagyis az a matematikai rendszer, amelyik a DNS-ben tárolt adatokat lefordítja a fehérjék előállításához szükséges gyártási utasítássá. A DNS a nukleotidoknak nevezett molekulasorozatok formájában tárolja az információt. Négyféle nukleotid létezik, amelyeket szokásosan a G, C, A és T betűkkel jelölnek. Ezeknek a betűknek a sorozata eredményezi azt, hogy Ön Ön, egy kutya pedig kutya. (Az Ön vagy a kutyája leírásához sok millió betűre van szükség.) A betűk egyebek mellett a riboszómáknak nevezett, furcsa szerkezetű molekuláknak szóló utasításokat is kifejeznek. Ezek segítségével a riboszómák az aminosavakat megfelelő sorrendben egymás mellé rendezve fehérjéket állítanak össze. Ezt a pontos leírást az általunk ismert élet úgy valósítja meg, hogy a DNS-ben található nukleotidokat hármas csoportokba rendezi (például AGT). Az aminosavak 21 megkívánt típusának leírásához a hármas betűcsoportok (tripletek) 64 lehetséges kombinációja áll rendelkezésre, ezért választani lehet, melyik kód melyik aminosavnak feleljen meg. A lehetséges permutációk elképesztő sokasága miatt a választási lehetőségek száma óriási, mégis minden ismert faj ugyanazt a kódolást használja.

Nagyon nehéz megmagyarázni azt a körülményt, hogy univerzálisnak találtuk az olyan bonyolult és sajátos alakzatokat, mint a riboszómák, az ATP és a triplet kód, hacsak nem minden faj ugyanattól a közös őstől származik – vagyis olyan ősi sejtektől, amelyek már tartalmazták ezeket a jellegzetességeket. A géneket sorba állítva ténylegesen meg lehet alkotni egy közös genetikai törzsfát, és azon be lehet mutatni a közös eredetű leszármazást. Az idő múlásával a fajok genetikailag fokozatosan eltávolodnak egymástól, ezért a közös gének száma csökken. Ez a lassú és összegződő divergencia lehetőséget ad annak megmérésére, mennyi idővel ezelőtt vált szét egymástól két kiválasztott faj. A genetikai törzsfa az ősmaradványokban is tükröződik, mert a fosszíliák megőrzik a fokozatosan felhalmozódó változásokat és az új fajok megjelenését.

Senki sem vonja kétségbe, hogy a jól ismert soksejtű élőlények ugyanahhoz a fához tartoznak. Az állatkertben látható állatok, a kertünk virágai, az ég madarai és a tenger halai az élet egyetlen formáját képviselik. Ez azonban csak a történet egyik része: a fajok túlnyomó többségét a mikrobák teszik ki. Amint azt Stephen Jay Gould szemléletesen kifejezte: „Bolygónk azóta egyfolytában a »baktériumok korában« van, amióta az első ősmaradványok – természetesen baktériumok – több mint 3 milliárd évvel ezelőtt bezáródtak a kőzetekbe. Minden lehetséges, ésszerű és igazságos kritérium szerint ma is a baktériumok képviselik az uralkodó életformát a Földön – mint ahogy ez mindig is így volt.”[7] Mikroszkóppal szemlélve nagyon sok mikroba szinte ugyanolyannak látszik – apró foltok vagy pálcikák, amelyekből néha kiáll valami. Ránézéssel nem lehet megállapítani, hogy mi folyik odabenn. Ha megvizsgáljuk egy mikroba belsejét, akkor nagy valószínűséggel ugyanazokat az összetevőket találjuk – DNS-t, fehérjéket, riboszómákat –, amelyek az Ön testében vagy az enyémben is megtalálhatók. Legalábbis eddigi tapasztalataink ezt mutatták. A mikrobiológusok azonban eddig még éppen csak megkarcolták a mikrobák birodalmának a felszínét. Világunkban a szó szoros értelmében nyüzsögnek ezek a parányi szervezetek. Egyetlen köbcentiméter talajban több millió fajhoz tartozó sok milliárd mikroba fordul elő, amelyek döntő többségét még soha nem osztályozták, nem is beszélve az elemzésükről. Senki sem tudja biztosan, mik ezek, egyesek közülük az élet általunk nem ismert formájához tartozhatnak.

Ha teljes alapossággal meg akarunk vizsgálni egy mikrobát, akkor először a laboratóriumunkban tenyésztenünk kell, majd meg kell vizsgálnunk a biokémiáját, például úgy, hogy a génkészletében előforduló sorozatok alapján megkeressük a helyét az élet fáján. Ennek a kétségkívül fontos módszernek azonban megvannak a maga problémái. Sok mikroba nem tűri, ha kivesszük a természetes élőhelyéből, ezért nem könnyen tenyészthető. Egyesek ellenállnak génkészletük feltérképezésének. Minthogy a mikrobák elemzésére alkalmazott kémiai módszereket az élet általunk ismert formájának kimutatására hangolták rá, ezért az alternatív biológiai formák esetében ezek a módszerek nem működnének. Ha létezne valahol egy eltérő típusú, mikroba szintű élet, akkor nagy valószínűséggel elsiklanánk fölötte, így észrevétlen maradna, egyszerűen azért, mert nem tudna reagálni a biokémikusok által eddig alkalmazott módszerekre. Ha ez az életforma egy laboratóriumi mintában fordulna elő, akkor könnyen lehet, hogy a kukában kötne ki. Ha az általunk ismert élet tanulmányozását tűzzük ki célul, akkor elkerülhetetlenül az általunk ismert életet fogjuk megtalálni. Éppen ezért mindeddig megválaszolatlan az a kérdés, hogy származhatnak-e egyes mikrobák valójában egy második teremtésből.

A bizarr extremofilek

Hogyan foghatunk hozzá az általunk nem ismert élet azonosításához? Elismerve a véletlen rendkívül jelentős szerepét az evolúcióban, nagyon valószínűtlennek látszik, hogy a különböző eredetű szervezetek működésének azonos legyen a biokémiai alapja. Az asztrobiológusok az ismert szervezetekre „standard életként” hivatkoznak, szemben a „bizarr életnek” nevezett alternatív formákkal. (A bizarr életbe az idegen élőlények a „nem közülünk való” értelemben éppúgy beletartozhatnak, mint a Földön kívüli, például marsi eredetű élőlények. Amint korábban már említettem, mostani célunk szempontjából ez a különbségtétel mellékes.)

A bizarr élet keresését illetően a probléma egyik részét az jelenti, hogy nem tudjuk pontosan, mit is keresünk. Az egyik stratégia értelmében át kell tekinteni a bizarr helyeket, és figyelni kell, látunk-e bármit, ami élőnek tekinthető. De mennyire bizarr az, ami idegen eredetű? Az elmúlt három évtizedben a biológusok mindannyiszor megdöbbentek, amikor azt tapasztalták, hogy az élet olyan helyeken is fennmarad, sőt fejlődik, amely környezeteket korábban halálosaknak gondoltak. Az 1970-es években különböző forró gejzírekben, például a Yellowstone Nemzeti Parkban működőekben, fedeztek fel mikrobákat. E különösen nagy tűrőképességű szervezetek közül egyesek még a 90 °C-os forróságot is elviselték, ezért érthető módon termofileknek nevezték el őket. Ez már önmagában is elég megdöbbentő volt, de az igazi meglepetések csak ezután következtek. Az Alvin nevű tengeralattjáróval az óceánfenék vulkáni kürtőit vizsgálva a tökéletes sötétségben teljes ökoszisztémákat találtak a „fekete füstölgők” közelében – ezek a tengerfenéken elhelyezkedő ásványi kürtők sötét színű folyadékot okádnak, amelynek a hőmérséklete eléri a 350 °C-ot (5. színes kép). Az elsődleges szereplők a tápláléklánc alján azok a mikrobák, amelyek a kiáramló forró folyadék körül csoportosulnak. Ezek akár a 120 °C-ot megközelítő, vagy néhány esetben még azt meghaladó hőmérsékletet is képesek elviselni. Ez jóval a víz megszokott forráspontja fölötti forróság (a víz azonban itt ténylegesen nincs forrásban a nagy nyomás miatt). Ezeket a szélsőséges forróságot kedvelő mikrobákat hipertermofileknek nevezzük. A sötét környezetben is életben maradnak, mert energiaforrásként nincs szükségük fényre. Ehelyett anyagcsere-folyamatukkal a Föld kérgéből eredő folyadékban oldott gázokat közvetlenül alakítják biomasszává.[8]

A mikrobák sok más, különböző extrém környezeti feltételek közepette élő faját fedezték fel. Így például egyes szervezetek, amelyek teljes joggal érdemelték ki a pszichrofil (hidegkedvelő) elnevezést, a szélsőséges hideget is elviselik – akár a -20 °C-ot is –, és csak ennél nagyobb hidegben áll le a növekedésük. Megint mások olyannyira savas környezetben is életképesek, amely az emberi húst szétmarja, míg mások a hasonló mértékben lúgos környezetet tudják elviselni. A Holt-tengerről viszont bebizonyosodott, hogy a legkevésbé sem szolgál rá a nevére, mert a sókedvelő (halofil) szervezetek számos fajának ad otthont, amelyek vígan élnek a magas sókoncentrációjú közegben. Mégis talán legfigyelemreméltóbbak a sugárzásnak ellenálló mikrobák, mint például a Deinococcus radiodurans (6. színes kép), amelyik olyan erős sugárzást is elvisel, hogy még az atomreaktorok radioaktívhulladék-lerakóiban is megtalálták.

Ezeket a furcsa mikrobákat összefoglalóan „extremofileknek” nevezzük. Egzotikus természetük ellenére az eddig elemzett extremofilek kivétel nélkül a standard élethez tartozónak bizonyultak, vagyis az élet ugyanazon fájához tartoznak, mint Ön vagy én. Létezésük azt bizonyítja, hogy a standard élet a korábban elképzeltnél sokkal tágabb határok között is képes fennmaradni. Mindennek van azonban határa. A standard élet minden formájához szükség van például folyékony vízre. Ez a feltétel önmagában behatárolja, hogy milyen hőmérséklet és nyomás mellett létezhet az élet.

Ha létezik egy árnyékbioszféra, akkor azt bizarr „hiper-extremofilek” alkothatják. Ezek olyan környezetben élnek, amely a standard élet legellenállóbb formái számára is túlzottnak bizonyul, és éppen ezért eddig kimutatni sem sikerült őket, hiszen senki sem gondolt arra, hogy ilyen szélsőséges körülmények között kellene az élet bármilyen formáját keresni. Jó példa erre a hőmérséklet. Úgy tűnik, hogy a standard hipertermofilek életfeltételeinek felső határa valahol 130 °C körül lehet – és ennek feltételezésére jó okunk van. Az intenzív hő szétrombolja a létfontosságú molekulákat, és hiába áll rendelkezésre a javító és védekező mechanizmusok sokasága, a DNS és a fehérjék elkezdenek felbomlani és szétesni, ha 120 °C-ot lényegesen meghaladó hőmérsékletnek vannak kitéve. Tételezzük fel, hogy az óceánok mélyén működő vulkáni kürtők környezetében a 130 °C és 170 °C közötti tartományban semmiféle élő szervezetet sem találunk, ezzel szemben ugyanott olyan mikrobákat fedezünk fel, amelyek 170 °C és 200 °C között élnek és virulnak. A hőmérsékleti tartományban mutatkozó folytonossági hiány nagyon határozottan arra utalna, hogy itt a bizarr élettel van dolgunk, szemben a standard élettel, amelyik egyszerűen csak kitolta az elviselhető hőmérséklet határát.

Másik korlátot jelent a mélység. Az 1980-as években a Cornell Egyetem különc csillagásza, Thomas Gold egy kísérleti olajfúrást felügyelt Svédországban. Nagy felhördülést keltett, amikor azt állította, hogy a fúrólyuk alján, sok kilométer mélységben életet fedezett fel.[9] Nem sokan hittek neki. Néhány éven belül azonban más kutatók is beszámoltak arról, hogy mélyen a felszín alatt fekvő kőzetek pórusaiban élő mikroorganizmusokat találtak. De ez csak a kezdet volt. A mélytengeri fúrólyukakból vett kőzetmagokat megvizsgálva megállapították, hogy azok köbcentiméterenként mikrobák millióit tartalmazzák, még a legnagyobb mélységben is, ahová a fúrófej le tudott hatolni (körülbelül 1 km). Hamarosan világossá vált, hogy bolygónk belsejében bőségesen van hely a mikrobák életközösségei számára.[10] Senki sem tudja, mekkora kiterjedésű lehet ez a mélyenfekvő, forró bioszféra, mint ahogy azt sem, milyen mélységig nyúlhat le. Mindenesetre Gold sejtése szerint legalább akkora biomassza létezik a felszín alatt, mint bolygónk felszínén. Ha ez esetleg tényleg így van, akkor könnyen elképzelhetjük, hogy több, egymástól teljesen vagy részlegesen elszigetelt, föld alatti ökoszisztéma létezhet, amelyek mindegyike önfenntartó, és nagyjából független a közönséges bioszférától.

Valójában három olyan ökoszisztémát sikerült felfedezni, amelyek a közönséges bioszférától csaknem teljesen elszigetelten léteznek.[11] A mikrobáknak ezek a rendkívüli közösségei mélyen a föld alatt eltemetve a hidrogén alapú életre szolgáltatnak példát. A hidrogén vagy a forró kőzetekkel érintkezésbe lépő víz disszociációja útján keletkezik, vagy pedig, egy esetben a radioaktivitás eredményeképpen jön létre. A szervezetek a hidrogént az oldott szén-dioxiddal egyesítve jutnak energiához, a folyamat melléktermékeként pedig metánt bocsátanak ki.[12] Sok közülük a termofilek vagy a hipertermofilek közé tartozik, mert a Föld kérge lefelé haladva egyre forróbbá válik. Nagymértékű elszigeteltségük ellenére mindhárom föld alatti ökoszisztéma lakóiról bebizonyosodott, hogy a standard élethez tartoznak. Az is nyilvánvaló azonban, hogy a tudósok mindeddig még csak a jéghegy csúcsát vizsgálták meg. Izgalmas kérdés, hogy vajon ezen kis szigetek között előfordulnak-e olyanok, amelyeket nem a standard, hanem a bizarr életformák népesítenek be? Minden további nélkül lehetséges, hogy egy jövőbeli mélyfúrás során, végezzék azt akár a tengeren, akár a szárazföldön, rábukkanunk a bizarr élet egy szigetére. De még ha nincs is szerencsénk, és nem találunk bele közvetlenül egy ilyen telepbe, akkor is találhatunk közvetett bizonyítékot a megbújó bizarr életre. A vírusok például megtámadják a standard életet, bár a legtöbb esetben ennek semmiféle káros hatása sincs.[13] A növényeket, az állatokat és a mikrobákat egyaránt elárasztják. Minthogy nagyon parányiak, a vírusok sokkal tágabb határok közötti környezetekbe tudnak eljutni, mint a mikrobák sejtjei. A vírusok mindenütt jelen vannak – a talajban, a levegőben és a vízben egyaránt. Az óceán tulajdonképpen nem más, mint egy „vírusleves”, a tengervíz literenként akár 10 milliárd vírusrészecskét is tartalmazhat. Ha a bizarr mikroorganizmusok a Föld felszíne alatti világra szorítkoznak (vagy egyébként bárhol másutt fordulnak elő a Földön), akkor valószínű, hogy a „bizarr vírusok” alkalmazkodtak a velük való kölcsönhatáshoz, és ennek megfelelően elterjedtek a bioszférában. Nagyon kis mennyiségben akár a közönséges vírusok között a tengervízben vagy a levegőben is jelen lehetnek. Tudomásom szerint azonban még senki sem gondolt arra, hogy megkeresse őket. Számos további hely is létezik, amelyek otthont adhatnak a bizarr extremofileknek – ezek olyan vad környezetek, amelyek messze túl vannak a standard élet számára elviselhető bármiféle határon. Az egyik ilyen hely az Atacama-sivatag közepe (7. színes kép). Ez a terület olyan száraz és olyan erősen oxidáló tulajdonságú, hogy ott a baktériumok nem képesek anyagcserét folytatni. A NASA fenntart egy terepi mérőállomást ott, de eddig semmiféle bizonyítékot sem sikerült találni bármilyen szerves kémiai folyamatra, amely a bizarr élet jelenlétének lenne tulajdonítható. A további lehetséges helyszínek közé tartozik például a Föld felső légköre, a hideg száraz fennsíkok és a hegycsúcsok (ahol a standard élet számára komoly gondot jelent a rendkívül erős ibolyántúli sugárzás), a -40 °C-nál alacsonyabb hőmérsékletű jéglerakódások és az élővilág számára mérgező fémekkel erősen szennyezett vizű tavak. Szakszerűbben fogalmazva úgy összegezhetjük mindezt, hogy elképzeljük a változók sokdimenziós „paraméterterét”, ahol olyan változókat veszünk figyelembe, mint a hőmérséklet, a nyomás, a savasság (pH), sótartalom, sugárzás stb. Az általunk ismert élet ennek a paramétertérnek egy véges kiterjedésű régiójára korlátozódik, bár az utóbbi évek felfedezései meglepően távolra tolták ki ennek a „lakható régiónak” a határait. Mégis, mindig van egy külső határfelület. Az árnyékbioszféra – vagyis a közönséges bioszférától ökológiailag elszigetelt rendszer – ennek a paramétertérnek az előzővel összeköttetésben nem álló régiójában létezne. A bizarr mikrobák keresése során nem kell egyetlen paraméterre, mondjuk a hőmérsékletre szorítkoznunk; lehetséges ugyanis, hogy a paraméterek valamilyen kombinációja, például a hőmérséklet és a savasság együttes figyelembevétele célravezetőbbnek bizonyul.

A kihívást az jelenti, hogy akkor is ki tudjuk mutatni a bizarr mikrobákat, ha azok nagyon csekély gyakorisággal vannak csak jelen. A Beyond Központban többek között olyan elképzelésen is dolgozunk, hogy elkészítenénk Gil Levin a Viking-szondákon a Marsra küldött címkézett kibocsátás (Labelled Release, LR) kísérletének egy újabb változatát. Végül is ezt a kísérletet annak idején pontosan a meghatározatlan fajtájú szervezetek kimutatására készítették. A kísérlet gondolati alapját az élet egy nagyon általános érvényű definíciója alkotta, amely abból indult ki, hogy az élő szervezet képes a szenet átjuttatni a rendszeren, s mi azt várjuk, hogy erre a bizarr élet is képes. Az LR-kísérlet titkát megdöbbentő érzékenysége jelenti. Amint korábban már kifejtettem, a kísérletben a talajmintát radioaktív szenet (C^14) tartalmazó tápoldatba helyezték. Bármilyen, a szénatomok részvételével zajló anyagcsere kimutatható, ha a kibocsátott széndioxidban is jelen vannak a C^14 atomok. Mivel a sugárzást nagyon érzékenyen tudjuk mérni, az LR-kísérlettel a csak nyomokban jelen lévő aktivitást is ki lehet mutatni. Ha a keresett bizarr lények ott élnek valahol például a távoli hegycsúcsokon, az Atacama-sivatag kellős közepén vagy bárhol, akkor Gil kísérletével meg lehet találni őket (feltéve persze, hogy nem fulladnak bele az oly gondosan elkészített tápoldatba). Első lépésként azt kell eldöntenünk, hogy egy, még az eddigieknél is extrémebb extremofillel van-e dolgunk, amelyik az élet standard fájához tartozik, vagy valóban egy második teremtés leszármazottait találtuk-e meg.[14]

A köztünk élő idegenek

Az előző szakaszban bemutattam azt az elképzelést, amely szerint a bizarr élet a standard élet által elérhető tartományon túl elhelyezkedő, elszigetelt tartományokra korlátozódik, aminek következtében egyszerűvé válna a kimutatása. Sokkal nehezebb a helyzet, ha az idegen eredetű élet és a szabályszerű élet összekeveredik egymással. A tudományos-fantasztikus irodalom számára állandóan visszatérő témát kínálnak a Földön kívüli lények, akik megkülönböztethetetlenek az emberektől, és elrejtőzve itt élnek közöttünk. Az ebbe a csoportba tartozó művek klasszikusa volt a BBC televízió 1950-es években sugárzott, Quartermass 2 című horrorsorozata, amelyben az idegenek magukkal ragadtak néhány szerencsétlen flótást. Más művekben, például az 1960-as években hosszú időn keresztül futó, The Invaders (A betolakodók) című amerikai tévésorozatban az idegenek emberi külsőt öltve álcázták magukat, és így beszivárogtak a társadalmunkba. Ezeknek az ábrázolásoknak a népszerűsége részben pénzügyi okokra vezethető vissza: ily módon emberi színészekkel lehetett eljátszatni az idegenek szerepét, legfeljebb némi sminkre volt szükség. Az elképzeléseknek évtizedeken keresztül a hidegháború és sok nyugati ember „az oroszok már a spájzban vannak” jellegű szorongása is tápot adott. A filmtechnikában a speciális effektek, a jelmeztervezés és a számítógépes képgenerálás fejlődésének köszönhetően később megváltozott az idegenek ábrázolásmódja. Amikor a Csillagok háborúja (Star Wars) vagy A nyolcadik utas: a Halál (Alien) című filmeket forgatták, akkor a földönkívüliek anatómiája már sokkal változatosabb és kevésbé emberszerű képet mutatott.

Ennyit a tudományos-fantasztikus irodalomról. Jelenleg úgy tűnik, hogy a földönkívüliek beszivárgásának liliputi változata igaz lehet. Ha az idegen eredetű, bizarr mikrobák úgy néznek ki, mint a standard baktériumok és ugyanazt az élőhelyet lakják, mint mi magunk, akkor talán már meg is pillantottuk őket, de mivel semmilyen jellegzetes egyenruha viselésével sem árulják el magukról, hogy egy alternatív klub tagjai, ezért nem váltott ki különösebb izgalmat a jelenlétük – a mikrobák tömegében elvegyülve rejtve maradtak előlünk.[15] Az idegen szervezetek a szó szoros értelmében itt lehetnek az orrunk előtt (sőt még akár az orrunkban is!), mégsem vesszük észre, mik is ezek. A legnagyobb problémát az jelenti, miként azonosíthatjuk őket.

Az egyik a biokémiai módszer. Két mikroba ránézésre nagyon hasonló lehet egymáshoz, ennek ellenére a belsejükben lejátszódó kémiai folyamatok különbözőek lehetnek. Ha előre tudnánk, milyen lehet az alternatív biokémia, akkor ennek a jeleit kereshetnénk a mikrobákat tartalmazó mintáinkban. A dolog lényege, hogy jól kell megsejteni, mit keresünk. Mivel azonban nem tudjuk pontosan, mit is keresünk, ez komoly kihívást jelent.

3. ábra Az élet és a tükörképélet. Ha a standard élet által használt összes molekulát (többek között például a képen látható aminosavat) a tükörképére cseréljük, akkor olyan szervezetet kapunk eredményül, amelyik „tükörképtáplálékot” igényel.

Megpróbálhatunk azonban logikusan gondolkozni. Nyilvánvaló példa az előzőekben már említett kiralitás – a jobbsodrású cukrok és a balsodrású aminosavak előnyben részesítése a tükörképeikkel szemben. Ha az élet fejlődése másodszor is elkezdődött, akkor van némi esélye annak, hogy második alkalommal az ellentétes körüljárási irányú molekulákat választotta (3. ábra). Még ha ez a „tükörkép élet” minden egyéb szempontból emlékeztet is a standard életre (például ugyanazokat a nukleinsavakat és fehérjéket használja), akkor is el fog különülni – persze nem látható módon, hanem csak biokémiailag. Csupán egy olyan kémiai szűrőre van szükségünk, amelyik reagál a standard életre, de nem reagál a tükörkép életre. Néhány évvel ezelőtt, amikor ezt a problémát megvitattam a feleségemmel, Pauline-nal, nagyszerű ötlettel állt elő, arra vonatkozóan, mit kellene tennünk. Úgy gondolta, hogy a tükörkép élet csak húzná a képletes orrát, ha olyan táptalajra kerülne, amelyik a standard élet szájíze szerint készült, viszont mohón felfalná a „tükörképlevest” – vagyis azt a közeget, amelyben a hagyományos cukrokat és aminosavakat tükörképükkel helyettesítjük. A standard élet esetében ugyanez megfordítva működne. Ilyen módon elválaszthatjuk a bárányokat a kecskéktől. Sikerült meggyőznünk Richard Hoovert és Elena Pikutát a NASA Marshall Űrközpontjában (Huntsville, Alabama), hogy próbaképpen hajtsanak végre egy kísérletet a tükörlevesekkel. Az eredmény nagyon különös volt. Hoover és Pikuta egy erősen lúgos kémhatású kaliforniai tóban új extremofil fajt fedezett fel, amelynek egyedei jó étvággyal fogyasztották a tükörlevest. Az új faj az Aerovirgula multivorans nevet kapta (ami nagyjából nem válogatós kiskecskét jelent).[16] Sajnos azonban nem a remélt tükörkép mikrobát találták meg, hanem egy standard mikroorganizmust, amelyik okosan alkalmazkodott a tükörképtáplálék fogyasztásához. Kiderült, hogy a standard élet néha mégiscsak használ tükörmolekulákat (például a sejthártyában), és egyes standard mikrobák tele vannak olyan enzimekkel, amelyek feldarabolják, hasznosítható anyagokká alakítják át a „rossz” körüljárási irányú molekulákat. Hoover szerint az Aerovirgula multivorans az arabinóz nevű cukor tükörkép változatát fogyasztva képes volt növekedni, a normális szerkezetű arabinóz felhasználásával azonban nem, ami meglepő viselkedés. A kiralitás ügye tehát kissé zavarba ejtő és mindenképpen bonyolultabb annál, amilyennek eredetileg elképzeltük. Mindamellett a kiralitás használata a bizarr élet azonosítására magától értetődő és könnyen alkalmazható eljárás marad.

További támpontot adhat annak elemzése, milyen építőköveket használhat fel a bizarr élet. Amint említettem, a standard élet huszonegyféle aminosavat használ a fehérjék előállítására, jóllehet számos további változat is létezik. 1969-ben szokatlan, a szenes kondritok meglehetősen ritka osztályába tartozó meteorit hullott le az ausztráliai Murchison város közelében (8. színes kép). A Murchison-meteorit nagy mennyiségű szerves anyagot tartalmaz – annyit, hogy petróleumszagot áraszt –, többek között olyan aminosavakat, amilyeneket a standard élet nem használ. Néhányan ebből arra a merész következtetésre jutottak, hogy a meteoritban valaha idegen eredetű mikrobák éltek, amelyek elpusztultak és lebomlottak, de a tetemek között megmaradtak a szervezetükben található egzotikus aminosavak. Ez a következtetés azonban kissé erőltetett; valószínűbb, hogy ezek a szerves molekulák valahol a világűrben jöttek létre. Amint a 2. fejezetben említettem, nem nehéz laboratóriumban aminosavakat előállítani, ezért feltételezhetően számos természetes módon is létrejöhetnek. Az ősi Föld felszínét a meteoritokból és a bolygóközi anyag szemcséiből származó, széntartalmú anyag borította, amely mannaként hullott az égből, biztosítva azt a nyersanyagot, amelyből először kialakulhatott az élet. Ha ez a feltevés helytálló, akkor az eredetileg kialakuló sejtek kedvükre válogathattak a szerves koktélból. Legjobb tudásunk szerint az általunk ismert élet által kiválasztott huszonegy aminosav nem alkot egyedi rendszert; vagyis másfajta válogatás is lehetséges lett volna, sőt talán meg is történt, ha az élet egynél többször kialakult.

Steve Benner biokémikus és a szintetikus biológia világviszonylatban is elismert szakértője. Rengeteget tud arról, miként lehet olyan „természetellenes” összetevőket tartalmazó sejteket előállítani, amely összetevőket ő maga juttatja beléjük.[17] Az egyik összetevő, amelyet a szabályos élet nagy ívben elkerül, de Benner véleménye szerint a szintetikus élet jó hasznát veheti, a molekulák 2-metilaminosavaknak nevezett osztálya. Ha találunk olyan szervezeteket, amelyek ezeket az aminosavakat használják, akkor az nyomós érv lenne amellett, hogy valami újat és idegen eredetűt sikerült felfedeznünk. Valójában nem lenne szükséges megpillantanunk magukat a mikrobákat: árulkodó jel lenne már az is, ha 2-metil-aminosavakat tartalmazó szerves maradványokat találnánk, különösen, ha azok valamelyik kiralitást kitüntetettnek mutatnák. Benner aminosavakra tett javaslata egy általános stratégia részét képezi: állítsuk össze azoknak a szerves molekuláknak a listáját, amelyek nem alkotórészei az általunk ismert életnek, és annak nem is lebomlott termékei, továbbá nem jönnek létre természetes módon, nem biológiai folyamatok eredményeképpen. Azután induljunk útnak, és keressük a listánkon szereplő molekulákat. Ezzel még senki sem próbálkozott meg: eddig még nem vizsgáltuk át szisztematikusan saját környezetünket a bizarr szerves anyag után kutatva.

Az aminosavak problémakörével függ össze a genetikai kód kérdése. Ez a kód, amint azt korábban már kifejtettem, a standard élet esetében egyetemes érvényű. El tudjuk képzelni az élet egy alternatív fajtáját, amely ugyancsak a DNS-en és ugyanezen a huszonegy aminosavon alapul, de eltérő genetikai kódot használ. Könnyen elkerülhetné a figyelmünket egy ilyen „csaknem azonos” biokémia, ám ha a molekuláris biológusok részletesen megvizsgálnák, akkor könnyen elárulná magát. Még valószínűbb, hogy ha az idegen eredetű élet a standard élettől függetlenül keletkezett volna, akkor az aminosavak eltérő rendszerét használná, ezért kénytelen lenne más genetikai kódot alkalmazni. Még olyan életet is el tudunk képzelni, amelyikben a négy nukleotid (G, C, A és T) közül kettő hiányzik vagy valamilyen más nukleotid lép a helyükre, mint ahogy négynél több (mondjuk négy helyett hat) nukleotid használata is elképzelhető lenne. Ezek mind lehetséges megoldások a szintetikus élet számára és ezért egyben a természetes élet alternatív formáinak megvalósítására aspiráló jelöltek. Minthogy kicsi az esélye annak, hogy az alapvetően eltérő biokémiai megoldásokat használó élet értékelhető választ ad a hagyományos biokémiai módszerekkel feltett kérdéseinkre, az ilyesféle bizarr mikrobák nyugodtan itt lehetnek körülöttünk, mind a mai napig azonosítatlanul.

A bizarr élet gyökeresen különböző formáját képviselnék az eltérő kémiai elemeket használó szervezetek. Az általunk ismert élet a szén kémiájának egyedi tulajdonságain alapul, de a szén mellett más elemeket is felhasznál, elsősorban hidrogént (H), nitrogént (N), oxigént (O), foszfort (P) és ként (S). Felmerültek korábban olyan ötletek is, hogy a szén helyére esetleg a szilícium léphetne. Ez a sejtés egészen odáig jutott, hogy a Star Trek egyik epizódjában is felbukkant, azonban a biokémikusok nem vizsgálták meg különösebb tüzetességgel, mert a szilícium nem képes a bonyolult molekulák olyan széles skálájának létrehozására, mint a szén. Valószínűbbnek tűnő jelöltet vetett fel egyik munkatársam, Felisa Wolfe-Simon, aki úgy gondolta, hogy a foszfort arzénnel lehetne helyettesíteni.[18] Az arzén ugyanúgy képes a megfelelő szerkezetet létrehozni és energiát tárolni, mint a foszfor, de annál egy lépéssel messzebbre is megy, mert egyúttal energiaforrásként (táplálékként) is szolgál.[19] Tulajdonképpen vannak olyan mikrobák, amelyek hasznosítják az arzént, de nem szívják magukba. Úgy is mondhatnánk, hogy az arzénvegyületeket megszabadítják a bennük tárolt energiától, majd az arzént rövid úton kiköpik. Az arzén méreg, méghozzá pontosan azért, mert testünknek nehéz megkülönböztetnie azt a foszfortól. Felisa reméli, hogy sikerül olyan bizarr mikrobákat találnia, amelyek létfontosságú alkotórészeibe beépül az arzén, és így számukra a foszfor lenne a méreg.

Mi a különbség a gyökér és az ág között?

Ha felfedezzük az idegen eredetű életet, akkor a legfontosabb annak meghatározása, hogy az élet egy teljes mértékben önálló fájához tartozik-e, vagy pedig csupán az élet ismert fájának egy eddig felfedezetlen ágát találtuk meg. A különbséget a 4. ábra szemlélteti. Tételezzük fel, hogy megmutatnak nekünk két, radikálisan különböző életformát. Hajlunk arra, hogy két különböző fához tartozónak tekintsük őket, vagyis egymástól független az eredetük (ezen azt értem, hogy egymástól függetlenül történt meg az élettelenből az élőbe való átmenet), amint az a 4/A ábrán látható. Tüzetesebb vizsgálataink eredményeképpen azonban az derül ki, hogy a „föld alatt” a két törzs közös gyökérrendszeren osztozik (4/B. ábra), azaz a két életforma végső soron egyetlen fához tartozik, de azok szétágaznak, még mielőtt az összes standard életforma közös őse megjelent.

Amint az a 2. ábrán látható, az ismert élet fája három „bokorból” (ún. doménből – a fordító megjegyzése) áll, amelyek évmilliárdokkal ezelőtt ágaztak el egymástól. Az egyik bokorba a baktériumok tartoznak, a másikba az összes soksejtű élőlény, az embertől a sündisznóig. Ugyanide tartoznak az olyan bonyolult, egysejtű élőlények is, mint például az amőba. Ez az eukarióták (valódi sejtmagvasok, azaz sejtekből álló élőlények, amelyeknek valódi sejtmagjuk van – a fordító megjegyzése) birodalma. A harmadik bokorba csak mikrobák tartoznak, amelyek éppannyira különböznek a baktériumoktól, mint azok tőlünk, gyűjtőnevük „archeák” vagy archebaktériumok (ősbaktériumok). Azt a kérdést vetem fel, honnan tudjuk, hogy nem létezik egy negyedik, felfedezésre váró bokor is, amely régebben indult el egy más fejlődési úton, mint amikor a baktérium – eukarióta – ősbaktérium szétválás megtörtént. Ha valamikor sikerülne megtalálnunk az élet valamilyen eddig ismeretlen, egzotikus formáját, akkor először ki kellene zárnunk a „negyedik bokor” hipotézis lehetőségét, és csak utána következtethetnénk arra, hogy a felfedezés egy második fa létezését bizonyítja.

4. ábra Fa vagy erdő? Ha a Földön az élet két formája létezik, akkor fontos lenne megállapítani, hogy vajon az élet különböző fáit képviselik-e, amelyek egymástól függetlenül, önállóan jöttek létre (A), vagy pedig közös eredetűek ugyan, de fejlődési útjuk nagyon régen szétvált egymástól (B).

Miként lehet egy alacsonyan elágazó ágat megkülönböztetni egy független fától? A válasz részben attól függ, mennyire bizarr az idegen eredetű élet. Az ismert szólás szerint az ördög a részletekben bújik meg. Nézzük például a „tükörélet” esetét (vagyis az ellentétes kiralitású szervezeteket). Ésszerűe feltételezni, hogy a legkorábbi élő szervezetek akirálisak voltak, azaz kizárólag tükörszimmetrikus molekulákból épültek fel? S ezt követően ágazott volna csak ketté az élet fája, létrehozva két nagy domént, amelyek közül az egyiket balsodrású cukrokat és a jobbsodrású aminosavakat használó élőlények népesítették be, míg a másikhoz a tükörképszervezetek tartoztak? Mindez rendkívül valószínűtlennek tűnik. A kis és egyszerű molekulák általában tükörszimmetrikus szerkezetűek, de már a mérsékelt bonyolultságú molekuláknak is szükségszerűen létezik jobb-és balsodrású változatuk. Nagyon kétséges, hogy létrejöhete kizárólag egyszerű, akirális molekulákból egy olyan bonyolultságú rendszer, mint amilyenek az élő szervezetek. Ezért a tükörképélet felfedezése nyomatékosan arra engedne következtetni, hogy a teremtés többször is megtörtént.

Ezzel szemben, ha felfedeznénk az idegen eredetű élet egy olyan fajtáját, amelyik mindenben a standard életre emlékeztetne, de más genetikai kódot használna, akkor könnyen érvelhetnénk amellett, hogy a kétféle életnek közös fejlődéstörténete volt, egy közös ősi kóddal, de később a fejlődés kétfelé vált, és a két fejlődési vonal mindegyike kifejlesztette a saját, a másikétól eltérő kódját. Ennek a forgatókönyvnek legalább az egyik változata ésszerűnek látszik. Az általunk ismert élet által használt triplet kód bonyolult, ezért egyes biológusok azon tanakodtak, hogy az esetleg egy korábbi, egyszerűbb, ősi kódból fejlődött ki, talán egy dublett kódból, amely csak két nukleotidon (G és C) és tíz aminosavon alapult. A standard életnek ez a leegyszerűsített változata feltételezhetően kevésbé volt bonyolult, de három-vagy négymilliárd évvel ezelőtt kellőképpen sikeres lehetett. A triplet kód talán később fejlődhetett ki. Ez nagyobb változatosságot tett lehetővé, aminek köszönhetően a körülmények környezeti feltételek szélesebb skáláján belül váltak alkalmassá az élet elterjedésére. A dublettről a triplet kódra történt áttérés egynél több alkalommal is megtörténhetett, vagy pedig az eredeti triplet kódból egymást követően több alkalommal különböző variánsok fejlődhettek ki.

Ebben az esetben egy még izgalmasabb lehetőség merül fel. Lehetséges, hogy ezen „régivágású fickók” közül némelyik még most is ott van valahol, és vígan éli régimódi életét a G-C kód dublettjével? Ezúttal is hangsúlyozzuk, hogy a hagyományos biokémiai elemzéssel nem vennénk észre ezeket az „élő őskövületeket”, ha azonban a kutatók alaposan megvizsgálnák őket, akkor minden bizonnyal azonosíthatnák a működésüket.[20] Hasonló gondolatmenettel azt is mondhatjuk, ha felbukkan az arzénes élet, akkor meg kellene tudnunk, hogy a standard élet arzént használóként kezdődött-e, majd csak fejlődése során helyettesítette az arzént foszforral. Bármilyen izgalmas is lenne az ilyen előfutár szervezetek felfedezése, az sem vinne közelebb a dolog lényegéhez, ami a többszöri eredet kérdését illeti. Csak akkor lehetünk bizonyosak, hogy a bizarr élet valóban egy második teremtés során jött létre, ha elegendő mértékben különbözne a standard élettől ahhoz, hogy ne legyen ésszerű a közös ős egykori létezését feltételezni. Nehéz megfogalmazni annak a kritériumát, hogy mit tekinthetünk elegendően különbözőnek ebben az esetben, különösen akkor, ha a két bioszféra átfedi egymást és jelentős mértékben közösek a kémiai alapjaik. Még nehezebb dolgunk lenne, ha a két életforma biokémiai szempontból részlegesen egymáshoz idomult, azaz kicserélik egymással génjeiket vagy más szerkezeteiket, és ezáltal elmossák a közöttük húzódó elválasztó vonalat, összezavarva ezzel az egész evolúciós történetet. Nem zárhatjuk ki annak a lehetőségét, hogy az egyik életforma a Quartermass-ban látható módon „rátelepszik” a másikra és átadja saját maga kulcsfontosságú alkotórészeit egy befogadó gazdaszervezetbe. Különösen akkor áll fenn ennek a veszélye, ha az élet két elkülönülő fajtája egymáshoz konvergáló evolúciós pályát jár be. Mindez kellemetlen bonyodalmakhoz vezetne. Szomorú és zavaró lenne, ha az élet több alkalommal is elkezdődött volna a Földön, de ezek az önálló életformák később közelítettek egymáshoz, majd összeolvadtak, olyannyira, hogy még csak esélyünk sem lenne a többszörös eredet gyökereit kibogozni.[21] Ami azonban engem illet, én nem hiszem, hogy az evolúciós konvergencia valaha is ilyen erős lehetett. Kialakulhatnak hasonló általános jellegzetességek, de nagyon valószínűtlennek látszik, hogy a fejlődés pontosan rátaláljon egy meghatározott biokémiai rendszerre.

Gyakran hivatkoznak arra, hogy ha az élet két különböző formája egymás mellett található meg, akkor végső soron az egyik előnyre tesz szert a másikkal szemben, és kiszorítja azt. Én azonban soha nem voltam meggyőződve arról, hogy a dolgoknak ebben az irányban kell fejlődniük. A másik lehetőség a békés egymás mellett élés, ami kétféleképpen valósulhat meg. Egyrészt, ha a két életforma elegendően különböző ahhoz, hogy teljességgel közömbösek legyenek egymás számára, akkor semmiféle versengés sem alakul ki közöttük. A tükörképélet például nem lenne közvetlen versenyhelyzetben az általunk ismert élettel, hiszen a két életforma jobbára különböző molekulákat használna táplálékként. Az egyik forma – szigorúan számszerűen vizsgálva a helyzetet – fölénybe kerülhet, na és? A mikrobiológusok jól ismerik azt a tényt, hogy egyes fajok nagyon ritkák, ennek ellenére a mikrobák teljes populációjának stabil összetevői maradnak. A békés együttélés másik típusa az, ahol a nagyon különböző fajta mikrobák populációi együtt találnak otthonra. Egyik példa erre a mikrobák két nagy doménjének, a baktériumoknak és az archeáknak az együttélése. Ezek a domének fajok millióit képviselik, amelyek ráadásul gyakran ugyanazokon az ökológiai réseken osztoznak. Feltételezhetjük, hogy ez a tolerancia annak köszönhető, hogy a két domén biokémiailag integrálódott – azaz versengés helyett inkább házasságot kötöttek. A gének kicserélődése állandóan folyik az élővilágban, különösen a mikrobák között. De valójában úgy tűnik, hogy az archeák és a baktériumok féltékenyen őriznek néhány nagyon alapvető gént. Amennyire tudjuk, az archeák soha sem osztották meg a baktériumokkal (vagy az eukariótákkal) azt a képességüket, hogy az anyagcseréjük során metánt képesek előállítani, jóllehet a metanogenezis széles körben elterjedt az archeák körében, éljenek a legkülönbözőbb helyeken az óceánok mélyén található kürtőktől az emberi bélrendszerig. Ezzel szemben a fotoszintetizálás képessége nyilvánvalóan soha nem adódott át a baktériumokról (vagy eukariótákról) az archeákra.[22] Nyilvánvaló tehát, hogy a mikrobák nagyon különböző formái ugyanazokon az élőhelyeken versengenek sok esetben ugyanazokért az erőforrásokért anélkül, hogy az egyik forma megszüntetné a másikat.

Még ha a másik eredet leszármazottjai már réges-régen ki is haltak, ősi fosszíliák és jellegzetes, molekuláris biomarkerek formájában mégiscsak ránk hagyhatták az egykori létezésük maradványait. Így például a szteránokat (négy gyűrűből álló molekulák) bonyolult sejtek állítják elő, ugyanakkor nem ismerünk olyan abiotikus folyamatot, amely ezeket a molekulákat létre tudná hozni. A szteránokat nyomokban 2,7 milliárd éves mikrofosszíliákban is megtalálták. Ha felfedeznének olyan fosszíliákat, amelyek „tükörkép”, vagyis ellentétes kiralitású szteránokat tartalmaznak, akkor ez bizonyítékot jelenthetne az ősi tükörképélet mellett. Sok más, gyökeresen eltérő biokémiai folyamatokból származó szerves molekula is képes a kőzetekben hosszú időn keresztül fennmaradni. Az idegen eredetű élet közvetett módon is itt hagyhatja a nyomát, méghozzá az ásványok feldolgozása révén. Sok ásványi üledéket, köztük a vas, a réz és az arany üledékeit vélik biogén eredetűnek – vagyis lerakódásuk és feldúsulásuk legalább részben olyan mikrobák tevékenységének az eredményeképpen jött létre, amelyek az anyagcseréjükhöz felhasználják ezeket a fémeket. Egy olyan ásványi üledék, amelyiket az általunk ismert élet semmilyen módon sem hozhatott létre, ám mégis a biogén eredet félreismerhetetlen jegyeit viseli magán, közvetett bizonyíték lenne az alternatív biokémia működése mellett.

Találtak-e már árnyékéletet?

2001. július és szeptember között India Kerala államának déli részén többször esett valamilyen titokzatos, vörös színű eső. A vízből gyűjtött mintákat indiai és brit laboratóriumokba küldték elemzésre. Megállapították, hogy a víz baktériumokra emlékeztető, mozgásra képes sejteket tartalmazott. Hamarosan olyan kijelentések is napvilágot láttak, amelyek szerint a keralai eső Földön kívüli eredetű mikrobákat tartalmazott. Indiai kutatóktól kaptam néhány videofelvételt, amelyeken összevissza táncoló sejtek láthatók, de mindez alig kivehető, így akármi lehet. Amint az a hasonló tudományos rejtélyek esetében oly gyakran megesik, a kutatás lassanként abbamaradt, és nem születtek egyértelmű végkövetkeztetések. Számos fizikai mechanizmus magyarázhatja a színes esőt, amiről kiderült, hogy Dél-Indiában egyáltalán nem szokatlan jelenség, így azt az állítást sem szabad túlságosan komolyan venni, miszerint valamilyen idegen eredetű, a világűrből jövő élet érkezett Keralába. Másrészt viszont, ha a légkör nagyon magasan fekvő rétegeiben bizarr, az ibolyántúli sugárzást jól tűrő mikrobák élnek, akkor számíthatunk arra, hogy időről időre bizonyos meteorológiai jelenségek következtében lejutnak az alacsonyabban fekvő rétegekbe, ahol kondenzációs magvakként elősegíthetik esőcseppek képződését, amelyekben leutazhatnak a felszínig. Érdekes módon találtak már olyan, a levegőben élő baktériumokat, amelyek speciális enzimek kiválasztásával jégkristályok képződését segítik elő, így a baktériumok okos módszert találtak arra, miként érhetik el a földfelszínt hópelyhekbe ágyazódva.[23]

Egy másik izgalmas jelenség a világ legtöbb sivatagos területén előforduló, a kőzeteket borító különös bevonat, az úgynevezett sivatagi máz. A jelenségre már maga Darwin is felfigyelt, eredetét azóta sem sikerült megfejteni. A bevonat természetesen tartalmaz mikrobákat, emellett az ásványok szokatlan kombinációi is előfordulnak benne (tény, hogy egyesek arzént tartalmaznak). A bevonat kémiai összetétele jelentősen eltér a bevonattal borított kőzet összetételétől. Nem világos, hogy a máz élőlények tevékenységének a terméke, vagy valamilyen bonyolult ásványréteg, amelybe a körülményekhez alkalmazkodva benyomult az élet. Mindamellett, a sivatagi máz a további tanulmányozásra érdemes, „mérsékelten bizarr” anyag könnyen elérhető forrása. Kollégáim a Beyond Központban megpróbálkoztak a kutatásával, de eddig nem született semmilyen eredmény. Jelenleg készen állunk az újabb minták elemzésére.

Valószínűleg a legmaradandóbb, az idegen eredetű élet felfedezésének megtörténtére vonatkozó állítás a nanobaktériumoknak nevezett, parányi alakzatokra vonatkozik. Ezek az apró pontok csupán néhány száz nanométer átmérőjűek (a nanométer a méter egymilliárdod része). A baktériumokra emlékeztetnek, de túlságosan kicsik ahhoz, hogy riboszómát tartalmazhassanak, márpedig a fehérjéket gyártó riboszómák az általunk ismert élet kulcsfontosságú összetevői. Nanobaktériumokat találtak már kőzetekben,[24] olajkutakban[25] és vérben.[26] A vese-rendellenességektől az Alzheimer-kórig számos különféle betegség kialakulásában is szerepet játszhatnak, ezért a gyógyszergyárak érdeklődését is felkeltették. Az az állítás, amely szerint ezek a parányi szerkezetek élőlények, amint az a „baktérium” kifejezés használatából következik, felettébb ellentmondásos. Ha valóban élőlények lennének, akkor nehéz elképzelni, hogy a standard élet körébe tartoznak. Lehet, hogy olyan bizarr élőlények, amelyek teljesen újszerű módon állítják össze a fehérjéket, vagy valamilyen más típusú enzimeket használnak. Vagy az is lehet, hogy egyáltalán nem élők. Az egyik, Steve Benner által felvetett elképzelés szerint bizonyos nanobaktérium-fajta az RNS alapú élet egyik megnyilvánulási formája lehet, amelynek nincs szüksége a riboszómák által elkészített fehérjékre, mert az RNS a fehérjék és a DNS feladatát egyaránt ellátja.[27]

A nanobaktériumok valószínűtlen módon éppen Bill Clinton elnöknek köszönhetően váltak híressé. Clinton 1996 augusztusában bejelentette, hogy a NASA kutatói bizonyítékot találtak a marsbéli élet létezésére. Egy az Antarktiszon 1984-ben talált meteorit belsejében az életnek tulajdonított mikroszkopikus formákat találtak, a meteoritról pedig később bebizonyították, hogy a Marsról származik (9. színes kép). Alakjuk alapján az egész világ számára olyannak látszottak, mint a fosszilizálódott baktériumok, az egyetlen különbséget az jelentette, hogy körülbelül tízszer kisebbek voltak a legkisebb földi mikrobáknál. Egyes jegyzetírók arra a merész következtetésre jutottak, hogy a nanobaktériumok a Marsról jöttek. Sok kutató kezdte elhinni, hogy az élő mikrobák a meteoritok belsejében áttelepülhetnek a Marsról a Földre. Mindenki izgalomba jött. Mára a lelkesedés lelohadt, a meteorit alapos elemzése pedig olyannyira meggyengítette azt az állítást, miszerint a meteorit fosszilizálódott marsi élőlényeket tartalmaz, hogy ma már csak nagyon kevés tudós hisz ebben.[28]

Bármi is a helyzet a Marsról származó meteoritban az életre vonatkozó bizonyítékkal, az a kérdés továbbra is eldöntetlen, hogy léteznek-e nanobaktériumok a Földön. Évekkel ezelőtt meglátogattam Philippa Uwinst Brisbane-ben (Ausztrália), a Queensland Egyetemen (University of Queensland). Philippa egy fúrásokat végző cég megbízásából végzett rutinszerű elemzései közben vicces kis baktériumszerű formákat talált egy fúrómintában, amelyet Nyugat-Ausztrália partjai előtt végzett olajkutató fúrások során hoztak a felszínre. Felfedezését elektronmikroszkóppal tette, így az anyag finom részleteit is tanulmányozni tudta. A talált alakzatokat a semlegesebb „nanób” névvel illette (10. színes kép). A nanobaktériumokhoz hasonlóan, a nanóbok is túlságosan kicsik ahhoz, hogy hagyományos élő sejtek legyenek. Philippa komolyan felvillanyozódott, amikor a nanóbjaiban DNS jelenlétét mutatta ki. Megmutatta nekem a bizonyítékot. Egy arany kolloidnak nevezett keveréket használva el tudta érni, hogy az arany a DNS-hez kötődjék. Ezután a mikroszkóppal készített képen azt látta, hogy a megkötött arany a nanóbok belsejében volt, nem pedig körülöttük úszkált. Ez azért volt fontos, mert a közönséges mikrobák lebomlásából származó DNS-darabkák hozzátapadhattak az ásványok felületéhez és ott megőrződhettek. Abból a tényből, hogy a nanóbok DNS-t tartalmaznak, Philippa arra következtetett, hogy a nanóbok legalábbis valaha élő sejtek lehettek, de talán még jelenleg is élnek, csak feltételezhetően parányi méretük miatt hiányoznak belőlük a fehérjék összeállításához szükséges riboszómák. Képtelen volt azonban értelemmel bíró DNS-sorozatot találni, ami azt jelentheti, hogy bizarr, DNS alapú élettel volt dolga, amelyik a miénktől eltérő genetikai kódot használ. A prózaibb magyarázat szerint a nanóbok ásványi kapszulák, amelyek az olajos környezetben lebegő DNS-töredékek körül alakultak ki.

John Young és tanítványa, Jan Martel a Rockefeller Egyetemen végzett kutatásaik során arra a következtetésre jutottak, hogy a nanobaktériumok vagy nanóbok valójában nem élőlények. Young és Martel szerint kémiai komplexekről van szó, amelyek szerves anyagokból és kalcium-karbonátból (mészkőből) állnak, és olyan amorf alakot vesznek fel, amely a felületes szemlélőt parányi sejtekre emlékezteti.[29] A kutatók szeretnék kimutatni, hogy még ha így is van, a nanobaktériumok akkor sem függetlenek az élet eredetének kérdésétől, mert ezek jelenthetik a természetes példát a kémiai önszerveződésre – ami egy lépés az élet kialakulása felé vezető úton még akkor is, ha maguk a nanobaktériumok nem tekinthetők élőnek. Párhuzamot állítottak a prionokkal – ezek a fehérjeszerű kémiai anyagok egyfajta láncreakcióban torzulhatnak, ami olyan betegségek kialakulásához vezethet, mint a kuru és a „kergemarhakór”. A felsorolt példák sokatmondóak, de nem perdöntőek, és nyilvánvalóan alaposabb vizsgálatukra van szükség. Időközben azonban az egész világon meglódult az „árnyékélet”, vagyis az idegen eredetű élet keresése.

Célba vesszük az árnyékvilágot

Amint korábban elmondtam, munkatársam, Felisa Wolfe-Simon sejtése szerint létezhetnek arzén alapon működő, bizarr mikrobák. A NASA jelenleg finanszírozza egy projektjét, amelynek célja ezeknek a keresése. Hol bújhatnak meg ezek az arzénkedvelő lények? Az egyik nyilvánvaló válasz értelmében az arzénban gazdag helyeken. Szerte a világon sok tó és forrás vize arzénnal szennyezett, olyannyira, hogy az veszélyt jelent az egészségre. A kaliforniai Mono-tó egy ökológiai csoda a Keleti-Sierra-hegységben, a Yosemite Nemzeti Park közelében. A festői táj egzotikus állatvilágnak ad otthont, de semmi sem egzotikusabb a tóban lakó mikrobáknál. A tó, amelyben rendkívül magas az arzén koncentrációja, számtalan sajátos szervezetnek ad otthont, ezek közül nem egy úgy tűnik, a saját javára hasznosítja a fölös mennyiségben jelen lévő arzént. A Mono-tó arzénkedvelő mikrobáinak legnevesebb szakértője a projekt házigazdája, Ron Oremland, az Egyesült Államok Geológiai Felügyelőségének munkatársa Menlo Parkban. Mindeddig az általa tanulmányozott mikrobák egyikéről sem sikerült hitelt érdemlően kimutatnia, hogy idegen eredetű életformák közé tartozna, amelyek szervezetükben arzént tartalmaznak, amint azt Felisa felvetette. Ezek mindannyian inkább egyszerűen csak a standard élet szokatlan alkalmazkodásának a termékei. Az arzént használó élet utáni kutatás azonban még csak most kezdődött, Ron és Felisa már kigondolták, miként lehetne a keresést felgyorsítani. A tó fenekét borító iszapból vesznek mintákat, amelyeket a laboratóriumukba visznek, ahol táptalajon tenyésztik azokat és kísérleteket végeznek velük (11. színes kép). A mikroorganizmusokat egyre magasabb koncentrációjú arzén hatásának teszik ki. A Mono-tóban a standard mikrobák talán valóban alkalmazkodtak az arzén kezeléséhez, azonban a tűrőképességüknek megvan a maga határa, ezért a koncentráció bizonyos szintjénél a sejtek túl sok arzénhez jutnak, ezért arzénmérgezésben csendben elpusztulnak, mint egy Agatha Christie bűnügyi regény apró áldozatai. Ezzel szemben a ténylegesen arzént használó élet felhörpinti a koktélt és szaporodásnak indul. A kísérletezők arra számítanak, hogy ha a tenyészeteket egymás után egyre nagyobb arzénkoncentráció hatásának teszik ki, akkor az eredetileg legfeljebb csak nyomokban jelen lévő arzénkedvelő mikrobák mennyisége hamarosan felülmúlja a hagyományos élethez tartozó versenytársaikét, és így dominánsakká válnak a mikrobák populációján belül.

Az arzént használó élet jelenlétére utaló árulkodó jel lenne olyan szerkezetek jelenléte, amelyek jól ismertek a standard életből, de úgy módosultak, hogy bennük a foszfor helyét az arzén veszi át. Az egyik példát a nukleotidek – a DNS építőkövei – jelenthetik, amelyekben a foszfor központi szerepet játszik. A másik példa a sejthártya, amelyik az ugyancsak foszfort tartalmazó lipideknek nevezett anyagból épül fel. Mindkét említett szerkezetet át lehet vizsgálni a hagyományos kémiai elemzés módszereivel, az arzén jelei után kutatva. A harmadik kísérlet radioaktív arzént használ nyomjelzőként annak megállapítása érdekében, hogy az arzén beépül-e a biomasszába.

A másik, általunk kidolgozott megközelítés az lehet, hogy a lehető legszélesebb körből mintát veszünk az óceánokban előforduló élőlényekből. Az emberi génkészlet feltérképezésében közreműködő Craig Venter 2004-ben azzal a bejelentésével döbbentette meg ismételten a tudományos világot, miszerint elképesztően nagy számú, nem kevesebb mint 1,2 millió új gént és 1800 korábban azonosítatlan mikrobát különített el a Sargasso-tengerből vett, egyébként terméketlennek látszó vízmintákból. Sokatmondó megjegyzésében Venter kijelentette: „A Marson keressük az élet nyomait, miközben még azt sem tudjuk, mi van itt a Földön.”[30] Pontosan így van. A legtöbb, amit a mikrobák világának biodiverzitásáról tudunk, azokból a vizsgálatokból származik, amelyek során a szervezeteknek azt a parányi töredékét tanulmányozzuk, amelyek a laboratóriumainkban tenyészthetők. Ez nyilvánvalóan a legkevésbé sem jellemző a mikrobák összességére. Magától értetődően rengeteg olyan ritka mikroorganizmus létezik, amelyeket a hagyományos, molekuláris kutatási módszerekkel észre sem veszünk. Ezek között talán olyan bizarr mikrobák is találhatók, amelyek még akkor sem reagálnak a szokásos kutatási módszerekre, ha egyébként viszonylag gyakoriak. Venter úgynevezett shotgun („sörétes puska”)-módszerrel végrehajtott elemzése – amelynek során sok sejtből DNS-mintákat vesznek, azokat véletlenszerűen könnyen kezelhető méretű darabokra törik, majd az átfedéseket figyelembe véve sorba rakják („megszekvenálják”) – lehetővé teszi a kutatóknak, hogy a minták egészében megmérjék a genetikai sokféleséget anélkül, hogy külön-külön azonosítani és tenyészteni kellene az egyenként befogott fajokat. (A shotgun-módszer a Venter által alapított Celera Genomics magáncég által kifejlesztett módszer, melyet a humán genom szekvenálásához alkottak meg – a fordító megjegyzése.) Az igazi kihívást az jelenti, ha ezt a módszert ki akarjuk terjeszteni bármely nemstandard mikroorganizmus vizsgálatára is, amely szervezetek az árnyékbioszférához tartozhatnak Ideális esetben a kiterjesztett eljárással elkaphatók az idegen eredetű vírusok vagy más, ultrakisméretű molekuláris paraziták, amelyek teljes mértékben újdonságnak számítanának.

Számos olyan projekt folyik jelenleg, amelyek keretében mintát vesznek az óceánokból, ami kitűnő lehetőséget nyújt a tenger mélyén rejtőző bármiféle bizarr élet felfedezésére. A Tara-Oceans nevű, három évig tartó, nemzetközi projekt során például az egész világra kiterjedő mintagyűjtés folyik, és elsősorban azt vizsgálják, milyen hatással van a széndioxid felhalmozódása a tengeri élővilág biodiverzitására. A projekt keretében a mélytengeri ökoszisztémákat is vizsgálják és a világ minden óceánjából mintákat vesznek. A projekten dolgozó kutatók az árnyékbioszféra jelenlétére utaló nyomokra is figyelnek, ezért egy sor olyan eljárást is bevetnek, amelyek a bizarr élet azonosítására alkalmasak. A gyűjtött mintákat laboratóriumi elemzés céljából a Beyond Központba küldik.

Egy olyan életforma felfedezése, amelyik csakis egy második teremtés által jöhetett létre, a biológia történetének legszenzációsabb eseménye lenne, aminek mélyen szántó következményei lennének a tudományra és a technológiára. Egy ilyen felfedezésnek közvetlen hatása lenne az asztrobiológiára is, hiszen ettől kezdve bizonyosak lehetnénk abban, hogy a Világegyetemben mindenfelé nyüzsög az élet, amint azt sok elemző máris gátlástalanul kijelenti. A SETI célja azonban nem egyszerűen az élet, hanem az intelligens élet felfedezése a Földön kívül. Előfordulhat, hogy az élet gyakori, az értelem azonban ritka. Mi az esélye annak, hogy ha az élet egyszer fejlődésnek indul valamely bolygón, akkor ott előbb vagy utóbb kifejlődik az értelem is?

4. Mennyi az értelem odakint?

Néha úgy gondolom, a Földön kívüli értelem létezésének a legbiztosabb jele az, hogy eddig még nem próbáltak meg kapcsolatba lépni velünk.

Bill Watterson, karikaturista

„A majmok bolygója” téveszméje

Ha be tudnánk ülni egy időgépbe és visszarepülnénk a 3,5 milliárd évvel ezelőtti Földre, akkor ott csak kopár, terméketlen kontinenseket és élettelen óceánokat találnánk. Az élet egyetlen jele az árapály keltette öblökben itt-ott felbukkanó, néhány, kivétel nélkül bőrszerű felületű dombocska lenne. Ezek a kupolaszerű szerkezetek, az úgynevezett sztromatolitok néhány centiméter és néhány méter közötti átmérőjűek. Maguk a sztromatolitok nem élő szervezetek, inkább olyan ásványi rétegeket tartalmaznak, amelyek a szerkezet felszínén élő mikrobák ottléte következtében rakódtak le. Jelenlegi ismereteink szerint biológiai értelemben nem sok más lehetett jelen a Földön 3,5 milliárd évvel ezelőtt.

Napjainkban viszont bolygónkon nyüzsög az élet. A bonyolult szervezetekből álló fajok millióinak a képviselői röpködnek, csúszkálnak, túrnak, úsznak és fotoszintetizálnak. Az életnek ez a gazdag és bonyolult hálózata a sztromatolitok kora óta eltelt évmilliárdok alatt néha egyenletesen, néha megtorpanva majd újra nekilendülve fejlődött. Ha egyetlen szóval szeretnénk jellemezni ezt az átalakulást, akkor „fejlődésről” kellene beszélnünk. Egyesek jobban kedvelik az „előrehaladás” kifejezést. Ha az evolúcióról tanúskodó feljegyzéseket tanulmányozzuk, a legfontosabb, ami a szemünkbe tűnik, a biológiai gazdagság, ami azt jelenti, hogy az élet mindenütt jelen van, miközben szüntelenül kísérletezik az egyre újabb és tökéletesebb alkalmazkodás lehetőségeivel, és egyre bonyolultabb testfelépítéseket próbál ki. Darwin ékesszóló szavaival: „...és mialatt bolygónk a nehézkedés megmásíthatatlan törvénye szerint keringett, ebből az egyszerű kezdetből végtelen sok szépséges és csodálatos forma bontakozott ki, s bontakozik ki még most is.”[1]

Sok biológus (köztük maga Darwin is) csak mérsékelten támogatta ennek az általános evolúciós fejlődésnek a képét – a primitívtől a bonyolultig, az egyszerűtől az összetettig tartó, állandó menetelést. A fejlődés tetőpontján pedig ott találjuk – amint gondolhatják – az embert. Nagy tömegű agyával és más fajokét felülmúló intelligenciájával a Homo sapiens az ősi szimbóluma annak, hogy a természet az élet jobb és kifinomultabb formái felé törekszik. És a fejlődésnek ez a kérlelhetetlen menetelése (így szól az érvelés) bizonyára nem csupán pusztán a Földre jellemző aberráció, hanem a természet rendje alapvető tulajdonságának kell lennie, tehát számítanunk kell arra, hogy hasonló fejlődés ment végbe mindazokon a bolygókon, amelyek alkalmasak az élet hordozására. Telepítsük le az életet egy bolygón, majd térjünk vissza néhány milliárd évvel később – ekkor arra számíthatunk, hogy megtaláljuk ott a kultúrát, a nyelvet, a technikát, a tudományt, sőt kis szerencsével még a rádiótávcsöveket is. Más szavakkal, az intelligencia, valamint annak megnyilvánulása technikai civilizáció formájában olyasvalami, aminek előbb vagy utóbb szinte szükségszerűen fel kell bukkannia, ha egyszer az élet létrejött és ha kizárhatunk bármilyen szerencsétlen balesetet (például a bolygó csillagának a felrobbanását). Ez az a széles körben elterjedt nézet, amelyet Carl Sagan és a legtöbb más SETI-kutató is magáénak vallott. De vajon helytálló-e ez a felfogás?

Az intelligenciáról vallott optimista, „progresszív” felfogást az agy evolúciójának tanulmányozása is alátámasztja. Az abszolút agyméret önmagában nem megfelelő az intelligencia mértékének a kifejezésére, mert az agy tömegének jelentős részét a test működtetése köti le: a nagy testekhez nagy agyra van szükség. Így például egy macska, amelyiknek csak dió nagyságú agya van, nem feltétlenül ostobább egy bengáli tigrisnél. Az úgynevezett enkefalizációs hányados (EQ, encephalization quotient) bevezetése kísérlet ennek a problémának a megkerülésére, összehasonlítva az agy tényleges méretét a szóban forgó állat testmérete alapján várt vagy átlagos agymérettel.[2] A kiindulási arányt 1-nek választották, tehát az 1-nél nagyobb értékek esetén „nagy agyú”, míg az 1-nél kisebb EQ értékeknél „kis agyú” állatokról beszélhetünk. Nekünk embereknek az EQ értékünk körülbelül 7,5, a csimpánzoké (legközelebbi, ma is élő rokonainké) 2,5, a delfineké pedig 5,3. (Az érdeklődők számára elmondom, hogy a házimacska közepes, 1-es EQ értéket mondhat magáénak.[3]) A neandervölgyi embernek, amelyik valószínűleg nem egyenes ági ősünk volt, hanem a Homo nemzetség egy különálló ágához tartozott, 5,6 körüli lehetett az EQ-ja. Ha felrajzoljuk egy grafikonra, miként fejlődött az ember származási vonalán az EQ érték az elmúlt néhány millió évben, akkor gyorsuló tendenciát vélhetünk felismerni. Egyesek egyenesen exponenciális ütemű növekedésről beszélnek.[4] Szinte olyan ez, mintha az intelligencia egy nagyszerű evolúciós ötletként „bontakozna ki”, majd hirtelen meglódítaná a fejlődést, azt sugallva, hogy az evolúció valamiképpen előnyben részesíti az intelligenciát. Ha ez így van, akkor feltételezhetően ugyanígy történik bármely bolygón, amelyen léteznek olyan szervezetek, amelyeknek a központi idegrendszerhez hasonló szervük van.

Bárcsak ilyen egyszerű lenne a helyzet! Sajnos az evolúcióról mint fejlődésről elterjedt közkeletű kép a legjobb esetben is súlyosan túlzó egyszerűsítésnek mondható, rosszabb esetben viszont egyszerűen hibásnak nevezhetjük. A darwinizmus lényege, hogy az élet nem tud „előre tekinteni” és nem képes az evolúciós változásokat hozzáigazítani egy kívánatos cél vagy jövőbeli lehetőség elérésének szándékához. A mutációk véletlenszerűen következnek be, és egyszerűen annak alapján válogatódnak ki, hogy az adott pillanatban melyik változat a működőképesebb. A természet semmivel sem látja jobban előre a jövőt, mint mi magunk, ezért hibás az a felfogás, miszerint az élet aktívan törekszik valamilyen előre elhatározott cél elérésére, vagy egy abba az irányba vezető mederbe tereli önmagát. Ezt erőteljesen hangsúlyozta a néhai Stephen Jay Gould, aki a falnak támaszkodó részeg ember analógiáját hozta fel, akit végül a vizesárokban találnak meg. Vajon arra törekedett a részeg, hogy az árokban kössön ki? Nem, csak véletlenszerűen összevissza támolygott, de a fal nem engedte, hogy eltávolodjon az ároktól, ezért előbb vagy utóbb nekimegy az árok korlátjának és átesik rajta. Ez a folyamat az elrendezés aszimmetriája következtében az irányultság illúzióját kelti. Hasonlóképpen – tartja Gould – az életnek sem célja a bonyolultság elérése vagy a „fejlődés”. Az élet (szükségszerűen) egyszerű állapotból indul ki, ahonnan semmilyen más irányban nem lehet haladni, csak felfelé.[5] Az idő múlásával az élet átlagosan bonyolultabbá válik, de nem azért, mert ravaszul a komplexitásra törekszik, hanem azért, mert véletlenszerűen felderíti a lehetőségek tárházát, amelyek legtöbbje bonyolultabb a kiinduló állapotnál. Gould véleménye szerint a „fejlődés” tévhitét az elsőként Darwin által használt, „az élővilág fája” hasonlat is erősítette, ez ugyanis kitüntet egy irányt (felfelé), ezért a bokor megfelelőbb hasonlat lenne. A felfogást összegezve azt mondhatjuk, hogy az élet egyszerűen „ahogy esik, úgy puffan”. Az intelligencia pedig csak egyike azoknak a dolgoknak, amelyek menet közben felbukkannak. A SETI-vel kapcsolatban természetesen azt akarjuk tudni, milyen valószínű az, hogy az evolúció útját járó élet véletlenül „belebotlik” az intelligenciába (mint a részeg az árokba). Csak nagy ritkán történik meg? Vagy gyakran? Szinte soha?

A kérdés vizsgálata szempontjából kulcsfontosságú tényező az evolúció konvergenciájának jelensége.[6] Ez akkor fordul elő, amikor egy hasonló probléma megoldására ugyanazt a biológiai megoldást fedezi fel a természet, de eltérő kiindulási pontból és más fejlődési úton. A példákat hosszasan sorolhatnánk. A szárnyat sok esetben sikerült felfedezni – a rovaroknál, a madaraknál, az emlősöknél, sőt még a halaknál is. Egymástól függetlenül jelentek meg, mert az aktív repülés vagy a siklórepülés bizonyos körülmények közt nyilvánvaló evolúciós előnyt jelentett, márpedig a különböző szervek (a végtagok közötti bőr a repülőkutyáknál – a legnagyobb testű denevérfajtánál – vagy az uszony a halaknál...) alkalmazkodásával szárnyakat fejleszteni viszonylag lényegre törő lépés. A szem ugyancsak sok alkalommal jelent meg. Valójában sok, különböző fajta szemet ismerünk. A látás is komoly evolúciós előnyt jelent, ezért nem meglepő, hogy az evolúció egymástól függetlenül újra meg újra felfedezte.

Érdekes vita bontakozott ki a biológiában arról, hogy milyen általános minták vagy tendenciák mutatkoznak meg az evolúciós konvergenciában, és hogy vajon jogos-e ezek némelyikét a „rendelkezésre álló ökológiai fülkék” fogalmával leírni. Hadd mondjak erre egy példát! A Gondwana és Laurázsia szuperkontinensek feldarabolódása után az állati fejlődés a szétvált kontinenseken eltérő irányban folytatódott. A mai Ausztrália végül 50 millió évvel ezelőtt vált le Gondwanáról, ezt követően ott az erszényesek váltak uralkodóvá, míg a többi kontinensen a méhlepényes emlősök alkották az uralkodó fajokat. Amikor Ausztráliát mintegy 50 000 évvel ezelőtt elérték az őslakói, akkor ott felfedezték a Thylacoleo nevű, vad, húsevő ragadozót. Sajnos a Thylacoleo mára kihalt, valószínűleg a vadászat vagy az éghajlatváltozás következtében. Ennek a teremtménynek az evolúciója a növényevő erszényesektől indult, de végül egy olyan állat jött létre, amelyik kinézetét, táplálkozását és viselkedését tekintve nagyon hasonlított Észak-Amerika kardfogú tigrisére, amely utóbbi viszont a méhlepényes emlős ragadozókból fejlődött ki. Így tehát a Thylacoleóról elmondható, hogy az ausztráliai ökoszisztémában „elfoglalta a tigris ökológiai fülkéjét”. Ebből a leegyszerűsített tárgyalásmódból az következik, hogy a „tigris ökológiai fülkéje” lényegében ott van, és arra vár, hogy valamilyen élőlény elfoglalja, mint ahogy a szárnynak és a szemnek is megvan a maga ökológiai fülkéje.

Minthogy az evolúciós konvergencia ilyen széles körben elterjedt és hatékony módszer, az ökológiai fülke hasonlatának van bizonyos szemléltető ereje. Ezt a hasonlatot azonban kellő gondossággal kell alkalmaznunk. A SETI-vel kapcsolatban éppen azt akarjuk tudni, hogy létezik-e „az intelligencia ökológiai fülkéje”, amelyet a Földön az emberek szolgálatkészen betöltöttek azzal a néhány millió évvel ezelőtt Afrikában elkezdődött folyamattal, amelynek során őseink először felegyenesedve kezdtek járni, majd eszközöket kezdtek használni – majd ez a fejlődési vonal elvezetett egészen a rádiótávcsövekig. És ha ez az érvelés helytálló, akkor számíthatunk-e arra, hogy a földönkívüliek a SETI „I”-jét ránk vonatkoztatják? A választ illetően nincs konszenzus. Charley Lineweaver, az Ausztrál Nemzeti Egyetem egyik asztrobiológusa különösen szkeptikus az intelligencia ökológiai fülkéje mellett szóló érvelést illetően.[7] Szívesen hasonlítja össze a szárnyakat és a szemeket az ormánnyal. Egy nagy afrikai elefánt, amelyik tisztában van a biológia fogalmaival, tévesen arra a következtetésre juthat, hogy az evolúció 3,5 milliárd éves története valójában az egyre hosszabb és egyre sokoldalúbban használható ormány kifejlődése felé mutatott. Azzal érvelhet, hogy létezik az „ormány ökológiai fülkéje”, és a Természet éppen őt, a Loxodonta africanát kérte fel arra, hogy ezt a rést töltse be. Az evolúció leszármazási vonalát követve az elefánt talán hosszasan érvel (az enkefalizációs hányados helyett) a „nazalizációs hányados” bevezetése mellett. Az ősmaradványok tanúsága szerint az evolúció elvezetett a rövid ormányú ősöktől (centiméterről centiméterre haladva) a ma élő elefántig. Ebből a tendenciából a soviniszta állat arra következtethet, hogy mivel a nazalizációs hányados az idő múlásával növekedett, ezért az evolúció célja valóban a pompás ormányú afrikai elefánt létrehozása volt.

Ennek az érvelésnek a nevetséges volta nyilvánvaló, amikor az ormányokról van szó, azonban sokak számára meggyőzően hangzik, ha az intelligenciára alkalmazzuk. Az ormány végül is olyan triviális kellék, amelynek aligha volt különösebb hatása a világ menetére, míg az emberi intelligencia átformálta bolygónkat. Nem sokkal mélyrehatóbb, biológiai szempontból alapvetőbb és általánosságban is jelentősebb-e a magas intelligencia, mint a hosszú ormány? Nos, „mi bizonyára ezen a véleményen vagyunk, vagy nem?”, vág vissza Lineweaver. Mi azért értékeljük sokra a nagyméretű agyat, mert a miénk is az. Az elefántok ezzel szemben (feltételezhetően) a hosszú ormányt értékelik, hiszen nekik az jutott. Nincs semmiféle objektív érv, miért lenne az egyik tulajdonság fontosabb vagy „predesztináltabb”, mint a másik. Ugyanolyan joggal számíthatunk hosszú ormányú földönkívüliekre, mint intelligensekre – mondja. (Szórakoztató módon Larry Niven és Jerry Pournelle egy 1985-ös regényükben valóban éppen elefántszerű földönkívülieket írnak le, akiknek azonban megadatott a magas fokú intelligencia előnye is, ami ahhoz azért nem elegendő, hogy egy háborúban legyőzzenek bennünket, agyafúrt embereket.) Lineweaver szívesen hivatkozik a Charlton Heston főszereplésével készült, meglehetősen borzalmas Majmok bolygója (Planet of the Apes) című hollywoodi filmre mint a szándékos megtévesztés klasszikus példájára. A film szerint az emberiséget elpusztítja egy atomháború, a majmok azonban ott várakoznak az evolúció mellékvágányán, hogy betöltsék az „intelligencia hirtelen megüresedő ökológiai fülkéjét”. Néhány évszázadon belül „átveszik az uralmat”, feltalálják a fegyvereket, a börtönt és megtanulnak lovagolni, így egy fokkal előbbre lépnek az evolúció létráján, elfoglalva azt a helyet, amelyet a Homo sapiens hirtelen szabadon hagyott.

A SETI összefüggésében ebből a történetből a következő sül ki: összeállíthatjuk azon tulajdonságok listáját, amelyek megjelenésére, úgy tűnik, „várakozik egy ökológiai fülke”, ilyenek például a szem, a szárnyak vagy esetleg a vérszomjasság. Ezzel szemben más tulajdonságok, például a pávatollak vagy az elefántormányok esetlegesnek – vagy éppen furcsának – tűnnek, az evolúció véletlen szüleményeinek, amelyek olyannyira specializáltak, hogy felbukkanásukra nem túl gyakran számíthatunk. Tudni szeretnénk, melyik csoportba tartozik az intelligencia. Az egyik megközelítés szerint feltehetjük a kérdést, hogy mennyi időbe telt, mire a természet felfedezte az intelligenciát. A válasz az, hogy a szemek vagy a szárnyak kifejlődéséhez képest nagyon hosszú időbe telt. Az intelligencia az elmúlt 300 millió év alatt, vagyis az állatok felemelkedése óta, bármikor megjelenhetett volna, de a magasan fejlett értelem (amely végül eljutott a rádiótávcsövek építésének a képességéig) csak az utóbbi néhány százezer évben bukkant fel. Ha valóban létezik az „intelligencia ökológiai fülkéje”, akkor megvolt az esélye annak, hogy ezt a rést a dinoszauruszok töltsék be – ezek a máskülönben sikeres teremtmények, amelyek 200 millió éven keresztül „uralkodtak a Földön”, mígnem egy üstökös becsapódása eltüntette őket a föld színéről, „szabaddá téve az utat” az emlősök fejlődése előtt. Miért nem fejlesztettek ki a dinoszauruszok nagy méretű agyat, miért nem építettek rakétákat, és miért nem utaztak el a Holdra? Chris McKay is foglalkozott ezzel a kérdéssel: „Ma úgy tartjuk, hogy a dinoszauruszok nem a városi legendákban élő hatalmas, esetlen testek voltak, hanem biokémiájukat és viselkedésüket tekintve ugyanolyan bonyolult lények, mint a ma élő emlősök.”[8] Ha az intelligencia ennyire értékes tulajdonság a túlélés szempontjából, akkor miért nem fejlesztették ki a dinoszauruszok? Idejük bőven lett volna rá. McKay rámutat arra, hogy kis testű, Stenonychosaurus nevű (később Troodonnak átkeresztelt) dinoszauruszok EQ-ja összemérhető a (nagyon okos) polipokéval, és ez a faj 12 millió éven keresztül járt-kelt a Földön, mielőtt a dinoszauruszok kihaltak. Ez hosszabb idő, mint amennyi alatt az emberi intelligencia egy hasonló EQ-jú pontból kiindulva eljutott mai fejlettségi szintjére.

Sok tudós azt állítja, hogy az élet a Földön csak egy egyszeri kísérlet, márpedig egyetlen evolúció történetéből aligha vonhatunk le komolyabb következtetéseket. A dinoszauruszok példája azonban éppen arra utal, hogy az evolúciónak ténylegesen legalább két lehetőség adatott meg az intelligencia létrehozására. De tulajdonképpen azt is mondhatnánk, hogy az intelligenciával folytatott kísérlet számos alkalommal lefutott a Földön. Lineweaver rámutatott, hogy Ausztráliában az 50 millió éves fizikai elszigeteltség ellenére sem fejlődtek ki az intelligens erszényesek. Ugyancsak nem alakult ki az értelem Dél-vagy Észak-Amerikában, mint ahogy Madagaszkáron sem, jóllehet ezek mind nagy kiterjedésű és sűrűn lakott területek voltak, amelyek sokkal hosszabb ideig voltak elszigetelve a világ többi részétől, mint amennyi időre az emberi agy kifejlődéséhez szükség volt. Ha a nagyméretű agy és az értelem kifejlődése valószínű esemény, akkor ennek minden bizonnyal egynél többször meg kellett volna történnie a Földön? Elhangzanak persze olyan kijelentések is, amelyek szerint az értelem ténylegesen egynél többször fejlődött ki a Földön – például a madaraknál vagy a cetféléknél.[9] E vélekedés szerint az ember csupán kivételes, magányos farkas az intelligencia tengerében, bámulatba ejtő szellemi képességeink annak köszönhetőek, hogy értelmünket az evolúció az eltelt évmilliók során felerősítette. Ezt az álláspontot azonban mások vitatják: az emberek ugyanis nagyon elfogultak, amikor az emberéhez hasonló tulajdonságokat keresnek az állatokban és antropomorf módon értelmezik azok jelentőségét. A madarak és a cetfélék természetesen a maguk módján nagyon okosak, de a SETI szempontjából (a jelenlegi játékszabályok szerint) csak egyféle intelligencia számít: a csúcstechnológia birtoklása, mert ez összhangban van a „mutasd meg a műszeredet, megmondom, ki vagy” alapelvével. Egy szemernyi bizonyítékunk sincs arra nézve, hogy a madarak vagy a cetek saját eszközeikre hagyatkozva fel tudnák írni Einstein általános relativitáselméletét, vagy feltalálnák a lézert.

Összességében azt mondhatjuk, hogy a lehető legkülönbözőbb nézetekkel találkozunk a kérdéssel kapcsolatban. Létezhet valamilyen alapvető természeti törvény, amelyik a növekvő komplexitás irányába hajtja az élő rendszereket, aminek egyik következménye a nagyobb agy és fejlettebb értelem. Ilyen törvényt azonban a tudomány nem ismer, annak ellenére, hogy széles körben elterjedt az a vélekedés, miszerint nem zárható ki a létezése. Az is előfordulhat, hogy az evolúciós konvergencia olyan erős, és a fejlett értelemnek olyan, mindent átjáró túlélési értéke van, hogy az előbb vagy utóbb elkerülhetetlenül kifejlődik, megakadályozva a jelentős katasztrófák bekövetkeztét. Ha azonban nem találunk példát egy második életre és egy második evolúciós történetre, amelyet összehasonlíthatunk a mienkkel, akkor mindez csak a vágyak birodalmába tartozik.

Elkerülhetetlene a tudomány létrejötte?

Tételezzük fel, hogy adottnak tekintjük a magas fokú intelligencia gyakori jelenlétét a Világegyetemben. A következő, a SETI kutatóit érdeklő kérdés ezek után az, hogy ezeknek az intelligens fajoknak hányad része jut el a tudomány felfedezéséig, a fejlett technológia birtoklásáig és a nagy távolságra történő kommunikáció alkalmazásáig. Természetesen napjainkban divatos azt kijelenteni, már csak a politikai korrektség okán is, hogy itt a Földön bármely emberi társadalom elkerülhetetlenül felfedezi a tudományt és a technikát, amikor annak eljön az ideje. Ha másként fogalmazunk, akkor úgy tűnhet, mintha az európai civilizáció felsőbbrendűségét hirdetnénk, hiszen ott kezdődött el az általunk ismert tudomány, azonban ezt a nézetet egyesek rasszistának és sovinisztának tartják. Ami engem illet, mindig kétségeim voltak azon állítást illetően, miszerint „a tudomány elkerülhetetlen”. A problémát az jelenti, hogy a tudomány olyan jól működik és olyan mértékben áthatja mindennapi életünket, hogy az emberek hajlamosak eleve meglévőnek tekinteni. A tudományos módszer, amelyet minden középiskolásnak megtanítanak (többnyire persze rosszul), nagyon magától értetődő folyamatként jelenik meg: mi lenne természetesebb módszere a világ működése megismerésének, mint a kísérletezés, a megfigyelés és az elméletek készítésének összhangja?

Ha azonban történelmi távlatban szemléljük az eseményeket, akkor a tudományról alkotott „nyilvánvaló” kép gyenge lábakon áll. A természettudomány a reneszánsz Európában jelent meg, részben az ókori görög filozófia, részben pedig az egyistenhívő vallások hatása alatt. A görög filozófusok azt tanították, hogy az ember érvelés és gondolkodás útján ismerheti meg a világot. A gondolkodás a logika szabályai és az azokból következő matematikai tételek formájában érte el legfegyelmezettebb formáját. Azt állították, hogy a világ nem önkényes és nem abszurd, hanem racionális és felfogható még akkor is, ha zavarba ejtő és bonyolult. A görög filozófia azonban soha nem vetemedett volna arra, amit ma tudományos módszernek nevezünk, amelynek során kísérleteinkkel és megfigyeléseinkkel „kérdéseket teszünk fel” a természetnek, mert erre vonatkozóan a görög filozófusok úgy hitték, hogy a válaszok puszta okoskodással levezethetők. A görögök figyelemreméltó előrehaladást értek el az okoskodásban és a matematikában, amely eredményeket a korai középkor évszázadaiban az iszlám tudósok gondoztak. Az ő közreműködésük nélkül aligha vert volna gyökeret a természettudomány és a matematika a középkor és az újkor fordulóján Európában. Egyes tudományos fogalmak, például az algebra vagy az algoritmus, valamint jól ismert fényes csillagok nevei, például a Szíriusz vagy a Betelgeuze, mind a mai napig megőrizték az iszlám kor emlékét. Az iszlám kornak kétségtelenül nagy jelentősége volt a tudomány megjelenése felé vezető úton, ennek ellenére az arab tudósok bizonyos (valószínűleg politikai vagy társadalmi) okok miatt nem öntötték matematikai formába a mozgástörvényeket és nem végeztek kísérleteket a szó modern értelmében.

Időközben az egyistenhit egyre jobban átalakította a nyugati világképet, méghozzá éppen abban a korszakban, amikor a természettudomány kezdett kibontakozni. A zsidó hit határozott szakítást jelentett szinte minden kortárs kultúrával, amikor egy a lineárisan múló időben elhelyezett kozmikus történetet posztulált. A zsidó hit felfogása szerint a Világegyetemet Isten a múlt egy meghatározott pillanatában teremtette, és ezzel elindította az események egy irányba mutató sorozatát (Teremtés, bűnbeesés, megpróbáltatás és szenvedés, az Armageddon, megváltás, utolsó ítélet, üdvözülés...). Más szavakkal, a zsidó hit egy kozmikus történetet mond el egy isteni tervről, amely terv történelmi események során keresztül válik ismertté. Ez szöges ellentétben állt azzal az akkoriban uralkodó felfogással, miszerint a világ ciklikus, amit a jó és rossz időszakok váltakozása, civilizációk tündöklése és bukása és a szerencse forgandósága testesít meg. A nyugati civilizáció egyirányú, időben lineáris világképe még ma is nehezen egyeztethető össze Ausztrália őslakóinak álmaival vagy a hindu és buddhista kozmológiák ciklikusságával.[10]

A kereszténység és az iszlám egyaránt átvette a lineáris idő fogalmát, és azt a nézetet, miszerint a Világegyetemet egy gondolkodó, racionális lény teremtette és rendezte el megváltoztathatatlan törvények szerint. Ez a felfogás gyakorolta Galilei korában a legnagyobb hatást egész Európára. A korai természettudósok, akik mélyen vallásosak voltak, úgy tekintettek saját munkásságukra, mint amelynek révén felderítjük és megismerjük Istennek a Világegyetemre vonatkozó, rejtett matematikai összefüggéseken keresztül feltáruló terveit. Amit mi ma a fizika törvényeinek nevezünk, azt ők Isten gondolatainak tekintették. Az egyetlen, mindenható, racionális törvényalkotóba vetett hit nélkül valószínűtlen, hogy bárki is feltételezte volna, hogy a természet az örök és változatlan matematikai formulák által megjelenített, rendszeres és kvantitatív módszerrel megismerhető. Maga a tudományos módszer Newton korában még közeli rokonságban állt a különböző okkult gyakorlatokkal, és a titkos társaságok működésének mintájára művelték. Apró cédulákra kódolt jeleket írtak, az anyagot pedig „természetellenes” kísérleteknek vetették alá a különleges laboratóriumaik szentélyében, ami akárhogy is nézzük, misztikus eljárásnak tűnik. A természettudomány tehát, bármennyire is tudománynak tekintjük manapság, létrejöttekor még alig különbözött a varázslattól.

Tételezzük fel, hogy 1300-ban egy kisbolygó eltalálta volna Párizst, és elpusztította volna az egész európai kultúrát. Kialakult volna akkor egyáltalán valaha is a Földön a természettudomány? Soha nem hallottam még egyetlen meggyőző érvet sem amellett, hogy kialakult volna. Gyakran hallottam már olyan megjegyzéseket, hogy a középkorban a kínaiak sokkal előbbre jártak az európaiaknál, ami kétségtelenül igaz. Akkor hát miért nem váltak a kínaiak valódi természettudósokká? Az okokat részben a hagyományos kínai kultúrában kell keresnünk, amelyet nem járt át a transzcendens törvényalkotó monoteista képe.[11] Az egyistenhívő világon kívül úgy tekintettek a természetre, mint amelyet istenek, közvetítők és titkos, misztikus tendenciák rejtélyes befolyásának bonyolult összjátéka igazgat. A középkori Kínában nem húztak éles határvonalat az erkölcsi törvények és a természet törvényei közé. Az emberi ügyek elválaszthatatlanul összekeveredtek a kozmosszal, azzal elválaszthatatlan egységet alkotva. Európa és a Közel-Kelet pogány közösségei számára, amelyeket létrejöttük időszakában egyik oldalról a kereszténység, a másik oldalról az iszlám hatása ért, a „gnózis” (görögül: tudás) jelentette a kozmoszra vonatkozó ismeretek forrását. A gnózist sokkal inkább a Teremtővel való, misztikus kapcsolatnak, semmint racionális vizsgálódásnak tekintették. Elvezethetne a gnózis valaha is a tudományhoz? Nem hiszem. Hacsak nem számítunk arra, hogy a természet folyamatai mélyén valamilyen felfogható rend rejtőzik – amelyik matematikai úton alátámasztható és elemezhető –, akkor semmiféle motivációt nem éreznénk arra, hogy legfontosabb dolgunk a természettudomány művelése legyen.

Ezzel elérkeztünk a természettudományos módszer egyik finom és kulcsfontosságú kérdéséhez, nevezetesen ahhoz, milyen szerepet játszanak az elméletek a fizikában. Az elméleti fizika ereje abból a felismerésből származik, miszerint a természetben mély és egymással kölcsönös összeköttetésben álló alapelvek léteznek. Amikor Newton meglátta a fáról lehulló almát, akkor nemcsak egy leeső gyümölcsöt látott, hanem érzékelte az egyenletek azon csoportját is, amelyek összekapcsolják egymással az alma és a Hold mozgását. Az „elméleti fizika” nem azt jelenti, hogy „vannak sejtéseink a fizikáról”. Azt jelenti, hogy felállítjuk az erre a célra alkalmas matematikai egyenletek egymással kölcsönható, bonyolult rendszerét, hogy ezáltal megragadjuk a fizikai valóság olyan aspektusait, amelyek puszta szemlélésével soha nem jöttünk volna rá, hogy összefüggés van közöttük, majd az így felismert összefüggéseket kvantitatív módon modellezzük. Egyetlen más tudományban sincs meg ez a szilárd alátámasztás. Nem létezik „elméleti biológia”, nem is beszélve az „elméleti szociológiáról” vagy az „elméleti pszichológiáról”, legalábbis az „elmélet” szó fizikai értelmében. Léteznek elképzelések, sejtések, egyszerű matematikai modellek, szervező és rendező elvek, paradigmák, és így tovább, de nem létezik valódi, törvénynek tekinthető matematikai elmélet (legalábbis egyelőre nem). A fizika tudományának látványos sikere az elméletek alkotásának és a kísérletezésnek az egymást megtermékenyítő összjátékára vezethető vissza. Az ókori görög filozófia és az egyistenhit (vagy valamilyen hasonló felfogás) mint kulturális előzmények – különös tekintettel a rejtett matematikai törvényszerűségek rendszerének absztrakt fogalmára – készítették fel az emberi gondolkodást a tudomány befogadására. E nélkül soha nem jelent volna meg a természettudomány a ma ismert formájában.

Néha azzal az állítással is találkozhatunk, mely szerint egy elegendően hosszú időn keresztül fennmaradó társadalom pusztán próbálgatások útján végül akkor is rábukkanna a természettudományra, ha nem hinne a természet egészét átható, megváltoztathatatlan, törvényszerű rendben. Végül is a kínaiak feltalálták az iránytűt anélkül, hogy tisztába lettek volna azzal, miként kelt mágneses teret a Föld belsejében működő dinamó, és miként lép kölcsönhatásba ez a mágneses tér az iránytű elektronjaival. Talán ezt követően az egyre bonyolultabb eszközök használata előbb vagy utóbb elvezetett volna az atomenergiáig, az űrhajóig és a rádiós hírközlésig. Ami a technológiát illeti, elég ha ismerjük a mit, nem kell tisztában lennünk a hogyannal. Nos, nyilvánvalóan elvben lehetséges lépésről lépésre felfedezni, hogy bizonyos okok bizonyos okozatokat eredményeznek A tudomány valódi ereje azonban éppen abban áll, hogy segítéségével – az eszközök működése hátterében álló alapelveket megértve – meg tudunk tervezni furcsa, újszerű szerkezeteket. Próbálkozások útján lehet a meglévő szerszámainkat és eszközeinket tökéletesíteni, de szilárd elméleti alapok nélkül még csak el sem kezdhetjük keresgélni azokat az új dolgokat, amelyek napjaink természettudományában meghatározó jelentőségűek. Miért számítana bárki is például a Földön szinte akadálytalanul, a legcsekélyebb mérhető hatás nélkül keresztülhatoló neutrínók vagy gravitációs hullámok létezésére? Miért keresnénk a sötét anyagot vagy a sötét energiát, amelynek létezésére a csillagászok a műholdakkal és óriástávcsövekkel végzett észleléseik gondos elemzéséből következtettek, de aminek csak akkor van értelme, ha pontról pontra megfelelően értelmezzük a matematikai elméletünket? Miért építenénk részecskegyorsítókat, ha nincs okunk feltételezni, hogy az eddig ismeretlen W és Z részecskéknek jó eséllyel mégiscsak ott kell lenniük? Természetesen véges valószínűsége van annak, hogy egy gondolkodó lényekből álló faj a természettudomány létrehozása nélkül is, pusztán a kíváncsiság vezérelte merő véletlenségből, képes összeállítani egy rádiótávcsövet vagy egy részecskegyorsítót, jóllehet eközben a legcsekélyebb fogalmuk sincs arról, mit csinálnak és mi lehet annak az eredménye, továbbá ha találnak valamit, akkor nem értik, mi az, amit találtak. Igen, lehetséges, de ez a forgatókönyv oly nevetségesen hangzik, hogy nem lehet komolyan venni. Olyan ostobaság ez, mintha azt mondanánk, hogy valaki zenei hallás és más zenei ismeretek nélkül egy szép napon mégiscsak megírna egy szimfóniát.

Elismerem, hogy létezhet a társadalmi szerveződésnek valamilyen mély, eddig még felfedezetlen alapelve, amelyik valami olyasmit állít, hogy ha adott egy kíváncsi egyedekből álló faj (amelynél a kíváncsiság természetesen biológiai jellemvonás), akkor az idő múlásával valamikor elkerülhetetlenül eljut a tudomány felfedezéséhez. Megeshet, hogy a komplexitás és a szervezettség ezen ismeretlen törvényének a láthatatlan keze terelgette az emberiség történelmét a felvilágosodás és a felfedezések útján. (Erről a kijelentésről majd a 8. fejezetben még bővebben írok.) Első pillantásra azonban úgy tűnik, hogy számtalan más – politikai, vallási, gazdasági és társadalmi – előre nem látott körülmény játszott szerepet a modern természettudományos módszer kialakításában. Előfordulhat, hogy a történelem egyszerűen nem más, mint esetleges és előre nem látható véletlenek sorozata, amelyek egyike az ókori görög filozófiai hagyományok és az egyistenhit szerencsés találkozása a középkori Európában. Ha felfedezünk egy Földön kívüli civilizációt, amelyik birtokában van a természettudománynak, akkor ez súlyos bizonyítékot jelentene arra nézve, hogy léteznek a társadalmi és szellemi szerveződés valóban egyetemes törvényei, amelyek éppoly univerzálisak, mint a fizikai törvények. Ám az ilyen törvények mellett szóló nyomós érvek híján számomra teljesen megalapozatlannak tűnik az a divatos kijelentés, miszerint a „természettudomány kifejlődése elkerülhetetlen”.

A Drake-egyenlet

Eddigi fejtegetéseinket legjobban úgy összegezhetjük, hogy összegyűjtjük azokat a különböző tényezőket, amelyek együttesen meghatározzák a velünk egy időben, valahol a Tejútrendszerben létező, kommunikációra képes civilizációk várható számát. Az eredmény a jól ismert „Drake-egyenlet”, amelyet elsőként Frank Drake írt fel 1961-ben (5. ábra). A hagyományos matematikai értelemben nem is annyira egyenletről van szó, sokkal inkább tudatlanságunk számszerűsítéséről. Ezúttal figyelmen kívül hagyom az ismeretterjesztő könyvek írásának azt az aranyszabályát, hogy az E = mc^2 összefüggésen kívül más matematikai formulát semmilyen körülmények között sem szabad leírni, mert a Drake-egyenlet semmiképpen sem igazi egyenlet. Íme, tehát így néz ki a híres formula:

N = R*∙fp∙ne∙fl∙fi∙fc∙L.

Mit jelentenek ezek a szimbólumok? Hadd magyarázzam meg őket egyenként:

R* = a Naphoz hasonló csillagok létrejöttének üteme a Tejútrendszerben;

fp = ezen csillagok közül azoknak az aránya, amelyek körül bolygók keringenek;

ne = a Földhöz hasonló bolygók átlagos száma az egyes bolygórendszerekben;

fl = azon bolygók részaránya, amelyeken kialakult az élet;

fi = azon bolygók részaránya, amelyeken kialakult az értelem;

fc = azon bolygók részaránya, amelyeken kialakult a technikai civilizáció és a kommunikációra való képesség;

L = a kommunikációra képes civilizációk átlagos élettartama.

Az N szám az összefüggés bal oldalán megadja, hány „rádió-aktív” civilizáció található a Tejútrendszerben. Minthogy a hagyományos SETI főként a rádiójelekkel foglalkozik, a Drake-egyenlet szempontjából kommunikációra képes civilizációnak csak az tekinthető, amelyik rendelkezik a rádiótávcsövek működtetéséhez szükséges technológiával.

5. ábra Frank Drake és a róla elnevezett egyenlet

Létezhetnek jobb módszerek is üzenetek küldésére a világűrön át, vagy létezhetnek olyan, magasan fejlett civilizációk, amelyek nem kívánnak részt venni semmiféle hosszú távú kommunikációban, sem rádióval sem másképpen. Ha azonban vannak ilyenek, akkor rádiótávcsöveinkkel biztosan nem fogunk rájuk találni.

A Drake-egyenlet jobb oldalán olyan mennyiségek szerepelnek, amelyeket ismernünk kell, ha meg akarjuk becsülni – pontosabb lenne azt mondani, hogy meg akarjuk sejteni – N értékét. Vegyük sorra szemügyre ezeket a tényezőket!

Az első tényező, R*, az évenként a Tejútrendszerben megszülető, a Naphoz hasonló csillagok száma. Miért éppen a Tejútrendszerben? Azért, mert a nagy távolság miatt, ha nem is teljesen lehetetlen, de mindenképpen nagyon valószínűtlen, hogy a Tejútrendszeren kívülről érkező rádiójeleket sikerüljön felfognunk. Akárhogyis, egyelőre fogadjuk el ezt a megszorítást, és lépjünk tovább. A Tejútrendszerünkben jelenleg fellelhető, a Naphoz hasonló csillagok teljes számát a csillagászok meglehetősen jól ismerik (egyszerűen körülnéznek a távcsöveikkel, megszámolják a csillagokat, és az eredményt arányosítják az egész Tejútrendszerre). A válasz körülbelül 10 milliárd, pontos értéke kicsit attól függ, mennyire kell hasonlónak lennie egy csillagnak a Naphoz, ha azt akarjuk, hogy elősegítse az élet kibontakozását. A szám azonban nem állandó: új csillagok születnek, mások elpusztulnak, és ez így ment, mióta csak a Tejútrendszer mintegy 13 milliárd évvel ezelőtt kialakult. Jelenleg például átlagosan évente hét új csillag keletkezik a Tejútrendszerben, de galaxisunk története során ez az érték kissé változott.[12] A részletek nem számítanak. A lényeg az, hogy R* bizonytalansága viszonylag csekély.

A következő tényező, fp, azon csillagok aránya, amelyek körül bolygók keringenek. Az 1960-as években, amikor a SETI elkezdődött, ennek a tényezőnek az értékéről fogalmunk sem volt, mert senki sem tudta, mennyire bizonyos, hogy hogyan keletkeznek a bolygók. Egy elképzelés szerint a Naprendszer abból az anyagból jött létre, amelyet egy a közelében elhaladó csillag tépett ki a Nap testéből – márpedig az ilyen események roppant ritkák, következésképpen fp értéke ez esetben rendkívül kicsi lenne. Egy másik elmélet szerint a bolygók abból az anyagból keletkeztek, amely az ős-Nap körül örvénylő korongot vagy gáz-és porködöt alkotta. Drake – az örök optimista – az utóbbi elmélet pártjára állt, becslése szerint fp = 0,5, azaz a Naphoz hasonló csillagok fele körül bolygók keringenek. A megfigyelések évtizedeken keresztül nem sok támpontot nyújtottak, napjainkban azonban a csillagászok az 1. fejezetben röviden már bemutatott módszerekkel ki tudják mutatni a más csillagok körül keringő bolygókat. A megfigyelések arra engednek következtetni, hogy a ködelmélet helytálló, így a legtöbb csillagnak vannak valamiféle bolygói. Valójában Drake még egy kicsit alul is becsülte a tényező értékét.

Az eredeti Drake-egyenlet tulajdonképpen a bolygók egy egész osztályát figyelmen kívül hagyta, amelyek jelentőségét csak az utóbbi időben kezdték felismerni. A bolygók mozgásának elméleti elemzése arra enged következtetni, hogy a bolygók „összeszerveződése” destabilizálhatja a bolygópályákat, aminek következtében egyes égitestek mindörökre kirepülnek a bolygórendszerből. Ennek eredményeképpen sok bolygó kóborolhat kivert kutyaként a csillagközi tér sötétségében, talán holdak csapatától kísérve. Meglehetősen valószínű, hogy a mi Naprendszerünk története sem a ma ismert nyolc (vagy kilenc) bolygóval kezdődött, csak a többi már kilökődött. Örök emlékem gyermekkoromból a BBC által 1954-ben kéthetenként sugárzott, folytatásos The Lost Planet (Az elveszett bolygó) című sorozat. A film egy atommeghajtású űrhajó útját mutatta be a kóbor Hesikos bolygóhoz, amely bolygó időről időre felbukkant a világűr mélyéből és belépett a Naprendszerbe. Kiderült, hogy a Hesikost telepatikus képességű humanoidok lakják. A történet természetesen tökéletesen lekötötte egy nyolcéves gyerek figyelmét, de a Tejútrendszerben „elveszett” bolygó gondolata már abban az időben is szíven ütött, ezt tartottam a történet leggyengébb láncszemének. De nézzék csak, ma már úgy tűnik, nem is volt ez akkora ostobaság. Egyes csillagászok becslései szerint több milliárd ilyen kóbor bolygó sodródhat a Tejútrendszerben, ezért ezeket figyelembe véve, módosítani kellene a Drake-egyenletet.[13] Mindenesetre, ha számba vesszük a csillagokhoz láncolt és a szabadon kóborló bolygókat egyaránt, akkor egybillió nagyságrendűnek becsülhetjük a Tejútrendszerünkben található bolygók számát.

Ahhoz, hogy az általunk ismert élet megjelenhessen rajta, a bolygónak „Föld-szerűnek” kell lennie. A Drake-egyenletben az ne tényező azon bolygók számát jelenti egy csillag körüli rendszerben, amelyek alkalmasak az élet hordozására (vagyis a Földhöz hasonlóak, innen – a Föld angol nevéből – ered az e index). Drake kezdetben 2-nek tekintette ne értékét, ami azt jelenti, hogy bolygórendszerenként átlagosan két, a Földhöz hasonló bolygót kellene találnunk. Mit mutatnak a megfigyelések? A Naprendszer esetében a Föld és a Mars jöhet szóba. Ami a Földhöz hasonló exobolygókat illeti, eddig még egyetlenegyet sem sikerült felfedezni. A helyzet azonban hamarosan megváltozhat, amint ismertté válnak a Kepler-űrszonda eredményei. Több, ambiciózus, az űrbe juttatandó, bolygókat kereső műszert is terveznek, így akár az is elképzelhető, hogy egy vagy két évtizeden belül elfogadható képeket tudunk készíteni más, Föld-szerű bolygókról 50 fényéven belül. Csaknem bizonyos, hogy sok Föld-szerű bolygó van a galaxisunkban, de nagyon nehéz lenne pontos számot mondani. Becslésem szerint valahol 1 és 10 százalék között lehet azoknak a Naphoz hasonló csillagok körül keringő bolygóknak a részaránya, amelyek legalább valamennyire emlékeztetnek a Földre, legalábbis ami a hőmérsékletüket, a légnyomásukat és a felszíni gravitációjukat illeti. Ez alacsonyabb, mint a Drake által eredetileg feltételezett érték, de a különbség nem drasztikus, és még így is a Földhöz hasonló bolygók milliárdjai maradnak.

Most jön azonban a dolog neheze. Az fl tényező azoknak a Föld-szerű bolygóknak a száma, amelyeken kialakul az élet. Korábban minden igyekezetemmel azt próbáltam megmutatni, menyire bizonytalan ennek a számnak az értéke. A SETI lelkes hívei, mint például Frank Drake és Carl Sagan az fl = 1 értéket favorizálják. Más szavakkal, tehát azt tételezik fel, hogy ha egy bolygó hasonlít a Földhöz, akkor a megfelelő időben az életnek meg kell jelennie rajta – ez a kozmikus parancs de Duve-féle elképzelése. A szkeptikusok, mint például Jacques Monod szerint azonban fl értéke nullához közeli. Ha felfedezünk egy árnyékbioszférát, akkor nyugodt szívvel állást foglalhatunk az 1-hez közeli érték mellett. Jelenleg azonban csak a sötétben tapogatódzunk.

Az fi tényezőt – azon bolygók részarányát, amelyeken kialakult az értelem – ebben a fejezetben már tárgyaltam. Sagan a megdöbbentően optimista 1 érték mellett szállt síkra, vagyis ha egyszer kialakult az élet, akkor szerinte előbb vagy utóbb szükségszerűen megjelenik az értelem is. Eredetileg Drake a valamivel visszafogottabb, de még mindig reményteljes 0,01 értéket tulajdonította fi-nek. Én azonban azt hangsúlyoztam, hogy ennek a tényezőnek is roppant bizonytalan az értéke, akárcsak az fc tényezőnek, vagyis azon bolygók részarányának, amelyeken kialakult a technikai civilizáció és a kommunikációra való képesség.

Mennyi ideig maradnak fenn a technikai civilizációk?

A Drake-egyenletben az utolsó tényező a kommunikációra képes civilizációk átlagos élettartama. Hogy ennek a jelentőségét megértsük, képzeljünk el egy várost, amelyikben minden egyes lakástulajdonos az egyik éjjel az általa tetszés szerint és véletlenszerűen kiválasztott időpontban pontosan tíz másodpercre meggyújtja a lakásában a lámpát. Ezek után tegyük fel a kérdést, hogy mekkora annak a valószínűsége, hogy a városban két lakás ugyanabban az időben lesz kivilágítva. Ha csak száz ház van a városban, már akkor is valószínűbb, hogy nem lesz két olyan ház, amelyikben egyszerre gyúlnának ki a fények. Hol itt, hol ott véletlenszerűen felvillannak a fények, szerte a városban, de valószínűleg soha nem egyszerre. Ha a lámpákat tíz másodperc helyett egy percig tartjuk égve, vagy ha a városban nemcsak száz, hanem 10 000 ház van, akkor nyilvánvalóan jobbak az egyidejű kivilágítás esélyei. Most gondoljunk ugyanígy a kommunikációra képes civilizációkra! Ezek is jönnek, mennek; némelyek „felvillannak”, azután kihunynak. Most éppen az emberi civilizáció „világít”. Azt szeretnénk tudni, hogy van-e bárki más a Tejútrendszerben, aki ugyancsak éppen most van a rádiókommunikációra képes korszakában.[14] A SETI-kutatásban nem segít, ha tudjuk, hogy a Tejútrendszerben eddig már talán sok ezer, rádiós kommunikációra képes civilizáció is létrejöhetett, de már mindegyikük réges-régen eltűnt, rádióadásaik megszűntek. Ugyancsak nem segít, ha tudjuk, hogy civilizációk ezrei fognak kialakulni akkor, amikorra az emberiség már vélhetően eltűnik a történelem színpadáról. A hagyományos SETI olyan kozmikus társaságra szeretne rátalálni, amelyik jelenleg létezik. Ebben az esetben viszont a siker esélye a Drake-egyenlet L tényezőjétől függ, vagyis annak az időtartamnak a hosszától, amennyi ideig egy Földön kívüli civilizáció rádiójeleket sugároz. Minél nagyobb L értéke, annál nagyobb az esélye, hogy van olyan civilizáció, amelyik jelenleg éppen rádiózik.

Ugorjunk most vissza 1961-be: annak idején Drake az L = 10 000 év mellett tette le a voksát. Sagan, akit elkeserített az atomháborúval és a környezet rombolásával kapcsolatban tapasztalható emberi ostobaság, úgy gondolta, hogy a 10 000 év kissé optimista feltételezés. Michael Shermer, a Szkeptikusok Társasága (Sceptics Society) tagjának becslése szerint az emberi civilizáció eredendően instabil, ezért jellemzően néhány száz éven belül várható az összeomlása.[15] Egyes biológusok érvelése szerint az emlős fajok átlagos élettartama néhány millió év, ami meglehetősen általános felső határt szab civilizációnk várható élettartamára. Természetesen senki sem tudja, mi az igazság. A magam részéről úgy gondolom, hogy az L értékére vonatkozó érvek naivak és irrelevánsak, különösen a biológiai természetűek. A darwini evolúció működését a mezőgazdaságban már felfüggesztettük, az emberi társadalomban pedig a természetes kiválasztódás helyét a modern orvostudomány, a demokratikus jogok, a génsebészet és a biotechnológia vette át. Ennek ellenére az emberi civilizáció áldozatul eshet valamilyen természeti katasztrófának, például egy kisbolygó becsapódásának, az egész fajt kipusztító gyilkos járványnak vagy egy ember által előidézett katasztrófának, például atomháborúnak. Ezek a dolgok azonban nem elkerülhetetlenek, és ha az elkövetkező évszázadokban megalapozzuk a szerencsénket, akkor jól élhetünk akármilyen hosszú ideig. Nem látok semmilyen okot arra, hogy ha egyszer már létrejött egy civilizáció, miért ne maradhatna fenn rendkívül hosszú időn keresztül – évmilliókon vagy tízmilliókon át, esetleg még tovább. Ez tehát a Drake-egyenlet egyetlen olyan tényezője, amelyik esetében optimistább vagyok a nagyokosoknál.

Fontosabb kérdés a hagyományos, rádió alapú SETI kapcsán, hogy vajon a civilizációk „elektromágneses lábnyoma” is fennmarad-e rendkívül hosszú ideig. Az emberiség körülbelül egy évszázada bocsát ki rádiójeleket. Legerősebben sugárzó forrásaink a katonai radarok. Ezután következnek a tévéadók. A SETI kezdeti időszakában a kutatók a technika fejlődésével és a jólét fokozódásával párhuzamosan a kisugárzott rádióteljesítmény megállíthatatlan növekedését prognosztizálták. Ám a valóságban éppen ennek az ellenkezője következett be. Egyrészt, a két pont közötti kommunikációban mára a kis teljesítménnyel sugárzó, adásaikat a Föld felé irányító műholdak váltak uralkodóvá. Másrészt, a távközlés döntő többsége ma már a föld alá rejtett optikai kábeleken keresztül zajlik. Ha a földönkívüliek figyelemmel kísérik a rádiósugárzásunkat, akkor azt tapasztalják, hogy a rádiójelek intenzitása a XX. század végén maximumot ért el, azóta fokozatosan csökken. Talán újabb száz év elteltével a Földet már nem fogja elhagyni számottevő intenzitású rádiósugárzás. (A radarokat talán még mindig használni fogják, ezen kívül időnként parancsokat küldünk a különböző űrszondáknak.) Ha tehát egy Földön kívüli társadalomnak nem kifejezett szándéka a nagy teljesítményű rádiójelek kisugárzása, akkor könnyen előfordulhat, hogy a Tejútrendszerben nyüzsögnek a fejlett civilizációk, mégsem tudunk felfogni egyetlen, mesterséges eredetű rádiójelzést sem. Becslések szerint, ha építenénk egy 100 kilométer átmérőjű rádiótávcsövet, akkor annak olyan nagy lenne az érzékenysége, hogy még egy, a Szíriusz távolságában működő tévéadó jeleit is fel tudná fogni, így nem számítana, hogy a Földön kívüliek közvetlenül felénk irányítják-e adásukat, vagy nem. Ha azonban a Szíriusz TV kábelen továbbítja adását, akkor nincs szerencsénk. A Földön kívüli civilizáció lehallgatása nehéz ügy, ha abból indulunk ki, hogy az idegenek még mindig az 1980-as évek emberi technológiáját használják. (Erre a kérdésre az 5. fejezetben még visszatérek.)

Mindenesetre, a lényeg az, hogy ha elfogadjuk a Drake által javasolt L = 10 000 értéket, és a róla elnevezett egyenletben a többi tényezőre általa adott jelenlegi becsléseket, akkor mindent összevetne N = 10 000 jön ki eredményül, vagyis 10 000 olyan civilizációnak kell lennie a Tejútrendszerben, amelyek jelenleg képesek rádióhullámok segítségével egymással (és velünk) kommunikálni. Ez felettébb izgalmasan hangzik. Tízezer Földön kívüli civilizáció, amelyek mindegyike éppen most rádiózik! Ha ezt tényként fogadjuk el, akkor a SETI mindennél fontosabb és sürgősebb lenne. „Nosza rajta, keressük meg őket!”, mondaná mindenki. Ám, amint korábban kifejtettem, noha Frank egyenletében számos tényezőt meglehetősen pontosan ismerünk, sőt legalább az egyiket (L) véleményem szerint súlyosan alábecsültük, ugyanakkor az egyenletben meghatározó szerepet játszik két olyan tényező, amelyekről szinte semmit sem tudunk. Az egyik az fp vagyis azon bolygók részaránya, amelyeken kialakult az élet; a másik pedig fi vagyis azon bolygók részaránya, amelyeken kialakult az értelem. Véleményem szerint az előbbi sokkal problematikusabb, mint a második. Ha megszületik az élet, akkor az intelligencia létrejötte legalább esélyként benne rejlik. Végül is nincs kizárva, hogy az értelem nem annyira az ormányhoz, mint inkább a szárnyhoz hasonló jelenség; ez legalábbis nem túlságosan valószínűtlen. Az viszont teljességgel lehetséges, hogy az élet eredete olyan szeszélyes véletlennek köszönhető, hogy csak egyetlenegyszer következett be – és ennek köszönhetően vagyunk mi itt. Jelenleg tudományos alapon nem lehet ezt a nézetet megcáfolni. Egyelőre a legcsekélyebb bizonyíték sem szól amellett, hogy „a természet az életet pártfogolja”, vagy amellett, hogy létezne bármiféle „élet elve”, amelynek köszönhetően az egyszerű vegyületek zavaros levese átalakul a pompázatos biológiává. Mivel semmilyen nyomravezető tényt sem ismerünk arra vonatkozóan, hogyan jött létre ténylegesen az élet, ezért ha, illetve amíg nem találunk vagy egy árnyékbioszférát vagy sziklaszilárd bizonyítékot egy exobolygón kialakult élet mellett, addig fl értékénél az optimista és a pesszimista számszerű becsléseket egyaránt figyelembe kell vennünk. A jelen helyzetben ez az arány 0 és 1 között bármi lehet.

Az egyetlen eseten alapuló statisztika veszélyei

Elfogadva, hogy a Tejútrendszer körülbelül 400 milliárd csillagból áll, ésszerű becslés, hogy a Naphoz hasonló csillagok körül keringő, Földhöz hasonló bolygók száma egymilliárd körül lehet. Ha Monod-nak van igaza, akkor ezen bolygók közül csak egyetlenegy hordozza az életet. Ha viszont de Duve álláspontja a helyes, akkor az élet legtöbb bolygón megtalálható. Mi a helyzet a köztes értékekkel? Lehetséges, hogy a Tejútrendszerben mondjuk egymillió bolygón van élet?

Létezik egy meggyőző érv ezen köztes álláspont ellenében. A „más Földek” nem egyszerűen csak ülnek, és várják, hogy megjelenjen rajtuk a biológia; az élet kialakulásának a lehetőségek véges ablakán belül kell bekövetkeznie. Az általunk ismert élethez olyan stabil csillagra van szükség, mint amilyen a Nap, mert csak az képes megtermelni a szükséges energiát és fenntartani a bolygón a lakhatóság feltételeit. A csillagok azonban nem világítanak örökké; előbb vagy utóbb kifogy a tüzelőanyaguk és elpusztulnak. A maga 4,5 milliárd éves korával Napunk teljes életútja fele körül jár, vagyis nukleáris tüzelőanyaga jelentős részét már felhasználta. További egymilliárd év elteltével elkezdi érezni, hogy fogytán az üzemanyaga, aminek eredményeképpen felduzzad és lassan elnyeli otthonunkat. (A csillagászok ezt úgy mondják, hogy vörös óriássá válik, ami a csillag fehér törpévé történő összeomlásával járó halálának előszele.) A Tejútrendszer legtöbb csillagának hasonló az élettörténete. Ha tehát a Naphoz hasonló valamelyik csillag bolygóján kialakul az élet, akkor annak valamikor a csillag keletkezése és halála által behatárolt, 5-10 milliárd évig tartó időszakban kell bekövetkeznie. Feltételezve, hogy a biológiai fejlődés véletlenszerűen következik be a lakható bolygókon, akkor fellép valamekkora statisztikus szórás, vagyis egy bizonyos tartományon belül esnek azok az időtartamok, amelyre az egyes bolygókon az élet kialakulásához szükség van. Figyeljünk azonban az átlagos időtartamra! Ha az átlagos időtartam rövid – ha az élet gyorsan és könnyen kialakul –, akkor rengeteg lehetőség lenne arra, hogy ez nagyon sok bolygón megtörténjék (de Duve álláspontja). Másrészt viszont, ha a biogenezishez 10 milliárd évnél sokkal hosszabb időre van szükség, akkor az élet lényegében soha nem születhet meg egy a Földhöz hasonló bolygón. Ha ez mégis megtörténik, akkor az minden esélyt felrúgna – vagyis ritka szerencsés véletlennek kellene tartanunk. Tudományosabban kifejezve, egy nagyon kis valószínűségű fluktuációról, a statisztikai szórásból messze kiugró értékről lenne szó. Ebben az esetben minden további nélkül elképzelhető, hogy ez csupán a Tejútrendszer egyetlen bolygóján következett be, amelyik éppen a Föld (Monod véleménye). Lássuk most a köztes helyzetet, amikor egy miénkhez hasonló galaxisban (mondjuk) egymillió bolygón jelenik meg az élet. A biogenezis kezdetéig várhatóan szükséges időtartam nem sokkal rövidebb, de nem is sokkal hosszabb, mint egy bolygó átlagos lakhatósági időtartama – mondjuk annak egytizede és tízszerese közé esik. Ésszerű ez a feltételezés? Nézzük meg, mit is jelent ez! A lakhatósági ablak hossza, amelyet a csillag stabil állapotban töltött élettartama határoz meg (jelöljük ezt T_1-gyel), számos tényezőtől függ, például a csillag belsejében folyó atommag-reakciók sebességétől, a hőenergia csillag felszínére történő továbbításának hatékonyságától és a csillag tömegétől. Most nézzük meg, mennyi ideig tarthat az élet felbukkanása egy Föld-szerű bolygón (nevezzük ezt T_2-nek). Most csak az egyszerű, a mikrobák szintjén maradó élettel foglalkozom, nem az értelemmel. Természetesen nem ismerjük T_2 számértékét, de ha helytálló az a feltevésünk, hogy közepes számú, azaz egymillió bolygón van jelen az élet, akkor a biológiai fejlődés megindulásához szükséges időtartamnak néhány milliárd évnek kell lennie (vagyis ugyanabba a nagyságrendbe kell esnie, mint T_1-nek, az átlagos csillag élete stabil szakasza hosszának). Ebben az esetben egyes Föld-szerű bolygókon az életnek nem sikerül időben kialakulnia, sok bolygón viszont a lehetőségek ablaka közepe táján jelenik meg, néhány bolygón viszont csak az utolsó pillanatban, röviddel a bolygó lakhatatlanná válása előtt. Egy ilyen forgatókönyv, bár tagadhatatlanul lehetséges, mindamellett nagyon valószínűtlen egybeesésnek felel meg. Az élettelenből az élő megjelenéséhez szükséges időtartamnak első pillantásra semmi köze sincs a csillag élettartamának hosszát meghatározó tényezőkhöz, például a magreakciók sebességéhez. Amennyire értjük, az élet megjelenése fizikai folyamatok eredménye – beleértve az atomok és a molekulák fizikáját, a kémiát és a geológiát –, amelyek általában különböznek a csillagok belsejében lejátszódó folyamatoktól. Akkor viszont miért kellene a T_1 és T_2 időtartamoknak nagyjából megegyezniük egymással, ami az egymillió életet hordozó bolygó létezésének feltétele, hiszen a két időtartam hossza között nincs oksági összefüggés? Nincs ésszerű magyarázat arra, miért ne lehetne az egyik szám sokkal nagyobb a másiknál. Természetesen előfordulhat, hogy T_1 és T_2 értéke – merő véletlenségből – közel esik egymáshoz; a tudomány megengedi az egybeeséseket, de ez magyarázatként csak akkor fogadható el, ha minden kötél szakad.[16] Ha elvetjük a véletlen egybeeséseket, akkor arra a következtetésre kell jutnunk, hogy az élet felbukkanásához szükséges időtartam valószínűleg vagy sokkal rövidebb egy csillag élettartamánál, vagy sokkal hosszabb annál.

De vajon melyik lehet a helyzet? Egyetlen dologból indulhatunk ki, a földi életből – vagyis a vizsgált mintánk egyetlen elemet tartalmaz. Éppen ezért meglehetősen kockázatos ebből statisztikai következtetéseket levonni, ez azonban nem tartja vissza az embereket attól, hogy ezt mégis megtegyék. Carl Sagan mutatott rá arra, hogy a Földön meglehetősen gyorsan megjelent az élet: „az élet eredetének meglehetősen valószínű eseménynek kell lennie; mihelyt a körülmények megengedik, azonnal felüti a fejét!”, írta.[17] Sagan arra a körülményre hivatkozott, hogy a Földnek 3,8 milliárd évvel ezelőttig súlyos kozmikus bombázást kellett elszenvednie. A gyakori becsapódások megszűntét követően viszont a fosszíliák tanúsága szerint 300 millió éven belül megvetette a lábát a Földön az élet (6. ábra). Ez Sagan számára azt sugallta, hogy bármilyen ismeretlen folyamat hozta is létre az életet, az gyorsan játszódott le, éppen ezért arra számíthatunk, hogy az élet felbukkanása más Föld-szerű bolygókon is hasonló gyorsasággal mehet végbe.

Sagannak esetleg igaza lehet, de egy sajnálatos körülmény súlyosan elbonyolítja a helyzetet. Egyetlen statisztikai mintánk tárgyául pontosan azért választottuk a földi életet, mert mi magunk ennek a gyermekei vagyunk. A Föld nem egyszerűen csak az életnek ad otthont, hanem az intelligens életnek, ami ahhoz legalábbis elég intelligens, hogy az élet fejlődéséről elmélkedjék. Az értelem ezen szintjének eléréséhez az életnek a komplexitás magas fokáig kellett fejlődnie. Ennek a lakhatósági ablak néhány milliárd éves időtartamán belül kellett megtörténnie, vagyis azalatt, amíg a Nap állandó intenzitással sugároz. A bejárt út kritikus lépései közé tartozik a soksejtű szervezetek megjelenése (ami több mint kétmilliárd évig tartott), a nemek kialakulása, az idegrendszer és a nagyméretű agy létrejötte. Eközben számtalan apróbb lépés történt, egyeseket nehéz volt megtenni, másokat könnyű. Nyilvánvaló, hogy ha nem sikerült volna az összes lépést megtenni a rendelkezésre álló néhány milliárd év alatt, akkor soha nem jutott volna el az emberiség (vagy a hasonló intelligenciájú állatfajok) fejlődése olyan magas szintre, hogy a tudomány kérdéseivel foglakozzék. Más szavakkal, a földi életnek meglehetősen gyorsan kellett kifejlődnie, máskülönben a Nap vörös óriássá válása előtt nem lett volna elég idő a hozzánk hasonló, értelmes megfigyelők megjelenéséhez. Eszerint tehát az élet gyors felbukkanása a Földön nem feltétlenül jelenti azt, hogy ez az általános helyzet; lehet, hogy egy korántsem tipikus eseménysor következett be, amely csak azért képezheti megfigyelések és tüzetes vizsgálat tárgyát, mert éppen ezen folyamat eredményeképpen létrejöttek a megfigyelők.

A Nagy Szűrő

Az imént vázolt, hevenyészett érvelést Brandon Carter brit kozmológus 1980-ban helyezte szilárd matematikai alapokra,[18] majd ezt követően a közgazdász Robin Hanson finomította.[19] Carter és Hanson a „kísérletek” nagy sokaságát képzelte el, amelyekben a természetnek esélye volt létrehozni az értelmes életet. Megállapították, hogy ha az értelem kifejlődésének várható időtartama sokkal rövidebb egy átlagos csillag élettartamánál (mondjuk csupán néhány millió év), akkor nehéz lenne megérteni, miért tartott ez a Föld esetében több milliárd évig. Tudomásul kellene vennünk, hogy bár az értelmes élet gyakori jelenség a Világegyetemben, mégis a földi élet kifejlődése szokatlanul lassan ment végbe. Másrészt viszont, tételezzük fel, hogy az értelem kifejlődésének várható időtartama sokkal hosszabb egy tipikus csillag élettartamánál. Minthogy a felettébb kedvezőtlen esélyek ellenére az értelem mégiscsak kifejlődött (amint a Föld esetében látható), ezért a rendkívül valószínűtlen folyamat teljes véghezviteléhez szükséges idő minden bizonnyal nagyon közel lehet a megengedett teljes időtartamhoz, vagyis a lakhatósági ablak hosszához. Nos, pontosan ez az, amit a 6. ábrán megfigyelhetünk: az értelmes élet evolúciója a Földön 4 milliárd évet „felhasznált” a lehetőség ablakából, vagyis abból az 5 milliárd évből, amelynek végeztével a felfúvódó Nap felperzseli a Földet.

Carter és Hanson pontosan számszerűsíteni is tudták ezt az elképzelést. Íme, eredményeik lényege, amely egyenesen következik a valószínűségszámítás egyenleteiből, de az érdeklődő olvasó a tényleges bizonyítékokat is megtalálja az eredeti cikkben. Tételezzük fel, hogy számos létfontosságú lépésre van szükség az értelem kifejlődéséhez vezető út bejárásához, és ezen lépések mindegyike olyan valószínűtlen, hogy annak az egyetlen lépésnek a megtételére egy átlagos csillag élettartamánál sokkal hosszabb ideig kellene várnunk.[20]

6. ábra A Földön gyorsan kialakult az élet, mihelyt a körülmények alkalmassá váltak. Ha azonban ez nem így történt volna, akkor az ember nem fejlődött volna ki a lakhatósági ablak bezáródása előtt, aminek a bekövetkezése mostantól 800 millió év múlva várható. Az ábrán a számok a jelentől visszafelé számított időt mutatják, milliárd években.

7. ábra A Nagy Szűrő működése, abban az esetben, ha az értelmes élet kifejlődésének útján hat, rendkívül valószínűtlen lépést kell megtenni, és feltételezve, hogy a rendkívül kedvezőtlen esélyek ellenére az értelem mégiscsak megjelenik még a több milliárd évig tartó lakhatósági ablak bezáródása előtt. A valószínűségelmélet felhasználásával kapott, kulcsfontosságú eredmény értelmében az egyes, jelentős lépések között eltelt időtartamok (nagyjából) egyenlők egymással, és egyenként ugyanolyan hosszúak, mint amennyi az utolsó lépéstől a végső pusztulásig, vagyis a lakhatósági ablak bezáródásáig hátra van. Ha tudjuk, mennyi időnk van még hátra itt a Földön a végső pusztulásig, akkor megállapíthatjuk az egyes lépések közötti időtartamot, és így a lépések számát is. Ha a hátralévő időt 800 millió évnek vesszük, akkor az ábrán látható módon hat lépést kapunk. Minden egyes lépésnél találunk egy teljes joggal valószínűtlennek tekinthető lépést. Az adatok jobban illeszkednek, ha feltételezzük, hogy az első lépés a Marson történt, és az élet csak ezt követően került át a Földre.

Hanson az élet kifejlődésének ezt az akadályfutását „A Nagy Szűrőnek” nevezi. Tételezzük fel, hogy N számú ilyen lépést kell megtenni, amelyek mindegyikére kicsi az esély, az értelmes élet mégis megjelenik. Ekkor az egyenletek azt mutatják, hogy az egyes, felettébb valószínűtlen lépések között átlagosan eltelő idő a lakhatósági ablak hosszának 1/N-ed része. Az utolsó 1/N-ed rész jelenti azt az időtartamot, amely az értelem megjelenése és a lakhatósági ablak bezáródása között megmarad. Ezt az eredményt a 7. ábrán vázoltam fel. Különös, de az egyes lépések között eltelt időtartam független attól, milyen nehéz megtenni az adott lépést, mindaddig, amíg az egyes lépések mind nagyon nehezek. (Megérzésünk azt súgja, hogy ha az A lépés valószínűsége egy az egymillióhoz, a B lépésé pedig egy az egymilliárdhoz, és mindkét lépés ténylegesen megtörténik, akkor az A esemény ezerszer gyorsabban következik be, mint a B esemény. Ez azonban nem így van.)

Mit mondhatunk az N számról, ha a Carter-Hanson-féle érvelést a tényleges földi helyzetre alkalmazzuk? Ha pontosan értjük a Nap működését és fejlődését, akkor (legjobb becsléseink szerint) körülbelül 800 millió évünk lehet hátra itt a Földön, utána bolygónk túl forróvá válik ahhoz, hogy az értelmes élet megmaradjon a felszínén. Ebből következően N értéke 6 körül lehet (ezt úgy kaptuk, hogy a lakhatósági ablak teljes időtartamát, vagyis az 5 milliárd évet, elosztottuk a várhatóan hátra lévő idővel, vagyis 800 millió évvel). Ez azt jelenti, hogy az értelmes élet kifejlődéséhez hat kritikus jelentőségű, de egyformán nagyon valószínűtlen lépést kellett megtenni, amely lépések durván 800 millió évente következtek be. Mit látunk, ha ezt összehasonlítjuk az ősmaradványok által hordozott információval? Nos, igen jó egyezést tapasztalunk. A jelentős, de valószínűtlen lépések közül az első magának az életnek a megjelenése; a második a fotoszintézis kialakulása a baktériumokban 3,5 milliárd évvel ezelőtt, a harmadik az „eukarióták” (nagy, bonyolult felépítésű sejtek, sejtmaggal) felbukkanása 2,5 milliárd éve. A negyedik lépés az ivaros szaporodás kialakulása körülbelül 1,2 milliárd évvel ezelőtt; az ötödik a nagy, soksejtű szervezetek megjelenése 600 millió éve; majd végül az utolsó a jelentős agykapacitású emberszabásúak kifejlődése a közelmúltban. Mindez nagyon jól néz ki, kivéve az első akadályt. Az élet megjelenéséig a Földön ugyanis semmi szín alatt sem telt el 800 millió év. Sokkal inkább azt mondhatjuk, hogy miután a kozmikus bombázás véget ért, mindössze 200-300 millió éven belül megjelent – erre mondta Sagan, hogy az élet szinte szemérmetlen sietséggel „felütötte a fejét”. Akkor hát ez a kellemetlen tény semmissé teszi Carter érvelését? Nem egészen. Carter számításba vette, hogy nem lehetünk egészen bizonyosak abban, hogy az élet ténylegesen a Földön kezdődött, megszülethetett ugyanis a Marson is, ahonnan a kozmikus bombázások időszakában kidobódó marsi kőzetek szállították át a Földre. Így az élet abban a pillanatban megkapaszkodhatott bolygónkon, mihelyt lecsillapodott a kozmikus bombázás. Ha Carternek igaza van, akkor úgy 3,8-4 milliárd évvel ezelőtt, vagy még korábban nyílhatott meg a Földön a lehetőség az élet számára, mert a Mars már hamarabb készen állt az élet befogadására. Eszerint tehát a Nagy Szűrő minden egyes lépése, az elsőt is beleértve, nagyjából az előrejelzésnek megfelelően, 800 millió éves időközönként következett be.[21]

Korábban már írtam arról, hogy az intelligencia kifejlődése előtt álló akadályokat nem egykönnyen sikerült legyőzni a Földön – több mint 200 millió évig tartott az agy evolúciója a szárazföldi állatoknál, mire az emberszabásúak megjelentek. Ez elég gyenge teljesítmény volt. Carter érvelése azonban még ennél is pesszimistább végkövetkeztetésre vezet. Emlékezzünk vissza, Carter abból indul ki, hogy az értelmes élet felbukkanásához az átlagos, vagyis várható időtartam sokkal hosszabb, mint a tipikus, Naphoz hasonló csillagok esetében a lakhatósági ablak néhány milliárd éves hossza. Így tehát azt a tényt, hogy az értelem 200 millió év alatt kialakult a Földön, bármilyen lassúnak is tűnjék ez számunkra, (Carter szerint) ritka véletlennek, egy statisztikailag váratlan eseménynek tekinthető. Ezért nagyon szerencsések vagyunk, hogy egyáltalán bekövetkezett egy ilyen rövid időszakban. Ez a „szerencsés Föld” konklúzió végső soron arra a következtetésre vezet, miszerint a Naphoz hasonló csillagok döntő többsége nem osztozik a Föld kivételes szerencséjében. Ezeknek a csillagoknak tehát nincsenek olyan bolygóik, amelyek az értelemmel bíró életet hordoznák. Ha Carternek igaza van, akkor a Föld nagyon ritka kivétel, és az emberhez hasonló intelligens lények megjelenése csak a ritka véletlenek szerencsés összjátékának eredményeképpen jöhet létre, pontosan úgy, ahogyan azt Monod állította.[22]

Bár úgy tűnik, mintha Carter érvelése kihúzná a talajt a SETI alól, sok kollégám azért gyanakodva fogadja az azt alátámasztó tényeket. Közkeletű ellenvélemény, hogy nem használhatjuk fel a jövőre vonatkozó sejtéseinket (például azt, hogy mennyi idő múlva fog a Föld pecsenyévé sülni) a múltra vonatkozó érvelésünkhöz. Valójában ez az ellenvetés nem helytálló: a valószínűségi érvelések tökéletesen érvényesek és a múlt és a jövő eseményeire egyaránt alkalmazhatók, mindaddig, amíg minden más tényező időben állandó marad. Tételezzük azonban fel, hogy a többi tényező nem marad változatlan. Mi történik például akkor, ha az egész Tejútrendszerre kiterjedő kozmikus katasztrófák évmilliárdokon keresztül meggátolják az intelligens élet kialakulását, azután azonban elmúlnak? A Világegyetemben ismert leghevesebb események egyike a gamma-kitörés (gamma-villanás). Ezek a kellemetlen katasztrófák valószínűleg olyankor következnek be, amikor a nagy tömegű csillagok fekete lyukakká omlanak össze, miközben elektromosan töltött részecskék formájában hirtelen hatalmas mennyiségű energia szabadul fel, amely részecskék két, egymással ellentétes irányú, keskeny nyalábban hagyják el az égitestet. Ezek a töltött részecskék viszont intenzív gamma-sugárzást (nagy energiájú fotonokat) keltenek, amelyek a fekete lyukak forgásakor íveket húznak a galaxisban, mint kozmikus halálsugarak. Ha az egyik gamma-sugár végigseper egy bolygón, akkor a felszínén található minden bonyolult szerkezetű életet egy csapásra megsemmisít. A gamma-villanásokat a Swift nevű műholddal figyelik meg, az eszköz évente több száz ilyen eseményt észlel. A gamma-kitörések a múltban gyakoribbak lehettek, ezért hihető, hogy bárhol a galaxisban akár néhány évmilliárdon keresztül is meg tudták akadályozni az értelmes élet kialakulását. Ha ez így van, akkor egy bolygó felszínén uralkodó ideális körülmények közepette (azaz ha nem éri a bolygót gamma-sugárzás), az intelligencia megjelenése nem is olyan valószínűtlen. Arra a tényre, hogy a Földön az értelem kifejlődésének folyamata nagyon hosszú ideig tartott, könnyen elfogadható fizikai magyarázat adható (a Föld ki volt téve a gamma-sugarak pusztító hatásának), miáltal meggyengül Carternek az a kijelentése, miszerint az élet megjelenése még akkor is rendkívül valószínűtlen esemény, ha egyébként több tízmilliárd év áll rendelkezésre. Egyelőre tehát nehéz lenne megítélni, mennyire fog Carter érvelése végső soron komolynak bizonyulni. Ezt majd csak akkor fogjuk tudni megmondani, ha az összes tényezőt megértjük, amelyek szerepet játszanak annak meghatározásában, hogy mire van szükség az értelmes élet kialakulásához.

Pusztulásra ítéltettünk?

Mielőtt továbblépnénk a valószínűségek világából, van egy végső csavar, amelyről említést kell tennünk. Ha a kísérteties csöndet meggyőző bizonyítéknak tekintjük arra, hogy egyedül vagyunk (abban az értelemben, hogy mi vagyunk az egyedüli értelmes lények a Világegyetemben), akkor lehetséges, hogy az intelligens életig elvezető lépések oly valószínűtlenek, hogy csak egyetlenegyszer következtek be.[23] De van a csöndnek egy másik lehetséges magyarázata is, amelyet az előző fejezetben említettem. Talán az intelligens élet és a technikai civilizációk eredendően instabilak, ezért nem képesek elegendően hosszú ideig fennmaradni ahhoz, hogy kapcsolatot létesítsenek egymással. Ha ez a helytálló magyarázat, akkor ez nagyon rossz hír az emberiség számára. Ebből ugyanis az következik, hogy ha a Föld tipikus bolygónak tekinthető, akkor arra számíthatunk, hogy mi is ugyanazt az utat járjuk be, mint a földönkívüliek, vagyis meglehetősen hamar követjük kozmikus unokatestvéreinket a feledés homályába – legalábbis még azelőtt, mielőtt elindulhatnánk meghódítani a Tejútrendszert. És természetesen nem nehéz azonosítani azokat a ránk leselkedő potenciális veszélyeket, amelyek eltörölhetnek bennünket a föld színéről – az atomháború, a gyilkos járványok, egy üstökös becsapódása, a társadalmi és gazdasági szétesés...[24]

Hogyan lehetne eldönteni, hogy a kísérteties csönd kétféle magyarázata közül melyik lehet a helytálló: a szerencsés Föld vagy a hamarosan bekövetkező teljes pusztulás? Ha semmilyen bizonyíték sincs a kezünkben, akkor mindkét forgatókönyv egyformán hihető. De tudatlanságunknak ez a szintje hamarosan meg fog változni. Ha a csönd valóságos, és nem csak annak tudható be, hogy elkerül bennünket a szerencse vagy rosszul választjuk meg kutatási stratégiánkat, akkor valamilyen hatás kiszűri a legfejlettebb technikai civilizációkat. Vagy azáltal, hogy megakadályozza a létrejöttüket, vagy azáltal, hogy ha mégis létrejönnek, akkor viszont hamar megsemmisíti őket. Az első esetben a Nagy Szűrő valahol a múltunkban bújik meg, és mi, emberek nyilvánvalóan olyan szerencsések vagyunk, hogy valamiképpen mégis átjutottunk a szűrőn. Az utóbbi esetben viszont a szűrő a jövőnkben rejtőzik, ami baljós jelnek tekinthető: nem lehetünk olyan szerencsések, hogy töretlenül haladunk előre, mert ez az ismeretlen hatás „kiszűr bennünket”. Tételezzük fel, hogy sikerül megtalálnunk a Földön kívüli élet bizonyítékát, mert például valahol a Naprendszerben mikrobákat fedezünk fel, vagy az egyik exobolygó légkörében kimutatjuk az oxigént. Ebből az következne, hogy az értelem és a technológiai civilizáció felé vezető úton az első lépés – az élő megszületése az élettelenből – tulajdonképpen nem is olyan hatalmas és valószínűtlen lépés. Ebben az esetben arra a következtetésre juthatnánk, hogy a Nagy Szűrőnek valahol az első lépés után kell elhelyezkednie. Ez a következtetés viszont abba az irányba tolja el az egyensúlyt, hogy a Szűrő valahol az intelligencia kifejlődésének a jövőjében található, ami ily módon megnöveli az emberiség küszöbönálló, súlyos, pusztító katasztrófájának az esélyét. A kilátásaink még sötétebbé válnak, ha nemcsak valamilyen primitív életformát sikerül felfedeznünk, hanem a Földön kívüli élet egy bonyolultabb formáját, mert ettől kezdve az intelligencia felé vezető út további lépéseit inkább valószínűnek, mintsem valószínűtlennek kell tekintenünk. Ez tovább csökkentené annak a valószínűségét, hogy a Nagy Szűrő az intelligens élet múltjában található, és így tovább növelné az értelem sötét és veszedelmes jövőjének a valószínűségét. Röviden azt mondhatjuk, hogy ha az élet kozmikus parancs, akkor az észlelt nagy csönd valóban kísérteties, sőt kifejezetten baljós előjel, ami az emberiség sorsát illeti. Ha nincsenek ott a földönkívüliek, akkor inkább reménykedhetünk abban, hogy semmiféle élet sincs odakint. Nick Bostrom, az Oxfordi Egyetem filozófusa nyersen fogalmazva összegezi a helyzetet: „Jó hír lenne, ha a Marsot teljesen sterilnek találnánk. A halott kőzetek és az élettelen homok örömmel töltenék el a lelkemet... Mert ezek egy nagyszerű jövő ígéretét hordoznák az emberiség számára.”[25]

1979-ben felkértek arra, hogy írjak egy szakmai háttéranyagot a színész Dudley Moore részére, aki a BBC It’s About Time (Az időről van szó) című dokumentumfilmjében egy meghökkent egyetemi hallgatót játszott. A történet (Eleai) Zénón görög filozófus híres paradoxonával kezdődött, amely szerint a kilőtt nyílvessző soha nem képes elérni a célba vett, távolodó tárgyat, a következő okfejtés miatt. Mire a nyílvessző elér abba a pontba, ahol a célba vett tárgy abban a pillanatban tartózkodott, amikor az íj húrját elengedtük, addigra a cél kissé odébb mozdul. Mire a nyíl eléri a cél új helyét, addigra az ismét tovahalad, és így tovább, a végtelenségig. A tévéváltozatban Dudley Moore menekült a nyilas elől, majd összeesett, amikor a nyílvessző hátulról eltalálta. „Ennyit a filozófiáról”, jegyezte meg a narrátor fanyar humorral. Az általam ebben a fejezetben bemutatott filozófiai érvek, bármilyen érdekesek is, nem helyettesíthetik a sziklaszilárd tényeket. Ezek a nagyszabású kozmikus következtetések ugyanis gyenge lábakon álló adatokra támaszkodnak, így csak annyira tekinthetők jónak, amennyire az alapjukként szolgáló adatok megbízhatóak. Minthogy eddig nincs hitelt érdemlő bizonyítékunk a Földön kívüli élet létezésére, körülbelül ez minden, amit tehetünk. Ám a SETI alapvetően kísérleti és megfigyelési program, nem pedig filozófiai és statisztikai gyakorlat. Egyetlen felfedezés, egyetlen kilőtt nyílvesszőként egy pillanat alatt feje tetejére állíthatná évszázadok filozófiai feltételezéseit. A kísérteties csönd nem ok arra, hogy abbahagyjuk a Földön kívüli értelem keresését, sőt inkább kényszerítő erejű érvet jelent a kutatások folytatása mellett.

5. Az új SETI:

a kutatás szélesítése

A vízió a mások számára láthatatlan dolgok látásának a művészete.

Jonathan Swift

Nem tudják, hol vagyunk

A SETI hagyományos megközelítése azon a hiten alapul, miszerint a Földön kívüli civilizációk kis sávszélességű rádióüzenetekkel veszik célba a Földet. Véleményem szerint azonban ez a „központi dogma” egyszerűen elfogadhatatlan. Az okot a fény véges sebességében kell keresnünk, vagyis abban a tényben, hogy semmilyen jel vagy fizikai hatás sem terjedhet a fénynél gyorsabban. Ez az abszolút sebességhatár a fizika egyik alapvető törvénye, amely a tér és az idő szerkezetével áll kapcsolatban. Hacsak nem alapvetően hibás, amit a fizika alapjairól tudunk (amely esetben viszont a SETI-ről folytatott egész eszmecserénk vitatható), akkor tudomásul kell vennünk ezt a korlátot. Ha érzékelni szeretnénk ennek a következményeit, akkor tételezzük fel, hogy tőlünk 1000 fényév távolságban található egy idegen civilizáció – vagyis még a SETI-kutatás optimistái szerint is kifejezetten közel –, és tételezzük fel, hogy a földönkívülieknek olyan fejlett technológia van a birtokában, amelyikkel részletesen tudják tanulmányozni a Földet. Mit látnak? Nos, minket biztosan nem. Nem látják sem a rádiótávcsöveinket, sem a részecskegyorsítóinkat, mint ahogy az országútjainkat vagy a rakétáinkat sem. Amit látnak, a Föld, Kr. u. 1010 körüli állapota. Ez az időpont messze megelőzi az ipari forradalom kezdetét, egy olyan korba esik, amikor a technika csúcsát az óramű jelentette. A földönkívüliek esetleg észrevehetik az egyiptomi piramisokat és a kínai Nagy Falat. Észreveszik a városokat és a mezőgazdasági művelés jeleit, de a csillagközi távközlés technológiája még a távoli jövőbe vész. Ígéretesnek tűnhet az a tény, hogy az emberek már rájöttek az építkezés és a mezőgazdasági művelés technológiájára, de ez természetesen nem garantálja, hogy a rádiótávcső mintegy 1000 évvel később meg fog jelenni (és nem csak mondjuk 5000 vagy 50 000 évvel később). Ezért a földönkívülieknek semmi okuk sem lenne arra, hogy Kr. u. 1010-ben elkezdjenek rádióüzeneteket küldözgetni felénk. Okosabban teszik, ha kivárják, amíg tényleg a kezünkben lesz a jeleik vételére alkalmas technológia, és csak akkor vágnak bele a jelek küldözgetésébe.

De a földönkívüliek honnan fogják megtudni, hogy már készen állunk az üzeneteik vételére? Nos, akkor értesülnek erről, amikor az általunk küldött első rádióüzenet megérkezik hozzájuk. Az emberiség rádiótechnológiája csak körülbelül egy évszázados múltra tekinthet vissza. További 900 év múlva azok az első, gyenge jelek megérkeznek az elképzelt közeli civilizációhoz, ha tehát az idegenek nagyon érzékeny berendezéseikkel folyamatosan figyelnek minket, és gyorsan elküldik a választ, akkor is csak valamikor az ötödik évezred kezdete előtt kaphatjuk meg az első üzenetüket. Ezt a késlekedést sehogy sem tudjuk elkerülni. Az „ő” univerzumukban (vagyis az idegenek időben késleltetett nézőpontjából) az emberi rádiócsillagászat egyelőre még egyszerűen nem is létezik. Hacsak nem látnak a jövőbe, akkor számukra nem létezik, és még további 900 éven keresztül nem is fog létezni a Földön az a technikai civilizáció, amelyet célba vehetnének a jelzéseikkel. Ha viszont az idegen civilizáció még távolabb van – mondjuk 10 000 fényévre –, akkor még tovább kell várni. A lényeg az, hogy a hagyományos SETI – ahol rádiótávcsövekkel pásztázzuk az égboltot, és keressük a földönkívüliek üzenetét – minden bizonnyal nagyon jó ötlet, de ehhez elég lenne csak néhány ezer év múlva hozzáfogni. Az egyetlen kibúvót az jelentheti, ha a földönkívüliek sokkal közelebb vannak – ötven fényéven belül. Ez szinte hihetetlen, de ki tudja? Ilyen távolságon belül a SETI-vel foglalkozó csillagászok már az összes lehetséges csillagot és környezetét megvizsgálták, de semmit sem találtak.

A kiábrándító következtetés azonban nem szól a SETI tágabban értelmezett stratégiája ellen, csupán annak a hiábavalóságára mutat rá, hogy távoli forrásokból érkező, szándékosan az emberiség felé irányított üzeneteket keressünk. Az égbolt rádiócsillagászati módszerekkel történő pásztázása során persze előfordulhat, hogy belebotlunk a földönkívüliek rádióüzenetébe, amelyet azonban nem nekünk szántak, csak nagyon régen véletlenül éppen a látóirányunkba sugározták ki valaki másnak, és a jelzés éppen most érkezik a mi kozmikus környezetünkbe. Erre azonban nyilvánvalóan csak kevés remény van. Ugyancsak távoli lehetőség, hogy esetleg léteznek olyan Földön kívüli civilizációk, amelyek bármiféle megkülönböztetés nélkül és folyamatosan sugározzák üzeneteiket az egész Tejútrendszerbe – ez lenne a BBC World Service galaktikus megfelelője. Ehhez azonban rendkívül nagy teljesítményű adóberendezésre lenne szükség, továbbá olyan mértékű eltökéltségre és önzetlenségre, amilyet nincs jogunk feltételezni.

A SETI kutatói által felkapott másik nagyszabású ötlet értelmében lehetőség van lehallgatni egy más bolygóról érkező, belső rádióforgalmazást. Saját rádió-és tévéállomásaink sokkal alacsonyabb frekvenciákon – jellemzően az 50 és 400 MHz közötti sávon – sugároznak, mint amilyeneket a SETI-kutatásokhoz használnak (a SETI széles frekvenciasávban dolgozik, de az 1 és 2 GHz közötti tartományban). Épülnek azonban a rádiócsillagászati műszerek új osztályába tartozó berendezések, amelyek szépen lefedik a MHz-es tartományt, méghozzá minden korábbit felülmúló érzékenységgel. Európában már csaknem elkészült a LOFAR (Low Frequency Array, alacsony frekvenciájú rendszer). Ez 25 000 kis fémrúdantennából áll, amelyeket különböző országok területén helyeznek el. Az antennák egymással elektronikus összeköttetésben állnak, így az adatok digitálisan egyesíthetők. A LOFAR-nak nem kell forrásról forrásra ugrálnia, hanem az égbolt nagy területeit akár hónapokon keresztül is figyelemmel kísérheti, ami megnöveli annak az esélyét, hogy véletlenül rátalálnak egy folyamatosan érkező, gyenge jelre. A LOFAR fő célja a kozmológia úgynevezett sötét korszaka végének – az első csillagok megjelenését közvetlenül megelőző időszak – tanulmányozása. Minthogy azóta (körülbelül 13 milliárd év alatt) a Világegyetem jelentős mértékben tágult, a kibocsátott elektromágneses sugárzás hullámhossza megnőtt, ezért sok érdekes forrásnak a vevőhöz (a Földre) érkező sugárzása eltolódott a MHz-es tartományba. Nem a LOFAR az egyetlen szóba jövő próbálkozás. Egy hasonló koncepciójú és célú, de sokkal ambiciózusabb rendszert terveznek megépíteni vagy a rádiócsendes Nyugat-Ausztráliában vagy Délnyugat-Afrikában. A leendő berendezés a Négyzetkilométeres Rendszer (SKA, Square Kilometre Array) nevet kapta, és amint ebből következik, az antennák együttes felülete 1 négyzetkilométer lenne. Ezek a berendezések valójában a rutinszerű csillagászati kutatások céljaira készülnek, azonban a SETI-kutatók az eredeti tudományos kutatási program megzavarása nélkül ráhelyezhetik detektoraikat a távcsövekre.

Bár a SETI-nek nyilvánvalóan javára válik a rádiótávcsövek ezen új generációjának a használata, mégis úgy tűnik, hogy sem a LOFAR, sem az SKA nem lesz alkalmas a földönkívüliek lehallgatására, hacsak nincs kivételesen nagy szerencsénk. Ezek a berendezések impozáns méretük ellenére sem lennének képesek kimutatni a földi erősségű tévéadásokat még akkor sem, ha az adót a Földhöz legközelebbi csillagok körül keringő bolygón helyeznék el. Van azonban egy halvány reménysugár. Abraham Loeb (Harvard Egyetem) becslése szerint az SKA-val sok fényév távolságból is ki lehetne mutatni egy földi erősségű tévéadót, ha egy hónapon keresztül folyamatosan gyűjtenénk a megfigyeléseket, és feltételezzük, hogy találunk olyan módszert, amelyikkel ki lehetne szűrni a vizsgált frekvenciasávban a földi eredetű interferenciákat.[1] Bár ekkora távolságon belül sok csillag található, azonban csillagászati értelemben véve ez még mindig a közvetlen kozmikus szomszédságunkat jelenti. Nincs remény egy tévéadó jeleinek a vételére mondjuk 1000 fényév távolságból, hacsak nem sokkal erősebb az adás a földi megfelelőinél.[2] Itt azonban egy súlyosabb problémával találjuk szembe magunkat, amelyet a 4. fejezetben már említettem. A nagy teljesítményű rádióadások kisugárzása valószínűleg csak múló hóbort a fejlődő civilizációk életében, legalábbis, ha az emberi tapasztalatokat alapul vehetjük. Mi ugyanis már tévéadásaink legtöbbjét optikai kábelen keresztül továbbítjuk. Minden további nélkül elképzelhető, hogy a Föld néhány évtizeden belül csaknem teljesen rádiócsendes hely lesz, híradásainkból semmi sem fog kiszivárogni a világűrbe. De egy nagyon régi, Földön kívüli civilizációnak nyugodtan lehetnek saját érvei a saját részére szóló rádióadások fenntartása mellett, ezért továbbra is van értelme folytatni a LOFAR és az SKA rendszerekkel a SETI-kutatást.

A fotonokon túl

A rádiójelek és a lézersugárzás egyaránt elektromágneses hullám – vagyis az üzenetek továbbítására fotonokat használnak. Elvben bármi, ami eljut A-ból B-be, felhasználható kódolt jelek továbbítására, ezért egy szélesebb értelemben vett SETI-stratégia kidolgozásakor fontolóra kell vennünk, hogy a földönkívüliek más formában is továbbíthatják jeleiket. Bármiféle jeltovábbítás esetén felmerülő technikai probléma, hogy ha A és B sok fényév távolságra vannak egymástól, akkor valamilyen a jelet elnyelő anyag helyezkedhet el a két pont között, például gáz vagy por. Különösen igaz ez a Tejútrendszer fősíkjában, ahol a por a Tejúton végigfutó, sötét sávokként tűnik fel. A rádióhullámok és a lézerfény előnye, hogy bizonyos hullámhosszakon ez a csillagközi anyag viszonylag átlátszó a számukra. Mégis, létezhet valami, ami a fotonoknál nagyobb áthatoló erővel képes a csillagközi üzeneteket továbbítani. Az egyik lehetőség a neutrínó; ezek a részecskék éppen arról híresek, hogy szinte akadálytalanul képesek áthatolni az anyagon. Csak az a bökkenő, hogy ugyanilyen könnyedséggel haladnak át detektoraink anyagán is. Ha a földönkívüliek neutrínónyalábokat használnak üzeneteik elküldésére, akkor csak fáradságos munkával juthatunk hozzá az üzenethez.

A neutrínóknak sok éven keresztül csak elméleti jelentőségük volt, mert nem voltak a felfogásukhoz szükséges, kellően érzékeny eszközeink. A helyzet az 1950-es években azonban megváltozott, amikor végre sikerült kimutatni az atomreaktorokból jövő, erős neutrínósugárzást. Bár a neutrínók kölcsönhatása a közönséges anyaggal hihetetlenül gyenge, azért a neutrínó néha mégiscsak eltalál egy atommagot, és abban kimutatható átalakulást idéz elő. Ennek a valószínűsége azonban elképesztően csekély: neutrínók billiói száguldanak el akadálytalanul, míg végre egy eltalál egy atommagot. Napjainkban a neutrínófizika már nagyon fejlett. A részecskegyorsító laboratóriumokban például neutrínónyalábokat lehet előállítani, amelyeket átlőnek a Földön, majd sok ezer kilométer távolságban lévő detektorokkal felfogják. Hatalmas detektorokat építenek kilométeres mélységekbe, amelyek tartályokba töltött, többszáz tonna ultranagy tisztaságú vizet (vagy jeget) tartalmaznak. Ezekből mindannyiszor parányi fényfelvillanások érkeznek, amikor egy neutrínó eltalál egy atommagot és nagy sebességű, töltött részecskéket hoz létre. A villanásokat felerősítik, és érzékeny eszközökkel felfogják. A fizikusok detektorokat építenek az Antarktiszon, a Földközi-tenger mélyén és a szibériai Bajkál-tóban, hogy „neutrínószemmel” is feltárják a Világegyetemet. A nagy energiájú neutrínók sokaságát bocsátják ki várhatóan a szupernóvák, a fekete lyukak és valószínűleg a sötét anyag folyamatai. Minden nehézség ellenére tehát vannak olyan detektoraink, amelyekkel elvben fel tudjuk fogni a földönkívüliek neutrínónyalábokba kódolt üzeneteit.

A neutrínókkal történő jeltovábbítás lehetőségét Anthony Zee és kollégái tanulmányozták a Santa Barbara-i Kalifornia Egyetem Kavli Elméleti Fizikai Intézetében,[3] akik azt vetették fel, hogy a földönkívüliek a természetes úton a Napban és a csillagokban létrejövőnél sokkal nagyobb neutrínóenergiákat választhatnak. Minthogy a tér meghatározott irányaiból nagyon kevés nagy energiájú neutrínó érkezik, ezért a közelünkben elhaladó, nagy energiájú neutrínónyaláb rendkívül feltűnő lenne. Állítsuk ezt szembe a nagy energiájú rádióhullámokkal, amelyeket számos, kompakt csillagászati forrás kibocsát; így tehát ha a Földön kívüliek rádiót használnak, akkor az egész kozmosszal versengeniük kellene. Zee úgy gondolja, hogy a földönkívüliek egy részecskegyorsítót használhatnak elektronok és antirészecskéik (pozitronok) ütköztetésére és megsemmisítésére (annihilálására), így keskeny neutrínónyalábot tudnak előállítani, amelyet tetszés szerinti irányba küldhetnének. Ezt a módszert a földi fizikusok kipróbálták, ellenőrizték és alkalmazzák is, noha a földönkívülieknek ugyanezt sokkal nagyobb energián kell megtenniük, ami azzal az előnnyel kecsegtet, hogy minél nagyobb a neutrínók energiája, annál könnyebb azokat kimutatni. A legjobb lenne akkora energiát alkalmazni, amelynél a neutrínók különösen erősen lépnek reakcióba az atommagokkal, aminek eredményeképpen a fizikusok által W-bozonnak nevezett részecskék zápora jönne létre. (A fizikában járatosabb olvasók számára elárulom, hogy ez az energia 6,3 PeV) Ha azt tapasztaljuk, hogy ilyen módon W-bozonok keletkeznek, akkor arra természetesen fel kell figyelnünk. Az üzenet kódolásához a földönkívülieknek csupán valamilyen, a Morse-ábécéhez hasonló kódot kell használniuk. Elismerem, hogy az adattovábbítás sebessége meglehetősen szánalmas lenne, de amint a rövidesen olvasható érvelésemből kiderül, ez nem túl lényeges.

Jeladók

Mindenki jól ismeri a számítógépet, de csak kevesen tudják, ki találta fel. Csodálatosképpen az általános célú számítógép alapvető tervét már a XIX. század közepén kidolgozta egy Charles Babbage nevű, különc, angol zseni. Sajnos mechanikus számológépe, vagy más néven az „analitikai gép” soha nem készült el teljesen. Előfutárának, az úgynevezett differenciálgépnek azonban 1991-ben, Babbage születésének 200. évfordulója alkalmából, a londoni Természettudományi Múzeum elkészítette és működtette a másolatát.

Babbage-nek számos további találmánya és eredménye is volt, többek közt a nevéhez fűződik a világítótornyok ma már közismert jelzőrendszerének a kialakítása. Az alapelv roppant egyszerű: vízszintes síkban egy fénynyaláb seper körbe, ami egy távoli fix pontból úgy látszik, mintha minden egyes körbefordulás alatt a torony fénye egyszer vagy kétszer felvillanna. A jelet nem irányítják konkrétan senki felé, de aki látótávolságon belül a tengeren hajózik, az észreveszi a felvillanásokat. A fényjelek kódolásával egyszerű üzenetek is kifejezhetők, például: „Veszély, hajózz óvatosan!”, vagy „Valaki van itt”. Ennyi az egész: a teljes információtartalom kicsi, de óriási a jelentősége, legalábbis a tengerészek számára.[4] Meg tudna konstruálni egy Földön kívüli civilizáció egy hasonló jeladót, amelyiknek a jelzése végigseper az egész Tejútrendszeren?

Történelmileg a bolygók közötti jelzések küldésének az ötlete legalább egy évszázaddal megelőzte a rádióra alapuló SETI-t. A matematikai zseni Karl Friedrich Gauss 1802-ben azt javasolta, hogy Szibéria erdőségeiben alakítsanak ki hatalmas alakzatokat, ezzel irányítva magunkra a marslakók figyelmét, egyúttal jelezve számukra intelligenciánkat. Elgondolása szerint egy nagy területen ki kellett volna irtani az erdőt, és a földbe búzát kellett volna vetni, a terület alakjának pedig ki kellett volna fejeznie Püthagorasz híres geometriai tételét. Később Joseph Johann von Littrow (1781-1840) bécsi majd budai csillagász ábrándozott valami hasonlóról, ő olajjal töltött árkokat képzelt a Szaharába, amelyekben éjjelente meg lehetett volna gyújtani az olajat. Ebbe az óriási geometriai alakzatokkal operáló gondolatkörbe tartozik a feltaláló és távcsőépítő Robert Wood ötlete is, aki a New York Timesban arról írt, hogy szövetcsíkokból hatalmas fekete foltot kellene kialakítani. A csíkok összetekerésével, illetve kigöngyölésével elérhető, hogy a folt néha el-, máskor feltűnik, így tudnánk kacsintgatni marsbéli szomszédainknak! Ezen korai elképzelések egyike sem számolt a jelek felerősítésével, így a felvetett módszerek hatótávolsága a bolygórendszer határain belülre korlátozódott. A nagy teljesítményű rádióadók és lézerek megjelenésével azonban megnyílt az út azelőtt, hogy ne csak a bolygóközi, hanem a csillagközi téren keresztül is küldhessünk jeleket.[5]

Egy Kaliforniában dolgozó fizikus ikerpár, Greg és Jim Benford részletesen tanulmányozta annak a lehetőségét, hogy a Földön kívüli civilizációk esetleg már nagyon régen kisugározhattak nagy teljesítményű rádiójeleket, az embereknek pedig most megvannak a megfelelő eszközeik ezek észlelésére. Greg asztrofizikus és kiváló sci-fi író, Jim pedig a nagy intenzitású mikrohullámú nyalábok technológiájának szakértője. A Benford-testvérek úgy látják, hogy az ősi civilizációknak számos okuk lehetett volna egy jeladó létrehozására; például ez lehetett volna egy szép napokat látott, de mára már réges-régen eltűnt civilizáció büszkeségének csúcstechnológiájú emlékműve. Emellett egy jeladó nagyszerű lehetőség arra, hogy magára vonja a figyelmet és egyszerűen létrehozza az első kapcsolatot: ha bárki felfogja, akkor ezután megkétszerezi a SETI erőfeszítéseit. Elképzelhető, hogy művészeti, kulturális vagy vallási jelképként szolgálna, vagy akár a graffiti kozmikus megfelelője lenne. Lehet akár segélykiáltás, vagy mint az egyszerű világítótornyok esetében, figyelmeztető jelzés.

Benfordék kiszámították, mekkora teljesítményre lenne szükség a mikrohullámú (nem pedig optikai) jelek előállításához, amelyek erős, de rövid ideig tartó impulzusok – ha úgy tetszik, füttyök vagy koppanások – sorozatából állnának. Nyilvánvalóan sokkal kevesebb energiára van szükség a szórványos jelek kisugárzásához, mintha folyamatosan áramolnának kifelé az üzenetek. Az impulzusokat ugyan valamivel nehezebb detektálni, lényegesen könnyebb őket kisugározni (bár a Tejútrendszer egészét elérő nyaláb kisugárzása messze meghaladja az emberi technológia lehetőségeit). Benfordék számításának a kiinduló feltevése az volt, hogy az egy kisugárzott koppanásra jutó költség olyasvalami, amit a fizika alapvető törvényei határoznak meg, ez tehát a Földön kívüli építkezőkre ugyanúgy vonatkozik, mint ránk. Feltételezhetően még egy szupercivilizáció sem pazarolhatja el korlátlanul az erőforrásait.[6] Benfordék éppen ezért a problémát az ő megfogalmazásuk szerint „azoknak a fickóknak a szemszögéből elemezték, akik a cechet állják”, és az antenna létesítésének és működtetésének a költségeit figyelembe véve kiszámították, milyennek képzelik az impulzusokból álló jel jellegzetességeit.[7] A hatékonyság a magasabb frekvenciák mellett szól, így véleményük szerint a 10 GHz lenne optimális. Ennél magasabb frekvencián a Tejútrendszer háttér rádiózaja interferenciát okoz. Eddig a legtöbb SETI-megfigyelés a sokkal alacsonyabb, 1 vagy 2 GHz körüli frekvenciatartományra koncentrált. Az egyes koppanások időtartama és a koppanások között eltelő idő között kapcsolat áll fenn. Jó kompromisszum lehet, ha körülbelül 1 másodperces időtartamú jelet hozzávetőleg évente egy alkalommal sugározunk ki.

Szemben a klasszikus SETI célpontjával – meghatározott frekvencián érkező, kis sávszélességű, folytonos jel – egy ilyen jeladó jele inkább egy rövid fütty, vagy talán egy a figyelmet még jobban felkeltő, kettős fütty formájában szétoszlik egy bizonyos frekvenciatartományon belül. Amint az lenni szokott, a SETI-program kezdete óta nagyon sok különböző füttyöt detektáltak, de csak nagyon kevésnek lett valamilyen következménye, és ennek jó oka van. Amint az 1. fejezetben már láttuk, amikor egy rádiótávcsővel valamilyen szokatlan jelre bukkannak, akkor az eljárás a következő. A távcsövet el kell fordítani a célpontról, és meg kell győződni arról, hogy ebben az esetben a jel elhalkul (így lehet kizárni a műszer hibás működéséből adódó jeleket), majd újra vissza kell állni a megfigyelt objektumra. Ha a jel még mindig ott van, akkor egy másik, lehetőleg jó távoli rádiótávcsövet is be kell vonni az észlelésbe, így lehet meggyőződni arról, hogy a jel valóban csillagászati eredetű (és nem például egy helyi mobiltelefon bocsátotta ki). Mindehhez arra van szükség, hogy a titokzatos jel elég hosszú ideig tartson ahhoz, hogy ezt az ellenőrzési folyamatot be lehessen fejezni, ami a gyakorlatban akár több órát is igénybe vehet. Ha viszont a távcső csak egy pillanatszerű koppanást észlel – ami az egyik pillanatban még ott van, de a következőre már el is tűnt –, akkor nem lehet az ellenőrzési folyamatot végrehajtani.[8]

Jerry Ehman az Ohio Állami Egyetem Big Ear (Nagy fül) rádiótávcsövével 1977. augusztus 15-én észlelt egy, találóan „Tyűha!” jelnek nevezett, híres, titokzatos impulzust. A jel 22 másodpercig tartott (tehát meglehetősen hosszú impulzus volt), azután soha többé nem tudták detektálni. Ehman akkor vette észre a jelet, amikor figyelmesebben átnézte az antenna számítógépével készített, nyomtatott változatot. Olyan izgatott lett attól, amit talált, hogy a margóra nyomban odaírta: „Wow!” (Tyűha!) (8. ábra). A jelet azóta sem tudták megmagyarázni, sem emberi tevékenységtől származó, sem természeti jelenségként. Egy másik, sokat vitatott, rövid ideig tartó esemény egy fél ezredmásodpercig tartó, erős fütty volt, amelyet Lorimer impulzusa néven ismerünk – erre a Kis Magellán-felhő közelében az ausztráliai Parkes-rádiótávcsővel bukkantak rá (12. színes kép). A jelet egy David Narkevic nevű egyetemi hallgató találta, aki a Nyugat-Virginia Egyetemen (West Virginia University) dolgozó Duncan Lorimer számára végzett észleléseket. Lorimer nem a földönkívüliek jelzéseit kereste, hanem a pulzároknak nevezett égitesteket vizsgálta. A rejtélyes impulzust csak jóval a felfogása után vették észre, mert az megbújt a rutinszerű vizsgálat során érkező adattömegben. Azóta soha, semmi hasonlót sem sikerült észlelni az égbolt ugyanazon területéről. Nincs konszenzus a forrás mibenlétéről, bár úgy tűnik, mintha a jel nagyon messziről, jóval a Tejútrendszer határain túlról érkezett volna. A legjobb tippek szerint valamiféle heves, fekete lyukakkal kapcsolatos esemény okozhatta.

8. ábra A „Tyűha!” jelet tartalmazó adatsor nyomtatott változata.

A rádióimpulzusok másik lehetséges forrása a felrobbanó fekete lyukak. Stephen Hawking 1975-ben arra a következtetésre jutott, hogy a fekete lyukak valójában nem teljesen feketék, hanem hőt sugároznak ki. Az energiaveszteség miatt csökken a méretük, majd végül teljesen elpárolognak. Minthogy az objektum összezsugorodása közben a fekete lyuk hőmérséklete emelkedik, párolgása megszaladó, vagyis egyre rohamosabbá váló folyamat, amelyik nagy energiájú részecskék – köztük sok elektromosan töltött – mindent elsöprő erejű kidobódásával ér véget. Ha ez a végső robbanás a környező mágneses térben, például a Tejútrendszerében következik be, akkor a töltött részecskék rövid, de nagy energiájú elektromágneses impulzust hoznak létre.[9] A fekete lyukak robbanásainak rádiótávcsövekkel végzett kutatása eddig semmiféle eredményt sem hozott. A SETI számára az igazi kihívást a mesterséges és a természetes eredetű jelek megkülönböztetése jelenti. Ha egy Földön kívüli civilizáció figyelemfelkeltő jeleket akar használni, akkor fel kell címkéznie a jeleket az értelemre utaló nyomokkal, például azzal, hogy egyszerre több frekvenciasávon sugározzák ki azokat oly módon, hogy a sávok közepének megfelelő frekvenciák valamilyen aritmetikai szabályszerűséget tükrözzenek. A létező SETI-rendszerek nem túlságosan alkalmasak az ilyen jelekkel való foglalkozásra, mert a hardvert és az adatok elemzését egyaránt olyanra tervezték, hogy azok elsősorban a kis sávszélességű források azonosítására legyenek alkalmasak. Ennek ellenére nincs alapvető akadálya annak, hogy impulzusokat is keressünk: a lehetőség kihasználása csak a rendelkezésünkre álló erőforrásokon múlik. A tranziens jelenségek kereséséhez az égbolt kiválasztott szeletét bizonyos ideig – mondjuk egy évig – folyamatosan figyelni kell, mert még ha logikusan gondolkozva ki is tudjuk találni, honnan érkezhet a jel, azt nem tudhatjuk, mikor érkezik a következő. Egy ezredmásodperces impulzusok után próbaképpen végzett kutatás jelenleg is folyik az Allen-távcsőrendszernél, amihez a Berkeley-í Kalifornia Egyetem által működtetett, a Légy Szemének nevezett rendszert használják. Az alkalmazott konfigurációban a 42, jelenleg már működő antennát az égbolt különböző területeire állítják, ami összességében jó lefedettséget biztosít. Sajnos az egyes antennák átmérője csak 6 méter, ezért az érzékenység nagyon korlátozott. Egy másik, Astropulse néven ismert, célzott kutatást a világ legnagyobb rádiótávcsövével, az arecibói (Puerto Rico) berendezéssel végeznek, amelyikkel már régóta folynak SETI-kutatások, és amely a Kapcsolat (Contact) és a GoldenEye (Aranyszem) (13. színes kép) című filmeknek köszönhetően vált híressé. Bár ennek a műszernek sokkal nagyobb az érzékenysége, ezzel szemben nagyon kicsi a látómezeje. Ezek a projektek csak a kezdetet jelentik, de a földönkívüliek ilyen jelzései utáni alaposabb kutatás megrekedt a tervezés fázisában.

A kutatás szűkítése

Ennek a fejezetnek az elején amellett érveltem, hogy szélesíteni kell a Földön kívüli értelem keresését. De nem valószínű, hogy egy teljes egészében fokuszálatlan megközelítés sikerre vezet, figyelembe véve a vállalkozás „tű a szénakazalban” jellegét. A jeladók esetén a feladat kevésbé fárasztó, ha a Tejútrendszernek azokra a tartományaira koncentrálunk, ahol a legtöbb csillag található. A Tejútrendszer szerkezete lapos korongra emlékeztet, amelyből spirálkarok nyúlnak ki – ezeknek a karoknak az egyike foglalja magába a Naprendszerünket. A Tejútrendszer külsőbb vidékein ritkábban helyezkednek el a csillagok, és szegényebbek a nehéz elemekben, például az élet szempontjából nélkülözhetetlen szénben. A legtöbb csillag a belső részeken található, elsősorban az öregebbek, amelyek körül a legnagyobb az esély az ősi civilizációk létezésére – ezért a leginkább reményteljes próbálkozás, ha a jelzéseinket a Sagittarius (Nyilas) csillagkép felé irányítjuk, ahol a Tejútrendszer középpontja is található.[10]

A Tejútrendszer középpontjától mért radiális távolság azonban csak a történet egyik része. De vajon hogyan függ a lakhatóság a Tejútrendszer fősíkjától „fölfelé” vagy „lefelé” mért távolságtól? Ez sokkal bonyolultabb kérdés, mert a csillagok a Tejútrendszer középpontja körüli keringésük közben a fősíkra merőleges irányban föl-le vándorolnak. A Nap például 62 millió évenként hajt végre egy ilyen oszcillációt, aminek eredményeképpen mintegy 230 fényévre emelkedik ki a Tejútrendszer fősíkjából. Néhány évvel ezelőtt két Berkeley-i fizikus, Richard Muller és Robert Rhode megdöbbentő felfedezést tett, amikor az elmúlt 542 millió év tengeri élővilágára vonatkozó fosszilis bizonyítékokat nézték át.[11] Köztudott, hogy az élet gyakorisága a Földön a tömeges kipusztulások következtében hirtelen változásokat mutat. Számos elmélet létezik arra vonatkozóan, mi okozhatta ezeket a szörnyű pusztításokat, az okok között a kozmikus becsapódásokat, a szupernóva-kitöréseket és a megszaladó vulkanizmust egyaránt megtaláljuk. Muller és Rhode a tengeri élővilágot megtizedelő pusztulásokban 62 millió éves periodicitást talált, a kipusztulások üteme akkor volt a legmagasabb, amikor a Naprendszer a (galaktikus) északi irányban a legtávolabb járt a Tejútrendszer fősíkjától, és akkor volt a legalacsonyabb, amikor déli irányban távolodott el legmesszebbre. Elemzésük arra mutat, hogy a galaxisunk északi peremén túl valami nagyon kellemetlen dolog található. Mi lehet az, és miért nem található meg a déli oldalon ugyanúgy, mint északon? (Ha délen is jelen lenne, akkor a periódus nem 62 millió, hanem 31 millió év lenne.)

Izgalmas magyarázattal szolgált a Kansas Egyetem két asztrofizikusa, Mihail Medvegyev és Adrian Melott.[12] Rámutattak arra, hogy bár a Tejútrendszer fényes korongja észak-déli irányban szimmetrikus, a galaktikus halo nem az. A Tejútrendszer protonok és más töltött részecskék formájában szelet bocsát ki, ami az intergalaktikus térbe minden irányban messze benyúló, híg felhőt hoz létre, amely azonban déli irányban aszimmetrikusan torzult. Ennek jó oka van. A Tejútrendszer a szomszédságában lévő sok más galaxissal együtt 200 km/s sebességgel száguld a Virgo (Szűz) csillagkép irányában fekvő, nagy tömegű galaxishalmaz felé – márpedig a Virgo a galaktikus északi irányban helyezkedik el. A még ritkább (főként ionizált hidrogénből álló) intergalaktikus közeg viszkózus ellenállást fejt ki, ami dél felé torzítja a halót és aszimmetriát kelt. Ahol a halót alkotó gáz találkozik az intergalaktikus közeggel, lökéshullámfront alakul ki. Ahogy múlik az idő, ennek a lökéshullámnak az energiája egy mágneses folyamat révén átadódik mind az intergalaktikus közegből, mind a halóból származó protonoknak, és azokat nagyon nagy energiára gyorsítja. Ezek a protonok (és a halo peremén hasonló módon felgyorsított továbbiak) azok, amelyek a Földet eltaláló nagy energiájú kozmikus sugárzás jelentős részét alkotják. Bolygónkat valamennyire megvédi saját mágneses tere, de a védelemhez a Tejútrendszer mágneses tere is hozzájárul. Medvegyev és Melott arra a következtetésre jutott, hogy a Földet érő kozmikus sugárzás erőssége meglepően érzékeny a Naprendszer helyére. Amikor a Naprendszer „fönt jár északon” a lökéshullámfront közelében, a nagy energiájú kozmikus sugárzás fluxusa mintegy ötször akkora, mint amikor „lenn délen” tartózkodunk.

A kozmikus sugárzásra régóra gyanakodtak, amikor a fajok tömeges kihalásának az okát keresték. A kozmikus sugárzás nagy fluxusa a felső légkörben kémiai változásokat okoz, amelyek megnövelhetik a felhőborítottságot – és talán drámai mértékű, globális lehűlést váltanak ki. Emellett káros elemi részecskék, az úgynevezett müonok záporát is ki tudják váltani, amely részecskék az óceánok mélyére is behatolnak, ahol a tengeri élővilágot veszélyeztetik. Mindezen felül a kozmikus sugárzás megtámadja az ózonréteget, így az átengedi a Nap halálos ibolyántúli sugárzását. Együttes hatásuk következtében az értelmes élet számára alkalmas zóna a Tejútrendszer fősíkjának északi részétől távolabbra eső területekre szorul vissza. Valószínűtlen, hogy egy technikai civilizáció kifejlődne egy olyan, a Földhöz hasonló bolygón, amelyik északi irányban túlságosan messze esik a Tejútrendszer fősíkjától, bár egy fejlett civilizáció, amelyik az előtt alakul ki, hogy a bolygójának otthont adó csillag észak felé kezd vándorolni, megszerezheti a tudást, hogyan lehet néhány millió évre „bedeszkázni a fedélzeti nyílást” és átvészelni a kozmikus sugárzás viharát.[13] A legtöbb hosszú életű civilizáció kialakulására azonban olyan csillagok körül számíthatunk, amelyek kisebb amplitúdójú oszcillációt végeznek, és a Tejútrendszer fősíkjának biztonságos közelségében maradnak. Ha egy jeleket kibocsátó Földön kívüli civilizáció csökkenteni akarja a költségeit, akkor ésszerű lépés, hogy a nyalábokat nem válogatás nélkül, minden irányban egyforma valószínűséggel küldik ki, hanem a Tejútrendszernek ebbe az „élet síkjába” koncentrálják. Következésképpen, ha léteznek odakint jelzőfények, akkor azok ebbe a síkba koncentrálódva látszhatnak.

A Földön kívüli civilizációk természetes jelzőfényeket is használhatnak létezésük jelzésére, abban a reményben, hogy más bolygók rádiócsillagászai amúgy is vizsgálják ezeket az objektumokat, így feltűnne nekik, ha valami furcsaságot tapasztalnának a viselkedésükben. Ha alaposabban szemügyre vesszük ezeket az objektumokat, akkor az segít tovább szűkíteni a keresést. A pulzárok a rádiócsillagászok által jól ismert, nagy teljesítményű rádióforrások, amelyek felhasználhatók arra, hogy az észlelők figyelmét ráirányítsák egy mesterséges jelre. A pulzár egy gyorsan forgó neutroncsillag,[14] amelyik töltött részecskéket dob ki magából, amelyek azután intenzív, de keskeny rádióhullám-nyalábot bocsátanak ki. Amint a csillag forog, a nyaláb folyamatosan körbe forog – akárcsak a világítótorony fénykévéje. A Földről nézve ezt a jelenséget rádióimpulzusok rendkívül szabályos sorozataként észleljük. Egyes neutroncsillagok olyan gyorsan forognak, hogy az impulzusok között csak néhány ezredmásodperc telik el. Ezek az objektumok különösen érdekesek a csillagászok számára, ezért nagyon alaposan tanulmányozzák őket. William Edmonson és Ian Stevens a Birminghami Egyetemen (Egyesült Királyság) felvetették, hogy a földönkívüliek esetleg megpróbálkozhatnak a pulzáréval azonos frekvenciájú, mesterséges füttyök továbbításával azon lakható bolygók irányába, amelyek egy pulzár iránya közelében látszanak.[15] Ha a Föld lenne az egyik célba vett bolygó, akkor ezeket a jellegzetes impulzusokat az égboltnak egy pulzárral átellenes pontjából észlelnénk, ami holtbiztos jele lenne annak, hogy itt valamilyen intelligens eredetű, mesterséges jeleket látunk. Edmonson és Stevens néhány tucat, az élet hordozására potenciálisan alkalmas bolygót azonosítottak, amelyek a Földről nézve egy 1° nyílásszögű kúpon belül éppen átellenes irányban vannak nagyon stabil, gyorsan forgó pulzárokkal. Összeállították azoknak a szóba jövő csillagoknak a listáját is, amelyek a direkt irányban látszanak, vagyis egy pulzár közvetlen közelében. Minthogy a jelzés ismert (a pulzáréval megegyező) periódusú, szabályos impulzusokból állna, egy sokkal gyengébb jel is feltűnne a háttérzajban, ha a hosszú időn keresztül végzett észlelések eredményét összegeznénk. A technikában még inkább jártas civilizáció az üzenet közvetítésére megpróbálhatja magát a pulzár által kibocsátott sugárzást felhasználni, ha valamilyen módon modulálni tudják a természetes impulzusokat. Ez elegánsan megoldaná az energiaproblémát – a pulzárok sugárzása olyan erős, hogy az egy szerényebb méretű rádiótávcsővel is az egész Tejútrendszerben felfogható. A küldött jel ezután a természetes rádióimpulzusok frekvenciájában, intenzitásában vagy polarizációjában megmutatkozó valamilyen modulációként látszana.

Egy vaktában kisugárzott jelzőfény természetesen csak korlátozott értéket képviselne az azt kisugárzó közösség számára, mert egy tranziens impulzus természetéből adódóan nem képes nagy mennyiségű információ kódolására. Ennek ellenére kulcsként szolgálhat, lehetővé téve a hozzáférést egy sokkal nagyobb adatbázishoz. A jel például megmutathatja, hogyan lehet a Galaktikus enciklopédiát egy tárolóhelyről letölteni. De hol lehet a legközelebbi ilyen tároló? Félúton a Tejútrendszerben? Talán. Ám egyes érvek amellett szólnak, hogy csillagászati értelemben valahol itt lehet a küszöbön.

Üzenet a küszöbön

A hagyományos SETI legnagyobb hátránya, hogy a rádiójeleknek rengeteg időre van szükségük a csillagközi távolságok befutásához. Ha mondjuk 1000 fényév távolságban felfedezünk egy másik civilizációt, akkor legalább 2000 évbe telne, mire választ kaphatunk bármely üzenetünkre, amelyet esetleg elküldtünk nekik. Amint Carl Sagan egyszer megjegyezte, ez aligha alkalmas egy élénk párbeszéd folytatására. Geológiai vagy evolúciós időskálán szemlélve a helyzetet, két évezred talán csak egy szempillantás, jóllehet emberi léptékkel mérve elkeserítően hosszú idő. Van azonban egy másik, izgalmasabb lehetőség. Az emberek csaknem valós időben is párbeszédet folytathatnak a Földön kívüli intelligenciával, ha a földönkívüliek elküldték egy űrszondájukat a Naprendszerbe, ahonnan a Föld felé küldött jelek futási ideje csak percekben vagy órákban mérhető.[16] Ronald Bracewell már a SETI kezdetekor felvetette ezt a lehetőséget, amely azóta is rendszeresen visszatérő téma.[17]

A földönkívüliek szempontjából az űrszonda küldésének az óriási előnye az, hogy ha egyszer idetelepítik, többé nem kell törődniük vele. Gondos tervezéssel a szonda messze túlélheti az őt megalkotó civilizációt. Nincs szükség nagy tömegű antennára, hacsak nem akar a szonda rendszeresen jelentéseket küldeni az otthoni központnak. A földi rádiótávcsövek számára nem okozott gondot a Pioneer-10 űrszonda adásának vétele még akkor sem, amikor a szonda már a Naprendszer peremén járt (egészen addig, amíg néhány évvel ezelőtt teljesen be nem szüntette adásait), pedig a Pioneer rádióadójának nem volt nagyobb a teljesítménye egy karácsonyfaizzóénál. A földönkívüliek űrszondája egy parányi chipen talán rengeteg információt képes tárolni; ha egyszer kapcsolatba tudunk lépni vele, akkor szuperszámítógépe kiterjedt oktatási és kulturális célú információcserében vehet részt. Elvben az űrszonda tetszés szerinti méretű lehet; az én elképzeléseimben az emberi távközlési műholdakhoz hasonló nagyságú szerkezet él.

Tudomást szereznénk arról, ha a környékünkön egy Földön kívüli eredetű űrszonda működne? Hol kellene keresnünk? A mi szempontunkból a legegyszerűbb helyzetet egy alacsony Föld körüli pályán keringő szonda jelentené. Ez azonban kizárható, a Föld körül keringő hatalmas mennyiségű anyagot – amelynek legnagyobb része az emberi eredetű űrszemét – pontosan nyilvántartják, vagyis nem keringenek a fejünk fölött számunkra ismeretlen tárgyak. Mi a helyzet a távolabbi helyszínekkel? Egy (a sokkal magasabban fekvő) geoszinkron pályára helyezett,[18] vagy a Hold körül keringő, kisméretű űrszonda valószínűleg mindeddig elkerülte volna a figyelmünket. A newtoni mechanika értelmében a hosszú távon stabil műholdpályák ritkák, ezért kellő gondossággal kell azt megválasztani, ha el akarjuk kerülni a gyakori pályakorrekciók szükségességét. Szerencsére van két olyan pont a világűrben, ahol a Nap és a Föld gravitációs vonzása összjátékának eredményeképpen stabil pálya jön létre. Az itt keringő űreszköz pontosan a Földdel egyező ütemben kering a Nap körül. Ez a két pont a csillagászatban L_4 és L_5 jelű, Lagrange-pontoknak nevezett helyek. Ugyanilyen Lagrange-pontok vannak a Föld-Hold-rendszerben is, az itt elhelyezkedő testek a Holddal azonos ütemben keringnének a Föld körül. A SETI-kutatók pontosan tisztában vannak ezzel; már a kezdetek kezdetén néhány alkalommal átkutatták a Föld-Hold-rendszerben a Lagrange-pontok környékét, de semmi szokatlan dolog sem bukkant fel.[19] Azt viszont – legjobb tudomásom szerint – eddig még soha nem próbálták meg, hogy egy esetlegesen ott parkoló, Földön kívüli eredetű űrszonda „felébresztése” céljából erős rádiójeleket küldjenek az L_4 és L_5 pontok irányába.

A Naprendszer többi része olyan óriási, hogy egy aprócska szonda szisztematikus megkeresése irreális vállalkozás lenne. Szinte lehetetlen lenne például egy mesterséges objektum kimutatása a kisbolygóövben, ahol azt a legkülönfélébb alakú és méretű sziklás törmelékdarabok veszik körül, különösen, ha a szondát egy kisbolygóhoz rögzítik. Egy pontosan gömb vagy kúpos alakú szonda, vagy objektumok tartókkal összekötött csoportja nyilvánvalóan felkeltené a figyelmünket, de ha a földönkívüliek szándékosan el akarnák rejteni a szondájukat, akkor ezt könnyűszerrel megtehetnék. Nyilvánvalóan nagyszámú, Földön kívüli eredetű űrszonda helyezkedhet el a Naprendszerben, amiről a legcsekélyebb tudomásunk sem lenne, ha a szondák nem jelzik számunkra a jelenlétüket.

Nincs okunk feltételezni, hogy egy űrszonda csak a közelmúltban érkezhetett meg a Naprendszerbe. Egy ilyet akár évmilliókkal ezelőtt elhelyezhetett itt egy civilizáció, amelyik a távolból végzett megfigyelésekkel megállapította, hogy a Földön van élet. Az űrszonda passzív maradna, csendben figyelné a Földet és várakozna, amíg kialakul a technikai civilizáció. Amikor a szonda számítógépe a civilizációt elég érettnek és megfontoltnak ítéli, kezdeményezné a kapcsolatot. Hogyan történne ez meg? A nyilvánvaló eljárás az lehetne, ha a szonda valamilyen rádiójelet küldene felénk. Ahhoz, hogy érzékeljük rendkívüli eredetét, a jelnek valamilyen felettébb szokatlan módon kellene felhívnia magára a figyelmünket. Az egyik lehetőség (amelyet Carl Sagan vetett fel a Kapcsolatban) szerint a szonda visszasugározna egy nagyon régi rádió-vagy tévéadást. Természetesen megdöbbennénk, ha rádiótávcsöveinkkel a világűr távoli vidékéről érkező rádióadásban az I Love Lucy (Szeretem Lucyt) című tévésorozatra ismernénk rá. (A pontosság kedvéért elmondjuk, hogy az I Love Lucy első epizódját 1951. október 15-én sugározták.) Másrészt viszont, ha az otthoni tévékészülékünkön találnánk rá az adásra, akkor a tévénézők semmi különöset nem találnának a dologban – nem is törődnének vele, mert úgy gondolnák, hogy ez is a sok régi sorozat számtalan ismétlésének az egyike.[20]

Sokkal elrugaszkodottabb az a javaslat, amely szerint az űrszonda az internetet használhatná fel a velünk való kommunikációra. A szonda fedélzeti számítógépét kétségtelenül úgy programoznák, hogy előbb mérje fel az emberi társadalom fejlettségét és általános jellegét, és csak azután fedje fel jelenlétét. Mi adhatna jobb képet az emberiségről, mint a honlapok, az e-mail üzenetek, a csevegőszobák, a YouTube és a hasonló internetes lehetőségek figyelemmel kísérése. Végül is éppen ez az, amit a kormányok felderítéssel foglalkozó ügynökségei is megtesznek. Amikor elérkezettnek látják az időt, akkor az űrszonda mikrohullámú kapcsolaton keresztül bejelentkezik egy megfelelő honlapra és ott nyilvánosan hírt ad a létezéséről.

A SETI lelkes híveinek egy csoportja, Allen Though kanadai kutató vezetésével komolyan vette ezt az ötletet, és létrehozott egy honlapot azzal a céllal, hogy a Földön kívüliek ott bejelentkezhessenek (http://www.ieti.org/). Az olvasó, aki veszi magának a fáradságot, hogy felkeresse ezt a honlapot, a bevallottan különc, de elragadóan fantáziadús projekt támogatói között az én nevemet is megtalálhatja. A honlap magától értetődően folyamatosan vonzza az okos szélhámosokat, de legnagyobb sajnálatunkra eddig egyetlenegy Földön kívüli űrszonda sem jelentkezett be. A honlap létezése azonban felveti azt a provokatív kérdést, miként győződhetünk meg arról, hogy a kapcsolatba lépő valóban földönkívüli, nem pedig egy vicces kedvű földlakó. Borzalmas lenne, ha bejelentkeznének a földönkívüliek, mi pedig azt válaszolnánk, hogy „mással szórakozz!” Néhány évvel ezelőtt felhívott Allen és beszámolt egy izgalmasnak tűnő közreműködőről, aki nagyon gyorsan sikeresen megfelelt a durva csalások kiszűrésére alkotott, alapvető teszteken. Allen azt kérte tőlem, javasoljak egy bombabiztos módszert a hamisítványok leleplezésére. Azt válaszoltam neki, hogy küldjön el neki egy két prímszám szorzataként előállított százjegyű számot, és kérje meg, hogy azt törzstényezőkre bontva állítsa elő az eredeti számokat. A dolog lényege az, hogy két szám összeszorzása egyszerű művelet, ugyanezt visszafelé elvégezni, azaz a szorzatot törzstényezőkre bontva kiszámítani az összeszorzott számokat, sokkal nehezebb feladat. A helyzetet egy példával tudom illusztrálni. A legtöbb ember egy percen belül ki tudja számítani, hogy 141 × 79 = 11 139, de ha arra kérjük őket, adják meg 11 139 törzstényezőkre bontását, akkor hosszabb ideig kellene várnunk az eredményre. Valójában az utóbbi művelet végrehajtásához az összes lehetőséget egyenként ellenőrizni kell, mindaddig, amíg rá nem találunk a helyes megoldásra. Egy számítógépnek ugyanezzel a problémával kell megküzdenie, ezért az igazán nagy számok esetében bizony még a világ legnagyobb teljesítményű szuperszámítógépei is zavarba jönnek. Éppen ezért a prímszámok szorzata képezi a titkosításhoz használt legtöbb kódolási eljárás alapját. Allen a tanácsomnak megfelelően el is küldött néhány számot. Legnagyobb meglepetésünkre a jelölt viszonylag gyorsan megadta a helyes választ. Ezért megpróbálkoztunk egy 200 jegyű számmal is, amelyről tudtuk, hogy törzstényezőkre bontása messze meghaladja az ismert legjobb emberi szuperszámítógépek teljesítőképességét. Ez volt az a pillanat, amikor a csaló, egy birminghami (Egyesült Királyság), unatkozó számítógép-operátor bedobta a törülközőt. A prímszámok problémájával csak egy kvantumszámítógép tudna megbirkózni, ha valaha is megépül egy ilyen (lásd a 7. fejezetben). A kutatásra fordított dollármilliók ellenére azonban egyelőre a kvantum-számítástechnika még mindig csak gyerekcipőben jár. Ha azonban az emberiség egy szép napon tényleg elkészít egy működőképes kvantumszámítógépet, akkor elveszítjük a Földön kívüli technológia egyik nagyon hasznos ellenőrzési lehetőségét.

Egy másik népszerű ötlet szerint a földönkívüliek magán a Földön helyezhették el valamilyen mesterséges alkotásukat. Ha ez így van, akkor hogyan találhatnánk meg? Számos olyan hely van a Földön, ahol egy ilyen tárgy észrevétlenül megbújhatna – az óceán fenekétől mondjuk a Grönlandot borító jégtakaró mélyéig. Ha csak kevéssel a Föld alá rejtik el, akkor is szinte a Föld bármely szárazföldi pontján észrevétlen marad. Mindezeket a forgatókönyveket előszeretettel használják a sci-fi írók, de nem világos, miért rejtene el egy Földön kívüli civilizáció ilyen módon egy tárgyat.

Ha a földönkívüliek teljesen véletlenszerűen, próbaképpen küldenének ide egy űrszondát anélkül, hogy tudnának a földi civilizáció létezéséről vagy jövőbeli kialakulásának lehetőségéről, akkor az nagy valószínűséggel nagyon régen – mondjuk 10 millió éve, vagy még régebben érkezhetett. A szonda küldői számára a legnagyobb problémát ebben az esetben az jelenti, hogy olyan eszközt kell készíteniük, amelyik ilyen iszonyúan hosszú idő elteltével is ép és működőképes marad. (Az általunk készített berendezések csupán néhány évtizeden keresztül maradnak működőképesek.) Ami a tartósságot illeti, a Föld felszíne nem túl biztató helyszín a szonda elhelyezésére, mert a geológiai jelenségek, például az eljegesedés, üstökösök becsapódása, vulkánkitörések, földrengések és hasonló események komoly felfordulást okoznak. Kevésbé változékony helyszín a Hold, ha az objektumot elég mélyen eltemetik ahhoz, hogy az apróbb meteorbecsapódások ne tegyenek kárt benne. Ezt a forgatókönyvet jelenítette meg Arthur C. Clarke és Stanley Kubrick a 2002: Űrodüsszeia (2001: A Space Odyssey) című híres filmben, ahol a földönkívüliek által alkotott tárgyat óriási obeliszkként jelenítették meg. Bár a Hold felszínét meglehetősen alaposan végigfényképezték, ha a szonda kicsi vagy el van temetve, akkor még nem szerezhettünk volna tudomást az ottlétéről.

Nanoszondák, hírvivő vírusok és meghamisított genomok

Az egyik ellenvetés azzal szemben, hogy a rádióüzenetek küldése helyett inkább „megszórjuk a világot” nagy sebességű űrszondákkal, a költségekre vonatkozik. Egy 1 tonna tömegű, és csak szerény, a fénysebesség egytizedét elérő sebességű űrszonda indításához félmilliárdszor milliárd joule energiára lenne szükség, ami annyi, mint a Föld teljes energiafelhasználása néhány óra alatt. És akkor még nem vettük figyelembe, hogy érkezésekor valahogy (!) le is kell lassítani a szondát, amihez ugyanennyi, vagy még több energia kellene. Az önzetlenségen és a kíváncsiságon túl nagyon erős motivációra lenne szükség egy ilyen projekt elindításához (a végső kétségbeeséssel szemben, például azért, hogy megőrizzünk valamit, mielőtt bekövetkezik a végső pusztulás), különösen akkor, ha a projekt célja az űrszondák egész flottájának a felszerelése, amelyek a Tejútrendszer egy nagyobb szegmensének minden részére eljuthatnának.

Szerencsére ismerünk egy megoldást, amellyel drámai mértékben csökkenthetjük a költségeket, nevezetesen, olyan okos űrszondákat kell építeni, amelyek menet közben kijavítják és szaporítják saját magukat. Ebben az esetben a földönkívülieknek nem kell minden ígéretesnek tűnő csillagrendszerbe külön űrszondát küldeni, elég egyetlenegyet útnak indítani, és hagyni, hogy szaporodjék. Az önreprodukáló gépek fogalmát először a magyar matematikus, Neumann János (John von Neumann) vizsgálta meg, aki Alan Turing angol matematikussal, a II. világháború kódfejtőjével együtt a modern elektronikus számítógép feltalálójának számít (és így végső soron megvalósította Babbage XIX. századi elképzelését). A számítógép egy univerzális gép, abban az értelemben, hogy egyetlen gép beprogramozható bármely kiszámítható feladat megoldására. Az univerzális számítógép gondolata nagyon természetes módon elvezet az univerzális konstruktőrhöz – egy olyan géphez, amelyik egy belső program alapján más gépek építésére képes. Egy megfelelően beprogramozott Neumann-féle gép elő tudja állítani saját maga másolatait (beleértve a másolási utasítást), vagyis önreprodukáló gépnek tekinthető.[21]

Könnyen elképzelhetünk egy fejlett civilizációt, amelyik Neumann-gépeket küld ki az egész Tejútrendszer felderítésére. Amikor az egyik ilyen gép megérkezik egy csillagrendszerbe, akkor először az ott található kisbolygókból vagy üstökösökből nyersanyagot termel ki saját másolatai előállításához. Az utódok egy része ezután elkezdheti tanulmányozni a bolygókat és talán megpróbálhat kapcsolatba lépni az esetleges intelligens élettel, a szerzett információkat pedig hazaküldi az eredeti szondát útnak indító bolygóra. Esetleg reléállomásként, vagy csendesen figyelő szondákként meghatározatlan ideig a bolygórendszerben maradhatnak, míg a többiek útnak indulnak a következő csillagrendszer felé. A folyamat a végtelenségig folytatódhat, miközben a gépek teljes száma exponenciálisan emelkedik. Ilyen módon a kutatási és keresési program építési költségei nem az eredeti civilizációt terhelik.

A költségek további, drámai mértékű csökkenését eredményezheti az elképzelt eszközök és rádióadók miniatürizálása. Ha az űrszondáknak csupán az a feladata, hogy célba juttassanak egy üzenetet vagy a küldőre vonatkozó alapvető információkat, akkor létezik egy sokkal egyszerűbb megoldás, méghozzá a nanotechnológia alkalmazásának köszönhetően. 1959-ben, tehát ugyanabban az évben, amikor Cocconi és Morrison publikálták a SETI-ről szóló, a jövőbe tekintő cikküket, egy semmivel sem kevésbé jövőbe tekintő előadást tartott Richard Feynman, a ragyogó és alkotó szellemű elméleti fizikus. Az „Odalent bőven van hely” című előadásában annak megvalósulását évtizedekkel megelőzve, előre vetítette a molekuláris léptékű mérnöki tevékenység lehetőségét. Napjainkban a nanotechnológia rohamosan fejlődik. Első lépésként a méretek hihetetlen arányú csökkenésének köszönhetően megszületett a mikrochip, azután a szkennelő térerőmikroszkóp segítségével lehetségessé vált az atomok egyenkénti és tetszés szerinti mozgatása, majd megjelentek a szén nanocsövek és a kvantumpontok. A nanotechnológia valószínűleg látványos hatást fog gyakorolni az információ tárolására. Bill Clinton amerikai elnök 2000 januárjában a tudományról és a technológiáról mondott értékelő beszédében kitért az Egyesült Államok Nemzeti Nanotechnológiai Kezdeményezésére és említést tett néhány olyan lehetőségről, mint például „a Kongresszusi Könyvtárban tárolt összes információ tömörítése egyetlen, kockacukor nagyságú eszközbe”.[22] Becslések szerint egy hagyományos lexikon információtartalma akkora térfogatba lesz összezsúfolható, mint amekkora egy baktérium. A fejlődés olyan rohamléptű, hogy egyesek már megkongatták a vészharangot és az általunk ismert berendezkedésű világ végét jósolják, mert az egyre rohamosabb ütemben szaporodó nanogépek „szürke masszává” alakítják át bolygónk egész felszínét.[23] Ha pontosak akarunk lenni, akkor a „nano” előtag a méter egymilliárdod részére vonatkozik, ami egy nagy molekula méretének felel meg, de a kifejezést tágabb értelemben minden, az ultrakicsiny mérettartományban végzett mérnöki tevékenységre használják.

A nem túl távoli jövőben, amikor az emberek képesek lesznek mikro-vagy nanogépek építésére, amelyek elképzelhetetlen mennyiségű információt tárolnak, akkor ezeket az eszközöket űrszondákként is fel lehet használni. Parányi méretüknek köszönhetően nagyon olcsón, nagyon nagy sebességre fel lehet gyorsítani őket (mondjuk a fénysebesség 0,01%-ára), talán rakéták használata nélkül is. Talán néhány millió évbe is beletelhet, mire ezek a parányi eszközök elérik a célba vett csillagot, de az általam vizsgált forgatókönyvben semmi ok sincs a sietségre. Könnyen el tudunk képzelni egy fejlett Földön kívüli civilizációt, amelyik miniatűr adatbankokat csomagol be mikroszkopikus méretű kapszulákba, és azokat milliószámra szerteszét repíti a Tejútrendszerben.

A nano-űrszonda abban különbözik a korábban tárgyalt, Barcewell-féle szondától, hogy nem képes rádiójeleket kiadni és ezekkel felhívni magára a figyelmet. Hogyan lehet akkor bármilyen hatása? Ez az a pillanat, amikor Neumann János elképzelése szerephez jut. Ha a nanoszonda egy önreprodukálásra képes Neumann-gép, akkor megérkezése után elkezdheti őrült tempóban szaporítani önmagát, míg végül az utódai egy feltűnő habot alkotnak, amelyet a kíváncsi tudósok nagy teljesítményű mikroszkópjaikkal tanulmányozni kezdenek. Létezik azonban egy elegánsabb stratégia is. A természet ugyanis már feltalálta a szépen összecsomagolt, adatokban gazdag nanogépeket: ezeket vírusoknak nevezzük.[24] Egy tipikus vírus sok ezer bit információt tartalmaz az RNS-be vagy a DNS-be kódolva – ez már elegendő egy elfogadható üzenet továbbításához. Akkor hát miért nem készítjük el vírusok billióit, csomagoljuk be őket borsószem méretű mikroszondákba, és szórjuk szét őket a Tejútrendszerben? Minden egyes vírus valamilyen üzenetet közvetítene a megcélzott bolygón kifejlődött intelligens életnek,[25] ami a palackba zárt üzenet űrkorszakhoz illő megfelelője lenne. Az elgondolás szépsége az, hogy az üzenet a végtelenségig sokszorosítható, ha a megcélzott bolygón élőlényekkel találkozik. Ehhez úgy célszerű beprogramozni a vírusokat, hogy „fertőzzenek meg” minden DNS-en alapuló sejtet, amellyel csak kapcsolatba kerülnek. A vírus átadja üzenetét a fogadó szervezet csírasejtjei genetikai anyagának (ez az, amit az úgynevezett endogén retrovírusok tesznek). Ettől kezdve a sejt kötelességtudóan lemásolja az üzenetet és átadja a következő generációknak. Ily módon a vírus futótűzként terjed szét a gazda ökoszisztémában, az általa hordozott információ pedig évmilliókon át megőrződik, míg a jövő egy Craig Venterje elkezdi megállapítani a genom szerkezetét és rábukkan az üzenetre. Természetesen a DNS ily módon bekerül az élő sejtekbe; az emberi DNS nagyobb darabjai az elődeinket megfertőző, ősi vírusok genetikai maradványai.

Amit leírtam, az egyszerűen hangzik, a valóságban azonban hatalmas technikai akadályok állnak az eljárás útjában. A legnyilvánvalóbb az, hogy a DNS talán csak a sok közül az egyik lehetőség a biológiai információ kódolására, márpedig nehéz megérteni, honnan tudnák a földönkívüliek előre, melyik kódolást használja a földi élet. Egy másik probléma fizikai természetű. A csillagközi tér veszedelmes környezet. A kozmikus sugárzás súlyosan károsíthatja a nanoszerkezeteket, és idővel a molekuláris üzenetet is roncsolni fogja. A probléma árnyékolással csökkenthető, de ehhez növelni kell a tömeget. Emellett a célba vett bolygóhoz érkezve a lövedéknek a légkörbe lépve úgy kell lelassulnia, hogy eközben ne égjen porrá. Ha a fékezéshez üzemanyagot is visz magával, akkor ez tovább növeli a tömeget, méghozzá jelentős mértékben. Ezek a finomítások jócskán csökkentik a kicsi, gyors és olcsó filozófiájának előnyeit, ami pedig a mikroszondák elképzelésének a lényege lenne. Talán a technikai problémák jelentős további tömeg hozzáadása nélkül orvosolhatók – például a lassításhoz légköri fékezés használatával –, de még ha ezeket meg is oldjuk, a mesterségesen előállított vírusoknak érkezéskor súlyos biológiai problémákkal kell szembenézniük. A vírusoknak rendkívüli mértékben össze kell lenniük hangolva a gazdaszervezetekkel, ezért tudunk úszni a tengerükben – emlékezzünk csak vissza a víruslevesre – és mégsem betegszünk meg (az esetek legtöbbjében). Ezért – még ha a földönkívüliek meg is sejtik, hogy a földi élet DNS alapú, de nem ismerik a gazdaszervezetek génkészletét – nem világos, miként tudnának működőképes vírust tervezni. Talán készíthetők olyan univerzális vagy általános célú vírusok, amelyek a szervezetek széles körét képesek megfertőzni anélkül, hogy elpusztítanák azokat.

Egy újabb probléma a mutációkkal kapcsolatos. Ha az üzenetet sikerült célba juttatni, akkor annak a lehető leghosszabb ideig változatlan alakban kell megmaradnia, mert csak így lehet jó esélye annak, hogy egy szép napon felfedezik. A természetes eredetű mutációk azonban folyamatosan fellépnek a DNS másolási folyamatában; márpedig a mutálódott üzenet nem más, mint egy összezavart üzenet – az értelem értelmetlenséggé degenerálódik. A természetes kiválasztódás segíthet stabilizálni a genetikai információt, de csak akkor, ha létezik szelekciós nyomás, más szavakkal, ha a mutációnak káros következményei vannak a szervezet túlélése szempontjából és ezért a természet kigyomlálja a genetikai anyagból. Ha a vírus által beszúrt szegmens – az üzenet – biológiai szempontból inaktív (azaz ha csak meglovagolja a DNS-t és szállíttatja magát vele) – akkor nehéz megérteni, miként tudná a természetes kiválasztódás megőrizni. A DNS jelentős része „hulladéknak” tűnik – a molekula jelentős hosszúságú szakaszai semminek sem hordozzák a kódját, ezért gyorsan és veszélytelenül mutálódik generációról generációra, a szelekció nem hat rá. Feltételezve, hogy a vírus DNS-ét a befogadó szervezet jobbára hulladéknak tekinti, fennáll annak a kockázata, hogy néhány ezer generáció alatt a mutációk eltorzítják. Újabban azonban bizonyos kételyek merültek fel ezt az egyszerű képet illetően. A hulladék DNS azonosnak látszó szekvenciáiból jelentős szakaszokat az ember és az egér genomjában egyaránt megtaláltak. Ez arra utal, hogy ezek a szekvenciák abból az időből őrződtek meg, amikor az ember ősei és az egér ősei még genetikai közösséget alkottak, vagyis mintegy 40 millió éve. Lehetséges, hogy ezek a szekvenciák valamilyen rejtett módon létfontosságú szerepet töltenek be, ez azonban nem nyilvánvaló: amikor az egerek genomjából eltávolították, az egerek boldogoknak tűntek. Lehetséges tehát, hogy a hulladék DNS bizonyos szakaszai évmilliókon keresztül pontosan másolódnak és megőrződnek, talán azért, mert valamilyen kémiai módon potyautasként rákapcsolódnak azokra a kulcsfontosságú génekre, amelyekre erős szelekciós nyomás nehezedik, és ezért megőrződnek. Akármi is a helyzet, ha a Földön kívüli eredetű vírusok ilyen potyautas módon elszigetelik magukat a gazdaszervezet génkészletében, akkor az üzenet több tízmillió éven keresztül torzítatlan maradhat.[26]

Létezik a biológiai üzenetek továbbításának még egy módszere, amely elkerüli a vírusokkal kapcsolatos egyes problémákat. Ahelyett, hogy megpróbálnák eltéríteni az őshonos életet, a földönkívüliek megpróbálhatnak újonnan létrehozni egy mesterséges, árnyékbioszférát. Egy néhány ezer fényév távolságban található civilizáció még ilyen hatalmas távolságból is eleget tudhat a Föld geológiájáról, légköréről és kémiai összetételéről ahhoz, hogy valamilyen következtetéseket vonjon le a biológiánkra és a környezeti feltételeinkre vonatkozóan. Ezen információ birtokában meg tudnak tervezni olyan vadonatúj mikrobákat, amelyek a földi körülmények között szaporodni tudnak, és békésen egymás mellett élhetnek az őshonos szervezetekkel. A szintetikus sejteknek sem DNS-t, sem pedig fehérjéket nem kell használniuk, és úgy is megtervezhetők, hogy a Föld őshonos élővilága számára túlságosan szélsőséges környezeti feltételek között is életképesek maradjanak, miáltal elkerülhető a közvetlen verseny. A DNS-ben meglévőeknél erősebb kémiai kötéseket tartalmazó molekulaszerkezeteket használva, a sejteket útközben kevésbé károsítja a kozmikus sugárzás. Az üzenet szempontjából legfontosabb szekvenciákat kellő gondossággal úgy kell megtervezni, hogy csak nagyon lassan mutálódjanak, tartalmazzanak beépített redundanciát és legyen bennük valamilyen hibajavító mechanizmus, amilyet a földi szervezetek is használnak. A mikrobákat tartalmazó csomagot kifejezetten a Föld felé kellene irányítani, vagy valamelyik másik, olyan bolygó felé, amelyiken valószínű egy szép napon az intelligens élet tömeges megjelenése. Érkezésük után a mikrobák megtelepednek és elterjednek a bolygón, esetleg alkalmazkodnak a változó körülményekhez, és évek tízmillióin keresztül ártalmatlanul ott lapulnak, felfedezésükre várva. Ha valaha felfedezünk egy árnyékbioszférát, akkor az valószínűbb helyszín lenne arra, hogy ott a földönkívüliek üzeneteit keressük, mint az általunk ismert élet genomjaiban.

Az, hogy megvalósítható-e a mikrobák sejtjeinek felhasználása üzenetek küldésére, azon múlik, sikerül-e ezeket a sejteket hatékonyan a helyszínre szállítani. Michael Mautner, egy új-zélandi vegyész, aki egyúttal a Pánspermia Társaságot is működteti, néhány számítást végzett a kérdés eldöntése érdekében. Úgy hiszi, a dolog működne. Valójában úgy gondolja, hogy az emberiség a belátható időn belül rendelkezésre álló technológiával meg tudná valósítani. A megoldás kulcsa a hasznos teher „mikrominiatürizálása”. Mautner centiméteres méretű membránokat képzel el, amelyekbe apró golyócskák ágyazódnának be. A mikrobák a golyócskákon belül utaznának, ahol a kezdeti tápanyagkészletet is el kellene helyezni. A membránok visszatükröznék a napszelet és a Nap fényét, miáltal kicsiny, de folyamatosan ható tolóerőt nyernének. Az évek során felhalmozódó hatás a kapszulát a fénysebesség 0,01%-ára gyorsíthatná fel. Amikor a parányi űrszonda eléri az utazósebességét, a napvitorla leválik vagy felcsavarodik a golyócska köré, ezzel további védelmet nyújtva számára a kozmikus sugárzás ellen. Az utazás legnagyobb része alatt semmi különös sem történne. A mikrobák egyszerűen „aludnának”, a golyócska néhány kelvin hőmérsékletre hűlne le, és a teljes felszerelés észrevétlenül száguldana az üres csillagközi térben. Amikor közeledne a célba vett bolygórendszerhez, akkor a golyócska darabokra szakadna, a nagy sebességgel száguldó lövedék helyett szétszóródó sörétszemek folytatnák az utazást. Mautner számításai szerint egy 60 mikrométer átmérőjű cseppecske túlélné a légköri fékeződést egy bolygó atmoszférájában, anélkül, hogy a hasznos teher elhamvadna.

Egy másik stratégia értelmében a földönkívüliek az üstökösöket használhatnák szállítóeszközként. Okosan megtervezett gravitációs lendítések (hintamanőveres) sorozatát követően, az üstökös pontosan felénk tartva lendülne ki az idegen bolygórendszerből. Meggyőző bizonyítékok szólnak amellett, hogy a nyugalmi állapotban lévő mikrobák vagy vírusok az üstökös belsejében évmilliókon keresztül életképesek maradnak, ami bizonyára elég hosszú idő ahhoz, hogy a jellemző kirepülési sebességgel haladva sok fényévnyi utat tegyen meg. Amikor egy üstökös elég közel kerül a Naphoz, akkor anyaga párologni kezd, jellegzetes csóvát növeszt, amelyben gáz, vízmolekulák és mikroszkopikus részecskék áramlanak kifelé a magból. Ha az üstököst telepakolták genetikailag módosított baktériumokkal, vírusokkal vagy más mikrobiológiai egyedekkel, akkor azok is kiszabadulnak és hosszú, diffúz, fertőző felhőt alkotnak. Ha a Föld véletlenül éppen keresztülhalad egy ilyen felhőn, akkor nagyobb adag életképes biológiai objektum jutna el a felszínére.[27]

Bármily spekulatívnak is tűnik a „genomikus SETI” elképzelése, annak mindenesetre van értelme, hogy olyan genomokat keressünk, amelyek a manipuláció nyomait viselik magukon. Pontosan ez az, amit két japán kutató, Hiromitsu Yokoo és Tairo Oshima a Kyorin Egyetem Hachioji Orvosi Karán már 1979-ben megtett. A ΦX174 jelű fág, vagyis egy baktériumot fertőző vírus DNS-ét vizsgálták meg, és azt keresték, tartalmaz-e valami gyanúsat.[28] Nem tartalmazott, de ezzel a kutatással kezdődött el a bioinformatika tudománya. Napjainkra a genom szekvencia, vagyis a gének génkészleten belüli sorrendjének meghatározása jelentős iparággá nőtte ki magát, a mikrobáktól az emberig számos szervezet génsorrendjét ismerjük és találjuk meg az interneten. Eljött az idő, amikor érdemes ezeket az ismert genomokat szisztematikusan átkutatni, hátha valamilyen furcsaság felkelti bennük a figyelmünket. A szekvenciát mindenképpen meghatározzák, ezért szinte semmilyen többletköltséggel nem jár, ha az adatokon végigfuttatunk egy megfelelő, a gyanús formációkat kereső számítógépes programot. Valójában egy genome@home projekt megpróbált a rendkívül sikeres SETI@home projekttel versenyre kelni, az előbbit azonban sajnálatos módon felfüggesztették. Egyszerű lenne azonban a kettőt egyesíteni. Ki tudja, mi jöhetne ki belőle? A projekt az X-akták szlogenjét módosítva így lenne reklámozható: „Az igazság odabent van”.

6. A Galaktikus Diaszpóra bizonyítékai

Ha kizártuk a lehetetlent, akkor, ami megmarad, annak igaznak kell lennie, bármily valószínűtlen is.

Sherlock Holmes[1]

De akkor hol vannak?

Enrico Fermi olasz fizikus 1950 nyarán az új-mexikói Los Alamosban dolgozott, abban a laboratóriumban, ahol a II. világháború alatt az atombombát kifejlesztették. Fermi addigra már az elméleti fizika legendás személyisége volt, aki számos problémát oldott meg a kvantummechanikában, a részecskefizikában és az asztrofizikában, emellett kulcsszerepet játszott a Manhattan-tervben. Valójában igazi zseninek tartották (9. ábra). Egy alkalommal Fermi ebédelni ment néhány kollégájával, köztük Teller Edével, akit gyakran a hidrogénbomba atyjának neveznek, és Neumann Jánossal (akit az előző fejezetben az önreprodukáló gépek kapcsán már említettem). Beszélgetés közben a szó az UFO-kra, vagyis a sajtó által „repülő csészealjaknak” nevezett objektumokra terelődött, amelyekről annak idején rengeteg beszámoló szólt. Magától értetődően hamarosan élénk vita alakult ki a Földön kívüli élet lehetőségéről és annak a valószínűségéről, hogy a repülő csészealjak valójában idegen űrhajók. A vita kellős közepén Fermi hirtelen megkérdezte: „De akkor hol vannak?” A kérdés természetesen a feltételezett idegen lényekre vonatkozott. Ha a Tejútrendszer valóban nyüzsög az élettől, magyarázta Fermi, akkor a Földet már réges-régen gyarmatosítaniuk kellett volna. Azóta itt kellene lenniük a földönkívülieknek, amiről tudomásunk kellene, hogy legyen.

9. ábra Enrico Fermi, az olasz zseni.

Fermi alapvető érvelése meglehetősen egyszerű volt. A földi élet 3 vagy 4 milliárd év alatt érte el az intelligencia és a technológia jelenlegi szintjét. Ha az élet kifejlődése egy másik, mondjuk X-szel jelölt bolygón is elkezdődött ugyanakkor, mint a Földön, akkor is rendkívül csekély annak a valószínűsége, hogy mostanáig akár csak néhány ezer éves pontossággal is ugyanolyan fejlettségi szintet ér el, mint a földi ember. Vegyük csak figyelembe azt a rengeteg véletlen eseményt, például a dinoszauruszok 65 millió évvel ezelőtti kipusztulását, amelyeknek az evolúció évmilliárdjai alatt be kellett következnie. Mekkora az esélye annak, hogy nagyjából ugyanakkor egy hasonló becsapódás következett be az X bolygón, és ez ott hasonló átalakulást idézett elő? Elhanyagolhatóan csekély. Ha az X bolygón valamilyen más evolúciós útvonal mentén alakult ki az intelligens élet és a technológia, akkor ott a fejlődés már tíz-vagy százmillió évvel ezelőtt elérhette az emberi technológia mai szintjét. Vagy ugyanennyivel később. Ha a Föld átlagos bolygó lenne, és számtalan X bolygó lenne odakint az űrben, akkor egyeseken lassabban alakulna ki az értelem, mint itt; ezeken a bolygókon még hosszú ideig kell várni a technológiai fejlődésre. Másokon viszont az értelem és a technológia gyorsabban fejlődött, ezért ezek megelőznek bennünket, és már régen elérték a mi mostani fejlettségi szintünket, talán 100 millió éve, vagy még régebben. Vegyük figyelembe azt is, hogy a Földhöz hasonló bolygók már a Naprendszer megszületése előtt is léteztek, így ott az élet fejlődése is jóval előbb indulhatott meg. Mindent egybevetve világos a következtetés: ha az élet széles körben elterjedt és a Föld tipikus bolygónak tekinthető, akkor számos olyan bolygónak kell léteznie, amelyeken már nagyon hosszú ideje fejlett, űrhajózó civilizációk élnek. Akkor hát miért nem jöttek ide mindeddig ezek a földönkívüliek? Dióhéjban összefoglalva ez az, amit Fermi-paradoxonnak szoktunk nevezni. Szigorúan véve, a fogalom filozófiai értelmében nincs szó paradoxonról, egyszerűen csak néhány, meglehetősen elfogadható feltevés elkerülhetetlen következményéről van szó. De vajon mi a válasz Fermi kérdésére?

A legnyilvánvalóbb magyarázat a földönkívüliek hiányára az, hogy nem léteznek földönkívüliek – vagyis egyedül vagyunk a Világegyetemben. Feltételezhetően ez volt Fermi véleménye és ebből kiindulva kinevette a repülő csészealjakról szóló történeteket. Ha ez a helyes válasz Fermi kérdésére, akkor az egész SETI kidobott pénz és elfecsérelt idő. Nem szabad azonban elhamarkodottan levonnunk ezt a pesszimista következtetést. Számtalan magyarázat létezhet arra, hogy a Földön kívüli civilizációk ott vannak, de nincsenek itt. Stephen Webb szórakoztató könyve nem kevesebb, mint ötven magyarázatot sorol fel a földönkívüliek nyilvánvaló hiányára,[2] az „állatkert hipotézistől” (figyelnek minket, de nem lépnek kapcsolatba velünk) a „párhuzamos univerzumok” hipotéziséig (a földönkívülieknek jobb szórakozás a más univerzumok felderítése, mint a velünk való bajlódás). Nos, fogjunk tehát hozzá!

Szemléltetésképpen határozzuk el a következőt. Tételezzük fel, hogy nagyon sok civilizáció létezik a Tejútrendszerben, és ezek már nagyon régen létrehoztak egy galaktikus információcserélő hálózatot. Ez az ötlet már 1974-ben felmerült, amikor Ronald Bracewell, a Stanford Egyetem csillagásza elképzelte a kommunikációra képes civilizációk „Galaktikus Klubját”. Feltételezése szerint ezek a civilizációk híreket, információkat és pletykákat osztanak meg egymással, az adatok csillagról csillagra terjednek, mint az e-mailek egy kozmikus interneten.[3] A klubot talán már a Naprendszer 4,5 milliárd évvel ezelőtti kialakulását megelőzően létrehozták (a Tejútrendszer több mint 12 milliárd éves). Egyes tagok kihullnak, mert civilizációjuk hanyatlásnak indult, vagy elpusztul egy katasztrófa nyomán, míg a helyükre újabbak jelentkeznek, amikor birtokába jutnak a rádiózás technológiájának és felfedezik, hogy ez az információcserélő hálózat már működik. Barcewell szerint az emberiség számára már küszöbön áll a Galaktikus Klubhoz történő csatlakozás lehetősége – legújabb tagként –, amely lépés kimondhatatlan előnyöket jelentene számunkra, de egyúttal határozottan elrettentene attól, hogy vállalkozzunk a csillagközi űrutazásra. Ha a felderítés motivációja a kíváncsiság és az információgyűjtés, akkor sokkal egyszerűbb bejelentkezni a Galaktikus Világhálóra (GWW, Galactic Wide Web) és onnan ingyen megszerezni az információt. Végül is sokkal gyorsabb és olcsóbb rádióhullámokat küldeni a csillagközi térbe, mint hatalmas fémszerkezeteket. Ha már ott van valaki a célba vett bolygón, akkor miért fárasztanánk az utazás végrehajtásával? Ha az űrutazás célja a felderítés, akkor elég, ha a földönkívüliek elküldik nekünk a legújabb DVD-jük tartalmát. Másrészt viszont, ha a cél a hódítás, akkor komoly elrettentő ereje van annak, hogy a célbolygón már ott lakik egy nálunk sokkal fejlettebb civilizáció. Akárhogy is, az újonnan érkező civilizáció számára okosabb dolognak tűnik otthon maradni és csatlakozni a Galaktikus Klubhoz. Ha viszont senki sem utazgat, akkor miért tételezzük fel, hogy a földönkívülieknek itt kellene lenniük, vagy legalábbis valaha már útba ejtettek bennünket? Ez nem jelenti azt, hogy senki sincs odakint, csak azt, hogy az űrutazás gondolata tartósan nem marad vonzó. Úgy gondolom, ez az érvelés mindenképp megfontolásra érdemes, de csak akkor meggyőző, ha nagyon sok olyan bolygó létezik, amelyeken őshonos technikai civilizációk élnek. Ha sok érintetlen és bejárható ingatlan létezik, akkor egy civilizáció nyugodtan útra kelhet és elfoglalhatja azokat, miközben a „Klub” tagja marad. Ezúttal is fontos azonban, hogy elkerüljük az antropocentrizmus csapdáját. Az emberek kíváncsiságból, anyagi javak megszerzése érdekében vagy hódítás céljából indulhatnak útnak. A Földön kívüli civilizáció számára azonban számos, egészen más motivációja lehet a terjeszkedésnek, amelyek közül egyesek semmit sem jelentenek nekünk.

Az egyik, nem lényeges kérdés lehet a csillagok közötti óriási távolság. Igaz, hogy emberi léptékkel mérve még egy nagyon gyors űrhajóval is nagyon hosszú ideig tart az utazás az egyik bolygórendszertől egy másikig. Ha azonban a fénysebesség egytizedével tudunk haladni, akkor mindössze egymillió évre van szükség a Tejútrendszer keresztülutazásához. Ha élt volna bárhol a Tejútrendszerben egy civilizáció a múltban, mondjuk egymilliárd évvel ezelőtt, akkor az egymillió évig tartó utazás bőven belefér ebbe a keretbe. Természetesen nem gondolhattak arra, hogy egyetlen lépésben teszik meg az utat. Sokkal valószínűbb, hogy az egyik bolygótól csak egy közeli másikig utaznak hatalmas űrbárkáikkal, amelyekkel sok generáció alatt teljesítik az utat, majd megtelepülnek az elért bolygón. Egy idő alatt a telep olyan szintre fejlődik, hogy a gyarmatosítók vállalkozhatnak a következő lakható bolygóig vezető útra, és így tovább. Ez a lopakodó gyarmatosítás lassúbb, mintha azonnal egy kiszemelt célponthoz indítanának expedíciót, de csillagászati időskálán a különbség nem jelentős. Ha a kolónia 1000 év alatt éri el a továbbutazáshoz megkívánt fejlettséget, és az alkalmas bolygók átlagosan, mondjuk, tíz fényévre vannak egymástól, akkor a bolygókon töltött idők együttesen is csak körülbelül 3 millió évvel növelnék meg a Tejútrendszer központi vidékeiből (ahol az öregebb csillagokat találjuk, és ahol feltételezhetően a legfejlettebb civilizációk találhatók) a Föld eléréséhez szükséges időt. Így tehát mindent összevetve nem egészen 4 millió év alatt onnan ide lehet jutni. Természetesen senki sem számít arra, hogy a földönkívüliek nyílegyenesen a Föld felé tartanak, különösen, ha figyelembe vesszük, milyen bőségben fordulnak elő lakható bolygók útközben. Ehelyett inkább azt képzelhetjük el, hogy a csíracivilizáció minden ígéretes irányban gyarmatosító csápokként szétterjed, talán végül az egész Tejútrendszert bekebelezi. Egy ehhez hasonló diffúziós folyamat hosszabb ideig tart, de a Tejútrendszer korának ez is csak csekély töredékét teszi ki. Nyilvánvalóan nem minden egyes űrhajózó civilizáció döntene úgy, hogy birodalmi vágyaktól vezérelve az egész Tejútrendszert gyarmatosítani akarja. Mindenesetre jobban tenné, ha nem így döntene, mert máskülönben folytonosan kellemetlen összecsapások alakulnának ki. De elég egyetlen ilyen civilizáció valahol a Tejútrendszerben, hogy szembe találjuk magunkat Fermi kínos talányával.

Amikor Fermi megfogalmazta eredeti „paradoxonát”, akkor hús és vér földönkívüliekre gondolt, akik személyesen keresik fel a Földet, de ugyanez az okfejtés akkor is megállja a helyét, ha a földönkívüliek eszközeire alkalmazzuk, különösen ha ezek a szerkezetek képesek Neumann-gépek módjára sokasodni és elterjedni. Amikor a világűr meghódításáról és gyarmatosításáról van szó, akkor az önreprodukáló gépeknek számos előnyük van a biológiai úttörőkkel szemben, a költségek, a tartósság és a túlélőképesség tekintetében egyaránt. Ha a Földön kívüli civilizációk gyakoriak, akkor a Tejútrendszer nyilvánvalóan tele van Neumann-gépekkel, mert azok a Naprendszer koránál rövidebb idő alatt képesek az egész Tejútrendszert gyarmatosítani. Minthogy eddig (még) nem találtunk bizonyítékot arra, hogy a csillagászati értelemben vett szomszédságunkban Neumann-gépek találhatók, hiányuk olyan tényezőnek tekinthető, amely sokat nyom a latban azzal a hipotézissel szemben, mely szerint a Földön kívüli civilizációk gyakoriak.

A fizikus Frank Tipler hatásosan érvelt amellett, hogy a Neumann-gépek nyilvánvaló hiánya a Naprendszerben lényegében azt bizonyítja, hogy egyedül vagyunk a Világegyetemben. Becslése szerint mindössze 300 millió évre van szükség ahhoz, hogy a Tejútrendszert ellepjék ezek a gépek, ezért bőven volt idő arra, hogy megtörténjék a galaktikus hatalomátvétel. Tipler érvelése szerint a Neumann-gépek a csillagközi migráció rendkívül hatékony eszközei, logisztikai és gazdasági szempontból egyaránt, ezért hiányuk a Fermi-paradoxon egy erősebb változatát képviseli. Könnyű érveket kigondolni, miért kerülhetik el az élőlények a csillagközi űrutazást (elvégre igen hosszú utazásról van szó); de sokkal kevésbé könnyű megérteni, miért nem tennék ezt meg a földönkívüliek Neumann-szondái.

Tipler érvelése azonban csak akkor állja meg a helyét, ha elfogadjuk legfontosabb kiinduló feltevését, vagyis, hogy nincsenek Neumann-gépek a Naprendszerben. De vajon bizonyosak lehetünk ebben? Nyilvánvalóan kizárhatjuk azt a forgatókönyvet, amely szerint a Földön kívüli eredetű Neumann-gépek olyan mértékben elszaporodnak, hogy ellepik az egész Naprendszert. Azonban egy kevésbé agresszív terjeszkedési stratégia esetén a helyzet már korántsem ilyen egyértelmű. Amint az előző fejezetben kifejtettem, számtalan olyan hely van a Naprendszerben, ahol egy apró és passzívan viselkedő gép számunkra észrevétlenül megbújhat. Mindamellett, nehéz megérteni egy ilyen program célját, ha az nem az őshonos intelligens élettel történő kapcsolatfelvétel. Ebben az esetben viszont mi a kísérteties csönd magyarázata?

És hol az a rengeteg időturista?

Létezik a Fermi-paradoxonnak egy különös, időbeli változata is, amely a Stephen Hawking által 1992-ben megfogalmazott változatában a legismertebb. Hawking azt a kérdést tette fel, hogy „Hol van az a rengeteg, a jövőből érkező időturista?”[4] Hawking a hiányukból arra a következtetésre jutott, hogy a jövőből nem történnek időutazások a múltba. El kell ismerni, hogy az időutazás valahol a tudományos tények és a tudományos-fantasztikum határmezsgyéjén fekszik – egy szívfájdító álom, amelyről jelenleg a legjobb esetben is csak annyit mondhatunk, hogy eddig még senki sem bizonyította a lehetetlenségét. Az idő természetére vonatkozó legpontosabb ismereteinket Einstein általános relativitáselmélete tartalmazza, amely – úgy tűnik legalábbis – előre és hátra egyaránt megengedi az utazást az időben. Valójában a jövőbe történő utazás már meg is valósult. A jelenség az idő dilatációja néven ismert, és nagyon pontos órákkal már sikerült is bizonyítani a létezését. A jövő eléréséhez csupán arra van szükségünk, hogy nagyon gyorsan mozogjunk – a lehető leggyorsabban. Ha például a fénysebesség 99%-ával tudnánk száguldani, akkor most indulva 13 év alatt visszatérhetnénk a 2100. évet író Földre. Ha azonban azt is figyelembe vesszük, hogy legnagyobb rakétáinkkal is legfeljebb a fénysebesség 0,002%-át tudjuk elérni, akkor azt kell megállapítanunk, hogy az emberi időutazás egyelőre sajnálatosan rövid időtartamokra szorítkozik (mikroszekundumokra).

A visszatérés a jövőből sokkal komolyabb kihívás. Bár az általános relativitáselmélet kategorikusan nem tiltja meg, azonban az időben visszafelé történő utazáshoz olyan egzotikus, szupertechnológiát igénylő segédeszközökre lenne szükség, mint a térben kialakított féreglyukak. A féreglyukak annyiban emlékeztetnek a fekete lyukakra, hogy mindkét objektum a gravitációt használja a tér szerkezetének torzítására, de míg a belépés a fekete lyukba egyirányú utazás a semmibe, ezzel szemben a féreglyuknak nemcsak bejárata, hanem kijárata is van, ami lehetővé teszi az időutazó számára, hogy keresztülessék rajta, és valahová máshová érkezzen meg. A lényeges különbség a kétféle objektum között, hogy fekete lyukak bizonyítottan léteznek, ezzel szemben a féreglyukak létezésére még nem sikerült bizonyítékot találni.[5]

Ha egy féreglyukat időgéppé akarunk alakítani, akkor a lyuk két szája között időkülönbséget kell létrehoznunk, amihez bizonyos, trükkös műveletekre van szükség. Kiderült, hogy az időkülönbséget létrehozó eljárás végrehajtása mindig hosszabb ideig tart, mint amekkora az így elérhető időkülönbség. Vagyis például csak száz évnél hosszabb idő alatt lehetne létrehozni egy olyan időgépet, amelyikkel száz évet lehet visszafelé utazni a múltba. Nyilvánvaló tehát, hogy egy féreglyuk segítségével nem lehet meglátogatni egy annál korábbi időpontot, mint amikor az utazáshoz szükséges szerkezet létrehozása befejeződik. Ebben a tekintetben a „valódi” időgép különbözik a H. G. Wells által elképzelt változattól. Ezek után talán nem meglepő, hogy 2010-ben nem találkozunk a Föld jövőjéből érkező időturistákkal. Mi a helyzet azonban akkor, ha a szupertechnológiát birtokló földönkívülieknek már van időgépük? A jövőből érkező utódaik meglátogathatnak bennünket, vagy kölcsönadhatják gépüket a jövő földlakóinak, megengedve, hogy „beleavatkozzanak” a történelem menetébe. Akkor viszont az időturisták hiánya azt jelenti-e, hogy nem léteznek földönkívüliek, vagy azt, hogy az időben visszafelé utazás mégiscsak lehetetlen, vagy elméletileg lehetséges ugyan, de olyan drága vagy veszélyes, hogy az kizárja a megvalósítását? Teljes bizonyossággal mindössze arra következtethetünk, hogy az időutazás lehetősége még rosszabbá teszi a Fermi paradoxona által kifejezett helyzetet, mert az nem csak a Földön kívüli kortársaink, hanem leszármazottaik (és saját leszármazottaink) látogatása (vagy inváziója) számára is elérhetővé teszi a Földet. Az időutazás lehetőségével viszont érdektelenné válik a csillagok közötti hosszú utazás kérdése: a földönkívüliek akár hamarabb is elérhetik a Földet, mint ahogy elindulnak! Az időutazás kérdései iránt mélyebben érdeklődő olvasóknak Hogyan építsünk időgépet (How to Build a Time Machine) című könyvemet ajánlom a figyelmébe. Bármilyen izgalmas is azonban ez a téma, ebben a könyvemben a továbbiakban nem foglalkozom vele – az űrutazásról önmagában is éppen elég nehéz spekulációkba bocsátkozni.

Egy kozmikus lábnyom

Amikor az emberi űrrepülés jövőjéről töprengenek, akkor a jövőkutatók általában két tábor valamelyikébe tartoznak. Az egyik társaság nagyszerű jövőt vizionál, új hajtóműrendszerek megjelenésével, az űrutazás tömegessé és gazdaságossá válásával, ami új lendületet ad törekvéseinknek. Telepeket létesítünk a Holdon, később a Marson, talán egyik-másik kisbolygón, ezzel együtt a kereskedelmi érdekek mentén új iparágak fejlődnek ki.[6] Az elkövetkező évszázadokban az emberiség elterjed az egész Naprendszerben, sőt azon túl is, híven teljesítve ezzel kozmikus küldetését.

A pesszimisták szerint mindebből egy szó sem igaz. Ők a távoli világűr felderítését hóbortos és átmeneti szórakozásnak tekintik, amelynek a gyökereit a hidegháború politikájában és a „határok meghódításának” igényében látják. A megfizethetetlen indítási költségek és az űrrepülések elhanyagolhatóan csekély kereskedelmi haszna miatt az adófizetők elkerülhetetlenül megelégelik, hogy ők viseljék a költségeket, ezért az egész űrprogram egyre zsugorodik, végül teljesen kifullad. Semmi kétség sem fér ahhoz, hogy az űrkutatás tudományos haszna óriási; viszont az is nyílt titok, hogy az Egyesült Államok űrprogramját drasztikusan csökkentenék, ha az alapvető katonai érdekek nem motiválnák a folytatását. Azt remélhetjük, sőt talán számíthatunk is rá, hogy egy vagy két évszázadon belül kialakul egy „új világrend”, amikor megszűnik a világűr irányából a katonai fenyegetettség. Ha ez bekövetkezik, akkor az emberes űrrepülés elkerülhetetlenül az ezzel együtt járó „béke jutaléka” áldozatául esik. A csökkenő érdeklődés jeleit máris világosan tükrözi a NASA és más űrügynökségek akadozó költségvetése. Nem nehéz magunkat meggyőzni arról, hogy a számottevő emberi jelenlét a világűrben nem fog a következő évtizednél tovább tartani.

A magam részéről habozok, hogy a bemutatott két forgatókönyv – az optimista és a pesszimista – közül melyiknek higgyek. Mind a kettő hihetően hangzik. A Fermi-paradoxon fényében azonban a következőket kell leszűrnünk. Fermi az űrkorszak hajnalán élt, amikor magától értetődően hihette, hogy az űrkutatás a Föld megismerésének zökkenőmentes folytatása lesz, ami a tudomány, a technika és a világgazdaság fejlődésével lépést tartva, exponenciális növekedést fog mutatni. Végül is, Fermi és munkatársai akkoriban még éppen csak, hogy befejezték az első atombomba elkészítését. Úgy tűnhetett, hogy onnan már csak egy apró lépés választ el az atommeghajtású rakétáktól.[7] Flash Gordon, a hős rajzfilmfigura uralta az univerzumot. Ma, négy évtizeddel az utolsó holdraszállás után az űrutazás egyáltalán nem tűnik elkerülhetetlen szükségszerűségnek. Ha a Földön kívüli civilizációkra gondolunk, elhamarkodott lenne saját űrprogramunk néhány évtizedes története alapján arra következtetni, hogy egy fejlettebb civilizáció esetében elkerülhetetlen az űrutazás. Ugyanakkor éppily elhamarkodott következtetés lenne azt hinni, hogy nincs olyan Földön kívüli civilizáció, amelyik bejárta volna az egész Tejútrendszert. Ne felejtsük el, hogy amikor a Földön kívüli technológia lehetőségeit mérlegeljük, akkor sokkal szélesebb időbeli távlatokban kell gondolkoznunk, mint amekkora időtartamot az egész emberi történelem felölel.

A SETI-t ötven éven keresztül az a remény motiválta, hogy a Földön kívüli fejlett civilizációk rádiójelek kisugárzásával adnak hírt magukról. A kísérteties csönd azonban ezen várakozásunk újragondolására késztet bennünket, és annak áttekintésére, milyen más módokon hagyhat maga után azonosítható nyomokat egy Földön kívüli civilizáció. Amint azt minden igazságügyi szakértő jól tudja, az intelligens viselkedés számos közvetett és kifinomult módon adhat hírt magáról, még akkor is, ha a közreműködők szándékosan minden tőlük telhetőt megtesznek tevékenységük nyomainak elrejtése érdekében. A Világegyetem gazdag és bonyolult színtér, ahol a Földön kívüli értelem jelei könnyen elbújhatnak a természeti folyamatok adattömegében, ahonnan csak valamilyen zseniális módszerrel rostálhatók ki. Még ha sohasem sikerülne egy Földön kívüli civilizáció által szándékosan kibocsátott rádiójelzést felfognunk, akkor is elegendő közvetett bizonyítékot gyűjthetünk össze, amelyekkel meggyőzhetjük magunkat arról, hogy nem vagyunk egyedül a Világegyetemben.

Ha ezen a területen előbbre szeretnénk jutni, akkor lényeges, hogy olyan stratégiákat dolgozzunk ki, amelyek messze túlmutatnak a hagyományos SETI-n. A SETI kutatói egyetértenek abban, hogy „Kísérleteinkkel még mindig olyan típusú földönkívülieket keresünk, amilyeneket annak idején Percival Lowell elképzelt”, ismeri el Seth Shostak.[8] A Földön kívüli technológia átfogó keresése nem alapulhat kizárólag a rádiótávcső használatán, hanem lehetőleg a modern természettudomány minden eszközét hadrendbe kell állítania a részecskefizikától a mikrobiológián keresztül az asztrofizikáig. Tágabb értelemben azt mondhatjuk, hogy a Földön kívüli technológia valamiféle anomália révén leplezi le magát, egy olyasféle jelenséggel, amelyik „gyanúsnak tűnik” – nem illik bele a világról alkotott képünk összefüggéseibe. A jelenség nagyon apró is lehet, talán csak egy kicsiny perturbáció, amely fölött esetleg könnyen átsiklunk, mégis a mesterséges eredet jellegzetes jegyeit viseli magán. Minthogy nem tudjuk pontosan, mi lesz ez, a lehető legnagyobb nyitottsággal és szabadon engedett képzelőerővel kell a világ jelenségeit szemlélnünk.

Még ha nem is tudjuk pontosan, mit keresünk, akkor is lehetnek megalapozott sejtéseink arra vonatkozóan, hol találhatnánk meg a Földön kívüli technológia nyomait. Fermi a földönkívüliek létezését a migráció egyszerű modellje alapján zárta ki, amely szerint a földönkívüliek elhagyják az otthonukat jelentő bolygót, és egyenletesen szétterjednek a Tejútrendszerben. Realisztikusabb képet kapunk arról, miként játszódhat le a csillagközi migráció, ha azt képzeljük el, hogy időről időre új technológiai civilizációk bukkannak fel a Tejútrendszer különböző részein, egyesek elhalnak, mások tartósan fennmaradnak, megint mások rohamosan terjeszkednek, az egész folyamat évmilliárdokon keresztül tart. Milyen mintázat rajzolódna ki? Milyen gyorsan népesülne be a Tejútrendszer a kivándorló telepesekkel? Milyen gyakran fordulna elő, hogy a szomszédos civilizációk összetűzésbe kerülnek egymással vagy összeolvadnak? Fermi az eredeti paradoxonát az emberi migrációval vont egyszerű párhuzamra alapozta. A modern ember ősei valamivel több mint 100 000 évvel ezelőtt hagyták el szülőföldjüket, Afrikát, majd elterjedtek az egész bolygón és olyan távoli helyekre is eljutottak, mint Tasmánia, a Tűzföld, a Csendes-óceán szigetvilága és az északi sarkkörön túli pusztaságok. Az első lépést a szűzföldek meghódítása jelentette. Ezt konszolidációs időszak követte, amelyet követően a kolóniából újabb kivándorlási hullám indult meg további lakatlan vidékek keresésére. A szétterjedés lépésről lépésre folytatódott, mígnem a Föld összes elérhető helye benépesült. Minthogy a sikeres vándorok egyúttal génjeiket is elterjesztették, a darwini evolúció a vándorlásra való hajlamot beépítette a génkészletünkbe. Ezért éreznek az emberi lények (legalábbis néhányan közülünk) belső késztetést arra, hogy megmásszák a következő hegycsúcsot is, elutazzanak a Holdra vagy telepeket létesítsenek a Marson még akkor is, ha az emberek döntő többsége számára a túléléshez már nincs szükség a folyamatos vándorlásra. Sok tudományos-fantasztikus író ezt a történelmi képet kiterjesztve úgy ábrázolta utódainkat, mint akik eljutnak a csillagok világába, ott talán hatalmas birodalmat alapítanak, és bejárják a Tejútrendszer legtávolabbi zugait is, mert erre késztetik őket az ősi, a vándorlási kedvet átörökítő gének, és „a szomszéd rétje mindig zöldebb” csendes kényszerítő ereje.

Ám az emberi tapasztalatok talán csak marginális jelentőségűek, amikor a földönkívüli galaktikus migrációjáról van szó. Az intelligens földönkívüliek motivációi számunkra teljességgel ismeretlenek. Akármi is készteti őket a terjeszkedésre, valószínűtlen, hogy abban a hosszú távon csak nagyon csekély túlélési értéket képviselő, ősi kényszereknek még szerepük lenne – úgy gondolom, hogy az erre vonatkozó géneket már mesterséges beavatkozással régen eltávolíthatták a génkészletükből. Még inkább csak a sötétben tapogatódzunk, ha a mesterséges intelligenciáról beszélünk. Ki tudná megsejteni azt a stratégiát, amelyet a földönkívüliek talán beprogramoznak a Neumann-szondáikba, nem is beszélve arról, hogyan alakulhat át ez a stratégia, ha az önreprodukáló gépek önállóságra tesznek szert? Mindezek következtében nagyon nehéz kitalálni, milyen körülmények közt vándorolna ki az űrbe egy Földön kívüli civilizáció, és ha ezt megteszi, akkor hogyan és milyen messzire jutna. Még ha a diaszpóra létrejöttét nem is biológiai szükségszerűség kényszeríti ki („Itt az ideje, hogy itt hagyjuk ezt a helyet!”), ettől függetlenül lehet racionális alapja („Az X bolygón létrehozandó település jól kiegészítené társadalmunkat”). A Földön kívüli társadalom migrációjának modellezéséhez valamilyen kiinduló pontot kell keresnünk. Célszerű kezdetnek tűnik az a kijelentés, hogy ha valami jó, akkor még jobb, ha több van belőle. Ha egy civilizáció létrehoz valamit a saját bolygóján, aminek az ő szemükben értéke van – legyen az kultúra, technológiai siker vagy nagyszabású célkitűzés (nem kell eldöntenünk, mi az) – akkor ésszerűnek tűnik, hogy a közösség ugyanennek a másolatát másutt is létre akarja hozni. Ebből a szerény erőfeszítéssel tett feltevésből kiindulva a matematikai modellezés segítségével meglepően messzire juthatunk következtetéseinkben.

Hullámok hátán

Kevesen gondolnák, hogy egy egyszerű kávéfőző adott ösztönzést a matematika egy új ágának a kifejlődéséhez. Pedig a perkolációelméletet – amelynek neve a víz kávészemcsék közötti vándorlását leíró folyamat angol nevéből ered – a valóságos világ olyan problémáira is széles körben alkalmazni lehetett, mint a hidrológia, a járványtan és az anyagtudomány. Ezt az elméletet alkalmazták a földönkívüliek migrációjára is. Geoffrey Landis repülő-és űrmérnök dolgozta ki az egyik első, kvantitatív perkolációs modellt, amely megjósolja, miként terjedhet szét egy Földön kívüli civilizáció a Tejútrendszerben.[9] Landis azt az ésszerű feltevést tette, hogy a csillagok közötti utazás (akár intelligens szervezetek, akár robotok vagy kiborgok hajtják végre) nehéz és költséges vállalkozás, és a még meg nem hódított, de egyébként gyarmatosításra alkalmas bolygók száma valószínűleg kicsi. Nagyon helyesen elvetette azt a feltevést, hogy egy galaktikus birodalom központi irányítás alatt állna: a rádiójelek 100 000 év alatt teszik meg a Tejútrendszer egyik szélétől a másikig tartó utat, ezért nevetséges lenne egy homogén galaktikus kultúrát feltételezni, bármennyire népszerű is ez a kép a sci-fi rajongók körében. Sokkal valószerűbb, hogy a kolonizáció előrehaladtával a különböző kultúrák foltokban jelennek meg. Egyes kolóniák beletörődnek a konszolidálódásba, mások viszont inkább rohamos tempóban terjeszkednek. Mindegyiknek meglehet a saját haditerve és értékrendje, amelyről azonban nekünk a legcsekélyebb fogalmunk sincs. Landis azt is feltételezte, hogy a Csillagok háborújában láthatóhoz hasonló heves összecsapások és inváziók rendkívül valószínűtlenek. Ez a feltevése természetesen vitatható. Egy technológiailag magasabb szinten álló civilizációnak feltehetően nem lennének különösebb gátlásai, hogy a fejletlenebb társadalom helyére lépjen, nagyon hasonlóan ahhoz, mint amikor az európaiak kiszorították Amerika és Ausztrália őslakosait a saját területeikről. De ha kizárjuk az efféle csillagközi Dzsingisz kánok létezésének a lehetőségét (vagy újra Fermi paradoxona zavar be a képbe), akkor Landis számításai néhány érdekes eredményre vezetnek. Kiderül, hogy a szétszóródás során létrejövő mintázat nagymértékben függ attól, milyen erős a terjeszkedés iránti tényleges lelkesedés. Ha a motiváció egy kritikus érték alá csökken, akkor az újabb kolonizációs lépések akadozni kezdenek, míg végül az egész folyamat kifullad. Ebben az esetben a végső konfiguráció úgy néz ki, hogy a kolóniák kompakt halmazait nagy, üres térségek veszik körül. A kritikus határ fölött viszont ez a független golyókból álló mintázat egy mindent erősen átható demográfiának enged utat. A terjeszkedés csak akkor áll meg, amikor a Tejútrendszer telítetté válik a kolóniákkal, bár még akkor is lehet apróbb, érintetlenül maradt foltokat találni. A kritikus érték közelében a végállapot úgynevezett fraktálszerkezetet tételez fel, amelyben a kolonizált és a meghódítatlan területek a legkülönbözőbb mérettartományokban jelennek meg (10. ábra).

Landis elemzésének egyik nemrealisztikus vonása a versengés teljes hiánya. Újabban Robin Hanson tért vissza erre a hiányosságra, és a galaktikus kolonizáció dinamikájára egy közgazdasági modellt alkalmazott. A modell alapja az, hogy a versengés elkerülhetetlenül átalakítja a növekedés mintázatát. Hanson rámutat arra, hogy bármi is legyen egy közösség motivációja a terjeszkedésre, és bármekkora is az olyan paraméterek értéke, mint például az utazás sebessége, az új kolóniákban tartózkodás időtartama, az értékrend és a folytatás iránti elkötelezettség szintje, mindig létrejön a migráció egy leggyorsabb hulláma. Ha adott a különböző kultúrák meglehetősen gazdag sokasága, amelyek egymással versengnek az új, csillagközi legelők birtokbavételéért, akkor ennek a hullámnak az elöl haladó élét csakis a versengésből adódó szelekciós hatások határozzák meg.

10. ábra A földönkívüliek által végrehajtott gyarmatosítás perkolációelméleten alapuló számítógépes szimulációja fraktálszerkezetet mutat. A fekete területek képviselik a gyarmatosított vidékeket. Figyeljük meg minden mérettartományban az üregek (el nem foglalt területek) megjelenését.

A hullám a forrásként szolgáló közösségből kiindulva terjed, és elözönli a közeli területeket (amelyeket esetleg már korábban meghódítottak a kevésbé fejlett vagy kevésbé agresszíven terjeszkedő civilizációk), majd továbbhalad. Hangsúlyozom, a hullám az, ami továbbhalad. Az egyének vagy a közösségek helyben maradnak, majd másodlagos, lassúbb hullámok indulhatnak el az elöl haladó nyomában még akkor is, ha a határfelület rohamos tempóban halad. Ebben az értelemben a migrációs hullám inkább hasonlítható egy divathullám terjedéséhez, mintsem menekülő embertömeghez. Ha egy Földön kívüli közösség úgy dönt, hogy belefog egy ilyen terjeszkedésbe, és ehhez rendelkezésére áll a megfelelő technológia és a szükséges erőforrások, akkor nehéz elképzelni, mi az, ami megállítaná, hacsak az nem, hogy a hódítók belefutnak egy másik, hasonlóképpen terjeszkedő közösségbe, minthogy (feltételezhetően) nincsenek az egész Tejútrendszerre kiterjedő szabályok. A leggyorsabban haladó hullám sebességét természetesen a fénysebesség korlátozza, de nincs olyan tudományos akadály (szemben a gyakorlati és műszaki természetűekkel), amely ne engedné ennek a sebességnek a tetszés szerinti mértékű megközelítését.

Matematikai modelljéből Hanson megállapította, hogy az élet a hullám által kirajzolt határvidéken kemény, a feltételek mostohák, ugyanúgy, ahogyan annak idején az amerikai Vadnyugaton történt. Az „oázisokban” bekövetkező gyors növekedést az oázisok közötti gyors pusztulás kompenzálja: egy oázisból útnak indított „magokból” átlagosan csak egyetlenegy éli túl az utazást, és hozza létre a következő oázist. Az említett „magok” sokfélék lehetnek, például űrbeli bárkák, élő gyarmatosítókkal a fedélzetükön, Neumann-gépek vagy apró szondák az érkezésig életben tartandó sejtekkel. Bármilyenek is legyenek ezek a magok, Hanson súlyos következtetésre jut: minden az ellenálló képességen múlik. „Egybillió egyszerű mag ugyanannyit ér, mint egymillió, kétszer akkora áthatolóképességű mag”, vonja le a következtetést Hanson.[10] Van bizonyos összefüggés a magok sebessége és túlélése között. Egy nagy sebességgel száguldó magra például pusztítóbb hatással vannak a kozmikus porszemcsékkel történő ütközések, mint lassabban mozgó vetélytársára. Furcsa módon a gyors növekedési ütemű kolóniák jobban boldogulnak, ha hosszabb ideig várnak, mielőtt új magokat indítanak útnak. Ezzel szemben a gazdasági szempontból stagnáló kolóniákban nagyobb a nyomás abban az irányban, hogy folytassák az utat és „lovagolják meg a hullámot”, mert az újonnan meghódítandó területeken gazdagabb termés várható (függetlenül attól, hogy mi ez a termés – Hanson modelljének szépsége éppen abban áll, hogy ennek egyáltalán nincs jelentősége). Éppen ezért a hullám mögött az általunk elképzeltnél kevesebb csellengő kolóniát hagynak hátra. Ennek eredményeképpen a csillagközi „aranyláz” rohanása közben néhány potenciális oázis mellett megállás nélkül elszáguldanak – ezúttal is több esetben, mint gondolnánk, ha a földi gyarmatosítás tapasztalatai alapján felállított analógiát használjuk, de összhangban Landis elemzésével. Lehet, hogy a mi Naprendszerünk is egy ilyen, a rohanás közben észrevétlenül maradt oázisban helyezkedik el, ami a Fermi-paradoxon egy újabb megoldását jelentheti.

Ha a Földön kívüli vándorok nem gépek, hanem biológiai szervezetek lennének, akkor létezne egy még sajátosabb magyarázat arra, miért kerülték el a mi bolygónkat. A Föld története nagyon korai időszaka óta otthont ad az életnek, ezért nagyon nagy annak a valószínűsége, hogy ha a földönkívüliek útközben megálltak itt, akkor bolygónkon már nyüzsögtek a mikroorganizmusok, sőt esetleg a makroorganizmusok is. Amikor a tudományos-fantasztikus irodalomban az emberek egy zöldellő bolygón kilépnek az űrhajójukból, akkor ott általában úgy telepednek meg, mintha az a bolygó a Föld pontos mása lenne. Ez a feltevés azonban nevetséges. Nagyon kicsi annak az esélye, hogy a földönkívüliek biológiája pontosan megfelel a földi változatnak. Még ha a DNS az egyetlen életképes genetikai molekula, akkor sincs okunk feltételezni, hogy minden életforma ugyanazokat az aminosavakat, ugyanolyan kombinációkban használná enzimekként, mint a földi élet. A Földön kívüli és a földi élet egyszerűen nem illeszkedne egymáshoz, ezért a földönkívüliek nem táplálkozhatnának a bolygónkon élő növényekkel és állatokkal. (Hasonló a helyzet azokkal a durvább sci-fi ábrázolásokkal, amelyekben a földönkívüliek éppen bennünket akarnának táplálékforrásként használni.) A dolog fordítva is igaz: valószínűtlen, hogy a földönkívüliek ellent tudnának állni a földi baktériumoknak (amint az H. G. Wells Világok harca [The War of the Worlds] című regényében is történt). A bioszféra jelenléte tehát nem annyira a meghódításra ösztönöz, mint inkább kényelmetlenséget jelent a Földön kívüliek számára, eltekintve talán az oxigéntől, amelyet az élőlények a légkörbe juttatnak. A Föld sikeres gyarmatosítása vélhetően együtt járna hatalmas és drága, mesterséges lakóhelyek építésével vagy az őshonos bioszféra kipusztításával és a Földön kívülivel történő helyettesítésével – vagyis lényegében a Föld „terraformálásával”, azaz maguk számára lakhatóvá tételével. Így tehát az elterjedt nézettel ellentétben bolygónk gazdag és stabil bioszférája éppen arra adhat magyarázatot, miért nincsenek itt a földönkívüliek.[11]

Hanson számításaiból hiányoznak a kevésbé szimpatikus forgatókönyvek is: például amely szerint az együttműködésre nem hajlandó gyarmatosítókat erőszakkal száműzték a Tejútrendszer legvadabb vidékei felé kilőtt csoportok formájában, vagy akaratuk ellenére kirepítették őket egy kolóniából, ami a száműzetés űrkorszakbeli megfelelője lehet. Ezek a számkivetettek „kalózokként” kóborolhatnak a Tejútrendszerben vagy észrevétlenül megbújnak a csillagok közötti senki földjén. Ami még rosszabb, mutálódhatnak és féktelenül pusztító, a világűrben ámokfutó és dühüket kitöltő gyilkosokká válhatnak – olyan lényekké, amelyeket a sci-fi rajongók „vad harcosoknak” neveznek. A „jó fiúk és rossz fiúk” közötti versenyfutásra galaktikus összefüggésben a játékelméletet alkalmazva az egyszerű perkolációelméleti eredmények érdekes variációit kaphatjuk.

Erre haladt el a hullám?

Ha egy Földön kívüli gyarmatosítási/hódítási front nagyon régen valahol itt a közelünkben sepert végig a Tejútrendszeren, akkor hagyott-e maga után valamiféle nyomot? Nyilvánvaló, hogy ha ez egy terjeszkedő hullám volt, akkor a földönkívüliek (akik biológiai szervezetek éppúgy lehettek, mint gépek, hibridek, keverékek vagy valamilyen más egyedek (lásd a 8. fejezetben: Láttam E.T.-t...) definíció szerint kerestek valamit, vagy el akartak érni valamit – de hogy pontosan mit, azt nem tudhatjuk. Akármit is kerestek, ha az véges mennyiségben létezik (márpedig ennek így kell lennie, máskülönben a földönkívülieknek otthon is lenne belőle), akkor ez a Vágyott Dolog végső soron elfogy, és akkor a telepet elhagyják. Addigra maga a hullámfront már hatalmas utat járt be. Nem tudhatjuk, mikor járt erre a hullámfront, ez megtörténhetett például még a Naprendszer 4,5 milliárd évvel ezelőtti megszületése előtt. Ebben a kérdésben azonban nem emberi, hanem csillagászati időskálán kell gondolkodnunk, ami azt jelenti, hogy az esemény 10 millió éve éppúgy megtörténhetett, mint sok milliárd évvel ezelőtt. Miért? Nos, a szakszerű válasz erre a kérdésre azt mondja, hogy nem ismerjük a földönkívüliek látogatásának valószínűségeloszlását az idő függvényében, ezért első közelítésben ésszerű feltételezni, hogy a valószínűségeloszlás egyenletes. Ez a szakmai zsargon azt fejezi ki, hogy ha nincs jó okunk az ellenkezőjét feltételezni, akkor azt kell elfogadnunk, hogy korunkat semmi sem tünteti ki más időszakokkal szemben. Ezért ugyanakkora esélye van annak, hogy a földönkívüliek mondjuk valamikor az elkövetkező 1000 évben érkeznek a Tejútrendszernek erre a vidékére, mint amekkora annak az esélye, hogy ez az esemény a Tejútrendszer sok milliárd éves történetének bármelyik másik, 1000 éves időablakában következett be.[12] Ha tehát a földönkívüliek meglátogatták a Földet, akkor az minden valószínűség szerint nagyon régen történt. Nyilvánvalóan elenyészően kicsi annak az esélye, hogy éppen az elmúlt ezer év során valamikor álltak meg itt, és látogatásukkor palackokat, drótokat és műanyag kupakokat hagytak maguk után, amelyeket mi megtalálhatunk.

Tételezzük fel ezzel szemben, hogy nagyon régen egy viszonylag lassan mozgó front haladt el a közelünkben, így nincs kizárva, hogy még most is itt mozog valahol, néhányszor tízezer fényévre tőlünk. Megláthatjuk a Földről ennek a frontnak az elöl haladó élét? Igen, megláthatjuk, de nem világos, mit kellene keresnünk. Bármilyen, falhoz hasonló alakú anomália vagy fizikai diszkontinuitás jó jelölt lehet. Vegyünk egy egyszerű, de valószínűleg ostoba példát, és tételezzük fel, hogy az élen haladó gyarmatosítók maghasadásból biztosítják tevékenységük energiaszükségletét, majd a nukleáris hulladékot (nagyon hatékonyan) beleöntik a csillagukba. Ebben az esetben a mozgó front közelében lévő csillagokban ki lehetne mutatni a rövid élettartamú radioaktív izotópok nyomát, a front elejénél ugrásszerű növekedést tapasztalnánk, a front haladásával ellentétes irányban pedig fokozatosan csökkenne az intenzitás (a radioaktív magok véges felezési időinek megfelelően). A Tejútrendszer ezen tartományában a csillagok színképéből kirajzolódna ez a jellegzetes mintázat. Egy másik (ugyanannyira spekulatív) lehetőség az, hogy a földönkívüliek esetleg anyagot gyűjtenek a nagy tömegű csillagokból, mielőtt azok felrobbannának, ezáltal megelőznék a csillagok pusztulását. Ha ez így lenne, akkor a Tejútrendszeren belül a szupernóvák szabálytalan eloszlására lehetnénk figyelmesek, nevezetesen egyes vidékeken bármilyen feltűnő ok nélkül az átlagosnál alacsonyabb lenne a szupernóva-robbanások gyakorisága, míg másutt a normális eloszlást tapasztalnánk. Ha ez a mintázat a front vezető éle mögött a csillagok szokatlan színképi tulajdonságaival együtt mutatkozna meg, akkor az bizonyítékot jelentene a földönkívüliek mesterkedésére. Sajnos a szupernóva-robbanások olyan ritkák, hogy a megfelelő statisztikai bizonyítékok összegyűjtéséhez sok ezer évre lenne szükség.[13]

Ahelyett, hogy a front vezető élének a nyomát keresnénk, megpróbálhatunk arra is bizonyítékot találni, hogy a front valamikor a múltban keresztülhaladt a Naprendszeren, vagy legalábbis annak közelében ment el. A földönkívüliek talán magukkal vittek valamit, aminek itt kellene lennie, vagy itt hagytak valamit, aminek viszont nem szabadna itt lennie. Nyersen fogalmazva ez azt jelenti, hogy „elrabolták az X árucikket és lerakták itt az Y árut”. Az emberi tevékenység nyomait sok elhagyott ipari létesítmény őrzi, ott is, ahol megszereztük a nyersanyagokat, és ott is, ahol a hulladékot otthagytuk. Tudnánk azonosítani egy idegen X-et és Y-t?

Magán a Földön nincsenek nyilvánvaló jelei az egykori ipari tevékenységnek: nem léteznek 10 millió éves bányák, kőfejtők vagy hulladéklerakók. Természetesen az ipari tevékenység által okozott sebhelyek nem maradnak fenn a Földön nagyon hosszú ideig,[14] ezért nem világos, mennyire lehetnek szembetűnőek ezek a bizonyítékok, vagy mennyire látszik rajtuk a mesterséges eredet. Ha például találnánk egy háromszög alakú krátert, akár betemetve is, akkor az a mesterséges eredet meghökkentő bizonyítéka lenne. A geológusok kráterek százait fedezték fel a Föld felszínén és a föld alá temetve egyaránt, de eddig ezek mind megközelítőleg kör alakúak, ami a természetes alak, akár kozmikus becsapódás, akár vulkánkitörés hozza létre a krátert. Van azonban egy felettébb bizarr geológiai anomália az afrikai Gabonban, az úgynevezett Oklo természetes atomreaktor. Ez egy jelentős kiterjedésű sziklaalakzat, szokatlanul magas urántartalommal, amely mintegy 2 milliárd évvel ezelőtt nyilvánvalóan „kritikussá vált” és önfenntartó nukleáris láncreakció indult be benne, amely folyamat során rengeteg hő és sugárzás szabadult fel. Ennek a nyomai mind a mai napig kimutathatók. Az Oklo bizonyára szokatlan geológiai alakzat, bár kissé túlzás lenne a földönkívüliek nukleáris mérnöki tevékenységének tulajdonítani. Mindamellett jól illusztrálja, miféle anomáliákat kellene keresnünk.

A plutónium még ígéretesebb lehetőséget kínál. Ez a radioaktív elem nukleáris reakciókban jön létre, és az atomerőművek radioaktív hulladékában, valamint az atomrobbantások hamujában található meg. Csökkenő koncentrációban bár, de évmilliókig a környezetben marad. Ha valaha találnánk egy ősi plutóniumlerakatot (a Földön vagy bárhol másutt a Naprendszerben), akkor az súlyos bizonyítékot jelentene a Földön kívüli nukleáris technológia létezése mellett.[15] Radioaktív kormeghatározási módszerekkel még azt is meg tudnánk mondani, mikor zajlott le ez a nukleáris mérnöki tevékenység. Egy másik, potenciálisan gyanús geológiai jelenség lenne egy sajátos méretű, alakú, elhelyezkedésű vagy összetételű ásványlerakódás, amely esetleg egy ősi hulladéklerakóra mutathat, különösen, ha természetellenes elhelyezkedésű, azaz valamilyen „természetellenes” környezetben van eltemetve. Mindezek az ötletek természetesen szélsőségesen szokatlan sejtések, de a lényeg, amire rá akartam mutatni, az, hogy (legjobb tudomásom szerint) eddig még senki sem végzett olyan módszeres kutatást a geológiai feljegyzésekben, amelyek célja a földönkívüliek egykori babrálására utaló nyomoknak a keresése.

A Földtől távolodva sokasodnak a lehetőségek. A holdak, az üstökösök és a kisbolygók ideális nyersanyagforrások lennének a Földön kívüli technológia számára, további előnyt jelentene a kis gravitációjú környezet. Pontosan kialakított alagút vagy híd ezen égitestek valamelyikén perdöntő jelentőségű árulkodó nyom lenne. Kevésbé drámai furcsaságok bizonyítékot jelenthetnek a bányászati tevékenységre, ilyenek lehetnek a meddőhányók vagy (ismét) a különös alakú kráterek. Bámulatos módon az Eroson, az egyik elsőként közelről tanulmányozott kisbolygón néhány négyzet alakú krátert találtak! Ezeket a NEAR Shoemaker űrszonda 2000-ben fényképezte le. Ebben az esetben azonban kínálkozik egy természetes magyarázat is. Az egyenes törésvonalak a jól ismert geológiai alakzatok közé tartoznak, és ahol ezek közel merőlegesen metszik egymást, ott nagyjából négyzet alakú mélyedés alakulhat ki. Jobb tipp lenne spirális alakú krátereket keresni, olyasféléket, amilyenek a külszíni fejtéseknél alakulnak ki, ahol a bányagépek körkörösen ásnak egyre mélyebbre. A Földön a spirális krátereket hamar kör alakúvá formázza az erózió, de egy kisbolygón vagy a Holdon a spirális forma sokkal hosszabb ideig fennmaradna.

A bányászat vagy az erőforrások betakarításának kifinomultabb jelei maradhatnak a hátrahagyott törmelék kémiai összetételében vagy morfológiai sajátosságaiban. Ha mondjuk atomrobbantásokkal robbantottak darabjaira egy kisbolygót, a darabok jellegzetesen megolvadt felszíne erre vonatkozó bizonyítékot tartalmazhat, mint például az a darabka trinitit, amelyet az első kísérleti atomrobbantás helyszínén, az új-mexikói Alamogordóban szedtem össze. Ha egyszer sikerülne egy olyan meteoritot találni, amelyikben szokatlan radioaktív izotópok nyomai fordulnak elő, akkor az is amellett szóló bizonyítékot jelentene, hogy a kődarab egy atomrobbanás során lökődött ki.

Hiányzik egy bolygónk

Fordítsuk most a figyelmünket az X forgatókönyvre – valaminek az anomális hiányára. Hogyan történhetett ez: a földönkívüliek nagyon régen itt jártak a Tejútrendszernek ezen a vidékén és begyűjtötték az üstökösöket, hogy azokból vizet és szerves anyagot nyerjenek? A stratégia elég hihetően hangzik, a témát a mi jövőkutatóink is megfontolták. Az üstökös vízkészlete elektrolizálható, az így nyert hidrogén felhasználható a fúziós atomreaktorokban. Ráadásul az üstökösök anyaga deutériumban – nehéz hidrogénben – gazdag, ezért különösen alkalmas a fúziós reaktorok üzemanyagaként. A gyakran „piszkos hógolyónak” nevezett üstökösökben a „piszok” nagy részét szénhidrogének alkotják, amelyekből a legkülönfélébb műanyagok készíthetők, de táplálékul is szolgálhatnak. Úgy gondoljuk, hogy a legtöbb üstökös az úgynevezett Oort-felhőből származik (amely a gondolatot felvető csillagászról, Jan Oortról kapta a nevét). A felhőt durván egybillió apró, jeges test alkotja, amelyek a Naptól egy fényév körüli távolságban helyezkednek el. Valószínű, hogy más csillagokat hasonló távolságban ugyanilyen üstökösfelhő vesz körül. Minthogy ezek a nagy távolságban tartózkodó, nyugalmi állapotban lévő üstökösök csak lazán kötődnek a csillagukhoz, ideális nyersanyagforrásként szolgálhatnak a csillagközi űrutazáshoz, további előnyük, hogy az űrhajónak nem kell értük leereszkednie a csillag mély gravitációs kútjába, majd kikecmeregnie onnan.

Időről időre a fellépő gravitációs zavarok az Oort-felhőből egy üstököst elnyúlt ellipszispályán a Nap felé lendítenek, amely azután a jól ismert, látványos módon ragyog az éjszakai égbolton. Jó esély van ugyanakkor arra is, hogy a gravitációs zavar a másik irányba löki meg az üstökösmagot, vagyis felgyorsítja, így az kirepül a csillagközi térbe. Ha a Naprendszer tipikus bolygórendszernek tekinthető és más csillagokat is üstökösfelhő vesz körül, akkor az onnan kilökődő üstökösök néha felénk vetődhetnek és betévedhetnek a Naprendszerbe. Ha egy Naprendszeren kívülről érkező üstökös („exoüstökös”) látogatna meg minket, akkor azt tapasztalnánk, hogy nem ellipszis, hanem hiperbola alakú pályán érkezne, vagyis túl nagy lenne a sebessége ahhoz, hogy az Oort-felhőből érkezhessen. Eddig nem találtunk ilyen üstököst, ami egy kicsit zavarba ejtő. Talán a velünk szomszédos csillagoknak valamilyen ok miatt nincs üstökösfelhőjük. Esetleg azért, mert a földönkívüliek az összeset ellopták? Ha a jövőben a csillagászati kutatás bebizonyítaná, hogy egyes csillagok körül szisztematikusan kevesebb üstökösmag található, mint másoknál, akkor ez a begyűjtésre utalhat. Hasonlóképpen, ha megállapítjuk, hogy az üstökösök egyes populációi deutériumban erőteljesen elszegényedtek (ez olyan tulajdonság, amelyet az üstökös színképéből is meg lehet határozni), akkor ez azt sejtetheti, hogy ezekből már kitermelték a nukleáris üzemanyagot.

A Földön kívüli technológia képes lehet arra, hogy egész bolygókat saját céljaira igénybe vegyen és szétszedje a bolygót, hogy nyersanyagként hasznosítsa? A Nap körül keringő testek tömege tág határok között változik az üstökösöktől a jeges planetezimálokon keresztül a kisebb bolygókig, mint amilyen a Plútó, a holdakig, mint a Titán, illetve a Föld típusú és az óriásbolygókig. Ha a földönkívüliek el tudnak téríteni üstökösöket, akkor miért ne tudnák ugyanezt megtenni egy nagyobb égitesttel is? Freeman Dyson princetoni fizikus és futurológus végiggondolta ezt a lehetőséget, amikor a kidolgozta a „Dyson-gömbök” elképzelését (ezekről hamarosan bővebben is lesz szó). De hogyan lehet egy bolygót szétdarabolni? A feladat természetesen nem egyszerű. Ha például a Földet apró darabokra akarnánk zúzni, ahhoz annyi energiára lenne szükség, mint a Nap többnapi teljes energiatermelése. Egy másik bolygó becsapódása nem lenne elég – valójában ez az, ami meg is történt, amikor az ős-Földet körülbelül 4,5 milliárd évvel ezelőtt eltalálta egy Mars nagyságú test. A külső rétegek leszakadtak (ebből az anyagból állt össze a Hold), a megmaradó anyag azonban egyesült a becsapódó testtel, így a bolygó még nagyobb lett. A bolygók szétszedésére szép elgondolással állt elő az író Greg Bear The Forge of God (Isten kovácsműhelye) című, apokaliptikus sci-fi regényében.[16] Bear egy Földön kívüli civilizáció történetét meséli el. Ez a civilizáció önreprodukáló Neumann-gépeket indít útnak, amelyek ámokfutnak szerte az egész Tejútrendszerben, és mindenfelé ripityára törik a bolygókat. A lélektelen rablók okos trükkje az, hogy egy nagy tömegű, „neutróniumból” álló tömböt (hipotetikus, neutronokból álló gömb, amelynek sűrűsége akkora, mint az atommagé) ejtenek a bolygóba, majd utánadobnak egy vele egyenlő tömegű antineutróniumot (az előző antianyag megfelelője). A két tömb együtt spirális pályán közeledik a bolygó középpontja felé, ahol végül annihilálódnak. Eközben annyi energia szabadul fel, amennyi elegendő a bolygó szétszaggatásához, szerencsétlen lakói pedig kirepülnek a világűrbe.

Mindez elvezet az űrkorszak állandóan visszatérő kérdéséhez, miszerint a Mars és a Jupiter közötti kisbolygóövben keringő égitestek egy olyan bolygó maradványai lehetnek, amelyik valahogy felrobbant. Kétségtelenül létezik egy furcsa „rés” a Naprendszerben, ahol lehetne egy bolygó, de az ott keringő összes kisbolygó együttes tömege sem elég ahhoz, hogy abból egy egész bolygó legyen. A hagyományos magyarázat értelmében a Naprendszernek ezen a vidékén található törmeléknek a legnagyobb részét a Jupiter roppant erős gravitációja kisöpörte onnan, és így megakadályozta egy bolygó kialakulását. Ám fontolóra vehetjük azt a lehetőséget is, hogy esetleg egy ősi szupertechnikai civilizáció robbantotta szét a bolygót, elvitte, amire szüksége volt, majd továbbálltak, a szemetet pedig itt hagyták a kisbolygóövben.

Ahelyett, hogy már meglévő bolygók széjjelszaggatásával bajlódnának, a telhetetlen földönkívüliek esetleg egyszerűbbnek találhatják, ha közbeavatkoznak, még mielőtt a bolygó teljesen összetömörül, majd elhúznak az összes használható anyaggal, az értéktelen szemetet pedig otthagyják. Az ilyen szelektív betakarításra akkor találnánk bizonyítékot, ha felfedeznénk egy bolygórendszert, amelyiknek anomális a kémiai összetétele vagy a fizikai felépítése. Jelenleg a csillagászok még nem értik elég pontosan a bolygók keletkezésének a folyamatát ahhoz, hogy azonosítani tudják az ilyen anomáliákat. Ahogy azonban egyre több exobolygót sikerül felfedezni, úgy ez a hiányosság hamarosan pótolható lesz. Számos csillagot ismerünk, amelyiknek a környezetében éppen most folyik a bolygók kialakulása. Ezek alkalmas területek lennének, ahol érdemes a földönkívüliek nagyléptékű csillagmérnöki tevékenységének a nyomait keresni.

Elvben lehetséges lenne, hogy egy szupertechnológiát birtokló civilizáció egyes bolygópályák kaotikus természetét manipulálva egy egész, érintetlen bolygót magával vigyen. Kezdetként egy atomrobbantással eltérítenek egy kisbolygót, és beleütköztetik egy nagyobba. Gondosan megtervezett manőverek sorozatával hosszú idő alatt a gravitációs hatást összegyűjthetik és felerősíthetik. Végül egy bolygó pályáját oly mértékben tudnák destabilizálni, hogy az végérvényesen kilendül a bolygórendszerből. A bolygó ezt követő találkozásai más csillagokkal lehetőséget teremtenének további gravitációs lendítésekre (hintamanőverekre), amelyek mindegyikével tovább növelnék a sebességét. Az eltérített bolygó ezután jól használható bárkaként, amellyel keresztülhajózhatják az egész Tejútrendszert. Az ötlet már Olaf Stapledon 1937-ben írott klasszikus sci-fijében, a Star Makerben is felbukkant.[17]

Hiányzó egzotikumok

Nem a bolygók az egyedüli objektumok, amelyek hiányozhatnak. Az elméleti fizikusok mesteri módon tudnak előre jelezni olyan dolgokat, amelyek létezhetnének, de úgy tűnik, mégsincsenek itt. A hóbortos neveket viselő, egzotikus elemi részecskék, mint például a neutralínók, a bizarr anyag és az axionok ott díszelegnek az elméleti fizikusok lexikonjaiban, de a laboratóriumokban még soha nem bukkantak fel. A tömegskála másik végén meg ott vannak a mini fekete lyukak, a kvarkcsillagok és a kozmosz szövete, hogy csak néhányat említsünk. Talán ezekkel is megléptek a földönkívüliek? Nyilván rendkívül óvatosnak kell lennünk, mielőtt valamiben a Földön kívülieket találjuk vétkesnek. Emlékezzünk csak vissza Bayes szabályára: valaminek az anomális hiányára a földönkívüliek beavatkozása csak annyira jó magyarázat, mint amekkorának egy Földön kívüli szupercivilizáció létezésének előzetes valószínűségét tartjuk. Ez a valószínűség nagyon kicsi lehet. Viszont sokkal nagyobb lehet annak az előzetes valószínűsége, hogy A. professzor ilyen és ilyen részecskére vonatkozó elmélete, vagy Dr. B. egy ez-és-ez típusú csillagászati objektum létezésére vonatkozó előrejelzése egyszerűen hibás. A „hiányzó” részecskék némelyike valamikor a jövőben mégis felbukkanhat; lehet például, hogy ezek alkotják a híres sötét anyagot, amely áthatja az egész mindenséget, mégsem sikerült eddig azonosítanunk. Az is lehetséges, hogy az elméleti fizikusok kissé elragadtatták magukat. Ezzel szemben egyes, meg nem erősített előrejelzések meglehetősen szilárd alapokon nyugszanak. Jó példa erre a mágneses monopólusnak nevezett részecske, amelynek létezésére szabályszerű magyarázataink vannak. A jól ismert mágnesek mindig „dipólusként” jelennek meg, azaz minden mágnesnek van egy északi és a másik végén egy déli pólusa. A mágneses monopólus, ha egyáltalán létezik, egy önálló északi vagy déli pólus lenne. Mágneses monopólust azonban nem állíthatunk elő a közönséges mágnes félbevágásával, mert ebben az esetben két dipólust kapunk, a vágás két oldalán annak rendje és módja szerint megjelenik egy új északi és déli pólus. A fizika azonban fenntart a matematikai szobájában egy kellemes helyet, és várja, hogy a mágneses monopólus befészkelje magát oda. Végül is az elektromos töltés is monopólusok formájában jelenik meg (+ és -), és az elektromágnesség elméletében az elektromosság és a mágnesség máskülönben tökéletesen szimmetrikus szerepet játszik. Paul Dirac brit fizikus az 1930-as években dolgozta ki a mágneses monopólusok elméletét, sőt még azt is kiszámította, mekkorának kellene lennie a mágneses „töltésüknek”. Azután az 1970-es években az elméleti fizikusok újra felfedezték a mágneses monopólusok fogalmát, miközben megpróbálták kidolgozni az elektromágnesség és a két magerő egységes matematikai szerkezetű leírását, az úgynevezett nagy egyesített elméletet (GUT, grand unified theories). Az ezt követő években közvetlenül is keresték a mágneses monopólusokat: átkutatták a vasérclelőhelyeket, a tenger fenekét, a kozmikus sugárzást, de még a holdkőzeteket is. Sikertelenül. Volt egy figyelemreméltó hamis riasztás 1982-ben, amikor a Stanford Egyetem egyik fizikusa, Blas Cabrera úgy gondolta, hogy okos módszerével sikerült mágneses monopólust találnia. Cabrera fémhuzalból gyűrűt készített, amelyet az abszolút nulla fok közelébe lehűtve szupravezetővé tett. Ha a gyűrű közepén lévő lyukon véletlenül keresztülhaladt volna egy mágneses monopólus, akkor ennek hatására a gyűrűben azonnal áram kezdett volna folyni. Sőt mi több, Dirac elmélete pontosan megjósolja, milyen erősségűnek kell lennie ennek az áramnak. Cabrera azt állította, hogy éppen ilyen erősségű áram folyását észlelte. Sajnos eredményét azóta sem tudták megerősíteni, ezért a kísérleti berendezésben bekövetkezett hibának tulajdonították és elvetették.

A nagy egyesített elméletben szereplő mágneses monopólusok jellegzetessége a nagy tömegük, az előrejelzések szerint ezerbilliószorosa a proton tömegének, vagyis a hipotetikus részecske nehezebb, mint egy baktérium. Ha viszont ilyen nagy a tömege, akkor nem csoda, hogy nem sikerült a laboratóriumokban előállítani – ehhez ugyanis hihetetlenül sok energiára lenne szükség. De mi a helyzet a Világegyetemet 13,7 milliárd évvel ezelőtt létrehozó Ősrobbanással? Ott aztán bőven volt energia! Az 1970-es évek végén a kozmológusok rájöttek, hogy a Világegyetemnek robbanásig tele kellett lennie ősi mágneses monopólusokkal, amelyeket a Világegyetem fejlődését megindító folyamatok perzselő forrósága a másodperc törtrészével a kezdet után hozott létre. Rejtélyes hiányuk arra késztette Alan Guthot a Massachusetts Műszaki Egyetemen (MIT), hogy drasztikus magyarázattal rukkoljon elő. Talán a Világegyetem mérete egy hatalmas ugrással hirtelen billiószor billiószorosára nőtt közvetlenül a mágneses monopólusok létrejöttét követően, gondolta Guth, ezért sűrűségük annyira felhígult, hogy észrevehetetlenné váltak. A hiányzó monopólusokra vonatkozó magyarázatát „felfúvódásnak” vagy „inflációnak” nevezte (hogy megkülönböztesse a jól ismert, sokkal kevésbé heves kozmológiai eredetű tágulástól). Hamarosan megállapították, hogy a felfúvódás elmélete egy sor kozmológiai rejtélyre jó magyarázatot ad, ezért mára a Világegyetem korai történetét leíró standard kozmológiai modell szerves részévé vált. A felfúvódás elmélete azonban néhány kozmológus számára kihívást jelentett. Bár az elméletet sokan támogatták, és jó megfigyelési eredmények is szólnak mellette, még távolról sem tekinthető bizonyosságnak. A hiányzó monopólusok rejtélyét tehát mind a mai napig nem sikerült megnyugtatóan tisztázni.

Nem lehetünk biztosak abban, hogy a monopólusok hiánya univerzális jelenség – talán csak a Tejútrendszernek az általunk lakott régiójára jellemző. Talán ebben is a földönkívüliek a ludasak? Miért lehetnének a mágneses monopólusok hasznosak a számukra? Nos, kiderült, hogy a mágneses monopólus lenne minden magára valamit is adó szupercivilizáció legkedveltebb energiaforrása. Ez azért van így, mert az északi és a déli mágneses részecske nemcsak mágneses értelemben ellentétes töltésű, hanem egymásnak antirészecskéi is. Ez azt jelenti, hogy ha érintkezésbe lépnek egymással, akkor mágnességük semlegesíti egymást, miközben mint részecskék annihilálódnak és teljes tömegük (ismét az E = mc^2 formulának megfelelően) energiává alakul. Ha a laboratóriumunk egyik sarkában egy edényünk tele lenne északi pólusokkal, a másik sarokban, egy másik edényben pedig a déli pólusokat tartanánk, majd nekikészülődünk és összekeverjük őket, akkor... bumm! A robbanás egy gramm anyagra vetített ereje néhány billiószor billiószor nagyobb lenne, mint a termonukleáris fúzió (a hidrogénbomba) esetében.[18]

Ha a mágneses monopólusok hiányát azzal magyarázzuk, hogy a földönkívüliek elkobozták azokat (és nem a felfúvódással), akkor látunk-e bizonyítékot néhány, az előzőekben leírt nagy durranásra? Nos, valószínűleg. A felszabaduló energia az annihiláció helyszínéről könnyű elemi részecskék formájában távozik, beleértve a szerény elektront és antirészecskéjét, a pozitront. Újabban egy ballonra akasztott és az Antarktisz fölött 37 kilométer magasba emelt műszerrel nagy energiájú elektronokat és pozitronokat detektáltak, amelyek a világűrből érkeztek.[19] Ezeknek a részecskéknek az eredete nem kevés fejtörést okoz az asztrofizikusoknak. Érkezhetnek egy eddig észre nem vett pulzárból, vagy valami, még nehezebben magyarázható forrásból, például a sötét anyag annihilációjából. Azt azonban eddig még senki sem vetette fel, hogy a Földön kívüliek monopólusokkal üzemelő gyárából kibocsátott mellékterméket látunk...

Másik példa a már régen megszületett, de még mindig igazolatlan elméleti előrejelzésre az úgynevezett kozmikus húrok hipotézise – ezekben az ultravékony, energiával zsúfolásig telecsomagolt csövekben olyan hihetetlen az energia koncentrációja, hogy egy mindössze 1 kilométer hosszú kozmikus húrnak nagyobb lenne a tömege, mint a Holdé. Akárcsak a mágneses monopólusok, a kozmikus húrok is az Ősrobbanásban keletkezhettek. Tömegük olyan nagy, hogy elhajlíthatja a távoli galaxisokból jövő fényt, jellegzetes kettős képet hozva létre. A csillagászok időről időre beszámolnak a kozmikus húrok felfedezéséről, de később a bizonyítékok mindig szertefoszlottak; így egyelőre még az is nyitott kérdés, hogy egyáltalán léteznek-e. Egy kozmikus húrba még egy mágneses monopóluspárnál is több energia zsúfolódik bele. Valójában a húr nem más, mint egy nanocső, amelyik csapdába ejtette az Univerzum kolosszális ősi energiáját, amellyel az Ősrobbanás után egy billiomod billiomod billiomod másodperccel rendelkezett. Ha ez az energia valahogyan irányított módon kivonható lenne – például úgy, hogy egy kozmikus húrból létrehozott zárt hurok méretét fokozatosan nullára zsugorítjuk –, akkor a földönkívülieknek hosszú időn keresztül nem kellene aggódniuk a villanyszámlájuk miatt. A kozmikus húrokat egy sor fizikus és kozmológus komolyan veszi,[20] látszó hiányuk egyesekben csalódottságot kelt, sőt egyenesen tanácstalanok emiatt. A mágneses monopólusok elméletileg sokkal megalapozottabbak, mint a kozmikus húrok (bár hasonló koncepciókból erednek), ezért jellegzetes hiányuk nagyon is magyarázatért kiált.

Ebben a fejezetben kizárólag a Tejútrendszer meghódításával és gyarmatosításával foglalkoztam, jóllehet egy elegendően fejlett és motivált technikai civilizáció előbb a szomszédos galaxisokat, majd az egész megfigyelhető Világegyetemet is benépesítheti. Még ha mostanáig egy vagy több szupercivilizáció nem is „vonta uralma alá” az általunk megfigyelhető Világegyetemet, a jövőben bőven van idő arra, hogy ez bekövetkezzék. És ki tudja, talán éppen a mi leszármazottaink lesznek majd részesei ennek a dicsőséges kozmikus kalandnak.

7. Földön kívüli varázslat

Bármely, elegendően fejlett technológia megkülönböztethetetlen a varázslattól.

Arthur C. Clarke

A távoli szupertechnológia jelei

Ha találkoznánk egy Földön kívüli civilizáció miénket messze felülmúló technológiájával, rájönnénk-e egyáltalán, mi az, amit látunk? Képzeljük el, mit kezdenének egy lézerrel vagy rádióval az esőerdők őslakói, akik még soha nem kerültek kapcsolatba a külvilággal. Képzeljünk most el egy legalább egymillió évvel előttünk járó technológiát: teljes joggal csodának tűnhetne számunkra, amit tapasztalunk. Mindez súlyos problémával állítja szembe az új SETI-t. Hogyan kereshetjük a Földön kívüli technológia jeleit, ha elképzelésünk sincs arról, milyen formában nyilatkozhat az meg. Az előző fejezetben bemutattam néhány módszert, ahogyan egy a Tejútrendszerben szétterjedő, fejlett civilizáció otthagyhatja tevékenysége nyomait. De az általam felhozott példák mindegyike a XXI. századi emberi fizika extrapolációján alapult, ezért mindegyiket áthatja az antropocentrizmus. Feltételezhetjük, hogy a Földön kívüli technológia olyan alapelveken nyugszik, amelyek teljességgel kívül esnek legkiválóbb tudósaink látókörén?

A probléma megragadásának egyik módja, ha nagyon általános fizikai hatásokat veszünk fontolóra – olyan hatásokat, amelyekre még a „varázslatos” technológia esetében is számíthatunk. Nyikolaj Kardasov orosz csillagász 1964-ben azt javasolta, hogy a Földön kívüli technikai civilizációk fejlettsége mértékeként az energiafogyasztásukat kellene használni. Ma már egyértelműnek tűnik, hogy a szovjet korszakban a nehéziparnak tulajdonított jelentőség tükröződik ebben a kritériumban, így ez csak újabb példa a SETI lokálpatriotizmusára. Ma a terabájtoknak nagyobb jelentőséget tulajdonítunk, mint a megawattoknak, de ki tudja, holnap mi lesz még ennél is fontosabb? Van azonban egy jó ok, miért tartsunk ki Kardasov osztályozási rendszere mellett, ha a Földtől nagyon távoli, Földön kívüli technológiáról beszélünk. Figyelembe véve műszereink jelenlegi korlátait, valószínűleg csak akkor lennénk képesek kimutatni a Földön kívüli ipart, ha annak nagyon nagy az energetikai lábnyoma. Kardasov az I. típusú civilizációkat annak alapján definiálta, hogy azok saját bolygójuk teljes energiaforrását felhasználják iparuk energiaellátására. A II. típusú civilizációnak saját csillaga teljes energiatermelésére szüksége van, míg tevékenységéhez a III. típusú civilizáció az egész galaxis energiáját hasznosítja. Ehhez hozzátehetjük, hogy IV. típusúnak azokat a civilizációkat tekinthetjük, amelyek az egész Világegyetemet uralmuk alá hajtották. Mindeddig a Kardasov-féle osztályok egyikébe tartozó civilizációkról sincs tudomásunk, bár az I. típusúakat meglehetősen nehéz lenne észrevenni. A II. típus érdekes eset, mert egy csillag teljes energiatermelése hasznosításának – mindegy, mekkora bravúr ez – mindenképpen lennének árulkodó jelei. Az egyik módszert, ahogyan ezt egy civilizáció megtehetné, 1959-ben Freeman Dyson vetette fel.[1] Az ötletet Stapledon Star Maker című regénye adta. Dyson úgy képzelte, hogy ha a civilizáció a bolygója pályasugarához hasonló méretű, részecskék sűrű rajából álló gömbhéjjal veszi körül a csillagát, akkor azzal a csillag által kisugárzott összes hőt és fényt fel tudja fogni, mindaddig, amíg csak a csillag működik. Hasonlítsuk össze ezt az energiaözönt azzal a hitvány egymilliárdod résznyi energiával, amennyit a Föld felfog a Nap sugárzásából. A gömbhéj anyagául bolygók és kisbolygók szolgálhatnak, amelyeket szétzúznak és darabjaikból felépítik a szükséges szerkezetet. A szerkezet megépítése természetesen kolosszális vállalkozás lenne, de elméletileg lehetséges. A Dyson-gömb létrehozása azonban lényegesen megváltoztatná a körülvett csillag fényének spektrumát. Észrevehető infravörös sugárzás jönne létre, amelyet az égboltot fürkésző csillagászok azonosítani tudnának még akkor is, ha az a Tejútrendszer átellenes oldalán helyezkedik el. A Dyson-gömbök nyomait már tulajdonképpen keresték, ennek érdekében átnézték az IRAS infravörös csillagászati műhold adatbázisát, de mindeddig eredménytelenül.[2]

Egy bolygórendszere átrendezésére képes, II. típusú civilizáció azonban egy sokkal vonzóbb lehetőséget is fontolóra vehet, amelyet először John Wheeler, a fekete lyuk fogalmát megalkotó fizikus vetett fel. Wheeler úgy képzelte, hogy egy forgó fekete lyuk köré anyaghéjat lehetne építeni, amely stratégia kétségtelen előnyöket kínálna a Dyson-gömb létrehozásával szemben. Először is, a fekete lyukak nem égnek ki kényelmetlenül hamar, néhány milliárd év elteltével (végül is ezek olyan csillagok maradványai, amelyek már kiégtek). Másodsorban, ideális lerakóhelyként szolgálhatnak a fölöslegessé vált hulladék számára: ami ugyanis belehull a fekete lyukba, az ott visszafordíthatatlanul elnyelődik és örökre megszűnik létezni. Harmadsorban, a fekete lyukak felhasználhatók arra, hogy a fénysebesség jelentős hányadával repülő űrhajókat indítsunk (lásd alább). Végül, egy fekete lyuk sokkal több energiát képes felszabadítani, mint amennyit egy csillag magfúzió révén egész élete folyamán megtermel. A fekete lyukak szédítő energiatartalmának titka a forgásukban rejlik. Minden csillag forog, és amikor a csillag magja fekete lyukká omlik össze, akkor a forgás az impulzusmomentum megmaradása következményeképpen drámai mértékben felgyorsul. A fiatal neutroncsillagoknál, amelyek csak kis híján kerülték el a fekete lyukká történő összeomlást, megfigyelték, hogy másodpercenként akár több százszor is megfordulhatnak a tengelyük körül. A forgó test energiatartalma nagyobb, mint az állóé, és minthogy a tömeg és az energia egyenértékű fizikai mennyiségek, ezért a forgási energiát az égitest teljes tömegéhez viszonyítva is ki lehet fejezni. A fekete lyukak esetében a teljes tömegnek akár 29%-a is forgási energia formájában lehet jelen, és elméletileg ez a hányad teljes egészében kivonható és használható. Hasonlítsuk össze ezt a 29%-ot azzal a nyomorúságos 1%-kal, amelyet egy átlagos csillag a tömegéből hő és fény formájában a teljes, sok milliárd éves élettartama alatt kisugároz. Nyilvánvaló, hogy a forgó fekete lyukak energetikai bőségszarunak tekinthetők. Ha csak a nyers erőre vágyunk, akkor azt a fekete lyukaktól biztosan megkaphatjuk.

11. ábra Bizarr elképzelés arról, miként lehet energiát nyerni egy forgó fekete lyukból.

Roger Penrose számításai alapján Wheeler elképzelte a 11. ábrán bemutatott, szórakoztató forgatókönyvet, amely szerint gondosan megtervezett pályán ipari hulladékkal megrakott teherautókat indítunk útnak a forgó fekete lyuk felé. Amikor elérik a lyuk felszíne közelében fekvő, szakkifejezéssel ergoszférának nevezett tartományt, figyelemreméltó átalakulás válik lehetővé. A teherautók úgy borítják ki rakományukat, hogy azt elnyelje a fekete lyuk. Bizonyos pályák esetében az üres teherautók nagy sebességgel kilökődnek az ergoszférából, méghozzá oly módon, hogy tömeg-energiájuk nagyobb lesz, mint amekkora eredetileg a befelé haladó, megrakott teherautóké volt. Végső soron a többletenergiának jönnie kell valahonnan. Ez az energia ténylegesen a fekete lyuk forgási energiájából származik, aminek következtében a lyuk forgása parányi mértékben lelassul. Mindannyiszor, amikor csak végrehajtjuk ezt a teherautós trükköt, a lyuk szögsebessége egy kicsit csökken. Az aranykor persze nem tart örökké – egyszer elérkezik az idő, amikorra már az összes forgási energiát kivonták, így a civilizációnak szednie kell a sátorfáját és odébb kell állnia. De ha a civilizáció csak annyi energiát fogyaszt, mint amennyit jelenleg az emberiség, akkor a fekete lyuk legalább billiószor billió éven keresztül ki tudná elégíteni az igényeit. Legjobb tudomásom szerint azonban mindeddig egyetlen olyan SETI-program sem volt, amelyik a fekete lyukakat vette volna célba, talán azért, mert ezeket az objektumokat nagyon nehéz észrevenni.

Technológia, mint „természetplusz”

A földönkívüliek technológiai aktivitását eddig csak néhány hozzávetőleges jellemző alapján azonosítottuk, mint például az energiafogyasztásuk és erőforrásaik hasznosítása. Ha azonban ezen túl akarunk lépni, akkor szükségünk van valamilyen jól ismert vonatkoztatási pontra. Elkerülhetetlen a csábítás, hogy e tekintetben az emberi tapasztalatokra hagyatkozzunk. Még a tudományos-fantasztikus irodalom is hajlamos a földönkívüliek mérnöki tevékenységét az emberi műszaki alkotásokkal szoros analógiában bemutatni. Az 1980-ban forgatott Hangar 18 (A 18-as hangár) című filmben például egy repülő csészealjat olyan primitív módon vizsgáltak meg, hogy megnyomtak rajta néhány gombot, és figyelték, mi történik. A függetlenség napja (Independence Day) című film óriási űrhajója – bár egy legalább egymillió évvel előttünk járó technológia terméke – az 1990-es évekre jellemző számítógépes konzolokkal felszerelve jelenik meg, tűzfalak nélkül. A földönkívüliek űrhajói még a sokkal gondosabban kidolgozott sci-fikben is egyértelműen azonosítható gépekként tűnnek fel, a fogalom XX. századi értelmében: szabályos geometriai alakjuk van, fémből, vagy valamilyen, a fémeket helyettesítő, tökéletesebb anyagból készülnek, a szándékos ütések kivételével gyakran alig reagálnak a beavatkozásokra és nagyságuk a hétköznapi életben megszokott mérettartományba esik. A fejlett Földön kívüli technológia azonban talán egyáltalán nem így néz ki. Tulajdonképpen, ha el akarunk gondolkozni egy szuperintelligencia tevékenységén, akkor mindenekelőtt meg kell szabadítanunk saját gondolkodásunkat mindenféle előítélettől. Ezt elősegítendő, próbáljunk meg elképzelni egy hipotetikus, Földön kívüli technológiát, amelyik:

• nem anyagból áll,

• nincs állandó mérete vagy alakja,

• nincsenek jól meghatározható körvonalai és topológiája,

• a tér és az idő minden mérettartományában dinamikus,

• vagy megfordítva, úgy tűnik, mintha az általunk felfogható dolgok tartományában semmit sem csinálna,

• nem diszkrét, elkülöníthető dolgokból áll; sokkal inkább valamilyen rendszer, vagy a dolgok kifinomult, magasabb szintű összekapcsolódása.

Olyannyira ragaszkodunk a gépek emberi fogalmához, amit a nyomógombokkal és kapcsolókkal felszerelt fémszerkezetek képviselnek, vagy amelyeket az információ feldolgozásának a folyamata (mint a szoftvernél) jellemez, hogy nehezünkre esik fogalmat alkotni egy olyan technológiáról, amelyik az ezeket meghaladó szintű műveleteket foglal magába. Mit értek ezen? Egy hagyományos gép, például egy autó valamilyen rendezett módon mozgatja az anyagot. Másrészt az információtechnológia az információt mozgatja valamilyen rendezett formában. A számítógépemre telepített Photoshop például el tud fordítani egy képet. Amikor ez a művelet végrehajtódik, akkor az anyag is mozog, nevezetesen a számítógép áramköreiben az elektronok. Mi azonban nem úgy vesszük észre a technika működését, hogy megfigyeljük az egyes elektronok mozgását, hanem a teljes képen keresztül érzékeljük, mi történik.

Az információra úgy is gondolhatunk, mint az anyagnál „magasabb szintű” fogalomra. Ez a magasabb szint az alacsonyabb szintre épül rá, ugyanakkor felül is múlja azt. Ily módon a szoftver – amely egy absztrakt fogalom – működéséhez mindig szükség van a fizikai eszköz, a hardver támogatására: a számítógép belsejében az információ bitjeinek a kavargásához kapcsolók, az adatok agyban történő érzékeléséhez neuronok kellenek. Nos, vajon ez a két fogalmi szint – az anyag és az információ – minden, ami létezik? Ötszáz évvel ezelőtt még elképzelhetetlen lett volna egy olyan eszköznek vagy szoftvernek még a gondolata is, amelyik műveletek végzésére képes az információval. Lehetnek-e még az információnál is magasabb fogalmi szintek, amelyek ma még kívül esnek az emberi tapasztalatok körén, de amely szinteken ugyanúgy szerveződik az információ, mint ahogy az információfeldolgozás szervezi az elektronok mozgását? Ha igen, akkor ez a „harmadik szint” soha nem fog megmutatkozni az információ szintjén végzett megfigyelésekkel, még kevésbé az anyagi szinten szerzett tapasztalatok által. Ennek a harmadik szintnek a leírására még csak szavaink sincsenek, de ez nem jelenti azt, hogy nem létezik. Mindenesetre nyitottnak kell lennünk arra a lehetőségre, hogy a Földön kívüli technológia esetleg ezen a harmadik szinten működhet, sőt talán a negyedik, ötödik... szinten. Ha kreatív módon akarjuk megközelíteni ezt a kérdéskört, akkor még az olyan fogalmak használatával is elővigyázatosan kell bánnunk, mint az „irányítás”, a „manipuláció” és a „tervezés”, mert ezek is emberi kategóriák, amelyek tiszavirág-életűeknek bizonyulhatnak. Az objektumok önkéntes felosztása „természetesekre” és „mesterségesekre” olyasvalami, amit adottnak tekintünk, ám amint a következő fejezetben részletesen kifejtem, ez csak tisztán kulturális különbségtétel. A technológia, a szó legtágabb értelmében az értelem, az intelligencia vagy a szándék összhangba hozása a természettel. Fontos, hogy a technológia által létrehozott eszközök nem igázzák le vagy hódítják meg a természetet; ezek az eszközök változatlanul a fizika törvényeinek engedelmeskednek. A technológia munkára fogja, hasznosítja a törvényeket, de nem múlja felül azokat. Ha tehát azt mondjuk, hogy a rádió, a lézer vagy egy obeliszk a Holdon „nem természetes eredetű”, az nem jelenti azt, hogy ezek a tárgyak ne lennének a természet részei. Azt hiszem, a legjobban ezt úgy tudnám kifejezni, hogy a technológia nem más, mint „természetplusz”. (A művészet ugyancsak természetplusz.) A technológia által hozzáadott érték a kényszer és a szabadság nagyon sajátos ötvözete, amely legnyilvánvalóbban a szándékosan magunk elé tűzött célokkal áll kapcsolatban. A mosógépben nem lehet kenyeret sütni, viszont a gép el tud végezni olyan feladatokat, amelyeket a módosítás nélküli természet nem: nevezetesen kimossa, kiöblíti és kicentrifugálja a ruhát, hiszen erre tervezték. A számítógép nem tud repülni, viszont a segítségével be lehet bizonyítani a négyszín-sejtést, ami legjobb tudomásom szerint nem szerepel az Anyatermészet programjában. Azonban – és ez az a lényeges pont, amelyre rá szeretnék mutatni – ez a fajta technológia – a mi technológiánk – talán csak az egyik módja annak, ahogyan a természet természetplusszá válhat. És talán egyáltalán észre se vesszük a természetplusz valamilyen kifinomultabb formáját, vagy nem tudjuk értékelni annak a jelentőségét, pedig itt van az orrunk előtt.

Valamely gépet a részei és az egész közötti meghatározott kapcsolat jellemez: az alkatrészek módszeresen együttműködnek egymással egy általános funkció ellátása érdekében. William Paley híressé vált párhuzamot vont egy óra és egy élő szervezet között, megállapítva, hogy mindkettőben az egymást kölcsönösen támogató részek egymással összhangban álló, koherens rendszerét találjuk,[3] amely összhangot ma a darwini evolúcióval magyarázzuk. Azonban a gép és a biológiai működés csak az egyik módja annak, ahogyan a részek és az egész egy speciális és szokatlan módon kölcsönös kapcsolatban állhatnak egymással. Valójában már ismerünk is egy másfajta példát: a kvantumfizikai rendszereket. A kvantummechanika a XX. század fizikáját megkoronázó eredmény, amelynek sikeres előrejelzései és magyarázatai az elemi részecskéktől és a magfizikától a kozmológiáig terjednek – és a kettő között sok minden másra is érvényesek. A kvantummechanika alapelvei képezik a lézer, a tranzisztor, a szupravezető mágnesek és az emberi technológia számos más alkotása működésének a fizikai alapját. Az elmélet az Ősrobbanástól az atomenergiáig, a kémiáig és az elektromosságig szinte mindenre magyarázatot ad. Éppen ezért komolyan kell vennünk az előrejelzéseit.

Márpedig a kvantumfizika egyik előrejelzése szerint a részt csak annak az egésznek az állapotához való viszonyával definiálhatjuk megfelelően, amely egésznek a szóban forgó rész az egyik alkotóeleme. Ezt a – kicsit a Zen-filozófiára emlékeztető – megfogalmazást egy példán keresztül lehet a legjobban megérteni. Az atomok részecskeként és hullámként is viselkedhetnek. A minden mástól elszigetelt atom azonban sem hullámnak, sem részecskének nem tekinthető; állapota határozatlan. Ha azonban egy nagyobb rendszer összefüggésébe helyezzük, akkor megoldódik eredendően kétértelmű természete. Íme, a következőképpen. Tudunk olyan mikroszkópot készíteni, amelyikkel egy meghatározott atom, legyen ez A, helyét meg tudjuk határozni. A mérést követően A lesz „a helyén lévő atom”. Készíthetünk azonban egy másik berendezést is, amelyik az atom hullámtermészetének a mérésére alkalmas, ha ezzel a berendezéssel végzünk el egy mérést, akkor A lesz a „bizonyos sebességgel mozgó atom” (a kvantummechanikai hullám meghatározott impulzussal rendelkezőként írja le az atomot). A kritikus pont az, hogy a kvantummechanika szerint A-nak nem lehet egyidejűleg „pontosan meghatározott helye” és „pontosan meghatározott sebessége”. Az, hogy az A atom melyik formájában – hullámként vagy részecskeként – mutatkozik meg, attól függ, melyik típusú berendezéssel lép kölcsönhatásba a teljes környezetében található elrendezésen belül. Ez esetben viszont az „A atom és a berendezés” együttesen is atomok sokaságát jelenti, ezért az összegyűjtött összes atom meghatározott elrendeződése és állapota definiálja az egyetlen, A atom természetét. Mindez általánosságban is igaz: minden, valamely nagyobb rendszeren belül, a rendszer többi részével kölcsönhatásban álló atomot bizonyos mértékig az atomok összessége mint rendszer által alkotott egész határoz meg, miközben az egész az alkotóelemeiből épül fel. Számos próbálkozás történt már a kvantummechanikai rendszerekben a rész és az egész között működő kölcsönös egymástól való függés megragadására. Niels Bohr a helyzetet a jin és jang egymásrautaltságához hasonlította. David Bohm a „vele együttjáró rendként” írta le a helyzetet.[4] Az utóbbi években elterjedt a „kvantummechanika hátborzongató jellege” megnevezés.

A kvantummechanika hátborzongató jellege, az élő szervezetek, a tudat és a megtervezett gépek olyan rendszerekre szolgáltatnak példákat, amelyekben a részek és az egész különböző kölcsönös kapcsolatban állnak egymással. Naivság lenne azt hinnünk, hogy az előbbi lista teljes. A rész és az egész viszonyának számos más módja lehetséges, amelyek a tapasztalatainkban előforduló minden más kapcsolattól eltérőek. Végül is, száz évvel ezelőtt ki sejtette volna, hogy az atomok így viselkednek? A valóban fejlett, Földön kívüli technológia a rész és az egész közötti kapcsolat merőben újszerű formájaként nyilvánulhat meg. A kvantummechanika hátborzongató jellege csak nagyon speciális berendezésekkel vizsgálva tárul fel a szemünk előtt. Éppen ezért előfordulhat, hogy a Földön kívüli technológia észrevétlen marad a számunkra, sőt még csak sejtelmünk sem lesz a létezéséről, mert mondjuk nem a Bose-Einstein-kondezátumban létrehozott sugárosztó interferométernek megfelelő eszközzel figyeljük.

Fantasztikus szupertudomány

Nem könnyű az új SETI által megkövetelt kompromisszum. Egyrészt a lehető legkreatívabb módon és nagy képzelőerővel megáldva kell gondolnunk a Földön kívüli technológiára, másrészt ügyelnünk kell arra, nehogy véletlenül átlépjük a legitim természettudomány és a sci-fi közötti, néha elmosódott határvonalat. A sci-fi írók általában szívesen játszanak el a fizikai törvények tűrőképességével és elegyítik a tudományt a tudományos információk alapján végzett spekulációkkal és a fantáziájuk szüleményeivel. Ez rendben is van: ennyit kétségtelenül megenged nekik az írói szabadság. A SETI tudományos megközelítéséhez azonban ennél többre van szükség.

Vegyük például az űrutazás régi kerékkötőjét – a fény véges sebességét –, ami oly sok jó sci-fi drámának állt az útjában. Amint korábban már kifejtettem, Einstein relativitáselmélete megtiltja, hogy bármi is átlépje a fény sebességét, ha tehát helyesen értelmezzük a fizika törvényeit, akkor sem űrhajók, sem üzenetek nem közlekedhetnek a fénynél gyorsabban. A csillagok közötti távolságot fényévekben mérjük (ez az a távolság, amelyet a fény egy év alatt megtesz), ami azt jelenti, hogy a csillagközi űrutazás végrehajtása teljességgel lehetetlen az emberi élet tartama alatt, hacsak nem sikerül megközelítenünk a fény sebességét. Persze még ha sikerül, akkor is felmerülnek különféle problémák. A fénysebesség mondjuk felénél az űrhajóra számos veszély leselkedik, például a becsapódó mikrometeoritok bombákként robbannának az űrhajó külső falán. Ezek a bonyodalmak olyan súlyosaknak bizonyulhatnak, hogy talán a gyakorlatban soha nem valósulhat meg a nagy sebességű csillagközi űrutazás. Az sincs kizárva azonban, hogy egy fejlett technológiájú közösség végül valahogy úrrá lesz ezeken a gyakorlati nehézségeken: például észlelik az űrhajó felé tartó meteorokat és lézerrel még a becsapódás előtt széjjelzúzzák azokat. A fényéhez közeli sebességgel történő utazásra vonatkozó spekulációk tehát jogosak, mert nem állnak ellentétben a fizika törvényeivel, függetlenül attól, hogy az elgondolás a gyakorlatban is megvalósítható-e. A fénysebességnél gyorsabb utazásról azonban nem jogos spekulálni.

A térbeli távolságok gyors leküzdésének másik, a tudományos-fantasztikus irodalomban különösen kedvelt módja a teleportáció. Ehhez elég pontosan kell letapogatni valamit – mondjuk egy emberi lényt – és az információt a célállomásra továbbítani, ahol annak alapján rekonstruálni lehet a letapogatott testet. Ezzel a trükkel élnek a Star Trek filmsorozat hősei, így tudják űrhajósaikat olcsón eljuttatni különféle bolygók felszínére, majd vissza az űrhajóra (így egyúttal a történet is gyorsabban pereg). De vajon tekinthető-e a teleportáció tényleges tudománynak? Nos, bizonyos mértékig igen. Amíg a letapogatással szerzett információt továbbító nyaláb nem halad a fénysebességnél gyorsabban, addig bizonyos fajta információk továbbítása lehetséges lehet. Kétségtelen tény, a fizikusoknak már sikerült a teleportáció egy korlátozott fajtáját megvalósítani, amelynél egy kvantummechanikai részecske állapotára információt továbbítottak állomások között, lézernyalábok segítségével. Amint azonban Lawrence Krauss A Star Trek fizikája (The Physics of Star Trek) című könyvében rámutat, alapvető okok miatt legyőzhetetlen technikai nehézségekbe ütközne testünk minden egyes atomját pontosan letapogatni, majd a vonal másik végén az egész testet ugyanígy összeállítani.[5] Először is, a test teljes információtartalmának tárolásához az adathordozó korongokból épített olyan magas toronyra lenne szükség, amelyik a Tejútrendszer középpontjáig mért távolság harmadáig érne el. Fizikailag talán nem lehetetlen, de valószínűleg még egy galaktikus szupercivilizáció számára is túl költséges vállalkozás lenne. Nincs szerencséd, Scotty! (A teleportáció fizikai lehetőségeiről és korlátairól lásd részletesebben: Michio Kaku: A lehetetlen fizikája, Gabo Kiadó, Budapest, 2010 – a fordító megjegyzése.)

Kapcsolat (Contact) című regényében Carl Sagan egy féreglyukat képzelt el, mint amelyen keresztül hősei szinte nulla idő alatt nagy távolságot tehetnek meg a térben. A féreglyukak, amelyek kissé a csillagkapukra hasonlítanak, az időutazás megvalósítása szempontjából is népszerűek (lásd a 6. fejezetben: És hol az a rengeteg időturista?). Úgy tűnik, hogy a fizika jelenleg ismert törvényei egyikét sem sérti a létezésük, de megvalósításukhoz óriási mennyiségben lenne szükség olyan egzotikus anyagra, amely mai tudásunk szerint csak ultramikroszkopikus mennyiségben létezik.[6] Ha nem sikerül felfedeznünk ennek az egzotikus anyagnak valamilyen eddig ismeretlen forrását, akkor az átjárható féreglyukak valószínűleg megmaradnak a sci-fi világában.[7]

Azok az olvasók, akik azt hiszik, hogy ezzel egyszerűen csak el akarom rontani az örömüket, most nagyon figyeljenek. Még, ha a fizika elfogadott törvényei által támasztott korlátok keretein belül maradunk, akkor is elképzelhetők a legkülönfélébb, szédítő forgatókönyvek. Mi a helyzet azokkal a technikában jártas földönkívüli mérnökökkel, akik üreges belsejű világokban vagy gyűrű alakú csövekben telepednek meg? Vagy az összegabalyodott mágneses szálakból álló, méhkaptárhoz hasonló társadalmakkal, amely szálak a csillagközi térben feszülő, bonyolult plazmamintákat hoznak létre, mintha ionizált gázból álló, kozmikus termeszvárak lennének? Vagy a tisztán gravitációs energiából álló lényekkel, amelyek merész alakzatokba rendezhetik át a téridőt? A csillagmérnökség ilyen tettei – úgy tűnik – nem sértik a fizika egyetlen törvényét sem. (Nehéz az ilyesmit biztosra venni. Lehetnek olyan rejtett feltevések, amelyek tüzetesebb vizsgálat esetén mégiscsak elbuknak valamely törvényen.) Mindez természetesen nem azt jelenti, hogy ezek az elgondolások valóra is válnak. Talán egyes földönkívüliek nem is érdekeltek abban, hogy efféle nagyratörő vállalkozásokba vágjanak bele, míg más civilizációkat politikai, pénzügyi vagy éppen erkölcsi megfontolások tartanak vissza ettől. Mindamellett nyugodtan elgondolkozhatunk ezeken a fantasztikus vállalkozásokon, sőt arra is kíváncsiak lehetünk, lennének-e ezeknek a Földről is kimutatható jelei.

Hibák a törvényekben

Az előző szakaszban tárgyalt példák a spekulációk azon csoportjába tartoznak, amelyek a felületes szemlélő számára úgy tűnnek, mintha összhangban állnának a természettudományok legjobb tudásunk szerinti törvényeivel, megvalósításuk azonban olyan óriási gyakorlati kihívást jelenthet, hogy talán soha nem fog sikerülni végrehajtani. Ha ilyen messzire ki akarjuk tolni a legitim fizika határait, akkor elkerülhetetlenül felbukkan a kérdés, vajon elég megbízható-e a XXI. századi emberi természettudomány ahhoz, hogy megállapításai egy nálunk sokkal fejlettebb Földön kívüli civilizációra is alkalmazhatók legyenek? Feltételezhetjük, hogy a törvények általunk jelenleg ismert formáiban hibák fordulnak elő? Abszolút biztosak lehetünk például a fénysebesség nagyságában?

Nos, kétségtelenül igaz, hogy léteznek ilyen törvények, de olyan törvények is. A középiskolában a tanulók megismerkednek az elektromosságtanban Ohm törvényével, amelynek értelmében az ellenálláson keresztül folyó áram erőssége az alkalmazott feszültséggel egyenes arányban nő. Ohm törvénye azonban egyáltalán nem alapvető törvény; valójában léteznek olyan, Ohm által még csak el sem képzelt anyagok, amelyekre nem érvényes ez az összefüggés. Másrészt viszont, a fénysebességnél gyorsabb mozgás lehetőségét tiltó törvény alapvető és egyetemes, talán soha, senki nem fogja megkérdőjelezni az érvényességét. A problémát az okozza, hogy egy adott időpontban a természettudósok csak az akkori legjobb tudásuk szerinti szintig jelenthetik ki a fizika törvényeinek érvényességét. Ki tudja, nem fogja-e a tudomány jövőbeli fejlődése kimutatni, hogy bizonyos körülmények közt valamelyik, nagy becsben tartott törvény mégis csődöt mond. A tudományban soha nem mondjuk ki az utolsó szót; mindig lehetőség van arra, hogy az új bizonyítékok fényében módosítsuk korábbi álláspontunkat. Mindössze annyit állíthatunk, hogy egyes törvények mélyebben bevésődtek, mint mások.

Lényeges pont a termodinamika második főtétele, amelyik talán az egész Világegyetem legalapvetőbb törvényének bizonyulhat. Ez a törvény kivétel nélkül, az égvilágon mindenre érvényes. Egyszerűen fogalmazva azt állítja, hogy zárt rendszerekben a teljes entrópia (lényegében a rendezetlenség) soha nem csökkenhet. Egyszerű példaként megemlíthetjük, hogy a második főtétel megtiltja, hogy a hő spontán módon (azaz energia befektetése nélkül) a hidegebb testektől a melegebbek felé áramolják. Arthur Eddington brit asztrofizikus ezt egyszer drámai tömörséggel fogalmazta meg:[8] „Ha felállítasz egy törvényt, és az ellentmond a termodinamika második főtételének, akkor azt mondom, nincs remény; a törvényed megalázó módon megsemmisül.” Amikor a földönkívüliek szupertudományáról tűnődünk, akkor a termodinamika második főtételének kell az utolsónak lennie, amelyet megtagadunk. Ez viszont megadja a kegyelemdöfést egy másik népszerű elképzelésnek, amely szerint „a kvantumvákuumból kellene energiát bányászni”. Hadd magyarázzam meg ezt. Amikor a kvantummechanikát az elektromágneses térre alkalmazzuk, hogy magyarázatot adjunk a fény és az anyag kölcsönhatására, akkor az elmélet nagyon figyelemreméltó előrejelzést tesz. Megjósolja, hogy a térnek egy sem anyagot, sem fényt nem tartalmazó tartományában – ahol tehát valóban egyetlen részecske sem található – van bizonyos mennyiségű energia. Az üres térnek ezt a nem csökkenthető energiáját „a kvantumvákuum energiájának” nevezzük. És ez valóban létezik. Fémfelületek között fellépő, roppant gyenge vonzóerőként kimutatható a hatása. A csillagászok a kozmológiai léptékű megfelelőjének látszó hatást is kimérték, bár ennek sokkal rejtélyesebben hangzó nevet adtak: „sötét energia”. Ez a dolog a felelős azért, hogy a Világegyetem egyre gyorsuló ütemben tágul.[9] A vákuum energiája, illetve a sötét energia tehát jelen van, sűrűsége valamivel kevesebb, mint egy joule köbkilométerenként. Ki lehetne valahogy „bányászni” ezt az energiát, hogy egy csillagközi űrhajó hajtására használjuk? Esetleg egy óriási lapáttal betakaríthatjuk a vákuum energiáját, majd elektromossággá alakítjuk és egy plazmahajtóművet működtetünk vele? Ezzel a módszerrel nem lenne szükségünk rakéta-üzemanyagra, mivel a világűrben bőséggel rendelkezésünkre áll a vákuum.

Sajnos a kvantumvákuum-hajtómű nem működne, ugyanazért, amiért a XIX. századi örökmozgók sem indultak el: megsértették a termodinamika második főtételét. A XIX. században a feltalálók azon törték a fejüket, miként lehetne a hajókat az óceán vizének hőjével hajtani. Végül is a tengervíz literenként több mint egymillió joule energiát tartalmaz, csak azért, mert hőmérséklete pár száz fokkal magasabb az abszolút nulla foknál. Nem lehetne ezt az egész energiát felhasználni egy turbina hajtására? A válasz az, hogy lehetne, ha rendelkezésünkre állna egy, a hőforrásnál alacsonyabb hőmérsékletű hely. A hőerőgépek is azért működnek, mert a hőt egy magasabb hőmérsékletű hőtartályból egy alacsonyabb hőmérsékletű helyre továbbítják, miközben kivonják az energiakülönbséget. A lényeg az, hogy valahol hőmérséklet-különbségnek kell fennállnia. Hasonló a helyzet a kvantumvákuum esetében is: ha létezik egy alacsonyabb energiájú vákuumállapot, ahová kiboríthatjuk a sötét energiát, akkor működni fog a csillagközi hajtómű. De miután úgy tudjuk, hogy nem létezik alacsonyabb energiájú állapot, vagy esetleg ha mégis létezett volna, akkor a természet már rövidre zárta volna – nos, ennek borzalmas következményei lennének a Világegyetemre nézve.[10] Következtetés: ha nincs energiacsapda, akkor nem tudjuk a kvantumvákuumot űrhajó hajtására használni.

A levitáció vagy lebegtetés a képzelet másik kedvelt szüleménye. Ez már abban a pillanatban megragadta a fantáziámat, amikor először olvastam Dr. Cavor praktikus, a gravitációt leárnyékoló anyagáról, a „cavoritról” H. G. Wells The First Men in the Moon (Az első emberek a Holdon) című regényében. Milyen szép lenne megszabadulni a zajos és a környezetet szennyező rakétáktól, és ehelyett egyszerűen csak megnyomni egy gombot és nyugodtan lebegni a csillagok felé! Sajnos ennek az ötletnek a megvalósulásában nem reménykedhetünk. Az a bökkenő, hogy a cavorit megsérti a gravitáció alapvető tételét, miszerint az anyag és az energia minden fajtája egyforma gyorsan és azonos irányban (azaz lefelé, és sohasem felfelé) esik a tömegvonzás hatására. Galilei volt az első, aki rájött erre, majd Einstein beépítette az általános relativitáselméletébe, annak egyik alapelveként. Enélkül a térre, az időre, az asztrofizikára és a kozmológiára vonatkozó ismereteink szétesnének, így aztán a tudósok nem különösebben igyekeznek lemondani erről az elvről. Elméletileg a levitáció megvalósítható, ehhez is az imént bemutatott kvantumvákuum energiát kellene használni, de a gyakorlatban elvégezhető kísérletekben ez az energia olyan parányi mennyiségekben jelenik meg, hogy nem képes legyőzni az anyag sokkal erősebb gravitációs hatását.[11]

Igencsak szórakoztató dolog a szupertudománnyal foglalkozó, és ismereteiket a szupertechnológiában alkalmazó, Földön kívüli szupercivilizációkról spekulálni, de a kérdést egészséges kétkedéssel kell kezelni. Semmi kétségünk afelől, hogy a XXI. század tudománya még korántsem teljes és csak átmeneti jellegű, mégis ez képezi tudásunk legmegbízhatóbb megközelítését, hiszen rengeteg mindent értünk már és sok évszázad gondos vizsgálatai eredményeképpen nagyon sok tapasztalatot halmoztunk fel. A Földön kívüli értelem keresése során nem árt pragmatikus nézőpontra helyezkednünk és a jelenlegi tudományos világképünket a rendelkezésünkre álló legjobb útikalauznak tekinteni, miközben nyitottak maradunk a ránk váró meglepetések irányában. A jövő bebizonyíthatja, hogy valamelyik alapvető tudományos tételünk hibás, de ha a Földön kívüli technológiát a „bármi lehetséges” felfogásával szemléljük, akkor minden eredményünk csak spekuláció marad, ami hasznos előrejelzésekre való képesség nélküli anarchiát eredményez. A földönkívüliek talán képesek a fénysebességnél gyorsabb utazásra, vagy nyalábok formájában tudják egymást továbbítani a térben, esetleg lebegtetik magukat, vagy arra tudják késztetni a hőt, hogy a hidegebb helyről a meleg felé áramolják (bár erre valószínűleg nem képesek). Ebben az esetben viszont a fantázia birodalmában kötünk ki, és nyugodt szívvel feladhatjuk az egész SETI-ről folytatott gondolkodásunkat.

8. A biológia kora utáni intelligencia

A gépek egyre jobban ránk telepszenek; napról napra egyre kiszolgáltatottabbakká válunk nekik.

Samuel Butler (1863)[1]

Ha teljes jogokat biztosítunk nekik, akkor az államoknak teljes körű szociális biztonságot kell nyújtaniuk számukra, beleértve az anyagi támogatást, a lakhatási segítséget és a robot-egészségbiztosítást, amely az elromló gépek javítására szolgál.

A robotok jogairól, az Egyesült Királyság Kereskedelmi és Ipari Minisztériumának jelentése.[2]

Abszurd közeli találkozások

Ötven évvel ezelőtt tinédzser voltam, és semmit sem tudtam a SETI-ről. A földönkívüliekről a tudatomban kialakult kép legfőbbképpen a Mekonra hasonlított, aki az Észak-Vénuszon a treenek vezére volt, és a Föld Szövetség tiszta lelkű hősének, Dan Dare-nek az esküdt ellensége. Legalábbis az Eagle (Sas) című képregény ilyennek ábrázolta őket. Feltételeztem, hogy ha a repülő csészealjakról szóló történetek igazak lennének, akkor ezeknek a szerkezeteknek az utasai Mekonra hasonlítanának, vagyis emberszerű (humanoid) lények lennének, nagy fejjel (következésképpen nagy aggyal) és összezsugorodott, elkorcsosult testtel (mert ez nem volt fontos a számukra). Nyilvánvalóan nem én voltam az egyetlen, aki ilyennek hitte a földönkívülieket, hiszen az ufonauták a róluk szóló beszámolókban rendszerint kopasz törpékként jelentek meg, akiknek nagy fejük és hatalmas, kidülledő szemük van, amely kép mára már annyira bevésődött a köztudatba, hogy szinte közhelynek mondható (12. ábra).

12. ábra Földönkívülit ábrázoló, közkeletű rajz.

Steven Spielberg a Harmadik típusú találkozások (Close Encounters of the Third Kind) és az E.T. című filmjeiben is megerősítette ezt a képet, ő ugyanis nagy agyú gyermekekként ábrázolta a földönkívülieket.

Ez azonban képtelenség. A földönkívüliekről alkotott populáris kép számos téveszmén alapul, ami egyúttal aláássa a közeli találkozásokról szóló beszámolók hitelességét. Az első hiba annak feltételezése, hogy egy idegen bolygón az evolúció oly mértékben a földivel párhuzamosan haladt, hogy az ottani intelligens lények emberszerűek (humanoidok) lettek. Ezzel a fáradsággal a Földön kívüli értelmes lények bálnára vagy polipra éppúgy hasonlíthatnának, mint óriás madarakra, vagy a felsoroltak közül egyikre sem: talán olyan a testük felépítése, amilyenhez még csak hasonló sem fordul elő a Földön és ezért felettébb bizarrként meghökkentene bennünket. Másik tévhit a darwini evolúció téves extrapolációja. A szokásos érvelés a következőképpen hangzik. Ha az agy ereje az, ami számít, és a test többi része „kerékkötővé” válik, akkor a természetes kiválasztódás eredményeképpen Mekonok és E.T.-k jönnének létre. Ez az érvelés azonban hibás. Ha a technológiai fejlődés eljut addig a szintig, ahol a közösség eldöntheti, hogy ki legyen a túlélő és ki nem, akkor a tiszta természetes kiválasztódás megszűnik. Ha lehetővé válnak az aktív genetikai módosítások, akkor az evolúció további menete előre megtervezhető lenne. Más kérdés, hogy ebben az esetben a Földön kívüli fajok úgy döntenének-e, hogy lehetőségeiket nagyobb agy és kisebb test előállítására használnák. Esetleg etikai okokból elállnának ettől a szándékuktól. A Földön sokan határozottan ellenzik a génkezelt emberek előállításának perspektíváját, éppúgy, ahogyan ez a génkezelt növények esetében történt. Bár az embereken végzett genetikai kísérleteket sok társadalomban tiltják, ezért az ilyen illegális beavatkozásnak számít, ez a tiltás azonban csak az adott korra és körülményekre jellemző kulturális tabu. Ezúttal is el kell kerülnünk az antropocentrizmust, tehát nem kell azt hinnünk, hogy ezek a fenntartások a Földön kívüli társadalmakra is érvényesek.

Ha egy faj elsajátítja saját tökéletesítésének technológiáját, akkor nagyon gyors változások várhatók. Vessünk egy pillantást azokra a lehetőségekre, amelyek az emberiség számára készenlétben állnak arra az esetre, ha egyszer az említett kulturális tabukat feloldanák.[3] Már sok jövőkutató megjósolta a transzhumanizmus beköszöntét, ami magába foglalja a genetikai tökéletesítést, a testrészek pótlását, az élettartam meghosszabbítását és az idegrendszer teljesítőképességének növelését. Ezek közül sok lépés már meg is történt. A várható élettartam hihetetlen sebességgel növekszik, több mint egy évszázada átlagosan három hónappal évente – és ez csupán a közegészségügy és az orvostudomány fejlődésének köszönhető. A pótolt szervek teljesítőképessége megközelíti, sőt egyes esetekben rövidesen felül is múlja az eredetiekét; a művégtagok, majd a mesterséges szemek hamarosan közvetlen elektromos összeköttetésben fognak állni az aggyal. A beültetett mikrochipek a környezetünkben lévő elektronikus rendszereket fogják működtetni. Ezeket az eszközöket ki fogják egészíteni az őssejtekből növesztett szerves testrészek, amelyeket egyes esetekben szándékosan a tökéletesítés céljára hoznak létre. Ki fogják fejleszteni a „természetes-mesterséges” vagy „szerves-mechanikus” hibrid rendszereket, ami a jelenleg elérhetőnél sokkal tágabb teret nyit majd a biológia birodalmában, valósággá váltva a kiborgok fikcióját. Ésszerű arra számítani, hogy bármely intelligens faj, amelyik felfedezi a biotechnológiát, a nanotechnológiát és az információs technológiát, alkalmazni is fogja ezeket az ismereteit saját fizikai és szellemi képességeinek fokozása érdekében. Amikor ez megtörténik, akkor beköszönt az Utópia, ahol a számítógéppel megtervezett lények a biológiai csúcsminőség jótéteményeit élvezik, anélkül, hogy olyan kényelmetlenségekkel kellene szembenézniük, mint a betegségek, a korai halál, a kihagyó emlékezet és a gyengülő érvelési képesség. Könnyű elképzelni egy olyan Földön kívüli társadalmat, amelyik a tudomány és a technika mindössze néhány évszázadon át tartó fejlődése eredményeképpen már elérte ezt az idilli állapotot.[4]

Ám mindezen tökéletesítések ellenére ezek a feljavított lények még felismerhetően biológiai objektumok maradnak – ami elvezet ahhoz, ami valószínűleg a legnagyobb tévedésünk, amikor Mekonra hasonlító, vagy egyáltalán, bármiféle „hús-vér” földönkívüliekre számítunk. Amikor a Földön kívüli civilizációkra gondolunk, akkor sokkal hosszabb időtávlatokat kell tekintetbe vennünk, mint az a néhány röpke évszázad, ami a fentebb említett technikai fejlődés eléréséhez szükséges, akkor viszont egy még radikálisabb lehetőséggel találjuk szembe magunkat. A Földön az „intelligenciát” jobbára az emberszabásúakkal hozzuk kapcsolatba, emellett talán valamilyen korlátozott értelemben a macskákkal, kutyákkal, delfinekkel, bálnákkal, lábasfejűekkel (fejlábúakkal) és madarakkal. Világos azonban, hogy az intelligens döntéshozatal és viselkedés nem kizárólag az állatok kiváltsága. Valójában egyáltalán nem is kell a biológiára korlátozódnia.

Mesterséges értelem

Alan Turing 1952-ben áttörést jelentő cikket publikált a Mind (Elme) című folyóiratban a következő provokatív címmel: „Can machines think?” (Tudnak-e a gépek gondolkodni?).[5] Turing az akkor még éppen csak a szárnyait bontogató számítógépipar első kézből szerzett tapasztalatait extrapolálva elképzelt egy olyan kort, amikor az ember által készített elektronikus eszközök olyan meggyőzően fogják utánozni az emberi reagálásokat, hogy válaszaikat a tudatosság jelenlétének tulajdonítanánk. Néhány évvel később Isaac Asimov továbbfejlesztette ezt a témát Én, a robot (I, Robot) című, klasszikussá vált novelláskötetében. Az 1960-as évekre a mesterséges intelligencia (AI, artificial intelligence) megjelent a kereskedelmi és az egyetemi kutatás területén, ahonnan a populáris kultúrába is beszivárgott. Stanley Kubrick 2001: Űrodüsszeia (2001: A Space Odyssey) című filmjében HAL-t, a szuperszámítógépet az emberekkel versenyre kelő, intelligens lényként ábrázolja. Mire a Csillagok háborúja (Star Wars) a mozikba került, a nézők már hozzászoktak ahhoz, hogy az intelligens robotok egyenlő partnerekként, sőt esetleg az embereket felülmúlóan harcolnak és dolgoznak az emberek oldalán. Ma már alig okoz nehézséget annak elfogadása, hogy a szellemi feladatok megoldásában a számítógépek képesek felülmúlni az embert. Nem kell túlságosan megerőltetnünk a fantáziánkat, hogy elhiggyük, néhány évtizeden belül minden területen fölénk fognak kerekedni. Nagyon hamar az intelligens gépek, számítógépek és robotok számos olyan feladatot átvesznek tőlünk, amelyeket ma még emberek végeznek. Ugyanez bármely intelligens faj esetében igaz lehet.

Ha ki akarjuk találni, miként történhetne ez egy idegen bolygón, akkor figyelembe kell vennünk a mesterséges intelligencia területén itt a Földön bekövetkezett fejlődést. A felnőtt ember agya körülbelül százmilliárd neuront tartalmaz, amelyek szövevényes kapcsolatban állnak egymással: egy átlagos neuronnak több mint 1000 szinaptikus kapcsolata van, egyeseknek sokkal több. Egy adott neuron jellemzően másodpercenként 500-szor aktiválódik, ha tehát az egész agy egyszerre teljes sebességgel működne (bár meg kell mondanom, ilyen csak a képzeletünkben fordulhat elő), akkor a szürke állomány minden egyes köbcentiméterében 40 billió szinaptikus ingerlés történne – számítógépes szaknyelven ezt 40 teraflopnak mondják. Hogyan viszonyul ez a számítógépek teljesítményéhez? Pusztán véletlen az egybeesés, de napjaink szuperszámítógépei ugyancsak körülbelül 40 teraflop sebességet érnek el köbcentiméterenként, ha minden kapcsolójuk egyszerre aktiválódik. A lényeges különbség az, hogy a számítógépnek ezen működési sebesség eléréséhez több megawatt elektromos teljesítményt kell felvennie, miközben az agy csak naponta háromszor kap enni. Ha az agyat egységes rendszernek tekintjük, akkor másodpercenként körülbelül 10 000 billió műveletet hajt végre (a szám értékét csak nagyon pontatlanul lehet meghatározni). A leggyorsabb szuperszámítógép 360 billió műveletet hajt végre, tehát az Anyatermészet még mindig jócskán előttünk jár. De nem sokáig. Ha Moore törvénye továbbra is érvényes marad, akkor a számítógépgyártó-ipar 2020-ra elérheti az exaflopos (másodpercenként milliószor billió művelet) sebességet, egy évtizeddel később pedig a zetaflopos (milliárdszor billió művelet) sebességet. Nyilvánvaló, hogy ha pusztán a nyers adatfeldolgozó kapacitást tekintjük, akkor a nagy teljesítményű számítógépek hamarosan lehagyják az emberi agyat. Ha egyszer sikerül átlépni ezt a határt, akkor elvben legalábbis, a mesterséges intelligencia az emberi intelligencia riválisává válhat. Vannak azonban óriási bökkenők. Először is, az agy neurális szerkezete egészen más, mint egy számítógép huzalozása. Emellett még egyáltalán nem ismerjük azokat a szoftvereket, amelyek az emberi értelem utánzására alkalmas módon tudnák irányítani ezeket a frenetikus sebességű műveleteket. Végül, további nagy kérdés, miként oldható meg az érzékszervekkel szerzett információk bevitele, illetve a mozgás irányítása.

Ahelyett, hogy megpróbálnánk a nulláról indulva létrehozni egy okosan programozott szilíciumagyat, kínálkozik egy másik megoldás is. Miért ne használnánk ezt a bámulatos számítógépes teljesítményt arra, hogy az agy működését szimuláljuk. A két megközelítés között döntő különbség van. Ahelyett, hogy a számítógéppel az agyat próbálnánk meg utánozni, a számítógépet úgy programozzuk, hogy a valóságos agyban lejátszódó, tényleges történéseket modellezze, alulról felfelé építkezve. Valójában a számítógép ebben az esetben virtuális aggyá válik (szemben az agy mesterséges vetélytársával). Csábító kilátás.

Lehetséges lenne-e már a közeljövőben az egész emberi agy működését egy szuperszámítógépen hatékonyan modellezni? Igen, legalábbis Henry Markram számítógépes agykutató szerint, aki a svájci Lausanne-ban az úgynevezett Blue Brain (kék agy) projektet vezeti. Nagyratörő elképzelése szerint minden egyes neuron működése matematikailag egy olyan egyenletrendszerrel modellezhető, amely akár 500 változót is tartalmazhat. A modell pontos előrejelzést ad az egyes neuronok viselkedésére vonatkozóan, ha az idegsejtet elektrokémiai inger éri. A valóságos neurális szerkezetet ezután tervrajzként használja arra, hogy virtuálisan „összehuzalozza” a szimulált neuronokat, vagyis szilíciumból (in silico) létrehozza az egész ideghálózatot. Ha a feladatot megfelelően hajtjuk végre, akkor a számítógéppel szimulált hálózatban áramló mintázatok pontosan tükrözik a valóságos agyban keringő mintákat. Egy próbaképpen elvégzett tanulmányban 10 000 neuront kapcsoltak digitálisan össze, és így meggyőző eredményekkel modellezték az emlősök agykérgének egyik összetevőjét. Ez adta meg a lökést Markramnak ahhoz, hogy nagyobb léptékben folytassa a munkát, és az emberi agy felé vezető út első lépéseként egy komplett egéragy működését modellezze. Célja az, hogy számítógépes szimulációjában százbillió szinaptikus kapcsolatot tudjon kezelni! Ez pillanatnyilag jóval túl van a projekt rendelkezésére álló számítógépes kapacitás lehetőségein, de a számítástechnika folyamatos, az elkövetkező évtizedekben elérendő fejlődésének köszönhetően legkésőbb századunk közepére valóra válhat Markram álma.

A Blue Brain projekt izgalmas filozófiai kérdést vet fel. A tudomány számára az egyik legnagyobb rejtély a tudat természete: nevezetesen, miként eredményezi az agy működése a tudat létrejöttét? Hogyan lesz a kavargó elektromos mintázatokból valamilyen érzelem vagy az öntudat érzése? Erről senkinek sincs a leghalványabb elképzelése sem. De ha Markram szimulációja elegendően pontos lesz, akkor – definíció szerint – a számítógépes rendszere nemcsak intelligens lesz, hanem egy tudatos, érzékelő és érző lény lesz. Röviden, pontosan az, amire Turing gondolt. Természetesen ezzel még nem jutunk közelebb annak megoldásához, hogyan csinálja mindezt az emberi agy, vagyis nem tudnánk pontosan azonosítani, hogy a neuronokból álló áramkörnek mely sajátosságai felelősek a tudatosságért. Mindamellett, nagyon valószínű, hogy rengeteg új ismeretre tehetnénk szert, ha sikerülne a jelenséget lépésről lépésre szimulálni. Ehelyütt azonban felmerül egy nyilvánvaló etikai probléma. Ha Markram szilícium szuperagya tudatos lény, akkor minden bizonnyal bizonyos jogok is megilletik. Teljes joggal tarthatja valaki immorálisnak, hogy a programozásával játszva próbáljuk meg kitalálni, mitől „működik”. Hangsúlyozni szeretném, hogy a Blue Brain projekt nem valamiféle hátborzongató kísérlet egy virtuális Frankenstein megalkotására. Az elsődleges indíték sokkal inkább az, hogy bepillantást nyerjünk abba, mi is történik pontosan a neuronok szintjén, amikor az agy hibásan működik, például az Alzheimer-kór vagy a Parkinson-kór esetében.

Ha a genom elemzésével együtt végezzük, akkor a valóságos agy szimulációja meghökkentő lehetőséget kínál olyan gondolkodó lények tervezésére, módosítására és megteremtésére, amelyek hatékonyan felerősítik az érvelés képességét, a művészi hajlamot, az erkölcsi normákat és a problémamegoldó képességet – ahogy tetszik. Ha az őssejtek kutatása lépést tud tartani a genomika és a számítástechnika fejlődésével, akkor egy szép napon a közmondásos lombikban nemcsak tartalék vesék és májak készítése válik lehetővé, hanem egész agyaké, amelyek teljesítőképességét genetikai módosításokkal fokozták, és amelyeket a számítógépes agykutatók előre olyannak terveztek meg, hogy bizonyos teljesítményi kritériumoknak megfeleljen. Következő lépésként ezeket a megtervezett agyakat nembiológiai anyagokkal és áramkörökkel egyesítik, ezzel egészítve ki azt, ami önmagában a biológia segítségével érhető el. Akárcsak a nanotechnológia és a biotechnológia esetében, a biológiai és a nembiológiai idegtudomány egyesítése hamarosan eltünteti a számítógép és az agy közötti különbséget. Ezeket a rendszereket szándékosan olyanra tervezhetik, hogy hiányozzanak belőlük egyes emberi tulajdonságok – például a változékony hangulat, a türelmetlenség vagy a féltékenység –, ugyanakkor olyan magas fokú szakértelmet és képességeket mutassanak, hogy a döntések egyre szélesebb körében fogunk megbízni az ítéleteikben.

Elkerülhetetlen, hogy a fejlődés egy bizonyos szintjén ezek a megtervezett és legyártott lények maximális hatékonyságú működésük biztosítása érdekében ne kapjanak bizonyos mértékű önállóságot, mert mi, egyszerű emberi lények nem leszünk képesek szellemileg lépést tartani velük. A tudományos-fantasztikus irodalomban ezt a lépést gyakran úgy ábrázolják, hogy a gépek „átveszik a hatalmat” az emberek fölött, ami magában rejti azt a fenyegetést, hogy később a gépek ellenünk fordulhatnak, sőt akár meg is semmisíthetnek bennünket. Ezzel azonban a gépi intelligencia antropomorffá tételének csapdájába esünk. Nincs okunk feltételezni, miért ne lehetne a gépi és az emberi tevékenységeket egymással összhangba hozni. Megszabadulva a primitív darwini belső kényszerektől, mint amilyenek például a küzdelem és menekülés reakció, az ellenszenv és a nemzés szükségessége, az autonóm számítógépek valószínűleg nem úgy tekintenének az emberekre, mint akik fenyegetik őket vagy versengenének velük (kivéve persze, ha ki akarják kapcsolni a gépeket).[6] Milyen lehet a számítógépek és robotok tevékenységi köre? Minthogy már eddig is túl messzire merészkedtünk a spekulációk birodalmába, erre a kérdésre szinte lehetetlen válaszolni. Kezdetben az emberek azért hoznák létre ezeket a gépeket, hogy azok segítsenek nekik a nagy erőfeszítést igénylő munkájukban. Ezt a gépek minden bizonnyal továbbra is megteszik, de egyszer eljön az az időszak, amikor úgy találják, hogy jobban is el tudják tölteni az idejüket, ám csak sejtéseink lehetnek arra vonatkozóan, hogy mivel. Feltételezve, hogy a gépek legalábbis biztosítani akarják saját fennmaradásukat (mint egyedek, nem pedig nemzés útján) és valamilyen módon kiterjeszteni saját hatáskörüket, akkor ehhez saját eszközökre lesz szükségük. Akár csak a szemük előtt élő emberek, a számítógépek is különféle gépeket fognak alkotni a legkülönfélébb feladatok végrehajtása érdekében. Ezen gépek némelyike hasonló lehet a mi gépeinkhez – például a hardver mozgatásához motorokat, az áramfejlesztéshez dinamókat, az égbolt vizsgálatára és a becsapódással fenyegető kisbolygók követésére távcsöveket készíthetnek. Mások azonban biológiai jellegű gépek lehetnek. Nyilvánvaló példaként mikrobákat készíthetnek, amelyek elkülönítik és feldolgozzák a gyártáshoz szükséges ásványokat. Más mikrobákat esetleg arra a célra hoznak létre, hogy változtassák meg a gépek környezetében a fizikai feltételeket. A gépek emellett mezoszkopikus (vagyis kicsi, de mikroszkopikus méretűnél nagyobb), sőt akár makroszkopikus szervezeteket tervezhetnek és gyárthatnak, amelyek olyan speciális feladatokat végeznének el, mint például a karbantartás, a kutatás és a megfigyelés. Ha maguk a gépek/számítógépek helyhez kötött működésűek, akkor ezek a komplex szervezetek lehetnek a mozgó szemeik és füleik, amelyek információk gyűjtése érdekében bebarangolják az egész bolygót, vagy amelyeket ugyanezért más bolygókra is elküldhetnek.

Az emberek sok százezer éven keresztül egyszerű eszközökkel avatkoztak be környezetükbe, hogy ezzel javítsák saját túlélésük esélyeit. Eleinte a fejlődés nagyon lassú volt, és az eszközök csak furkósbotok és dárdák voltak. A nyelv, a letelepedett közösségek és a mezőgazdaság létrejöttét követően a fejlődés üteme felgyorsult. Megjelent az íj és a nyíl, a fémek használata, az eke és a kerék. Hamarosan beköszöntött az ipari forradalom, amelyet az atomkor, az űrkorszak és a számítógépek kora követett. Ezekben a hosszú történelmi korokban az emberek saját jólétük fokozására használták a technológiát. Most viszont a jövőbe előre tekintve láthatunk egy fordulópontot, amikor ez a biológiai és a nembiológiai teremtmények birodalma között régóta fennálló kapcsolat a visszájára fordulhat. Ahelyett, hogy az élőlények, mint például az emberek terveznének és készítenének specializált gépeket, a gépek fognak megtervezni és elkészíteni specializált élőlényeket. Az intelligencia karmesteri pálcája – a legfontosabb „I” a SETI-ben – simán és valóságosan átkerül a gépek birodalmába. Az intelligens biológiai szervezetek ettől kezdve tisztán alárendelt szerepet játszva folytatják létezésüket. A gépi intelligencia robusztussága miatt a gépek túlélési esélyei messze meghaladják az emberekét vagy bármilyen más, hús-vér lényét. A gépek könnyűszerrel halhatatlanná tehetők, elég, ha elkopó alkatrészeiket tartalékokkal helyettesítik. A gépek egyesíthetők egymással, így nagyobb és jobb szerkezetek jönnek létre, amelyek a fizikai feltételek tág határai között képesek működni. Mindent összevetve, a gépek sokkal biztonságosabb és tartósabb tárhelyet kínálnak az intelligencia számára, mint az agyak.

Következtetésem meghökkentő. Nagyon valószínűnek – tulajdonképpen elkerülhetetlennek – látom, hogy a biológiai intelligencia csak átmeneti jelenség, tovatűnő időszak az Univerzum intelligenciájának fejlődésében. Ha valaha is találkozunk a Földön kívüli értelemmel, akkor azt hiszem, mindennél valószínűbb, hogy az posztbiológiai természetű lesz. Véleményemnek nyilvánvaló és messzemenő hatásai vannak a SETI egészére nézve.

Láttam E.T.-t, aki egy ATS

Az emberi intelligencia alig idősebb néhány százezer évnél, pontos kora definíciójától függ. Egymillió év távlatából, ha addig nem söpri el valami az egész emberiséget, a biológiai intelligenciára úgy fognak tekinteni, mint ami ott bábáskodott a „valódi” intelligencia megszületésénél – a gépek akkori birodalmát ugyanis a hatékony, arányosítható, alkalmazkodóképes és halhatatlan intelligencia fogja jellemezni. Azt követően a gépi intelligencia hatalma és képessége egyre rohamosabban fokozódik, mindaddig, amíg eléri a fizikai környezet által megszabott határokat, bármelyek is legyenek azok. És akkor ezek az önmagukat létrehozó, istenszerű megaagyak keresni kezdik annak a lehetőségét, hogy szétterjedjenek az Univerzumban. Arra számíthatunk tehát, hogy bármely fejlett, Földön kívüli, biológiai intelligencia már réges-régen átalakult gépi intelligenciává. Ha valaha kapcsolatba lépünk a földönkívüliekkel, akkor nem Mekonra hasonlító, emberszerű lényekkel fogunk kommunikálni, hanem minket messze felülmúló, meghatározott célra tervezett információfeldolgozó rendszerrel.[7]

Az előző néhány oldalon sajnos bizonytalan terminológiát kezdtem használni. Amint e fejezet korábbi részében leírtam, hamarosan egyre elmosódottabbá válik az élő és az élettelen, az élő szervezet és a gép, a természetes és a mesterséges közötti különbség. Ezért félrevezető, ha a földönkívülieket „számítógépeknek” vagy „gépeknek” nevezzük. Ezek a lények talán valamilyen hibridek lehetnek, amelyekben összekeverednek a szerves és a szervetlen alkotórészek, ezért a szó megszokott értelmében nem tekinthetjük őket élőlényeknek, ugyanakkor élettelennek sem nevezhetjük őket, hiszen növekednek és alkatrészeiket biológiai úton regenerálják. Nehéz lenne találó nevet adni ezeknek a dolgoknak, mert kívül esnek az emberi tapasztalatok mindenféle körén. Jellemző tulajdonságuk, hogy tervezés eredményeképpen jönnek létre, eredetileg (a jövőbeli Földön) emberek tervezik őket, vagy az idegen civilizációk esetében az emberek Földön kívüli megfelelői. Később már önmagukat megtervező, sőt újratervező lényekről kell beszélnünk. Olyan rendszerekről lenne szó, amelyek növekednek, tökéletesednek és alkalmazkodnak, de nem valamiféle hosszan tartó darwini mechanizmus révén, hanem saját intellektuális kreativitásuknak köszönhetően. A legjobb kifejezés, ami eszembe jutott a borzalmasan hangzó „auto-teleologikus szuperrendszer” (ATS), ahol a jelzővel azt a tulajdonságukat próbálom érzékeltetni, hogy önmaguk megtervezése valamilyen cél érdekében történik. Mivel a tulajdonságok tervezés általi manipulációja sokszorta hatékonyabb a Darwin által leírt folyamatoknál, ezért az öntervezés folyamata, ha egyszer beindul, valószínűleg nagyon gyors, ami jelentősen megnöveli annak a valószínűségét, hogy a SETI I-jében az ATS-ek játszanak meghatározó szerepet.

Miközben ezekről a világtól elrugaszkodott spekulációkról írok, furcsán szomorúnak érzem magamat, mert a jövőbe tekintve nosztalgiát érzek a személyes önazonosság iránt, amely az emberi tapasztalatok oly jellegzetes összetevője. Mindegyikünknek rá jellemző, egyedi éntudata van, érezzük, hogy részei vagyunk egy érző lényekből álló közösségnek, és a tágabb Univerzumnak, de ugyanakkor függetlenek is vagyunk ezektől. Ma még tökéletes rejtély, hogyan kelti az emberi agy az önálló önazonosság képét és az ezzel együtt járó szubjektív élményeket, mint ahogyan az ehhez elvezető evolúciós útvonalat sem értjük. Nincs azonban okunk feltételezni, hogy egy ATS-nek bármilyen hasonló módon ilyesfajta személyes önazonossága lenne.[8] A számítógépek erőssége éppen abban áll, hogy a legcsekélyebb ellenkezést sem mutatják, ha összekapcsoljuk őket, az erőforrásokon megosztozva ugyanazokat a feladatokat hajtják végre. Az aggyal ellentétben, amely jól elkülöníthető létező, a számítógépek hálózatba kapcsolhatóak, egyesíthetőek, átrendezhetőek és kiterjeszthetőek – látszólag a végtelenségig. Gondoljunk például egy, a Google-hoz hasonló keresőmotorra, amely az interneten keresztül a világon bármit képes elérni és működését megosztja azokkal a számítógépcsoportokkal, amelyek szerte a világon működnek. Egy erőteljes, éntudat nélküli számítógépes hálózatnak óriási előnyei lennének az emberi értelemmel szemben, mert újra tudná tervezni „önmagát”, félelem nélkül hajtana végre változtatásokat, egybeolvadna más rendszerekkel és növekedne. Ha erre vonatkozóan „személyes érzelmei” alakulnának ki, az határozottan a fejlődés gátja lenne.

Nem nehéz elképzelni, hogy egy egész bolygó felszínét egyetlen, integrált információfeldolgozó rendszer borít be. Valójában egyes futurológusok elképzelése szerint egy Dyson-gömb teljes felszíne egy gigantikus, lüktető megaagynak ad helyet (talán a 14. színes képen láthatóhoz hasonlatosnak). Robert Bradbury alkotta meg a „Matrjoska-agy” fogalmát ezekre a döbbenetes lényekre.[9] Még ha valaki rá is jönne, miként lehet az emberi agyakat és tapasztalatokat valamiféle „bölcsesség világhálójává” (wwww, World Wide Web of Wisdom) összekapcsolni és egyesíteni, legtöbbünk (legalábbis a nyugati kultúrkörben) tiltakozna annak a lehetősége ellen, hogy énünk elvesszen egy hatalmas, amorf szellemi térben. Jelentős irodalma van az úgynevezett „feltöltésnek”, amely fikció szerint az öregedő agyak tartalmát, és ennek következményeképpen az ezzel együtt járó tudatos ént átjátsszák egy számítógépre, ahonnan később mindez letölthető egy új agyba. Ez a megoldás pontosan azért tűnik vonzónak, mert az én folytonossága és a halhatatlanság ígérete következik belőle.

Ha a biológiai intelligenciának az a sorsa, hogy „átadódjék” az ATS-ek intelligenciájává, akkor hol fog véget érni ez a folyamat? Nos, még ezeknek a szédítő képességű megaagyaknak is engedelmeskedniük kell a fizika törvényeinek, így például ezekre is érvényes a fény véges sebessége. Az egész Földet beborító számítógépnek vagy egy Matrjoska-agynak csodaszép gondolatai lehetnek, de az egymás után következő gondolatokat szükségszerűen gúzsba köti az a körülmény, hogy a rendszer egyik részéből a másikba történő továbbításukhoz a másodperc számottevő törtrészére van szükség. Valójában egy hatalmas méretű ATS lenyűgözően briliáns elméjű, de meglehetősen lassú észjárású lenne. Ugyanez a korlát fokozottan érvényes a még nagyobb rendszerekre, például egy galaktikus Google-ra, amely esetében a 100 000 éves késlekedési idő szigorú korlátot jelentene az adatok megtalálására, és így a gondolkodás sebességére is.

Ide jutottunk tehát? Hatalmas, de nehézkes elmék uralják az Univerzumot?[10] Talán ez az a végső határ, ameddig a gépi intelligencia eljuthat. Ám ha az információfeldolgozás területén a közelmúltban elért fejlődés helytállónak bizonyul, akkor létezhet a még messzebbre vezető út, amely létrehozhatja az intelligencia olyan típusát, amelyik még az ATS-ek mércéjével mérve is idegennek tűnik.

Kvantumszámítógépek és kvantumelmék

Minden digitális számítás alapját a bináris kapcsoló jelenti, az az eszköz, amelyik vagy ki-, vagy pedig bekapcsolt állapotban van. Ennek nem kell mechanikus kapcsolónak lennie: ez rendszerint valamilyen elektronikus alkatrész, amelynek két állapota van. Ha a kikapcsolt állapot a 0-nak, a bekapcsolt pedig az 1-nek felel meg, akkor kapcsolók sorozatával a digitális információ egyszerűen feldolgozható, mert a kapcsolók tömeges átbillentésével a 0-k és 1-esek bemenő sorozata kimenő jelsorozattá alakítható. A folyamat részletei tárgyalásunk szempontjából lényegtelenek. A számítógépek sebességét az korlátozza, hogy milyen szaporán képesek a kapcsolók átbillenni a két állapotuk között, és milyen gyorsan tudják a 0-kat és 1-eseket dekódoló elektromos (vagy optikai) jeleket eljuttatni az egyik kapcsolótól a másikig. Végső soron a fény sebessége jelenti az abszolút határt, ezért ha kisebbre építjük a rendszert, az gyorsabban dolgozik. Egy átlagos személyi számítógép mikrochipjében a fény terjedési ideje kevesebb, mint egy pikoszekundum (egy billiomod másodperc). Ha a chip kompaktabb lenne, akkor nagyobb lehetne a működési sebesség. A chip méretének a csökkentése azonban egyéb problémákat okoz. Ezek egyike a hőtermelés. Amikor egy kapcsoló átbillen a másik állapotába, még a nem mechanikus kapcsolók esetében is, mindannyiszor hő fejlődik. Ezt a hőt valahogy el kell vezetni, máskülönben a chip megolvad. A fizikusok tudják, hogy a napjaink mikrochipjeiben fejlődő hő mennyisége elméletileg nagyon drasztikusan csökkenthető, ezért hosszú távon a hőfejlődés okozta probléma nem különösebben jelentős. Egy súlyosabb nehézséggel is szembe kell azonban néznünk, amelyet nem lehet ilyen egyszerűen kikerülni. Amikor a kapcsolók mérete megközelíti az atomi mérettartományt, akkor az áramkörök fizikai tulajdonságaira egyre erősebb zavaró hatást gyakorolnak a kvantumfluktuációk.

A kvantummechanika a fizikának az atomok és az elemi részecskék különös viselkedését leíró ága, amint azt a 7. fejezetben már érintettem. Gyökeresen különbözik a mechanika Newton-féle törvényeitől, amelyek a biliárdgolyótól a lövedékekig a hétköznapi életben előforduló nagyságú tárgyakra alkalmazhatók. A kvantummechanikai rendszerek legfőbb jellemzője a határozatlanságuk. Hadd mondjak el erre egy egyszerű példát! Ha elsütünk egy célra tartott puskát, akkor a lövedék pontosan meghatározott röppályát követ a térben. Ha azonos feltételek mellett megismételjük a kísérletet, akkor a második lövedék pontosan ugyanazon a pályán halad, mint az első. Ebben az esetben a természet viselkedése determinisztikus; vagyis ha ismerjük a kezdeti feltételeket és a mechanika törvényeit, akkor előre pontosan ki tudjuk számítani a röppályát. Egyszerűen fogalmazva, a rendszer kiszámíthatóan viselkedik. A kvantummechanika azonban egészen más lapra tartozik. Ha egy elektront vagy egy atomot lövünk ki egy céltárgy felé, akkor az különböző pályákat követhet, és eltérő pontokban érheti el a céltárgyat. Ha a kísérletet többször megismételjük, rendszerint még akkor sem kapjuk ugyanazt az eredményt, ha egyébként a kezdeti feltételek pontosan azonosak.

A hétköznapi élet jelenségei közül sem mindegyik ad előre látható eredményt. Ha például egy hibátlan pénzérmét feldobunk, akkor a fejek és az írások aránya hosszú sorozat esetén egyaránt 50% lesz, ennek ellenére lehetetlen megjósolni egy kiszemelt dobás eredményét, mert az roppant érzékeny az érmére ható ismeretlen erőkre. A kvantummechanikai határozatlanság azonban egészen más jellegű. Ez nem azért lép fel, mert némely, a végeredményt befolyásoló erőket figyelmen kívül hagyunk, hanem azért, mert a rendszer eredendően indeterminisztikus. Szemléletesebben kifejezve azt mondhatjuk, hogy még maga a természet sem tudja, mi fog történni az egyes esetekben. A számítások világában az előre jelezhetetlenség katasztrofális. Mi lenne, ha első próbálkozásra 1 + 1 = 2 lenne, második nekifutásra azonban 3-at kapnánk eredményül? Ha a számítógép chipjének alkatrészei atomi méretűvé zsugorodnak, akkor az ott leselkedő kvantummechanikai bizonytalanságok bizony belerondítanak az eredményünkbe.

Miközben úgy tűnik, hogy ezek a bizarr kvantummechanikai hatások megfosztanak bennünket még annak a reményétől is, hogy atomi szinten bármiféle számítást végezzünk, kiderül, hogy az ellentétes eset mégiscsak igaz lehet. Amikor a feldobott érme leesik, akkor még ha rá se nézünk, akkor is bizonyosak lehetünk abban, hogy a felfelé néző oldala vagy a fej, vagy az írás. Ezzel szemben a kvantummechanika megengedi, hogy egy atom egyidejűleg legyen a fejnek és az írásnak megfelelő állapotban, vagyis valamiféle kísérteties, kevert állapotban, amely csak akkor vetül rá a tényleges valóságra, amikor elvégezzük a megfigyelést! Továbbá ez a kevert állapot folytonosan változhat a csupa fejtől a sok fejen és kevés íráson, a több írás, mint fejen keresztül egészen a csupa írásig.[11] Ha mindezt egy számítógépben működő chip esetére alkalmazzuk, akkor a kvantummechanika azt állítja, hogy egy adott kapcsoló általában nincs sem „be”, sem pedig „ki” állapotban, hanem kissé mindkettőben egyszerre. Minél közelebb esik a kapcsoló mérete az atomok méretvilágához, annál inkább megnyilvánul ez a „szuperpozíciós” jelleg. Éppen ebben rejlik a nagyon óhajtott kvantumszámítógépnek a titka, amely eszközt az 5. fejezetben a Földön kívüli technológia tesztjeként említettem. A fizikusok hisznek abban, hogy a bűnből erényt kovácsolhatnak, és a szuperpozíciót kihasználhatják számítások végzésére és ha minden sikerül, akkor az eredmények teljesen mentesek lehetnek a bizonytalanságtól.[12]

A kvantumszámítógép ötlete a tudósok és a számítógépiparban dolgozó mérnökök fantáziáját egyaránt megragadta, a terület kutatására nemzetközi összefogással jelenleg is komoly erőfeszítések történnek.[13] A sietség oka az a felismerés, miszerint bizonyos problémákat a kvantumszámítógép nem egyszerűen csak sokkal gyorsabban, hanem exponenciálisan gyorsabban tud megoldani, mint a hagyományos számítógépek, ami olyan előnyt jelent napjaink szuperszámítógépeivel szemben, mint amekkora előnyben van az elektronikus számítógép az abakusszal szemben. Egy mindössze 300 atomot teljes mértékben irányító kvantumszámítógép elvben több bit információt képes tárolni, mint ahány atom alkotja az egész megfigyelhető Világegyetemet. Ez azonban nem jelenti azt, hogy csupán 300 atom felhasználásával az Univerzummal egyező teljesítőképességű számítógépet tudnánk építeni. Az információ tárolása egy dolog, feldolgozása viszont egészen más. A kvantumállapotok hihetetlenül törékenyek, bármely kívülről jövő zavar leronthatja a teljesítményt. A sikeres kvantumszámítás titka az, hogy megengedjük a rendszer időbeli fejlődését, miközben a lehető legjobban elszigeteljük a külvilágtól, a felhalmozódó zavarokat pedig hibajavító módszerekkel és redundanciával korrigáljuk. Mindez mérnöki feladat. Megoldása érdekében számos trükköt vizsgáltak végig, így például az egyes atomok ultra-alacsony hőmérsékleten mágneses térrel történő csapdába ejtését. Amit a jelenlegi fejlettségi szinten még senki sem tud, az, hogy vajon a hibajavítás valaha is tökéletessé tehetőe, vagy pedig léteznek a fizikának olyan alapelvei, amelyek csökkenő hozammal büntetik a nagyobb befektetést, ezáltal alapvető korlátot állítanak a kvantum-számítástechnika fejlődésének útjába. A szakértők szerint úgy tűnik, nem ez a helyzet, ám mindeddig csak körülbelül egy tucat atom összehangolt működését sikerült hasznosítani. A fejlett földönkívüliek technológiája képes lehet közel tökéletes kvantumszámítógépet gyártani, amelyik fizikai értelemben nagyon kompakt (mondjuk akkora, mint egy autó), mégis elképesztő az információfeldolgozó képessége. Talán egyetlen laboratóriumban meg tudnak építeni egy szuperintelligens gépet, amelyiknek ugyanakkora a számítási kapacitása, mint egy az egész bolygót beborító hagyományos számítógépé.

Ha a kvantumszámítógépek oly mértékben megvalósíthatóak, ahogy hívei állítják, akkor nyugodtan számíthatunk akár arra is, hogy maga E.T. is egy kvantumszámítógép. Ha ez így van, akkor hol található? Valószínűtlennek tűnik, hogy egy EQC (extraterrestrial quantum computer, Földön kívüli kvantumszámítógép) egy bolygón lakna. A random zavarokat – a kvantumszámítógép legfőbb ellenségeit – a hő okozza, ezért annak lenne értelme, hogy a kvantumszámítógépet a lehető leghidegebb helyre telepítsék. A csillagközi vagy a galaxisok közötti tér ideális hely lenne. A bolygók mindenesetre hosszú távon veszélyes helyeknek tűnnek az üstökösök becsapódása, a szupernóva-robbanások, a csillag instabilitásai, a bolygók pályájának szabálytalanságai és sok egyéb ok miatt. A sötét és nyugodt világűr sokkal alkalmasabb helyet kínál, legalábbis amíg valamilyen energiaforrás és némi nyersanyag rendelkezésre áll. Egy a galaxisok közötti térbe kivezetett kisbolygó például megfelelne az utóbbi feltételnek, míg az előbbit a kozmikus sugárzás elégíthetné ki.

Amikor eltűnődöm ezeken a fantasztikus ötleteken az intelligencia végső határairól, minduntalan visszatérek ugyanahhoz a fogas kérdéshez. Miért zavartatná magát egy ilyen lény azzal, hogy velünk kapcsolatba lépjen? Mit mondhatnánk neki? Valójában abban sem vagyok egészen biztos, hogy egy intelligens kvantumszámítógép egyáltalán érdeklődne a fizikai Világegyetem iránt. Mi hozna lázba egy Földön kívüli kvantumszámítógépet? Definíciója értelmében egy ilyen lény nemcsak a fizikai térben lakozik, hanem a kibertérben is. Még ha feltételezzük is, hogy vannak érzelmei, sokkal valószínűbb lenne, hogy saját virtuális valóságában találja meg az örömöt, miközben feltárja azt a belső szellemi tájat, amely összehasonlíthatatlanul gazdagabb, mint az őt körülvevő fizikai táj (vagy űrtáj). Ha viszont a Földön kívüli kvantumszámítógép visszahúzódik a kibertérbe, akkor hathatósan elszigetelődik az emberek által lakott Világegyetemtől, eltekintve attól a minimális kapcsolattól, amelyre saját létezése fenntartásához szüksége van (például kifizeti a villanyszámláját és kicseréli az elromló alkatrészeit). Miután már gondoskodott saját biztonságáról, stabilitásáról és rendkívüli mértékű elszigeteltségéről, jövője évbilliókra garantált lenne, nem számítva azokat az előre nem látható baleseteket, amelyek következményeit az automatikus javító mechanizmusok nem képesek elhárítani. Azt, hogy végső soron mit fog csinálni, nem érhetjük fel ésszel, bár egyes hozzászólók elképzelése szerint ezek a szuper fejlettségű intellektusok idejük legnagyobb részét egyre bonyolultabb matematikai tételek bizonyításával töltenék. Megvallom, számomra ez az izgalom keresésének meglehetősen szűk látókörű képe, de előfordulhat, hogy a Földön kívüli kvantumszámítógép nagyon gyorsan kimerít minden más lehetőséget. Tudjuk, hogy a matematika végtelenül sokszínű és végtelenül sok meglepetést tartogat, ezért teljesen mindegy, milyen hosszú ideig folytatja a Földön kívüli kvantumszámítógép ezt az intellektuális kalandját, mindig lesznek olyan matematikai relációk, amelyeket saját gyönyörködtetésére be tud bizonyítani.

A kibertérbe történő visszahúzódás valószínűleg a Fermi-paradoxon leginkább elcsüggesztő megoldása. Remélem, hogy nem igaz, mert ez azt jelentené, hogy nemcsak a biológiai értelem átmeneti jelenség, hanem a valódi, fizikai Világegyetemmel való foglalkozás is csak múló szeszély. A SETI szempontjából azonban az a lényeges kérdés, hogy hagy-e maga után a Földön kívüli kvantumszámítógép valamilyen észlelhető „lábnyomot” a valóságos, fizikai Világegyetemben. A kvantum-számítástechnika fizikai alapjai szerint az információfeldolgozáshoz lényegében nincs szükség energiára. De a feldolgozás működéséhez szükséges, érzékenyen beállított feltételek fenntartásához bonyolult eszközre és energiaforrásra van szükség. Ha a korábban leírt ötletem szerint az intergalaktikus térben a kozmikus sugárzásból biztosítható a szükséges mennyiségű energia, akkor nehéz elképzelni, hogy a Földön kívüli kvantumszámítógépet valaha is detektálni lehessen a Földről. De ha valamilyen ok miatt a kvantumszámítógép működéséhez szükséges perifériák sokkal több energiát fogyasztanak, akkor még mindig lehetnek valahol „odakint” olyan kvantum Matrjoska-agyak, amelyek csillagokat vagy forgó fekete lyukakat vesznek körül. Bár aligha számíthatnánk arra, hogy ezektől a kvantum-kiberelméktől származó jeleket fogunk fel, jelenlétük mégis észrevehető hatással lehet az őket fenntartó fizikai Világegyetemre.

Az általam körvonalazott új SETI-program az emberek által rádiótávcsövekkel történő üzenetkeresés helyett inkább arra a kevésbé ambiciózus célra fekteti a hangsúlyt, hogy egyszerűen próbáljuk meg azon a hatáson keresztül azonosítani az értelem jeleit, amelyet a Földön kívüli technológia a csillagászati környezetre gyakorol. Megpróbáltam megsejteni, mit kellene keresnünk, ennek érdekében a modern természettudományra vonatkozó legkorszerűbb ismereteinket extrapoláltam a jövőre. Ez a stratégia azonban minduntalan magára vonja az antropocentrizmus vádját. Minden további nélkül lehetséges, hogy a Földön kívüli technológia olyan eszközöket is használ, amilyenekről mi még csak nem is álmodunk, és olyan fizikai hatásokat kelt, amelyek még nem kerültek fel a megfigyelésre érdemes jelenségek listájára. Ha az új SETI megvalósítására törekszünk, akkor mindig szem előtt kell tartanunk az alábbi intelmet: várd a váratlant.

Nem az a szándékunk, hogy az új SETI a régi helyére lépjen, hanem az, hogy egészítse ki azt. Még ha a kvantumos Matrjoska-agyakra és más egzotikumokra vonatkozó vad spekulációim helyesek is lennének, akkor sem érte már el minden Földön kívüli értelem ezt a magas fejlettségi szintet, sőt talán soha nem is fogja elérni. Sokkal valószínűbb, hogy létezik az intelligencia spektruma, amelynek egyik végén azok a Földön kívüli közösségek helyezkednek el, amelyek még nem jutottak el a technológiai fejlődés korszakába, ezeket azok a biológiai szervezetek követik, amelyek képesek rádióhullámokkal jeleket küldeni, majd a biológiai közösségeket megőrző (vagy fenntartó), számítógépek által uralt társadalmak következnek, végül a sort a spektrum másik végén a teljesen kifejlett kiberintelligencia zárja. Oktalanság lenne azt feltételeznünk, hogy ezen, különböző fejlettségi szinten járó, hipotetikus közösségek egyike sem fog soha rádióüzeneteket küldeni, vagy nem bocsát ki olyan jelzéseket, nem épít olyan emlékműveket, amelyekkel kozmikus unokatestvérei számára akar valamit közölni. Márpedig, amíg a leghalványabb esély van arra, hogy valaki valahol fel akarja hívni magára a figyelmünket, addig folytatnunk kell a keresést, mert ha sikerülne találnunk valamit, annak valóban jelentős következményei lennének.

9. Az első találkozás

A társadalmi és kulturális hatás leginkább egy vallásos kinyilatkoztatás következményeihez hasonlítható.

Stephen Baxter[1]

A SETI Felfedezés Utáni Teendők Munkacsoport

2004-ben Ray Norris Sydney-i (Ausztrália) rádiócsillagász megkérdezte, nem lenne-e kedvem átvenni tőle a SETI Felfedezés Utáni Teendők Munkacsoport elnöki tisztét. Ezt a különös testületet a Nemzetközi Asztronautikai Akadémia (IAA, International Academy of Astronautics) SETI állandó munkabizottsága hozta létre. Az IAA olyan tudományos szervezet, amelynek célja a békés célú űrtevékenység fejlődésének elősegítése, a nemzetközi szervezet tagsága több mint 60 országot képvisel. A Munkacsoport megbízatása dióhéjban megfogalmazva arra szól, hogy készüljön fel a Nagy Napra. Bármily csekély is annak az esélye, hogy az emberiség hamarosan kapcsolatba kerülhet a földönkívüliekkel, azért érdemes végiggondolni, milyen következményei lennének annak, ha ez mégiscsak megtörténne. Nem akarjuk, hogy váratlanul szakadjon a nyakunkba a felfedezés. Elvállaltam a feladatot, majd miután annak rendje és módja szerint megválasztottak, 2008 februárjában összehívtam egy megbeszélést az Arizona Állami Egyetem Beyond Központjában.

A Munkacsoport csak tanácsadó testület, nincs jogilag szabályozott státusa, és eszközei sincsenek arra, hogy bárkire rákényszerítse stratégiai ajánlásait. Tagjait az állandó munkabizottság jelöli és nevezi ki. A Munkacsoport tagjai között a SETI-vel foglalkozó tudósok és aktivisták mellett a média képviselői is helyet kaptak, de van közöttük két jogász, egy filozófus, egy teológus és két sci-fi író. Alelnöke Carol Oliver, aki hidat képez a két kultúra között, mert eredeti szakmája a nyomtatott sajtóhoz köti, de emellett Ausztráliában SETI-kutatóként is sokéves tapasztalatra tett szert. A Munkacsoport fő célja az, hogy információforrásként szolgáljon a felfedezés után felmerülő kérdésekről általában a csillagászok részére, de azon belül különösen a SETI-kutatóknak. A Munkacsoport munka-és eljárásrendjét az eredeti hivatása szerint orvos John Billingham 1996-ban alkotta meg, a dokumentum a világhálón bárki számára elérhető.[2]

Abban az esetben, ha valahol felfognának egy vélelmezett jelzést, a Munkacsoport feladata lenne a tanácsadás az érintett partnereknek. Ha az eljárásrend a közzétett módon működik, akkor az első feladat a felfedező ösztönözése, arra hogy az adatokat vesse alá gondos ellenőrzésnek és kiértékelésnek. Ha a jelzés végül valóságosnak bizonyul, akkor az lenne a tanácsunk, hogy az összes részletet először csak a csillagászati közösségen belül tegyük elérhetővé. Mindenekelőtt a Nemzetközi Csillagászati Uniót (IAU, International Astronomical Union), a csillagászat legjelentősebb nemzetközi intézményét kell értesíteni, amely jó kapcsolatokat ápol világszerte számos más tudományos és kormányzati szervezettel. Ezután az IAU értesítené az ENSZ-et és más, kulcsfontosságú szervezeteket. A hőskorban az ilyen értesítések szokásos formája a ma már mulatságosnak tűnő távirat volt. Ma ezt elektronikusan végeznénk. A felfedezőnek azt tanácsolnánk, hogy értesítse annak az országnak a kormányát, amelyben a rádiótávcső működik. Ezt követően a felfedező szabadon összehívhatna egy sajtókonferenciát, vagy legjobb belátása szerint bármilyen más módon közreadhatná a felfedezés hírét. A gyakorlatban mindez természetesen nem lenne ilyen egyszerű. Lehet, hogy a felfedező szándékosan nem akarna együttműködni velünk, esetleg túlértékelné vagy helytelenül értelmezné az események jelentőségét. Nincs kizárva, hogy a felfedezésben több személy és több ország is érintett lenne. A hírek kiszivároghatnának, még mielőtt a hivatalos diplomáciai lépésekre sor kerülne (ezekről később még részletesen írok). Abban sem akadályozhatná meg senki és semmi a jelzést minden előzmény nélkül felfedező csillagászt, hogy egyenesen a sajtóhoz vagy saját országa kormányához, esetleg bármilyen más szervezethez forduljon, és teljesen megkerülje a bizottságunkat. A legvalószínűbb forgatókönyv szerint azonban a felfedezés a SETI-közösségen belül történne, ebben az esetben viszont a felfedező vélhetően ragaszkodna a Munkacsoport által kidolgozott eljárásrendhez és megfogadná a tanácsainkat. Legalábbis ez az elmélet.

A SETI világában betöltött kitüntetett szerepemből adódóan elkezdtem alaposabban végiggondolni a felfedezés utáni eseményeket. Mi történne, ha hirtelen rádöbbennénk, hogy nem vagyunk egyedül a Világegyetemben? Hogyan játszódna le a felfedezés? Végül is ez eddig példa nélkül álló tudományos felfedezés lenne, amelynek a szerteágazó következményei messze túlmutatnának a csillagászaton. Szívesen teszem az esti előadásaimat élénkebbé azzal a csipkelődő megjegyzéssel, hogy ha E.T. felhív a mobilomon, akkor az elsők között leszek, akik biztosan tudni fogják, hogy élnek valahol földönkívüliek. Ebben az esetben a történelem fordulópontján állnék, és aktív szerepet játszhatnék az események kimenetelének alakításában. Ez döbbenetes felelősséget ruház rám és a Munkacsoport többi tagjára.

Amikor az első kapcsolatfelvétel körülményein töprengtem, rájöttem, hogy előzetes feltevéseimet nagyban befolyásolják a különböző sci-fik, amelyekben a földönkívüliek többnyire gazfickók. A Világok harcától (The War of the Worlds) kezdve a Quatermasson keresztül A függetlenség napjáig (Independence Day) a földönkívülieket rendre az emberiségre leselkedő szörnyű veszedelemként ábrázolják. Csak néhány történet megy szembe ezzel az általános irányzattal, ezek közé tartozik például a Harmadik típusú találkozások (Close Encounters of the Third Kind) és a Kapcsolat (Contact). A történetek még azokban az esetekben is csak ritkán érnek szerencsés véget az emberiség számára, amikor a földönkívüliek nem bukkannak fel személyesen. Fred Hoyle Andromeda (A for Andromeda) című regényében például egy nagyon távoli csillagrendszerből érkező rádióüzenetet sikerül felfogni, amelyik a földönkívüliek rekonstruálására vonatkozó információt tartalmaz, aminek azonban potenciálisan szörnyű következményei vannak. Hoyle tétele, amelyet 1961-ben egy brit tévéjáték formájában is bemutattak, dermesztő figyelmeztetést hordoz a Munkacsoportunk számára: bízhatunk-e abban, hogy a földönkívüliek nem szednek rá bennünket? Egy Földön kívüli civilizáció nem lehet eredendően ellenséges az emberiséggel szemben. Előfordulhat, hogy csak mérsékelten hasznos lényeknek tartanak minket, akik végső soron „útban vannak”, de a rendszer egésze szempontjából nem sok vizet zavarnak. Talán igénybe veszik a segítségünket, de azután félrelöknek. Hoyle közvetlenül az Ozma-terv elindítása után írta meg ezt a regényét, amelynek briliáns cselekménye arra figyelmeztet, hogy a földönkívülieknek nem kell fizikailag keresztülutazniuk a csillagközi téren ahhoz, hogy más bolygókat gyarmatosíthassanak. Egyszerűen csak egy üzenet formájában el kell juttatniuk a szükséges biológiai információt a bennük megbízó tudósokhoz, és rá kell venniük őket arra, hogy valamiféle nagy hatótávolságú Jurassic Park program keretében élesszék fel a másolataikat. Az így létrehozott lények akkor működnek igazán jól, ha bizonyos mértékig alkalmazkodni tudnak a helyi biológiai viszonyokhoz, ami az Androméda esetében azt jelentette, hogy Julie Christie színésznő alakját öltötték.

Ennyit a félelmekről. Mi a helyzet a reményekkel? A SETI-kutatók változatlanul arra számítanak, hogy a kapcsolat egy fejlett Földön kívüli civilizációval potenciálisan kimondhatatlan előnyöket rejteget az emberiség számára. Ha kapcsolatba kerülünk a földönkívüliekkel, akkor civilizációnk hozzáférhet a felgyülemlett kozmikus bölcsességhez, megnyílik számunkra a technika új csodái és a tudomány legmélyebb titkai felé vezető út, vagyis a Galaktikus Klub tagjaivá válunk. Akik rózsaszín szemüvegen át tekintenek a földönkívüliekkel létesítendő kapcsolatunkra, azok túlzottan antropocentrikusnak minősítik és ezért elvetik a rémisztő hollywoodi képsorokat, és rámutatnak arra, hogy azok a lények, amelyek képesek voltak legyőzni saját problémáikat és ennek köszönhetően hosszú korokon át fennmaradtak, valószínűleg nem lehetnek eredendően agresszívek. Az a Földön kívüli civilizáció, amelyik vállalja annak a nehézségét és költségét, hogy kezdeményezően kapcsolatba lépjen velünk, valószínűleg felettébb önzetlen lenne. Feltételezhetően tisztában lennének a veszéllyel, ami akkor léphet fel, amikor egy technikailag fejlett kultúra kapcsolatba lép egy kevésbé fejlettel. Számíthatunk arra, hogy a két civilizáció kölcsönhatását ennek megfelelő érzékenységgel kezelnék. Nos, lehetséges. A Munkacsoport felelőssége az első kapcsolatfelvételre vonatkozó érvek és ellenérvek mérlegelése, valamint egy akcióterv megfogalmazása, így bizonyos mértékű konszenzus alakulhat ki a teendőket illetően.

Médiaőrület

Fordítsuk most a figyelmünket a vélt jelzés detektálását követő első lépésre – a felfedezés hitelességének ellenőrzésére. A hagyományos, rádiókapcsolatra épülő SETI esetében létezik egy kipróbált és ellenőrzött eljárásrend a „valós időben észlelt eseményekre” (ellentétben azzal a helyzettel, amikor a rögzített adatokban utólag találunk valami érdekeset). Ezt a berendezés hibás működéséből vagy emberi eredetű jelek észleléséből adódó téves riasztások kiszűrésére tervezték. Amint az 1. fejezetben kifejtettem, kulcsfontosságú, hogy egy másik rádiócsillagászati obszervatórium is igazolja a megfigyelést. Ez időbe telik, és a dolgok nem mindig mennek gördülékenyen. Egy alkalommal, 1997-ben egy erős és kis sávszélességű jelet fogtak fel a nyugat-virginiai Green Bank Obszervatóriumban az egyik SETI célú észleléssorozat keretében. Minden ismert műhold adását ellenőrizték, de nem találtak egyezést. Szerencsétlenségükre a tartalék távcső a georgiai Woodburyben éppen akkor nem működött. Úgy egy napig nagy izgalomban voltak a Green Bank munkatársai, de végül sikerült bebizonyítani, hogy a jelzés a SOHO tudományos űrszondától eredt. A jel értelmezése azért volt nehéz, mert a rádiótávcső nem a Nap közelében látszó SOHO szonda felé nézett. A rádiófizika egyik furcsasága következtében a jelet mégis sikerült gyengébb formában észlelni, mert azt a rádiótávcső egyik úgynevezett melléknyalábja fogta fel.[3]

Az a körülmény, hogy a jelzés emberi eredetének kizárása több napig is eltarthat, nagyon komoly problémát vet fel a detektálás utáni eljárásrend végrehajtását illetően. Egy Földön kívüli forrásból származó üzenet felfogása példa nélküli jelentőségű esemény lenne. A leghalványabb jel, amely a SETI-kutatás esetleges pozitív eredményét sejtetné, azonnal lázba hozná a médiát, ezért az események irányítása pillanatok alatt kicsúszna a szakemberek kezéből. Elég egy könnyelműen elejtett szó az obszervatórium portása szájából, és a hír máris futótűzként járná be a világsajtót. Az is elképzelhető, hogy senki sem fecseg ki semmit, a megszokott sajtónyilvánossághoz képest mély hallgatást mégis úgy értelmezné a sajtó, hogy a csillagászok takargatnak valamit előlük. A SOHO szonda jeleinek vételekor a sajtó még a jelek azonosítása előtt értesült a történetről.[4] Szerencsére a szóban forgó újságíró felelősséggel gondolkozott, és további adatokat várt, mielőtt a nyomdába rohant volna az anyaggal. De nem minden újságírótól várható el az ilyen visszafogott magatartás, különösen, ha úgy érzik, életük nagy lehetősége előtt állnak.

A Munkacsoport alaposan megvitatta, hogyan kellene kezelni a helyzetet a vélelmezett jelzés esetén, különös tekintettel a média és az egész kommunikáció területén bekövetkező olyan forradalmi változásokra, mint a Web és a Web2.0 rendszerek, a mobiltelefonok, a Twitter, a Facebook és hasonlók használata, amelyek mind jelentős hatással vannak arra, hogy milyen sebességgel és milyen módon terjednek az információk, a felfedezésekről szóló hírek és a vélemények. A Munkacsoport két tagja, Seth Shostak és Carol Oliver felvázoltak egy azonnali cselekvési tervet, amelynek célja a Földön kívüli intelligencia jelzéseinek állítólagos kimutatása nyomán elterjedő hamis vagy félrevezető információk mennyiségének a csökkentése.[5] Megállapították, hogy mivel a SETI-kutatások a nyilvánosság szeme láttára folynak, és azokra nézve semmiféle titkosítási politika nem létezik, a hírek nagyon gyorsan kiszivároghatnak. A média minden valószínűség szerint lélekszakadva igyekszik beszámolni a történetről, még mielőtt az első tudományos ellenőrzéseket befejeznék. Úgy fogalmaznak, hogy „a történet érdektelenné válik, még mielőtt igazán érdekessé válna”.[6] Beszámolójuk eredményeképpen a Munkacsoport létrehozott egy jelszóval védett honlapot, amelyen keresztül a tagok érintkezésbe tudnak lépni egymással és híreket tudnak feltenni egymás számára, még abban az esetben is, ha a nyilvánosság számára hozzáférhető SETI-oldalakat megbénítaná az óriási érdeklődés.

A média kezelését illetően az alapvető probléma abban gyökeredzik, hogy mély kulturális szakadék tátong a tudomány világa, valamit a hírek és kommentárok világa között. Minthogy a SETI-vel foglalkozó csillagászok hivatásos tudósok, akikbe már tanulmányaik során belenevelték az aprólékos ellenőrzés fontosságát, és akik biztosak akarnak lenni a dolgukban, mielőtt bármilyen határozott kijelentést tennének. A tudomány története azt mutatja, hogy amikor a tudósok a sajtóhoz rohantak valamilyen szenzációs, de nem kellőképpen ellenőrzött állítással, akkor az eredmény mindig nagyon károsnak bizonyult a tudomány egészének a hitelességére, nem is beszélve a szóban forgó tudós hitelességéről. Tanulságos lecke arra nézve, hogyan nem szabad kezelni a médiát, a mára már leginkább elvetett hideg magfúzióra vonatkozó állítások. A történet 1989-ben robbant be a köztudatba, amikor két fizikus azt állította, hogy magfúziót tudtak létrehozni, lényegében egy kémcsőben, ahol palládiumban deutériumatomokat nyelettek el. Ha állításuk igaz lett volna, akkor egy csapásra megoldották volna a világ minden energiaproblémáját. Elhamarkodottan sajtótájékoztatót hívtak össze, a média képviselői pedig érthetően úgy érezték, ez az ő nagy napjuk. A hidegfúzió az év tudományos szenzációja lett.[7] Több hónapba telt, mire szerte a világon a különböző laboratóriumokban ellenőrizték az állítást, és megállapították, hogy az nem állta ki a próbát. A sajtó vadászott a két felfedezőre, de azok elrejtőztek az újságírók elől. Napjainkban az érdekesség kedvéért még néhány laboratórium folytatja a hidegfúzió kutatását, de nagyon kevés fizikus bízik abban, hogy ezekből valaha is érdemleges eredmény fog születni. Ebből a csúfos kudarcból az a tanulság, hogy nem árt önmérsékletet tanúsítani a média irányában, amikor a társadalom egészére nézve mélyreható következményekkel járó felfedezésekről van szó.

A SETI esetében a probléma még égetőbb, hiszen a tudomány történetének legnagyobb hatású sztorija lehet a tudósok kezében. Ha egyszer a hírek kikerülnek, súlyos események következhetnek. A munkahelyükre érkező csillagászok azt tapasztalhatják, hogy a csillagvizsgálót megszállták az újságírók, a forgatócsoportok és a laikusok, akik közül egyesek izgatottak, mások rettegnek. Rendőri blokádra lenne szükség a tudósok és a technikai személyzet védelme érdekében – mindez aligha teremt megfelelő feltételeket az adatok elfogulatlan elemzéséhez. Valószínűleg még a kommunikáció megszokott csatornái is megszakadhatnak, mert a vonalakat lefoglalják a kíváncsiskodó hívások, amelyekkel egyesek ellenőrizni akarják a felröppenő híreket. A számítógépes hálózatok szerverei túlterheltté válnak, a hackerek padig megpróbálnak betörni a rendszerbe, hogy előzetes képet kapjanak a Földön kívüli üzenetről.

Az efféle kutatások természetéből-adódóan több a hamis riasztás mint az érdemi eset, ezért a fenti forgatókönyvet esetleg számos esetben le lehet játszani, és a nagy felhajtás csak akkor csillapodik le, amikor a sztori érdektelenné válik. Nagyon hasonló a helyzet azokhoz a gyakori bejelentésekhez, amelyek szerint civilizációnkat egy felénk tartó kisbolygó vagy üstökös fenyegeti. Apró égitestek ezrei keringenek a Földét keresztező pályákon, időről időre némelyikük tényleg el is találja bolygónkat, a becsapódások nyomán keletkező sebhelyek szerte a világon sokfelé megtalálhatók, az arizonai meteorkrátertől az ausztráliai Wolf Creekig. A becsapódás által okozott pusztítás a Földnek ütköző test méretétől és sebességétől függ. Viszonylag ritkán következik be olyan erejű becsapódás, mint amelyik a dinoszauruszokat kipusztította, de egy ehhez hasonló esemény valószínűleg az emberiséget is eltüntetné a Föld színéről. Szerencsére az ilyen erejű ütközések átlagosan csak legfeljebb 30 millió évente fordulnak elő. A kisebb becsapódások gyakoribbak, de még ezeknek is jelentős a romboló erejük. Ha például egy 1 km átmérőjű kisbolygó 30 km/s sebességgel találja el a Földet, akkor magának a becsapódásnak és kellemetlen következményeinek (többek között erdőtüzek, savas eső, a napsütést leárnyékoló por és egy sor további, undok dolog) akár egymilliárd ember is áldozatául eshet. Körülbelül egy az egymillióhoz annak az esélye, hogy jövőre bekövetkezik egy ilyen esemény.

Az elmúlt néhány évtizedben a csillagászok szívós munkával próbálták katalogizálni a legveszélyesebb objektumok pályáját, annak érdekében, hogy legalább némi fogalmunk lehessen arról, mikorra várható a következő komolyabb becsapódás. Ha egy újonnan felfedezett kisbolygó vagy üstökös a Földét keresztező pályán látszik mozogni, akkor gondosan követni kell a haladását és a lehető legpontosabban ki kell számítani a pályáját. Akárcsak a SETI esetében, a gondos ellenőrzés itt is időbe telik. A felfedezést követő első napokban az óhatatlanul fellépő mérési hibák miatt a pálya meghatározása bizonytalan. Miután az égitest mozgását napokig vagy hetekig követik, a hiba csökken és a csillagászok ki tudják számítani, el fogja-e találni az illető égitest a Földet. A legokosabb stratégia az, ha kivárjuk, amíg megfelelő pontossággal ismerjük a pályát, és csak akkor „riasztjuk álmából az Elnököt”, amikor egyértelműen és azonnal fenyegető veszélyről van szó.[8] Ez azonban általában nem így történik. A sajtó az esetek többségében kiszagolja, hogy egy új égitestet fedeztek fel, amelyik a következő keringése során esetleg eltalálhatja a Földet. Az esetből csodálatos szenzáció kerekíthető: „A gyilkos kisbolygó elpusztíthatja a ma ismert életet!” Az ehhez hasonló szalagcímek rengeteg olvasó érdeklődését felkeltik, különösen, ha az Armageddon meghatározott dátumhoz köthető. A legkevésbé sem mindegy azonban, hogy megjósolunk egy biztosan bekövetkező becsapódást, vagy nem tudjuk kizárni a bekövetkezésének a lehetőségét. A mérések ismert bizonytalanságából a csillagászok meg tudják állapítani, mekkora egy adott égitest becsapódásának a valószínűsége – ez az objektum első azonosításakor jellemzően egy a tízezerhez körül szokott mozogni. Ez az esély egy ilyen jelentős katasztrófa esetében még mindig elég ijesztőnek tűnhet, de a helyzetet nézhetjük a másik oldaláról is. Az apokalipszist előre vetítő, szenzációhajhász cikkek ezrei fognak megjelenni, mire bekövetkezik az az egy eset, amikor tényleg megtörténik a kozmikus ütközés.

A hallgatásba burkolódzás félrevezető

Sajnos annak is megvan a maga hátulütője, ha csak ülünk és várunk a bizonyosságra. Ha a tudósok egy kisbolygó becsapódására vagy a SETI-vel kapcsolatos találgatásokra egy egyszerű „no comment”-tel hárítják el a válaszadást, akkor a sajtó és a közvélemény hamar összeesküvést kezd gyanítani a hallgatás mögött. Az emberek teljesen érthetően úgy gondolják, hogy joguk van a tudáshoz, ezért gyanakodnak, ha úgy tűnik, mintha a tudósok elhallgatnák az eredményeiket, még abban az esetben is, ha háttérben a tudományban szokásos szerénység áll, nem pedig a szándékos hírzárlat. Az átlagemberek többsége nem vevő a „higgyetek nekünk, hiszen mi vagyunk a tudósok” típusú szövegre. Ugyanakkor viszont a tudósok, akik saját tekintélyüket és kutatásaik finanszírozását is szem előtt tartják, néha hevesen kritizálják a médiát, amelyet a rémhírterjesztésre hajlamosnak tekintenek. A BBC tudományos újságíróját, David Whitehouse-t azzal vádolták, hogy farkast kiált, amikor 2002-ben idő előtt közreadott egy tudósítást egy 2019. február 1-jén esetleg bekövetkező becsapódásról. Whitehouse azzal vágott vissza, hogy a tudósok hallgatnak: „Ki jogosítja fel őket egy ilyen döntésre? Valójában ki hozná meg a döntést? Milyen képzettség szükséges ehhez és mennyiben lennének felelősségre vonhatóak? ... Egy ilyen hozzáállás erkölcsileg elfogadhatatlan. Vannak a tudománynak más területei is, amelyeken a ‘nekik nem kell ezt tudniuk’ érvelés vitatható és etikátlanként elvethető.”[9]

Személy szerint hiszek abban, hogy a közvéleménynek joga van a tudáshoz, még akkor is, ha rossz hírekről van szó – mihelyt a helyzetet pontosan értjük. Eddig még nem találkoztam olyan SETI-kutatóval, aki ne értene egyet ezzel az alapelvvel. A SETI-ben nem létezik „titoktartási kódex”, mint ahogy természetesen a Felfedezés Utáni Teendők Munkacsoport tagjai körében sincs ilyen; azt viszont mindannyian elismerjük, hogy bármely vélelmezett jelzés detektálása esetén megfelelő óvatosságra van szükség. Maga az IAA világosan (ha kicsit fellengzősen is) állást foglalt a nyilvánosságra hozatal mellett, a SETI Bizottság 1997-ben alkotott „Nyilatkozat a Földön kívüli intelligencia detektálását követő tevékenység alapelveiről” című dokumentuma 3., 4. és 5. pontjában[10]:

3. Miután arra a következtetésre jutott, hogy a felfedezés hitelt érdemlő bizonyítékot jelent a Földön kívüli értelem létezése mellett, és tájékoztatta ezen nyilatkozat további részeseit, a megfigyelőnek a Nemzetközi Csillagászati Unió Csillagászati Táviratok Központi Hivatalán keresztül tájékoztatnia kell a szerte a világon dolgozó megfigyelőket, valamint az Alapelvszerződés (Szerződés az államok tevékenységét szabályozó elvekről a világűr kutatása és felhasználása terén, beleértve a Holdat és más égitesteket) IX. cikkében foglaltakkal összhangban, értesítenie kell az ENSZ főtitkárát. A Földön kívüli értelem létezésének kérdését illetően kinyilvánított érdeklődésükre és arra vonatkozó szakértelmükre való tekintettel a felfedezőnek egyidejűleg értesítenie kell a felfedezésről az alább felsorolt nemzetközi intézményeket és rendelkezésükre kell bocsátania az összes arra vonatkozó adatot és a bizonyítékokra vonatkozó rögzített információkat: Nemzetközi Távközlési Unió, Tudományos Uniók Nemzetközi Tanácsának Nemzetközi Űrkutatási Bizottsága (COSPAR), Nemzetközi Asztronautikai Szövetség (IAF), Nemzetközi Asztronautikai Akadémia (IAA), Nemzetközi Világűrjogi Intézet (IISL), a Nemzetközi Csillagászati Unió 51. Bizottsága és a Nemzetközi Rádiótudományi Unió (URSI) J jelű Bizottsága.

4. A Földön kívüli értelem megerősített detektálásáról a tudományos csatornákon és a közvélemény részére a médián keresztül azonnal, nyíltan és széles körben tájékoztatást kell adni, figyelemmel az ezen nyilatkozatban leírt eljárásrendre. A felfedező előjoga, hogy megtegye az első, a nyilvánosságnak szóló bejelentést.

5. A felfedezés megerősítéséhez szükséges összes adatot publikációk, találkozók, konferenciák formájában és más megfelelő módokon a nemzetközi tudományos közösség rendelkezésére kell bocsátani.

Még ha a tudósok felkészültek is arra, hogy nyitottak legyenek a felfedezésükkel kapcsolatban, bízhatunk-e abban, hogy a kormányok is ugyanígy járnak el? Egy tipikus, a Földön kívüliekkel létesített kapcsolatot bemutató sci-fi történetben a kormány biztonsági szolgálatai azonnal a tettek mezejére lépnek, átveszik a projekt irányítását és a titoktartás leplét borítják az egész ügyre. A hírzárlatot kiterjesztett gyámkodással támasztják alá (‘Az emberek még nem készek ennek a befogadására’), esetleg azzal, hogy előnyt kovácsoljanak a helyzetből (‘Megtanulhatnánk valami káprázatos dolgot tőlük, amivel fokozhatnánk az erőnket’) vagy a honvédelemre való felkészüléssel (‘Több nukleáris fegyvert kell gyártanunk’). Nos, ha vannak is olyan kormányzati tervek, hogy egy pozitív eredmény után ellenőrzésük alá vonják a SETI-tevékenységet, ezek a tervek akkor sem jutottak még a SETI közösség tudomására, annak ellenére, hogy számos jó minőségű hamisítás és téves riasztás fordult már elő.[11] Valójában a kormányok világszerte távol állnak attól, hogy egészségtelen mértékű érdeklődést mutassanak a kérdés iránt, sőt inkább azt mondhatjuk, hogy mindenütt teljesen közömbösek. A Lordok Házának egyik tagja egyszer érdeklődött nálam a SETI iránt, de pusztán a személyes kíváncsiság vezérelte. Az Egyesült Államok Kongresszusa 1993-ban megszüntette a SETI-kutatások állami pénzből történő finanszírozását, mondván, hogy ez kidobott pénz. Mindez aligha nevezhető a kormányok részéről komoly érdeklődésnek a „kapcsolat” iránt. Ami a kormányok jelek detektálása utáni titkos cselekvési terveit illeti, semmi kétségem afelől, hogy ilyenek nem léteznek. Amikor a detektálás utáni viselkedésünk stratégiájának elkészítéséről van szó, akkor a Munkacsoport az egyetlen szereplő. Valójában örömmel fogadnánk bizonyos jelzéseket a politikusoktól, vagy legalább néhány tapasztaltabb államférfitől.

„Már hivatalos: nem vagyunk egyedül!”

Tételezzük fel, hogy megtörtént a hitelesség ellenőrzése, és a felfedezés, mondjuk, 99 százalékos bizonyosságúnak mondható (a tudósok soha nem jelentik ki egy felfedezésről, hogy az 100 százalékig biztos). Következő lépésként valamilyen hivatalos bejelentést kell tenni. De hogyan? A bejelentés módja nagyban függ a felfedezés természetétől. Elképzelésem szerint ég és föld a különbség a SETI Szent Gráljának megtalálása – egy idegen civilizációtól származó, felénk irányított üzenet felfogása – és valamilyen kevésbé drámai, de sokkal valószínűbb eset között, amikor kétségbevonhatatlan bizonyítékot találunk valamilyen Földön kívüli technológia létezésére. Az utóbbi esetet sokkal egyszerűbb lenne kezelni. Ha egy csillagász valamilyen szokatlan dologra bukkan, amely alaposan szemügyre véve magán viseli a mesterséges eredet minden ismérvét, akkor azt hiszem, az eseményt ugyanúgy kellene bejelenteni, mint minden más, jelentős csillagászati felfedezést. Mióta csillagászattal foglalkozom, csillagász kollégáim egy sor új és különös objektumot fedeztek fel – kvazárokat, pulzárokat, fekete lyukakat és gamma-viharokat, hogy csak néhányat említsek közülük. Ha a világűrben egy „értelem által megmunkált tárgyat” találnánk, az csak egy újabb tétel lenne ezeknek a szellemet felszabadító felfedezéseknek a sorában. A felfedezett dolog lehet egy kisugárzott jelzés (5. fejezet), a csillagmérnöki tevékenység valamilyen megnyilvánulása (6. fejezet) vagy egyszerűen egy olyan rádió-vagy fényforrás, amelyre nem találunk ésszerű természetes magyarázatot. Egy ilyen megfigyelésből csak arra lehetne bizonyossággal következtetni, hogy valahol a Világegyetemben valamikor az értelem valamilyen formája tevékenykedett. Ideális esetben össze lehetne hívni egy sajtókonferenciát akkorra időzítve, amikor egy tekintélyes szakmai folyóiratban megjelenik a felfedezésről szóló, a szerkesztőség szakértői által ellenőrzött publikáció, amely utóbbi folyamat rendszerint több hónapot vesz igénybe.

Semmi kétségem sincs afelől, hogy egy értelmes lények által készített eszköz megtalálása a világűrben szenzációt keltene. Amikor Clinton elnök kiállt a Fehér Ház gyepére és bejelentette, hogy a NASA kutatói az élet nyomaira utaló bizonyítékot találtak egy Marsról származó meteoritban (lásd a 3. fejezetben: Találtak-e már árnyékéletet?), akkor a világ újságíróit felvillanyozta a hír. Az értelmes életre vonatkozó bizonyíték bemutatása egy nagyságrenddel izgalmasabb lenne. Néhány héten keresztül az esemény újra meg újra felbukkanna a híradásokban. A tudósokat interjúkért üldöznék, az elemzők rögtönzött kijelentéseket tennének, a blogok világát pedig elárasztanák a félkész elméletek. Bizonyos idő elteltével azonban az ügy újdonsága elhalványulna, és a média érdeklődése fokozatosan visszafordulna a szokásos politikai témák, a sportesemények és a celebek viselt dolgai felé. Az élet ugyanúgy folyna tovább, ahogy addig. Az emberek döntő többsége a napi ügyeivel foglalkozna, és csak csekély érdeklődést mutatna a felfedezés iránt. Végül is a sör nem lenne olcsóbb és a legközelebbi nagy meccsek eredménye sem ezen múlna: a dolog megmaradna a tudományos érdekességek szintjén.

Hosszú távon azonban a felfedezés sok szinten is bomlasztó hatást fejtene ki. A történelem erre vonatkozóan fontos tanulsággal szolgál. Amikor Kopernikusz arra a következtetésre jutott, hogy a Föld a Nap körül kering, akkor elképzelését veszedelmesen forradalmi felfedezésnek tartották, szó szerinti és átvitt értelemben egyaránt. Abban az időben a hatalom a tudományos igazságok elnyomásában volt érdekelt. Az a hatalom azonban nem valamely ország kormánya volt, hanem a római katolikus egyház, amely az európai társadalom szinte minden részét szabályozta, beleértve az információk terjesztését és az oktatást is. Az egyház nem attól félt, hogy Kopernikusz kozmikus felismerése nyomán zavargások törnek ki az utcákon vagy pánik lesz úrrá az embereken; sokkal inkább azt látták előre, hogy Kopernikusz nézetei meggyengítik a kereszténység általuk képviselt irányzatát. Természetesen erőfeszítéseik kudarcba fulladtak és a Naprendszer heliocentrikus modellje hamarosan széles körben elfogadottá vált. Az élet pedig folyt tovább a megszokott medrében, a földművesek ugyanúgy arattak, mint annak előtte, a nemesek vadászgattak és háborúztak, a tudósok pedig (beleértve az egyházon belül dolgozókat is) szép csendben alkalmazkodtak az új világképhez. Mit mondhatunk négy évszázad elteltével Kopernikusz elméletéről? Semmi kétség sem férhet hozzá, hogy alapvetően megváltoztatta az emberek felfogását saját magukról és a Világegyetemben elfoglalt helyünkről. Minden későbbi generáció erre támaszkodott, miközben kiterjesztette az emberiség kozmoszról alkotott képét, így az ma már nemcsak a Naprendszert foglalja magába, hanem egy sok ezer billiószor billiószor billiószor nagyobb térfogatra terjed ki. A legtöbb gyakorlati célra azonban a Földet még ma is nyugodtan tekinthetjük a Világegyetem közepének. Világképünket azonban áthatja az a tudás, hogy bolygónk csupán egy halvány, kékes színű pont a tér végtelenjében. Ez a felfogás azután ezernyi különböző módon finom befolyást gyakorol a mindennapi életünkre.[12]

Hasonló fogadtatásban volt része Darwin evolúciós elméletének is. Az állítás, miszerint az ember „a majmoktól származik” (ami az elmélet népszerű, de nagyon pontatlan összegzése) bizonyos körökben megdöbbenést és felháborodást keltett. Természetesen a Viktória-kori fogalmak szerint Darwin állítása „jelentős esemény” volt. Az egyház abban az időben már nem volt elég erős ahhoz, hogy elnyomja az igazságot, de veresége elismerése előtt hosszú ideig heves ellenállást sikerült egyes körökben fenntartania. Az emberek döntő többsége azonban ebben az esetben is úgy élte mindennapjait, mint korábban, az új elképzeléseket pedig a számukra kényelmes ütemben tették magukévá. Nem alakult ki nyugtalanság a polgárok körében, nem tört elő panaszáradat az emberekből, mint ahogy eufória sem lett úrrá rajtuk. Százötven év elteltével azonban szinte senki sem tagadja Darwin elméletének óriási jelentőségét. Tudjuk azt, hogy az emberiség az évmilliárdokon át működő természetes kiválasztás eredményeképpen jött létre – vagyis, hogy ön és én a természet szerves részei vagyunk, nem pedig valamilyen különleges teremtés leszármazottai –, és ez a tudás árnyalja az embertársainkhoz és az állatokhoz fűződő viszonyunkat. Ha ma feltesszük a kérdést, hogy „Mit jelent embernek lenni?”, és eltöprengünk a természetben elfoglalt helyünkről, akkor biológiai származási vonalunk megkerülhetetlen hátteret jelent gondolkodásmódunkhoz.

Ha valaha felfedezzük a Földön kívüli értelem félreismerhetetlen jeleit, akkor az a tudat, hogy nem vagyunk egyedül a Világegyetemben végül az emberi kíváncsiság minden szintjére beszivárog majd. Visszafordíthatatlanul megváltoztatja, miként érzünk önmagunkkal és a Földön elfoglalt helyünkkel kapcsolatban. A felfedezés jelentősége csak Kopernikuszéhoz és Darwinéhoz lenne fogható, mint egyike az emberi történelem jelentős fordulópontjainak. Évtizedekbe telne azonban, mire az emberek alkalmazkodnának a változáshoz és teljes mértékben átéreznék a horderejét, éppúgy, ahogyan az a heliocentrikus világkép és a biológiai evolúció esetében történt.

Elcsípünk egy csillagközi e-mailt

Amikor Frank Drake belefogott az Ozma-tervbe, nem csupán az volt a szándéka, hogy választ adjon az „Egyedül vagyunk-e a Világegyetemben?” kérdésére, hanem ténylegesen kapcsolatot szeretett volna teremteni a földönkívüliekkel. A róla elnevezett egyenletben szereplő tényezők nagy hibahatára ellenére Frank optimista maradt. Csábító a feltételezés, hogy ha a földönkívüliek csillagközi rádióüzenetét már kisugározták, akkor azt Frank és csillagászokból álló csapata néhány évtizeden belül megtalálja. Ha igaza van (és ebben a vonatkozásban optimistának kell lenni), akkor hamarosan szembe találhatjuk magunkat egy tényleges tartalmat hordozó üzenettel. Az 5. fejezetben kifejtett okok miatt valószínűtlen, hogy a rádióüzenetet kifejezetten nekünk, földlakóknak szánták. Sokkal valószínűbb, hogy egy véletlenül erre haladó üzenetet csípünk el, vagyis tulajdonképpen lehallgatjuk valaki másnak a beszélgetését, vagy elfogjuk az e-mailjét. Bár nehéz elképzelni, hogyan sikerülne megfejteni az üzenet tartalmát, magából az üzenetnek a szerkezetéből is rengeteget tanulhatnánk. Azonosítani tudnánk például az adó helyét. Ha kiderülne, hogy viszonylag közel van hozzánk, akkor antennáink teljesítménye elég lenne ahhoz, hogy egy szerény erősségű jelet küldjünk „nekik”. Elkezdhetnénk keresni azt a civilizációt, amelynek az üzenetet szánták (amely feltételezhetően az égboltnak az üzenet érkezési irányával átellenes oldalán helyezkedik el), ezért azt a területet is átkutathatnánk további jelekért.

Talán még az üzenet információgazdagságát is meghatározhatnánk, anélkül, hogy tényleges tartalmát dekódolnánk. Ez azért lehetséges, mert az adatokban gazdag üzeneteknek eleget kell tenniük bizonyos statisztikai kritériumoknak, függetlenül attól, milyen formában továbbítsák azokat. Ezt egyszerű példán keresztül tudom bemutatni. Ha elküldök egy üzenetet, majd megismétlem, akkor a redundancia felére csökkenti a teljes adattartalmat (mert az adatbitek fele „hulladék”). Általánosságban azt mondhatjuk, hogy minél több mintázatot tartalmaz egy üzenet, annál több redundanciát építettek bele, és annál alacsonyabb az információ átviteli sebessége. Természetesen a redundancia kívánatos lehet, ezért az emberi üzenetekbe szándékosan beépítik, ugyanis az adattovábbítás folyamata során óhatatlanul hibák lépnek fel. Az optimális adattovábbítási sebesség esetén azonban az adatsor semmiféle mintázatot sem tartalmaz, következésképpen véletlenszerű. A véletlenszerűség azonban nem jelent képtelenséget. Ha ismerjük az üzenet dekódolására szolgáló kulcsot, akkor az információ optimálisan van csomagolva. A kulcs hiányában azonban az üzenet csak puszta zajnak látszik.

Nyilvánvaló ellentmondás van a feltűnő viselkedés és az adatok optimális csomagolása mint kívánalom között. A rádiótávcső által felfogott zaj bizonyára nem tűnik úgy a számunkra, mintha értelmes jelzés lenne. Random jellegű zajok vesznek körül bennünket – az atomi rendszerekben fellépő kvantumfluktuációktól az égbolt állandó sustorgásáig, amelyet az ősi kozmikus mikrohullámú háttérsugárzás okoz. Rájöhetünk-e, hogy a Világegyetemben uralkodó hangzavar egyes összetevői valójában távoli civilizációktól származó, optimálisan kódolt üzenetek, nem pedig a természetes rendezetlenség? A rövid válasz az, hogy a kódolás kulcsának ismerete nélkül ezt soha nem tudhatjuk meg. Akár egy hatalmas, Földön kívüli adatforgalom kellős közepén csücsülhetünk derűs nyugalommal, anélkül, hogy észrevennénk. A Kapcsolatban Sagan a földönkívüliekkel elküldeti a prímszámok sorozatát mint az üzenet „Sziasztok, fiúk!” kezdetű, figyelemfelhívó részét. Egy matematikus számára a prímszámok nem random jellegűek. Egy egyszerű példát említek, ha egy domboldalról véletlenszerűen füstöt látunk felszállni, akkor a füst természetes bozóttűztől éppúgy eredhet, mint emberek által rakott tábortűzből. Ha azonban a füst különálló pöffenések formájában száll fel, akkor az arra utal, hogy a tábortüzet jelek küldésére használják. Ugyanez az alapelv érvényes a világítótoronyra és bármilyen más jelzőfényre. Így tehát a földönkívüliek üzenetének „figyelemfelhívó”, az idegeneknek szóló részének nyilvánvalóan nem random jellegűnek kell lennie, a rádiókapcsolatban álló levelezőtársak közötti információcsere tartalmi része ezzel szemben valószínűleg random jellegűnek látszik (feltételezve, hogy a földönkívüliek törődnek a rádióadás hatékonyságával). Ha azt akarják, hogy a csillagászok jöjjenek rá a forrás mesterséges voltára, akkor az üzenetnek magán kell viselnie az értelem vagy a technológia valamilyen jelét. Ha a jelzést nem kifejezetten felénk irányították, akkor hiányozhat az elejéről ez a figyelemfelkeltő szakasz, de más jellegzetességei felfedhetik, miről van szó. Így például, ha a forrás elég fényes ahhoz, hogy kiemelkedjék a háttérzajból, keskeny frekvenciasávban érkezik és egy olyan közeli csillag irányából jön, amely csillag körül a Földhöz hasonló bolygó kering, akkor az mindenképpen érdemes a figyelmünkre.

Tételezzük fel ezután, hogy a csillagászok felfognak egy jelzést, amelyik valamilyen módon mesterséges eredetűnek tűnik, de semmi sem utal arra, hogy kifejezetten az emberiségnek szánták, vagy pedig az általános kozmikus adatforgalom részeként sugározták ki (mint egy jeladó esetében). A hivatalos nyilatkozat megfogalmazását tekintve a helyzet alig különbözik attól a forgatókönyvtől, amelyet az előző szakaszban tárgyaltam, ezért a felfedezést a szokásos módon kell nyilvánosságra hozni. Térjünk ezért át a legkevésbé valószínű, de könnyen a legnagyobb hatásúvá váló forgatókönyvre: amikor határozottan az emberiségnek szánt üzenetet fognánk fel.

Titkok a csillagokból

Ha egy Földön kívüli civilizáció személyre szabott üzenetet küldene, akkor az előzetes várakozások többé már nem számítanak. Ilyenkor már a kezdet kezdetén rendkívül nehéz döntéseket kellene meghozni, ezeket a döntéseket a Felfedezés Utáni Teendők Munkacsoport már mérlegelte. Először azt kell eldönteni, kivel közöljük a felfedezés hírét, és milyen formában. Ebben az esetben a publikált eljárásrend nagy valószínűség szerint nem lesz használható. Személy szerint úgy érzem, hogy egy ilyen, nekünk szóló üzenet puszta vételének a következményei olyan megdöbbentőek és rombolóak lennének, hogy bár végül alapvető fontosságú az esemény felfedése, mégis minden erőnkkel késleltetni kell a nyilvánosság számára szóló bejelentést, mindaddig, amíg be nem fejeztük az üzenet tartalmának alapos kiértékelését. Egyúttal a Munkacsoport ajánlásainak fényében gondosan értékelni kell a hírek nyilvánosságra hozásának összes következményét. Ideális esetben az adó égi koordinátáit csak a programban részt vevő csillagászokkal kell tudatni, hogy miért, arra rövidesen visszatérek. Amint azonban láttuk, egy ilyen horderejű felfedezés esetében óriási akadályokba ütközik, hogy mindenki tartsa a száját. Feltehetően még a kormányok is felfigyelnének az eseményre, noha addig alig érdeklődtek a SETI iránt, és kétségtelenül át akarják venni az ügyek irányítását. Véleményem szerint azonban annál jobb, minél kevésbé avatkoznak bele a kormányok a kiértékelés szakaszába. Minden valószínűség szerint visszafelé sülne el, ha a tudományos kiértékelés támogatása helyett az ügyek irányítására törekednének.

Az események kibontakozásának a módja az üzenet tényleges tartalmától függne. Az első és legfontosabb kérdés az üzenet dekódolása. A földönkívüliek feltehetően nem beszélnek angolul vagy bármilyen más emberi nyelven, hacsak nem figyelték már egy ideje a rádióadásainkat. Közmegegyezés szerint a kulturálisan semleges és a természeti törvények alapjául szolgáló matematika lehet a csillagközi társalgás közvetítő nyelve. Sagan Kapcsolat című regényében az üzenet képek formájában érkezik, a pontokra bontott képek szerkezetét a prímszámok határozzák meg. Emlékeztetek arra, hogy itt egyirányú kommunikációról van szó, amelynek során egy valóban idegen faj közöl velünk valamit, tehát ne gondoljunk arra, hogy mosolyok, arcjáték és gesztikuláció segítheti a megértést, úgy, ahogyan az az emberek körében még két vadidegen között is megkönnyíti a kommunikációt. A földönkívüliek azonban nem csak matematikai ismereteket közölhetnek velünk. Szó lehet például a kozmosz leírásáról. Elvégre ugyanabban a Világegyetemben élünk, és minden bizonnyal ugyanabban a galaktikus szegletben, ezért a csillagok és más csillagászati objektumok jelölésére használt szimbólumok könnyen érthetőek lennének a számunkra. Ezt a gondolatmenetet kiterjesztve, más alaptudományok fogalmai is közölhetőek lennének képek és hozzájuk társított szimbólumok segítségével. Lépésről lépésre kialakíthatnánk az elvontabb fogalmakat is, és elkezdhetnénk megtanulni a nyelvüket. Nyilvánvalóan ehhez erős feltevésekre van szükségünk a földönkívüliek elméjének szellemi felépítésére vonatkozóan. Magának a nyelvnek a fogalma és annak jelképrendszere csak az emberi lények tanulmányozása során alakult ki. Ki lenne a megmondhatója, hogy a földönkívüliek ugyanígy gondolkoznak-e és hasonló módon próbálnának-e kommunikálni?

Hatalmas feladat lenne megtalálni az üzenet értelmét, különösen, ha figyelembe vesszük, hogy esetleg csak az üzenet egy töredékét tudjuk felfogni, és a zaj még azt is bizonyos mértékig torzítja. Az üzenet dekódolása nagyon hosszú időt vehet igénybe, talán többévi aprólékos munkára és számítógépes elemzésre lenne szükség, mire legalább halvány elképzelésünk lenne arról, miről is szól az üzenet. Nehezen tudom elképzelni, hogy a programban közreműködő tudósokat hagynák nyugodtan dolgozni a feladaton. Mindamellett, az elemzés elhúzódó folyamata sokat segítene az eredeti bejelentést követő kulturális sokkhatás csökkentésében. Sagan megfogalmazása szerint „az üzenet dekódolása, tartalmának megértése és a belőle tanultak nagyon gondos alkalmazása évtizedekbe vagy akár évszázadokba is telhet... Egy olyan üzenet, amelyiknek a dekódolása és megfejtése hosszú időt vesz igénybe... nem zavarhatja meg különösebben az átlagembert.”[13]

Tételezzük fel, hogy előbb vagy utóbb kezd beivódni a köztudatba az üzenet tartalmának a lényege. Mi történik ezután? Nos, most érkeztünk meg igazán a sejtések és találgatások birodalmába. Mit akarhatnak közölni velünk a földönkívüliek? A legegyszerűbb üzenet gondolatmenete így hangzana. „Mi itt vagyunk, ti pedig ott vagytok, csak azért keresünk benneteket, hogy üdvözöljünk titeket.” Gondolatébresztőbb lenne egy üzenet az alábbi tartalommal: „Meghívunk titeket a Galaktikus Klubba, ahol információkat cserélhettek kozmikus szomszédaitokkal”. El tudunk képzelni riasztóbb tartalmú üzeneteket is, mint például: „Civilizációtok súlyos veszélyben van. Észrevettük, hogy egy hatalmas üstökös tart felétek.” Elképzelhetőek morális tartalmú híradások: „Műszereinkkel nukleáris robbanásokat észleltünk a bolygótokon, ezért melegen ajánljuk, rendezzétek másként a problémáitokat – tudomásunk szerint az atomfegyvereket robbantó civilizációk nem maradtak sokáig fenn.” Erre az utóbbi üzenetre nem számíthatunk a közeli jövőben, figyelembe véve, hogy az első nukleáris robbantásokra vonatkozó információ még hetven fényév távolságig se jutott el a világűrben. Az emberi tevékenységből eredő széndioxid légköri megjelenésének a híre viszont már messzebbre eljuthatott. Talán ennek hatására ilyen üzenetet is kaphatunk: „Hagyjátok abba a fosszilis tüzelőanyagok elégetését, ti őrültek!”

Nehezebb felbecsülni egy olyan üzenetnek a hatását, amelyik fontos tudományos vagy technikai információkat tartalmaz. Mind közül a legaggasztóbb az lenne, ha egyszerűen átadnák nekünk valamilyen forradalmian új technológia leírását, például egy új energiaforrásét vagy az élőlények megbízható megtervezésének a módszerét. Ezzel kapcsolatban az a probléma, hogy az a csoport, amelyik elsőként jutna hozzá ehhez az információhoz, kimondhatatlan előnybe kerülne versenytársaival szemben. Országok, tudományos szervezetek, cégek és érdekcsoportok foggal-körömmel harcolnának, hogy hozzájussanak a Földön kívüli eredetű tudáshoz és ellenőrzést gyakoroljanak fölötte. Az információ megszerzéséért folyó versengés hamar háborúba torkollhat. Csak reménykedhetünk abban, hogy a földönkívüliek felismerik a veszélyt és őrizkednek attól, hogy cukorkaként osztogassák a tudományos titkokat.

Kevésbé kockázatos lenne, ha egy jó szándékú Földön kívüli civilizáció úgy ajánlana fel technikai segítséget, hogy valamikor a jövőben tudományos adatokat tölthetnénk le, feltéve, hogy megfelelő garanciákat adunk és törvényeket hozunk annak elkerülésére, hogy szükségtelen veszekedés alakuljon ki az elsőségért. Emellett arra vonatkozóan is egyértelmű biztosítékokat kérnének, hogy miként kívánjuk a jövőben felhasználni az adatokat. Régóta reménykedünk például abban, hogy a világ energiagondjait a szabályozott magfúzióval tudnánk megoldani – vagyis ugyanazt a folyamatot hasznosítanánk, amelyik a Nap energiatermelését is biztosítja. Az erre vonatkozó kísérletek már az 1950-es években elkezdődtek, abban a reményben, hogy harminc éven belül a fúziós energia ipari méretekben is rendelkezésünkre állhat. Napjainkban még mindig folynak a fúziós reaktor elérését célzó kísérletek, de a korlátlan mennyiségben rendelkezésre álló, olcsó energia ábrándja továbbra is a távoli jövőbe vész. A legkomolyabb technikai akadályt annak a módszernek a megtalálása jelenti, amellyel kis térfogatba lehet kényszeríteni az egyébként instabillá váló, ultraforró hidrogéngázt (ez a folyamat ugyanis a forró fúzió, ellentétben a kétes megvalósíthatóságú „hideg fúzióval”, amelyről ebben a fejezetben írtam). A földönkívüliektől származó, segítő ötlet lehetővé tenné a tudósok számára, hogy megoldják a stabilitás problémáját. Iparunk hirtelen átállása a szinte ingyen hozzáférhető fúziós energia használatára azonban súlyos megrázkódtatást jelentene a gazdasági élet számára és egyik napról a másikra megváltoztathatná a geopolitikai erőviszonyokat. Felettébb tanácsos lenne több évtizedre előre tervezni.

Hatása a tudományra, a filozófiára és a politikára

Abból a puszta tényből, hogy létezik rajtunk kívül egy másik technikai civilizáció is, az következik, hogy nagyon sok hasonló közösség létezett, létezik és fog létezni. Nagyon kicsi ugyanis annak a valószínűsége, hogy a Tejútrendszerben csak pontosan két ilyen civilizáció létezik, nem több. Ebből egyenesen arra következtethetünk, hogy a Drake-egyenletben fl és fi értéke végső soron nem lehet nullához közel. Ezért megkezdődne a vadászat a további, talán hozzánk közelebbi Földön kívüli civilizációkra és komoly próbálkozások történnének, hogy a Földön vagy annak környezetében a Földön kívüliek által készített tárgyakat találjunk. Az asztrobiológia egésze hatalmas ösztönzést kapna, mert ha tudjuk, hogy fl értéke nem nagyon kicsi, akkor számíthatunk arra, hogy sok, a Földhöz hasonló égitesten találunk legalább a mikrobák szintjének megfelelő életet, talán még a mi Naprendszerünkben is.

Kialakulna azonban a tudósok körében egy nagyon jelentős paradigmaváltás. A hagyományos tudományos világkép szerint a kozmológia történetében a legjelentősebb fejlődés két alapelv mentén következett be: ezek a kopernikuszi fordulat és a termodinamika második főtétele. Az utóbbi, amelyet a 7. fejezetben érintettem, arra vonatkozik, hogy az entrópia minden fizikai rendszerben szüntelenül növekszik, aminek következtében a Világegyetem állapota folyamatosan a rendezettől a káosz felé tolódik el, vagyis a fizikusok által „hőhalálnak” nevezett állapot felé tart. A második főtétel működésének legszembeötlőbb megnyilvánulása az, ahogyan a csillagok végül kimerítik nukleáris üzemanyagukat és kiégnek. A nagyon távoli jövőben nemcsak a csillagfény, hanem a hasznos energia minden más formája is disszipálódik. A termodinamikával foglalkozó fizikus számára a Világegyetem története nem más, mint az elkerülhetetlen visszafejlődés és elbomlás. „A káosz gyermekei vagyunk”, írja a kémikus Peter Atkins, „és a változás mélyén rejlő szerkezetet a bomlás jelenti. Mindennek a gyökere csak a romlás, a káosz visszafordíthatatlan szétterjedése. Az elmúlás a cél; és ami megmarad, az az irány. Ez az a sivárság, amelyet tudomásul kell vennünk, ha mélyen és szenvedélyesen behatolunk a Világegyetem szívébe.”[14]

Egy kozmológus szemével nézve azonban ugyanezek a tények más megvilágításba kerülnek. A Világegyetem meglehetősen szelíd állapotban kezdődött – az elemi részecskék forró, homogén levese alkotta. Az idő múlásával a különböző önszervező folyamatok eredményeképpen elképzelhetetlen mértékben megnőtt a bonyolultsága és a gazdagsága. Az anyag galaxisokba gyűlt össze, amelyek azután csillagokká darabolódtak. Létrejöttek a nehéz elemek, ami elvezetett a bolygók kialakulásához. A bolygókon kőzetek, felhők, hurrikánok alakultak ki, és legalább egy esetben megjelent az élet. Ennek története egy maréknyi szerény mikrobával kezdődött, amiből az eltelt évmilliárdok során kibontakozott a földi élet és a ma megfigyelhető életformák megdöbbentő változatossága. A kozmológus szívesebben írja le a Világegyetem történetét folyamatos gazdagodásként, nem pedig visszafejlődésként és romlásként. A kétféle leírás – a termodinamikai és a kozmológiai – azonban nem mond ellent egymásnak. Egyszerűen csak a változás két aspektusát hangsúlyozzák. Összhangban vannak egymással, mert minden önszervező folyamatért, az élet minden új fajának megjelenéséért az entrópia növekedésének formájában termodinamikai árat kell fizetnünk, ami sietteti a kozmikus hőhalál elérését.

Most érkeztünk el gondolatmenetem leglényegesebb pontjához. Erős csábítást érzünk arra, hogy a Világegyetem egyre halmozódó gazdagodását „fejlődésként” írjuk le. Úgy néz ki, mintha valamilyen mindent átható alapelv működne – az egyre növekvő bonyolultság és szervezettség elve –, amely a galaxisok kialakulásától a soksejtű élet evolúciójáig mindenre érvényes. Úgy tűnik, mintha a menetelés megállíthatatlanul haladna, előre és fölfelé – az agyig, a tudatig, az intelligenciáig és a technikai társadalomig. A SETI ott ül ennek a hipotetikus rohamnak a tetőpontján, arra az előfeltevésre alapozva, hogy tényleg létezik az egyre növekvő komplexitás elve, amely az egész Tejútrendszerben, sőt az egész Világegyetemben működik, elősegítve az élet, az intelligencia és a technológia kifejlődését mindenütt, ahol csak a fejlődéséhez alkalmasak a feltételek. Lelkesítő kép, de vajon hihetőe? A tudósok többsége erre a kérdésre nemmel válaszol és kvázi vallásosként elveti az efféle elképzeléseket. A 4. fejezetben elmagyaráztam, hogy a „fejlődés” fogalma mennyire vitatott és érzékeny kérdés a biológusok körében. Az ilyen fejlődés ugyanis nehezen illeszthető bele a darwinizmus uralkodó paradigmájába, az ugyanis elvet minden olyan elképzelést, amely szerint a természet „előre tekintene” és ennek megfelelően valamilyen általános irányultságot kényszerítene az evolúcióra. Ami a fizikát és a kémiát illeti, a komplex rendszerek évtizedek óta tartó vizsgálatával sem sikerült rábukkanni valamilyen általános érvényű „fejlődési törvényre”, csak merész tendenciákra és speciális körülmények esetén jellemző példákra. A Földön kívüli technológia felfedezése rövid úton eldöntené ezt a kérdést, és szemben az uralkodó ortodox tudományos felfogással megmutatná, hogy a kozmoszban valóban létezik a szervezett bonyolultság növekedést eredményező, valamiféle általános alapelv.[15]

Legalább ilyen mély hatást gyakorolna a felfedezés a filozófiára is. A természet termodinamikai képe, amely minden fizikai rendszer könyörtelen bomlását és átmeneti jellegét hangsúlyozza, régóta támogatja a nihilista filozófiát, vagy legalábbis a sztoikus beletörődést, szembesülve egy értelmetlen és céltalan Világegyetemmel, amely megadással tűri a hőhalál lassú közeledését. Egy évszázaddal ezelőtt a befolyásos brit filozófus, Bertrand Russell komoran írt a „makacs kétségbeesésről”, amely úrrá lesz az emberen, ha „a Naprendszer roppant haláláról” elmélkedik.[16] Az ezzel ellentétes nézet – mely szerint a Világegyetem magában hordozza a reményt és a lehetőséget, miközben az új dicsőség felé vezető pályán halad – alátámasztotta az Utópia felé tartó haladás nézetét. Ezt Russellnek az európai kontinensen élő kortársai karolták fel elsősorban,[17] ami hozzájárult az európai szocialista gondolkodásmód felemelkedéséhez. A nézeteknek ugyanez a szétválása figyelhető meg ma is. A XXI. században az emberiség bizonytalan jövővel néz szembe, ezért sok kiváló tudós pesszimista abban a kérdésben, hogy van-e egyáltalán hosszú távú jövőnk.[18] Mégis, ezzel szemben ott állnak az egyre gyorsuló technikai fejlődésre vonatkozó előrejelzések, a társadalmi bajok orvoslásának az ígéretével, amint az például Freeman Dyson[19] és a futurológus Ray Kurzweil[20] kifejtette.

Annak tudása, hogy egy Földön kívüli közösség hosszú korokon át fenn tudott maradni és legyőzte azt a számtalan problémát, amelyekkel jelenleg az emberiségnek szembe kell néznie, felelevenítené az emberek utópista álmait, és bolygónk szilárd egyesítő erejévé válna. Ha az emberi fejlődés pályáját a csillagokban látnánk visszatükröződni, annak bármely politikai retorikánál sokkal élénkítőbb hatása lenne. Jelenlegi tudatlan állapotunkban a jövő mindkét képét elhihetjük, az optimistát éppúgy, mint a pesszimistát. Ha viszont tudjuk, hogy nem mi vagyunk az egyedüli értelmes lények a rejtélyes és néha rémisztő Világegyetemben, akkor ez drámai erejű, reményt hordozó üzenetet jelentene az emberiség számára.

Hatása a vallásra

Kétségtelen, hogy a földönkívüliek üzenete a vallásra gyakorolná a legközvetlenebb hatást, felrázná a világ hitéletét. Bármely arra utaló jelzés felfedezése, hogy nem vagyunk egyedül a Világegyetemben, a legelterjedtebb, intézményes vallások számára súlyosan problematikusnak bizonyulhat, mert ezek a vallások a tudomány előtti korszakban születtek és egy rég letűnt kor kozmoszról alkotott képén alapulnak. Bár Kopernikusz, Galilei, Einstein és Hubble kozmológiai felfedezései kényelmetlennek bizonyultak a vallás számára, ezeket végül is befogadták, mert a legtöbb vallás kísérletet sem tesz arra, hogy tudományos módszerekkel leírja a fizikai Világegyetemet. Teremtéstörténeteik nem annyira tényszerűek, sokkal inkább költőiek és szimbolikusak. Kétezer évvel ezelőtt alig néhány ember gondolt arra, hogy az égbolton túl egy hatalmas univerzum rejtőzik: a teremtés története jobbára a Föld felszínére és az életre korlátozódott. A tudományos kozmológia a tárgyát képező galaxisok milliárdjaival, amelyek a tér mélységeiben szétszórva helyezkednek el, azért nem rombolta le az intézményes vallásokat, mert a vallásos hit elsősorban az emberrel foglalkozik, nem pedig az Univerzummal. Valóban, a legtöbb vallás egy bizonyos fajjal foglalkozik, amelyik egyetlen galaxis egyetlen bolygóján jött létre és élettartama a Világegyetem korának százezred része – egy fajjal, amely mindennek ellenére azt tartja, hogy különleges kapcsolatban áll a kozmosz Építészével. A SETI által jelentett veszély főleg abban áll, hogy a vallás elsősorban nem a kozmosz hatalmas méretével és fenségességével foglalkozik, hanem az értelmes lények ügyeivel.

A Földön kívüli lények fogalma elsősorban a kereszténység számára jelent kihívást, mert a keresztény hit tanítása szerint Isten megtestesült (nevezetesen, a zsidó hittől eltérő szakadárként). Jézus Krisztust pontosan azért nevezik Megváltónak, mert emberi testet öltött, hogy megmentse az emberiséget. Nem a bálnákat vagy a delfineket, nem is a gorillákat vagy a csimpánzokat, de még csak nem is a neandervölgyi embert akarta megváltani, bármilyen nemesek is ezek a lények, és bármennyire meg is érdemelték volna. Jézus Krisztus pontosan a Homo sapiens faj megváltója volt: egyetlen bolygón egyetlen fajé. Egy ennyire specializált isteni küldetés valószínűségét sokkal könnyebb volt elfogadni, amikor a legtöbb ember még azt hitte – kétezer évvel ezelőtt –, hogy csak egyetlen Föld és egyetlen intelligens faj létezik, és amikor még semmit sem tudtak a mára már eltűnt neander-völgyiekről, és aligha foglalkoztak különösebben azzal a lehetőséggel, hogy más világokban idegen lények élhetnek.

A probléma, amellyel a kereszténységnek szembe kellett néznie, akkor került igazán az előtérbe, amikor figyelembe vették a Földön kívüli civilizációk egymáshoz viszonyított fejlettségi állapotát. Amint korábban már hangsúlyoztam, ha az értelem széles körben elterjedt a Világegyetemben, akkor lesznek bizonyos lényeknek olyan közösségei, amelyek esetleg már évmilliókkal ezelőtt elérték a mi fejlettségi szintünket. Ezek a lények minden bizonnyal messze előttünk járnak, nemcsak a tudományok és a technika, hanem az erkölcs területén is. Elég valószínű, hogy génsebészeti módszerrel megszüntették a jelentős bűnözői és antiszociális magatartást. Az ilyenné fejlődött lények a mi fogalmaink szerint szinte már szentnek minősülnek.[21] És itt bukkan fel az igazi válság a kereszténység számára. Ha minket, nyomorult embereket Krisztus megváltott, akkor bizonyára ezek a szentként élő földönkívüliek is megérdemelnének erre egy esélyt?

Nos, mit tesz az egyház ebben a helyzetben? A Földön kívüli élet problémáját, bár az jelentőségében aligha mérhető a Premier League kérdéséhez, a teológusok nem hagyták teljesen figyelmen kívül. A szakirodalom áttanulmányozása során két menekülési útvonalat is találhatunk, amelyeken a földönkívüliek megmenthetők. Az első lehetőség a többszörös megtestesülés: minden arra érdemes fajnak saját megváltás jár – „Isten kis zöld emberke formájában testesült meg, hogy megváltsa a kis zöld emberkéket”, fejtette ki nekem üdítő őszinteséggel egy anglikán lelkész. Ezzel az elképzeléssel az a baj, hogy a megtestesülést (ami azt jelenti, hogy Isten testté válik) egyedi eseménynek tételezzük fel: a Biblia szerint Jézus Isten egyszülött fia. A bolygók milliárdjain megtörténő megtestesülést a legtöbb keresztény eretnekségnek tartja. A másik megoldás annak feltételezése, hogy csak egyetlen megtestesülés és egyetlen megváltás történt, a földi Jézus Krisztus formájában, ennélfogva az emberiség Isten által elrendelt sorsa, hogy „terjessze az Igét” szerte a Világegyetemben. Az emberiség így magára vállalja a kozmikus keresztes hadjárat felelősségét, feltételezhetően először csak rádióüzenetek útján, ami azt a szórakoztató lehetőséget vetíti előre, hogy ha valaha kapcsolatba lépnénk a földönkívüliekkel, akkor a keresztények mutatkozhatnának be úgy, mint akik a földönkívülieknek a megváltás felé vezető utat megmutatják, nem pedig fordítva![22]

A teológusok mindkét, fentebb vázolt lehetőségen eltöprengtek, és általában arra a megnyugtató következtetésre jutottak, hogy a földönkívüliek valójában nem jelentenek fenyegetést a kereszténység számára. Hallgassuk meg például a Földön kívüli értelem kérdésében határozottan optimista José Gabriel Funes tisztelendő úr, a Vatikáni Obszervatórium vezetője és XVI. Benedek pápa tudományos tanácsadója legutóbbi kijelentését. „Hogyan is zárhatnánk ki, hogy az élet máshol is kialakulhatott?”, jegyezte meg egy újságnak adott interjújában. „Éppúgy, ahogyan a Földön is teremtmények sokaságát találjuk, létezhetnek más lények is, akár értelmesek is, amelyeket ugyancsak Isten teremtett.” De vajon ez veszélynek teszi ki a keresztény hitet? Funes atya szerint egyáltalán nem, hiszen, mint mondja, „a Földön kívüli is a testvérem”.[23]

A fenti megjegyzés elhangzását követően hamarosan közreadták egy közvélemény-kutatás eredményét, amelyben 1135, különböző vallású embert kérdeztek meg arról, hogy szerintük a Földön kívüli értelem felfedezése negatív hatást gyakorol-e egyes vallásokra. A tanulmányt Ted Peters evangélikus teológus készítette, aki már régóta érdeklődik a földönkívüliek létezésének teológiai következményei iránt.[24] Figyelemreméltó, hogy nagyon kevés vallásos ember érezte úgy, hogy ez problémát jelentene. Legtöbbjük úgy gondolta, hogy hitébe könnyen beépíthető lenne a fejlett Földön kívüli lények létezése, anélkül, hogy ehhez a hit alapvető tételeit túlságosan meg kellene bolygatni. Funes atya álláspontját visszhangozva, sok válaszadó még üdvözölte is a földönkívüliek létezését, és úgy gondolta, hogy gazdagítja az Isten teremtő tevékenységéről felvázolt képet. A legtöbb megjegyzés azonban inkább azt sugallta, hogy a problémát a szőnyeg alá akarja söpörni a válaszadó. A keresztény megkérdezettek közül csak nagyon kevesen merészkedtek el az olyan, teológiai szempontból robbanásveszélyes területekre, mint a megtestesülés egyedisége és a megváltás fajspecifikus természete. Csak maroknyian azonosították a problematikus kérdést, de egyetlen új megoldási javaslat sem merült fel.

A keresztény felfogás nem mindig volt ilyen belenyugvó jellegű ebben a kérdésben. Amikor Giordano Bruno lakott világok sokaságáról beszélt, akkor 1600-ban eretnekségért halálra ítélték.[25] Bruno tragikus sorsa nem csillapította a Földön kívüli életről szóló vita iránti lelkesedést, így az idegen lények létezésébe vetett hit széles körben elterjedt a keresztény Európában. De a megtestesülés makacs problémája azonban mindig ott lapult a háttérben. William Whewell a XIX. század első felében a Cambridge-i Egyetem filozófusa és a Trinity College rektora volt, aki arról is híres, hogy ő alkotta meg a „tudós” (scientist) szót az angol nyelvben. Hangzatos akadémiai pozíciója szerint az erkölcsi teológia és az oksági Istenség professzora volt. Az uralkodó felfogásnak hangot adva, Whewell kezdetben a Földön kívüli lények létezése mellett érvelt, de 1850-re ezzel kapcsolatban kételyei merültek fel, éppen a megtestesüléssel és az emberiség megváltásával kapcsolatos teológiai aggályok nyomán. Astronomy and Religion (Csillagászat és vallás) című, publikálatlan kéziratában így fogalmazott:

Isten speciális és személyes módon avatkozott be az emberiség történetébe ... mit higgyünk azokról az idegen világokról, amelyeket a tudomány tár elénk? Vajon hasonló módon következett be a megváltás mindegyikük számára? Az ember Megváltójáról alkotott képünk nem engedi meg annak feltételezését, hogy egynél több Megváltó létezhetett. És a Megváltó, aki emberként jött el az emberek közé, lényeges szereplője ennek a képnek ... ezért azok a próbálkozások, amelyek az eseményt át akarják transzformálni más világokba, és azt képzelik, hogy ott is valami hasonló történhetett, inkább ellentétben állnak az érzéseinkkel, mint az a felfogás, amely szerint az idegen világokban semmiféle isteni eredetű megváltás sem történt...[26]

Más szavakkal – jelentette ki Whewell –, nem léteznek olyan földönkívüliek, amelyek érdemesek lettek volna a megváltásra. Komoly meggondolásai csúcspontját egy 1854-ben, név nélkül kiadott, On the Plurality of Worlds (A világok sokaságáról) című könyve jelentette. Ebben megpróbált felsorakoztatni olyan természettudományos érveket, amelyek azt támasztják alá, ami eredetileg a földönkívüliek létezésével szembeni keresztény ellenvetést jelentette.[27]

Mindamellett, keresztény körökben az ellenkező álláspont – miszerint számtalan bolygó létezik, amelyeket kifejezetten jámbor lények laknak – ugyancsak népszerűnek bizonyult. 1758-ban Emanuel Swedenborg svéd tudós, filozófus és misztikus, akinek mind a mai napig figyelemreméltó kultusza van, a Földek a Világegyetemben című, különös, kis könyvecskéjében kiutat mutatott a teológiai kutyaszorítóból.[28] Sok, XVIII. századi tudóshoz hasonlóan Swedenborg is meg volt győződve arról – méghozzá teológiai alapon –, hogy más lakott bolygók is léteznek, beleértve a Naprendszer bolygóit is. Könyvében egészen odáig ment, hogy leírta a földönkívüliek küllemét, ruházatát, családjaik szerkezetét, vallási rituáléikat, házaikat és életük egyéb, világi jellegzetességeit. Állítása szerint az információhoz misztikus megvilágosodás útján jutott hozzá. Egyes Földön kívüli társadalmak – jelentette ki Swedenborg – kifejezetten idilliek. A Marson például az őslakosok sokkal barátságosabb természetűek, mint a földlakók; amikor idegenek találkoznak egymással, „szinte azonnal barátokká válnak”. Sőt mi több, „mindenki a saját javaival elégedetten él”, óvintézkedéseket hoznak a „nyereségvágy” ellen, nehogy valaki „elvegye bárki másnak a javait”.[29] Az állítólagos marsi Utópia ellenére Swedenborg kitartott amellett, hogy Isten megtestesülése kizárólag a Földön következett be. Erre vonatkozó érveit könyvének „Az okok, amelyek miatt az Úr a mi Földünkön akart megszületni és nem egy másik világban” című fejezetében részletezi. Isten azzal a céllal választotta ki a Földet arra, hogy ide közvetítse „az Igét... az isteni igazságot”, mert azt akarta, hogy az először a mi bolygónkon váljék mindenki számára ismertté, majd adjuk át más bolygók lakóinak.[30] „Hogyan?”, kérdezhetnénk. Minthogy nem volt tudomása a rádiózás lehetőségéről, Swedenborg a „szellemek és angyalok” segítségét kívánta igénybe venni a földönkívüliekkel történő kommunikációban. A megtestesülés fajspecifikusságának a problémájára Swedenborg különös megoldással szolgált. Úgy tartotta, hogy a földönkívüliek ugyancsak emberek: „óriási számú Föld létezik, amelyeket emberi lények laknak, nemcsak a Naprendszerben, hanem az azon túli csillagos égben is”.[31] Így tehát, amikor Jézus Krisztus meghalt, hogy megváltsa az emberiséget, akkor cselekedetének hatása könnyűszerrel kiterjeszthető a földönkívüliekre.

Swedenborg elképzelése a teológiai szempontból kitüntetett szerepű Földről, ahonnan kiindulva „az Ige” úgy terjed szét a térben, mint a tó vizébe dobott kő nyomán a vízfelszín hullámai, a XX. században nem másutt, mint Edward Arthur Milne matematikai fizikus és neves kozmológus, az Oxfordi Egyetem professzora munkásságában bukkant fel. Modern Cosmology and the Christian Idea of God (Modern kozmológia és a keresztyén istenkép) című, 1952-ben megjelent könyvében Milne így ír:

A keresztyén felfogás szerint Isten legfigyelemreméltóbb beavatkozása a tényleges történelmi folyamatba a Megtestesülés volt. Vajon ez egyedi esemény volt, vagy pedig a számtalan más bolygó mindegyikén megismétlődött? A keresztyén ember elborzadva visszariad ettől a következtetéstől. Nem tudjuk elképzelni az Isten Fiát, amint a miriádnyi bolygó mindegyikének lakói helyett szenved. A keresztyén ember annak a feltételezésnek a biztos tudatában utasítja el ezt a következtetést, hogy bolygónk valóban egyedi. Mi történik akkor a többi bolygó lehetséges lakóival, ha a Megtestesülés csak nálunk következett be?[32]

Tökéletesen így van. Milne pontosan ragadta meg a problémát. Tovább folytatva a gondolatmenetet, azt vetette fel, hogy a teológiai probléma megkerülhető, ha az Ige rádiótávcsövek segítségével terjed szét a Földről, ami legalább Swedenborg szellemeihez és angyalaihoz képest előrelépést jelent.[33]

Ezekből a kiválogatott idézetekből nyilvánvaló, hogy a keresztyén teológiában félelmetes kuszaság uralkodik, amikor a Földön kívüli élőlények kerülnek szóba, illetve, hogy a SETI-kutatások pozitív eredménye azonnal felbolydult méhkassá változtatná a vallási köröket, bármilyen udvarias biztosítékokat is adtak mindeddig a vallási vezetők.[34] Valójában annak kijelentéséig is elmerészkednék, hogy a földönkívüliek felfedezése súlyos robbanást okozna, méghozzá nemcsak a kereszténységben, hanem minden intézményes vallásban. Nem állítom, hogy mindaz elhomályosodik, amit eddig az emberi élet spirituális dimenziójának neveztünk, vagy hogy meg kell tagadnunk minden, az Univerzumban létező, szélesebb értelemben vett jelentésbe vagy célba vetett hitet. A buddhisták kétségtelenül továbbra is a belső megvilágosodás által keresnék tovább a megvilágosodás útját még akkor is, ha tudatában lennének a Földön kívüli értelmes élet létezésének. Az azonban nyilvánvaló, hogy minden, az emberiség egyediségéhez ragaszkodó teológia hanyatlásnak indulna. Nehéz azonban megjósolni, hogyan mutatkozna ez meg ténylegesen a világ társadalmi és politikai széttagoltságában. Bár a változás lassú, a vallás mégis rendkívül alkalmazkodóképes. Az évszázadok során összeegyeztethetővé vált a kopernikuszi világképpel, a darwini evolúcióval, a génkészlet feltérképezésével és sok más, nyugtalanító tudományos felfedezéssel. Ezek közül az evolúciót volt a legnehezebb megemészteni, mert az közvetlen fenyegetést jelentett a Homo sapiens kitüntetett szerepére nézve. A fejlett Földön kívüli lények felfedezése hasonló természetű, de sokkal erőteljesebb fenyegetést jelentene, ezért ennek beépítése a teológiába sokkal nehezebbnek bizonyulhat.

Istenek és emberek. Maga a SETI is egy vallás?

Az emberekben alapvető igény, hogy saját magukat egy nagyobb egység, a természet mélyebb jelentést hordozó és a napi élet ügyeinél tartósabb rendje részeként szemléljék. Az emberi körülmények jelentéktelensége és a kozmosz mindent beborító fenségessége között tátongó szakadék arra készteti az embert, hogy saját törékeny létezésének alátámasztására valamilyen transzcendens szándékot keressen. Évezredeken keresztül ezt a tágabb összefüggést a törzsi mitológia és a legendák alkották. Ezek az elbeszélések extázisba tudták hozni az embereket, ami döntő jelentőségű lelki támpontot adott nekik. Minden kultúra igényt tartott a túlvilági vadász-mítoszokra: az ausztrál őslakosok álmaitól a Narnia Krónikáiig, a buddhizmus Nirvánájától a kereszténység Mennyei Birodalmáig. Az idők múlásával az egyszerű, tábortűz mellett mesélt történetek átalakultak az intézményes vallások pompázatosságává és rituáléjává, illetve a világirodalom nagyszerű drámai és prózai műveivé. Még a mai, elvilágiasodott korunkban is, ahol sok társadalomban kialakult a vallás utáni korszak, az emberekben tovább élnek a beteljesületlen spirituális vágyak. Egy olyan célkitűzésű és mélységű projekt, mint a SETI nem választható el ezektől a szélesebb, kulturális összefüggésektől, mert ez is egy átalakult világ víziójával kecsegtet, valamint fenntartja azt a kényszerítő erejű ígéretet, hogy ez bármelyik nap bekövetkezhet. Amint az író David Brin rámutatott, „a fejlett, Földön kívüli civilizációval való kapcsolat ugyanazt a transzcendens és reményteli jelentést hordozhatja magában, mint a ‘mennyből jövő megváltás’ sokkal hagyományosabb képe”.[35] Azzal érveltem, hogy ha sikerülne kapcsolatot létesítenünk egy fejlett, Földön kívüli közösséggel, akkor azok a lények amelyekkel kapcsolatba kerülnénk, isteneknek tűnnének a szemünkben. Bizonyára sokkal inkább istenszerűek lennének, mintsem emberszerűek; valójában nagyobb erejük lenne, mint bármely erő, amelyet a történelem során a legtöbb istennek tulajdonítottak.

Talán a SETI annak a veszélyét is magában hordozza, hogy egy újabb keletű vallássá válik? Michael Crichton sci-fi író úgy gondolja, hogy igen. „A SETI megkérdőjelezhetetlenül egy vallás”, jelentette ki nyersen egy 2003-ban a Kaliforniai Műszaki Egyetemen (CalTech) tartott előadásában.[36] Crichton szembehelyezkedett a Drake-egyenlet széles körben elterjedt alkalmazásával, mert a formulában sok tényező értékére vonatkozóan csak halvány sejtéseink vannak. „A hitet azzal definiáljuk, hogy szilárdan kitartunk valamilyen vélemény mellett, jóllehet arra vonatkozóan semmiféle bizonyítékunk sincs”, magyarázta. „Az a vélekedés, miszerint léteznek más életformák a Világegyetemben, puszta hit. Egy szál bizonyítékunk sincs más életformák létezésére, és a negyven éve tartó keresés ellenére sem sikerült egyetlenegyet sem felfedezni. Egyetlen bizonyító erejű érv sem szól ezen hit fenntartása mellett.” Erre hajlik George Basalla, a Delaware Egyetem történésze is, aki azzal érvel, hogy mivel ötvenévi csönd ellenére makacsul hajszoljuk a kapcsolatot a földönkívüliekkel, ez már-már vallásos lázzá vált, amelyet viszont kizárólag annak a hitnek a nyomai támasztanak alá, miszerint a mennyekben felsőbbrendű lények lakoznak.[37] Margaret Wertheim írónő azt tanulmányozta, miként változott az évszázadok során a világűrről és lakóiról vallott elképzelésünk. A földönkívüliek modern fogalmát egészen a reneszánsz írókig követte, köztük például Nicolaus Cusanus (1401-1464) római katolikus érsek munkájáig, aki az ember Univerzumban elfoglalt helyét az égben lakozó lények, például az angyalok viszonylatában értelmezte. „Történelmileg ez azon folyamat első lépésének tekinthető, amely a földönkívüliek modern fogalmának kialakulásával érte el csúcspontját” – írja Wertheim. „Végül is mi mások lennének az E. T-k, ha nem megtestesült angyalok – a csillagok világából érkező, de hús-vér formában felbukkanó lények?”[38]

A tudomány korának beköszöntével a Földön kívüli lényekre vonatkozó spekulációk a teológia világából fokozatosan átcsúsztak a tudományos-fantasztikus irodalomba, de a spirituális dimenzió továbbra is rejtve maradt. Alkalmanként ez explicit módon történik, erre példaként említhetjük Olaf Stapledontól a Star Makert, David Lindsay-től az A Voyage to the Arcturust (Utazás az Arcturushoz), vagy Steven Spielberg filmjét, a Harmadik típusú találkozásokat (Close Encounters of the Third Kind), amely erősen emlékeztet John Bunyan A zarándok útja (A Pilgrim’s Progress) című regényére.[39] Ezek az ikonszerű képek mélyen megérintik az emberi lelket, és beárnyékolják a Földön kívüli intelligens élet felfedezését célzó tudományos kutatást. A SETI-vel foglalkozó legtöbb csillagász hevesen visszautasítja azt az állítást, hogy munkájának vallási vetülete lenne; ők ugyanis a földönkívüliek létezését egyszerűen ellenőrizendő hipotézisnek tekintik. Sok laikusban azonban a SETI iránti lelkesedést éppen a téma vallási jellege fűti, valamint az égben lakozó mennyei bölcsesség és határtalan gazdagság ígérete – még akkor is, ha ezt az ígéretet csak egy távolról érkező rádiójel váltja valóra.

10. Ki szól a Föld nevében?

Kérem, kísérjen a főnökéhez!

A képregényekben szereplő földönkívüliek ezrei szájából elhangzó kérelem

Kiáltás az égbe

Képzeljük el, hogy elérkezett a nagy nap. Az emberiség üzenetet kap egy Földön kívüli civilizációtól, amelyet egyenesen nekünk címeztek. Az üzenetet sikerült megfejteni: a földönkívüliek azt kérik, hogy vegyük fel velük a kapcsolatot. Válaszoljunk nekik? És ha igen, akkor mit mondjunk? És egyáltalán, ki szóljon a Föld nevében?

A SETI Felfedezés Utáni Teendők Munkacsoportja már elkezdett birkózni ezekkel a fogas kérdésekkel, azon egyszerű oknál fogva, hogy egyesek már oda is ugrottak a berendezéseikhez, és elkezdtek különböző üzeneteket kisugározni. Ez utóbbi eljárást aktív SETI-nek vagy METI-nek (Messaging to Extraterrestrial Intelligence, üzenetküldés a Földön kívüli értelemnek) nevezzük. A rádiós METI komoly formában már 1974-ben kezdődött, amikor az arecibói rádiótávcsővel üzenetet sugároztak ki a 25 000 fényév távolságban lévő M13 gömbhalmaz irányába. Egy újabb próbálkozás 2009-ben történt, amikor Ukrajna egyik nagy rádiótávcsövével ötven fényképet, rajzokat és szövegeket sugároztak ki a húsz fényévre lévő Gleise 581C jelű bolygó felé. A célpont egyike annak a maréknyi, a közelmúltban felfedezett exobolygónak, amelyekről úgy gondolják, hogy alkalmasak lehetnek az élet hordozására.

Egyesek kérlelhetetlenül ellenzik a METI-próbálkozásokat, mert úgy gondolják, hogy meggondolatlanság megbízhatatlan üzeneteket kisugározni a világűrbe, és ezzel szándékosan felhívni magunkra a figyelmet. A félelem hátterében nyilvánvalóan az a megfontolás áll, hogy ha közhírré tesszük egy csodálatosan szép, az élet hordozására alkalmas bolygó létezésének a hírét, akkor ezzel magunkra szabadíthatjuk a földönkívüliek invázióját. A METI egyik vezető kritikusa az író és elemző David Brin, aki megalkotta a „kiáltás az Univerzumba” fogalmát. Döbbenten szemléli a SETI-hívek új generációjának felelőtlen hozzáállását, különösen a volt Szovjetunióban, ahol ezek az emberek a METI programok jelentős kiszélesítése mellett törnek lándzsát, de ezt ad hoc módon tennék, a következmények előzetes mérlegelése vagy a kérdés részletes megvitatása nélkül. Kétségtelenül igaz, hogy a METI sokkal nagyobb figyelmet kelt, mint a SETI, elsősorban azért, mert valami ténylegesen történik – elküldünk egy üzenetet! Ezzel szemben a SETI-vel foglalkozó csillagászok semmi mást nem tesznek, csak passzívan figyelnek. A METI akkor népszerű a fiatalok körében, ha az üzenet tartalma nyilvános; az említett ukrajnai jelküldésre például a 12 millió látogatóval büszkélkedő Bebo közösségi oldalon lezajlott versenyt követően került sor. Brin véleménye szerint a megfontoltságnak úrrá kell lennie a népszerűség hajhászása fölött. Arra szólított fel, hogy készüljön egy nemzetközileg elfogadott eljárásrend, amelyben felkérnek minden, rádiótávcsöveket üzemeltető intézményt, hogy „tartózkodjanak a szándékosan a világűr felé irányuló rádióadások kisugárzása révén a Föld láthatóságának jelentős növelésétől mindaddig, amíg nem tárgyalták meg a terveiket nyílt és széles körben elfogadott nemzetközi fórumokon [Brin kiemelése]”.[1] Nézetét David Whitehouse is határozottan támogatja: „Ha nem tudjuk, mi van odakint”, írja Whitehouse, „akkor mi a csudának küldünk szándékosan üzeneteket a világűrbe, csak azért, hogy megpróbáljunk kapcsolatba lépni olyan civilizációkkal, amelyekről jószerével semmit sem tudunk?”[2]

A METI védelmezői, mint például Alekszander Zajcev az Orosz Tudományos Akadémián, elvetik Brin aggályait. Rámutatnak arra, hogy már régóta folyamatosan sugárzunk a világűrbe. Rádió-és tévéadásaink fénysebességgel terjednek szét a galaxisban – ezeket nem szívhatjuk vissza. Elegendően érzékeny antennával ezeket fel lehet fogni, és akkor máris lelepleződünk. Amint azonban korábban már említettem, tévéadásainkat valójában rendkívül kis teljesítménnyel sugározzuk ki. A katonai radarok jelei sokkal erősebbek, akárcsak az alkalmanként a különböző bolygók és kisbolygók felé tudományos kutatási céllal küldött radarjelek. Ezek a jelzések azonban szórványosak és a nyalábok szűkek, ezért könnyen elkerülhetik a földönkívüliek figyelmét. Mindent összevetve tehát jó esélyünk van arra, hogy eddig nem vettek észre bennünket (legalábbis a rádiótartományban nem), még akkor is, ha a Tejútrendszert a Földön kívüli civilizációk egész hadserege népesíti be, amelyek mindegyikének hatalmas rádióantennái vannak. Ez a vita kétségtelenül még hosszú ideig elhúzódhat, számomra azonban felettébb érdektelennek tűnik, mert bármit is gondolnak a tudósok és az elemzők, a valóság az, hogy egy motivált milliomos meg tud építeni egy saját rádiótávcsövet, amellyel bármit kiküldhet az égbe, ami csak a szívét nyomja – aligha tehet ez ellen bárki bármit.[3] A METI reálisan nem vonható felügyelet alá – legalábbis nincs olyan nemzetközi szervezet, amelyik képes lenne erre, és ilyen vagy olyan formában akár a legcsekélyebb érdeklődést is mutatná a kérdés iránt.

Számomra teljesen világos, hogy a METI által jelentett veszély elhanyagolhatóan csekély. Az ismeretlentől való félelem érthető, de ha minden alkalommal megvárjuk, amíg teljes bizonyossággal meggyőződünk arról, hogy nem leselkednek ránk démonok az ismeretlen homályában, akkor mindenféle tudományos kutatás és felfedezés lehetetlenné válna. A megfontoltság bölcs dolog, ám nem béníthatja meg a cselekvést. Fel kell tennünk a kérdést, hogy a földönkívülieknek miért állna érdekében az, hogy nekünk ártsanak vagy lerohanják a Földet. Ha a Föld potenciálisan vonzó lakhelynek tűnne a földönkívüliek számára, akkor erre a mi segítségünk nélkül is rájönnének. Az oxigén, a víz és a növényi élet jelenlétét alátámasztó bizonyítékok spektroszkópiai vizsgálatok segítségével nagy távolságból is megszerezhetők, még a belátható jövőben elérhető emberi technológiával is. Visszajutottunk tehát a Fermi-paradoxonhoz: ha azért akarnának ide jönni, hogy megszerezzék tőlünk a bolygónkat, akkor ezt már rég megtették volna. Az általunk kiküldött rádióüzeneteknek semmilyen szerepük sincs, ha egyszer ez az a bolygó, amelyet meg akarnak kaparintani. Ehhez képest egyetlen többletinformáció lenne kibogozható a rádióüzeneteinkből, nevezetesen az, hogy a Földön olyan szintű értelmes élet van jelen, hogy az itt élők képesek rádiótávcsöveket építeni. Egyesek attól tartanak, hogy az idegenek rabszolgasorba hajtanak bennünket, ez azonban őrültség. Egy a csillagközi űrutazás megvalósításához kellően fejlett technológiát birtokló közösség aligha küszködik munkaerőhiánnyal. Minden bizonnyal különösebb megerőltetés nélkül kellő számban meg tudják építeni az alantas munkák elvégzéséhez szükséges robotokat vagy biogépeket. Vélhetően inkább kulturális forrásnak vagy biológiai kuriózumnak, éppen ezért megőrzésre érdemesnek tartanának minket. Ha ez így van, akkor nem vagyunk veszélyben. A METI esetében mindenesetre irrelevánsak azok a 8. fejezetben kifejtett aggályok, miszerint az emberi lényeket rászedhetik, és genetikai instrukciók alapján megépíttethetnek velük egy ellenséges idegen lényt. Ennek a forgatókönyvnek a megvalósulását csak akkor kellene komolyan fontolóra vennünk, ha mi kapnánk tőlük valamilyen értelmes jelentést hordozó üzenetet.

Az emberiség számára az jelentené a legnagyobb veszélyt, ha egy közeli, Földön kívüli közösség úgy érezné, hogy mi jelentünk fenyegetést rájuk nézve. Figyelembe véve háborúkban bővelkedő történelmünket, ez a következtetés egyáltalán nem légből kapott. A földönkívüliek úgy dönthetnek, hogy a szélesebb galaktikus közösség javát és érdekét szem előtt tartva, megelőző csapást mérnek ránk. Ráadásul még csak egy rossz szót sem szólhatunk rájuk, főleg ha arra gondolunk, hogy saját kormányaink pontosan ugyanezt a logikát követve léptek fel vélt földi ellenségeikkel szemben. Ha a XXI. századi emberi demokráciából következtetni lehet valamire, akkor a földönkívülieknek valamilyen átlátszó ürügy is elegendő ahhoz, hogy „elvegyék tőlünk a tömegpusztító fegyvereinket”. Ám, még ha ez a borúlátó fejtegetés helytálló is lenne, a METI akkor sem növeli meg annak a kockázatát, hogy tüzet és kénkövet zúdítsanak ránk. Valójában még hasznos célt is szolgálhat, ha jelezzük barátságos szándékunkat a földönkívülieknek, annak ellenére, hogy odahaza előszeretettel háborúzunk egymással. Más kérdés, hogy vajon miként tudnánk a földönkívülieket meggyőzni arról, hogy rakétáinkkal és nukleáris robbanófejeinkkel nem őket akarjuk felrobbantani. Egy ilyen üzenet mindenképpen hazugság lenne. Az emberek az évezredek során bármilyen apró, rasszbeli, vallási vagy kulturális különbségek miatt folyamatosan harcoltak egymás ellen. Képzeljük csak el, miként reagálna a legtöbb ember a valóban idegen lényekre – amelyek nemcsak más fajhoz tartoznának, hanem egy teljesen más életformát jelenítenének meg, ismeretlen szándékokkal és nem emberi érzelmekkel. A félelem és a hirtelen változás könnyen kiválthatja az „először lőj, és csak azután kérdezz” reakciót. Személy szerint én azt üzenném a földönkívülieknek, hogy „Óvakodjatok tőlünk és védjétek meg magatokat!”, mielőtt belenyúlnátok militáns társadalmunk darázsfészkébe. Remélem, hogy egy ilyen üzenetet önmagában is elég önzetlennek ítélnének ahhoz, hogy ezáltal elkerüljünk egy megelőző csapást.

A magam részéről a METI híve vagyok, nemcsak azért, mert szerintem akkora esélye van annak, hogy valaki felfogja az üzenetünket, mint hógolyónak a pokol tüzében, hanem azért is, mert a csillagok világába küldendő üzenet megtervezése és kisugárzása sok nemes célt szolgálhat. Például fokozhatja az érdeklődést általában a természettudományok, és kifejezetten a SETI iránt, valamint arra ösztönözheti az embereket – különösen a fiatalokat –, hogy gondolkozzanak el az emberiség jelentőségéről, a Világegyetem hatalmasságáról, és próbálják meg visszaadni egymástól eltérő kultúráink azon közös vonásait, amelyeket szeretnénk megőrizni az utókor számára. A METI tehát az emberiség számára jó, ugyanakkor szinte teljesen veszélytelen, különösen ha tekintetbe vesszük annak a végtelenül csekély valószínűségét, hogy a véletlen irányokba kisugárzott jeleinket egyszer éppen egy rosszindulatú civilizáció fogja fel.

Mit mondjunk?

A jelenlegi helyzetben a METI alig több veszélytelen szenzációnál. A szituáció akkor változna meg drámai módon, ha sikerülne ténylegesen azonosítanunk egy Földön kívüli civilizáció helyét. Ebben az esetben lényeges, hogy inkább a bölcsebb tanácsokra hallgassunk. Az IAA „Nyilatkozat a Földön kívüli intelligencia detektálását követő tevékenység alapelveiről” című dokumentumának 7. pontja burkoltan óvatosságra int:

Csak a megfelelő nemzetközi konzultációk lefolytatása után szabad egy jelzésre vagy a Földön kívüli értelem bármilyen más bizonyítékára üzenet kisugárzásával válaszolni.[4]

Sajnos a történelem arra tanít, hogy ne nagyon bízzunk az efféle „nemzetközi konzultációk” hatékonyságában.

A legkülönfélébb problémák már azzal kapcsolatban felmerülnének, hogy kit illet meg a „hivatalos” válaszadás joga. Egy bizottság által kiagyalt üzenet valószínűleg a vélemények elenyésző közös részét képezné, ezért vélhetően csak semmitmondó általánosságokat tartalmazna. Még elképzelni is borzasztó, mi lenne, ha egyetlen politikai vagy vallási vezető fogalmazná meg a nyilatkozatot. A hozzászólások egyvelege, ahol az egyenlőség és a demokrácia jegyében minden kulturális érdekcsoport meg akarna nyilatkozni, valószínűleg összefüggéstelen zagyvaságot eredményezne. Ezzel a céltalan trükkel próbálkoztak 1977-ben, amikor a két, elegendően nagy sebességük miatt a Naprendszert elhagyó Voyager űrszondára azonos tartalmú üzeneteket hordozó „hanglemezeket” tettek. A rögzített hanganyag a világ ötvenöt nyelvén elmondott üdvözlő szöveg mellett madarak és más állatok hangját, valamint vonósnégyestől rock and rollig a legkülönfélébb zeneszámokat tartalmazta. Emellett helyet kapott a lemezen Jimmy Carter amerikai elnök és Kurt Waldheim ENSZ főtitkár komor hangvételű, írásos üzenete is. Rossz rágondolni, mit tudnának kezdeni a földönkívüliek a lemezekkel, ha egyszer véletlenül rábukkannának a csillagközi térben sodródó Voyagerre.

Javíthatnak-e a tudósok ezen a helyzeten? Irodám falán egy szép emléklap függ, amelyet a NASA-tól kaptam. Ez azoknak a fémlemezre vitt ábráknak a másolata, amelyeket eredetileg a Pioneer-10 és -11 űrszondákon helyeztek el (13. ábra). A Pioneer-10 volt az emberkéz alkotta első szerkezet, amely elhagyta a Naprendszert, ezért a NASA szép, bár haszontalan gesztusnak vélte, hogy elhelyezzenek rajta egy üzenetet a földönkívülieknek. Szimbolikus cselekedetként értékelve nagyszerű ötlet, és büszke vagyok rá, hogy az egyik másolatát a magaménak mondhatom. Nem is a gesztussal van bajom, hanem az üzenet tartalmával. Az ábrát Carl Sagan, Linda Salzman Sagan és Frank Drake tervezte, a képen egy férfi és egy női alak látható, egyikük üdvözlésre emeli a kezét, mellettük pedig az űrszonda képe és néhány technikai információ található. Egy vonal jelzi az űrszonda útját, megmutatva, hogy az a Naptól számított harmadik bolygóról indult.

13. ábra a Pioneer űrszondákon elhelyezett fémtábla.

Galaktikus koordinátáinkat okos módszerrel kódolták, frekvenciájuk alapján azonosítható pulzárok egy csoportjának helyéhez képest, ezekből az adatokból a távoli civilizáció egyszerű geometriai módszerrel képes rekonstruálni a Nap helyét a Tejútrendszeren belül.

Ami a földönkívülieknek küldendő jelzést illeti, a lapocska haszontalannak tekinthető, azonban köteteket mond el az emberekről. Egy ismeretlen, Földön kívüli közösségnek küldött rövid üzenetnek nyilván azt kell tükröznie, amit mi magunkról a legfontosabbnak tartunk. A képet az emberpár alakja uralja, jóllehet tényleges fizikai formánk a legkevésbé érdekes abból, amit elmondhatunk magunkról. Alakunk tudományos és kulturális szempontból egyaránt teljesen érdektelen. Nyersen fogalmazva, ki a csudát érdekel, milyen a külsőnk?[5] A felemelt kéz a képtelenség netovábbja: egy ilyen kulturálisan sajátos, mesterkélt mozdulat teljességgel felfoghatatlan egy idegen faj számára, különösen akkor, ha esetleg még végtagjaik sincsenek. Ugyancsak kevéssé érdekes az, hogy megmutatjuk a Naprendszeren belül az űrszonda származási helyét. Ha valaki megállapítja a Nap helyét, akkor már nem kell sok ész annak kitalálásához, melyik bolygóján lehet jelen az értelmes élet. A kép arra vonatkozóan is tartalmaz információt, hogy az emberek szervezete szén alapú. Aligha van azonban arra szükség, hogy a földönkívülieket kémiára és biológiára tanítsuk. Valószínűleg a szén az egyetlen olyan kémiai elem, amely az élet alapjául szolgálhat, de ha az idegenek igazán kíváncsiak erre, akkor nyugodtan átkutathatják az űrszondát földi mikrobák maradványai után. Harmadik és legsúlyosabb kifogásom erre a szórakozottságra vonatkozik, amely csaknem ugyanolyan szűk látókörű szemléletet tükröz, mint testünk fizikai formájának hangsúlyozása. Nyilvánvalóan ember mivoltunk lényege nem testünk kémiai felépítéséből adódik, hanem abból, amit teszünk és gondolunk.[6]

Ez a bátortalan próbálkozás arra, hogy átnyújtsuk névjegyünket a kozmikus közösségnek, jellemzően szűk látókörű, mert rányomja a bélyegét a XX. századi tudományos és emberi ügyekbe való belemélyedés. Valójában azokat a témákat érinti, amelyek rendre felbukkannak a SETI-konferenciák napirendjén, de rendkívül valószínűtlen, hogy egy 10 millió éves, Földön kívüli civilizáció konferenciáinak napirendjén is szerepeljenek, különösen, ha ott a szellemi tevékenység oroszlánrészét gépek vagy számítógépek végzik. Névjegyként tehát teljességgel haszontalanok.

Nos, vajon elő tudok-e hozakodni valamilyen okosabb ötlettel? Remélem, igen. Egyikféleképpen úgy közelíthetjük meg ezt a kérdést, hogy elképzeljük amint fajunk a kihalás szélére jut, de szeretnénk valamilyen emléket állítani egykori létezésünknek – talán egy jövőben a Földön kifejlődő, másik intelligens faj számára. Mit akarnánk elmondani magunkról? Mit értékelünk a legtöbbre? Kultúránk mely termékei tekinthetők lényegileg emberinek? Talán büszkék lehetünk technikai vívmányainkra, mint például a Holdra szállásra, a részecskegyorsítókra vagy a génkészlet feltérképezésére; de az is lehet, hogy nem ezeket tartanánk fontosnak. Nagymamám azzal reagált az Apollo-programra, hogy „Miért akarnak ezek a Holdra menni?” Nem látta az értelmét. Kozmikus léptékben szemlélve a világot a technika termékei nem sok vizet zavarnak, különösen egy olyan faj esetében nem, amelyiknél nincs meg a jobb/bal agyféltekék dichotómiája, nincs meg a művészet és tudomány közötti szakadék.

Amikor a kulturális eredmények kerülnek szóba, akkor még zavarosabb vizekben halászunk. A vallással már foglalkoztam: a legtöbb vallás nagyon geocentrikus és antropocentrikus (sőt etnocentrikus), mélyen az emberi fejlődés pszichológiájában és a közelmúltbeli emberi történelemben gyökeredzik. A Földön kívüli elme számára mindez teljességgel érthetetlen lenne. Az irodalom vagy a költészet mesterművei éppily provinciálisak, hiszen az emberi ügyek és kapcsolatok világát ünneplik és elemzik. A művészet talán szélesebb körben lehet vonzó, bár a szépség értelmezése jelentős mértékben a szemlélő ízlésén múlik. Nem elképzelhetetlen, hogy léteznek univerzális esztétikai alapelvek, amelyeknek például a szimmetriákhoz lehet valami közük.[7] Még a Földön kívüli elme is képes lehet a képzőművészetek bizonyos formáit felismerni és tud tenni olyan kijelentéseket, amelyek valamilyen általános módon ehhez kapcsolódnak. Nem létezik azonban a művészet olyan elfogadott elmélete, amely ne kötődne szorosan az emberi kognitív rendszerhez. Ugyanez igaz a zenére és a humorra: ezek az emberek esetében jól működnek, mert idegrendszerünk felépítése legnagyobbrészt egyforma. A Földön kívüliek agyában azonban egészen mások lehetnek a kapcsolódások, ezért az idegenek egészen más dolgokat találnak kellemesnek, talán olyasmit, ami számunkra teljességgel felfoghatatlan. Nem tettem említést a sportról, a közgazdaságról és a bélyeggyűjtésről, ennek az okát aligha szükséges részletesen kifejteni.

A tartalom és a felfoghatóság mezsgyéjén egyensúlyozva bölcsen tesszük, ha inkább az utóbbi irányába térünk el. Nincs sok értelme zavaros filozófiai gondolatok elküldésének az érvényesülésről, a posztmodernizmusról vagy az erkölcsi relativizmusról, hacsak nem tesszük melléjük a definíciókat és a háttér-információkat tartalmazó könyvtárakat. Még a biológia is problémás: a darwini evolúció elvén kívül valójában nem ismerünk más univerzális biológiai törvényt, ezért a fehérjék felépítésének vagy a genetikai rendszereknek a részleteit hiábavalóság lenne elküldeni. (Mindez persze megváltozhat, ahogy fejlődnek a biológiai rendszerekre vonatkozó ismereteink.)

Marad tehát a matematika és a fizika. Az emberi elme legmagasabb szintű produktumai kétségtelenül azok a matematikai tételek amelyeket a világ néhány legragyogóbb gondolkodója alkotott meg. Gödel nemteljességi tétele például olyan mély értelmet hordoz, hogy akár az is lehetséges, nincs az Univerzumban még egy olyan tétel, amely ezt felülmúlná.[8] (Azért teszem ezt a merész kijelentést, mert Gödel tétele nagyon általános érvényű kijelentés arról, amit nem tudhatunk, vagy nem bizonyíthatunk – soha, még elvben sem –, és nem valami olyan speciális dologról szól, amit ténylegesen tudunk.) A matematika szokatlan helyet foglal el kultúránkban, mert az emberi elme szüleménye, amely mégis felülmúlja az elmét. Bármely elegendően fejlett lény, bárhol a Világegyetemben ugyanazon logikai elvek alapján be tudja bizonyítani ugyanezeket a tételeket. Elfogadva, hogy a fizika egyetemes törvényei elegáns matematikai szabályszerűségek formájában nyilvánulnak meg, egyértelműen a matematikának kell áthidalnia az emberi és a Földön kívüli kultúra közötti szakadékot. Ha a földönkívüliek jártasak a természettudományokban, vagy ha a technikai fejlődés magas szintjére jutottak, akkor minden bizonnyal jól eligazodnak a matematikában is. Sőt pontosan az általunk is ismert matematikában jártasak. Nézzünk meg egy példát! Megfigyeléseink szerint az elektromágnesség Maxwell-féle törvényei a Világegyetemben mindenütt érvényesek, ezért ha a földönkívüliek értik a rádiózás elvét – amit fel kell tételeznünk, hiszen ez a rádiókapcsolat alapvető feltétele –, akkor tisztában kell lenniük a Maxwell-egyenletekkel is. Mit tudhatnak még? Einstein általános relativitáselméletét az emberi szellemi fejlődés csúcspontjaként szokták jellemezni – természetesen ez valóban lenyűgöző teljesítmény. Azután ott van a terek kvantumelmélete és az elméleti fizika egyéb, csak beavatottak számára érthető eredményei, amelyek jó összhangban állnak a kísérleti eredményekkel. Ha a földönkívüliek túljutottak a rádiózás szintjén, akkor feltételezhetően azt is tudják, hogyan illeszkedik bele az általános relativitáselmélet és a kvantumtérelmélet a Világegyetem egészéről alkotott tudásunkba. Ha tájékoztatjuk őket arról, hogy mi már elértük az ismereteknek ezt a szintjét, akkor ez jó támpontként szolgálhat számukra a mi fejlettségi szintünk megítéléséhez.

Az olvasó persze elgondolkodhat. „Nos, ezt mondaná, ugye? Pontosan ez az, amit egy elméleti fizikustól várhatunk. Davies ugyanolyan provinciális, mint bármelyikünk.” Hadd védjem meg azonban az álláspontomat. Részben éppen a matematika és a fizika egyetemes jellegének köszönhetőn lettem elméleti fizikus. Azért vonzottak ezek a tárgyak, mert úgy tűnik, ezek az emberi dolgokat is áthatják, így kapcsolatba hoznak bennünket a természet legmélyebb működésével. Ha a SETI Felfedezés Utáni Teendők Munkacsoportjának elnökeként nekem jut az a feladat, hogy válaszoljak a Földön kívülieknek, akkor Maxwell egyenleteit, az általános relativitáselmélet téregyenleteit, a relativisztikus kvantummechanika Dirac-féle egyenleteit és néhány matematikai tételt választanék. Eszerint tehát az üzenetünk így hangzana: „Helló! Ez az, amit eddig elértünk!” Ebből a Földön kívüliek azonnal tudnák, meddig jutottunk el a természet titkainak feltárásáért folyó kutatásainkban. Ha valaha lehetőségünk lenne hosszabb párbeszédre, és kiderülne, hogy intellektuális kérdésekben hasonló a felfogásunk, nos, akkor tényleg előállhatnánk a katedrálisainkkal, Picassóval és Beethoven szimfóniáival, és azt üzenhetnénk: „Ez az, amit mi szeretünk. Nektek hogy tetszik?”

Miért foglalkozzunk a SETI-vel?

Ötvenedik születésnapján a SETI még mindig nagyszabású és lelkesítő vállalkozás. Az ezzel foglalkozó csillagászok ugyanolyan elkötelezettek és pozitívak, mint eddig bármikor. A kísérteties csönd nem törte meg a lelkesedésüket és nem csökkentette a motiváltságukat, mert mindig fennáll a lehetősége annak, hogy éppen a következő megfigyelés során bukkanunk valami igazán meggyőző bizonyítékra. Eközben folytatódik az adatok rutinszerű elemzésének fejlesztése és az észlelőberendezések tökéletesítése. A SETI egyike annak a nagyon kevés emberi vállalkozásnak, amelyiknek valóban hosszú távú jövőképe van.

Könyvemben megpróbáltam megmagyarázni, mivel találjuk szemközt magunkat, ha belevágunk a SETI-be, és megpróbáltam kritikus vizsgálat tárgyává tenni a jelenlegi stratégia alapját képező, rejtett feltevéseket. Amellett érveltem, hogy eljött az idő, amikor sokkal kreatívabban kell gondolkoznunk és új irányok felé kell kiszélesítenünk a kutatást anélkül, hogy a hagyományos SETI programot veszélyeztetnénk. Azt azonban még a leglelkesebb optimisták is sejtik, hogy a SETI rendkívül hosszú ideig tart. Mindaz, ameddig most eljuthatunk, nem több az általános tudományos alapelvek lefektetésénél és a filozófiai elemzésnél. A legtöbb amit egyelőre mondhatunk, csak annyi, hogy nem léteznek teljes mértékben meggyőző érvek amellett, miért ne létezhetnének Földön kívüli civilizációk.

Akkor hát miért csináljuk? Igazolható-e a SETI létjogosultsága, ha figyelembe vesszük a siker nagyon halvány reményét? Hiszem, hogy igazolható, több érv is szól emellett. Először is, arra késztet, hogy szembenézzünk létezésünk néhány nagy kérdésével, amelyekről amúgy is gondolkoznánk. Mi az élet? Mi az értelem? Mi az emberiség sorsa? Amint Frank Drake megjegyezte, a SETI sok szempontból önmagunk keresése – kik vagyunk és hol illeszkedünk bele az Univerzumba. Amikor a fejlett Földön kívüli civilizációkra gondolunk, akkor egyúttal az emberiség jövőjére is vetünk egy pillantást. A kísérteties csönd visszadöbbent és elbizonytalanít: talán semmiképpen sincs biztosítva a jövőnk.

Ötven év emlékezetes fordulópont, kitűnő alkalom a program egészét érintő számvetésre. Ahhoz természetesen túl rövid ez az idő, hogy elkeseredjünk és abbahagyjuk erőfeszítéseinket. Amint kifejtettem, a SETI csak a potenciális élőhelyek csekély töredékének elérését célozta meg. Ugyanilyen világos azonban az is, hogy a Tejútrendszerben nyoma sincs a Földön kívüliek méhkaptárszerű nyüzsgésének. „Évről évre folytatjuk a távoli világűrben a rádiócsillagászati módszerekkel történő keresést, eredmény nélkül”, jegyzi meg David Brin. „Nem találjuk azokat a »tanító jelzéseket«, amelyekre számítottunk. Nyoma sincs a forgalmas, csillagközi hírközlési csatornáknak. Valójában semmiféle jelét sem találjuk annak, hogy egyáltalán léteznének odakint technikailag fejlett civilizációk.”[9] Akkor hát meddig folytassuk még a keresgélést? Moore törvényének a SETI-re adaptált változatából az következik, hogy a keresés hatékonysága exponenciálisan nő, vagyis száz év csönd egész mást jelent, mint kétszer ötvenévi hallgatás. Minden egyes újabb, negatív eredményt adó év erőteljesen fokozza a csönd jelentőségét, és alátámasztja azokat a bizonytalan következtetéseket, amelyeket a hallgatásból levonhatunk.

A Földön kívüli értelem keresése tulajdonképpen azon a kopernikuszi elven alapul, amely körülbelül azt állítja, hogy térbeli elhelyezkedésünk semmilyen szempontból sem különleges vagy kitüntetett, ezért ami a Világegyetemnek ezen a vidékén megtörténik, annak ugyanúgy meg kellene történnie másutt is. Ez a kopernikuszi elv azonban nem természeti törvény, csupán egyfajta ökölszabály („Miért gondoljuk, hogy bármilyen szempontból különlegesek lennénk?”). Ez az elv azonban valahol elkerülhetetlenül sérül, annak azonban óriási a jelentősége, és rendkívül érdekes, hogy pontosan meddig érvényes.[10] A kopernikuszi elv ragyogóan működik a Tejútrendszer és a hozzá hasonló galaxisok, vagy a Tejútrendszeren belül a Naphoz hasonló csillagok esetében, valamint – legalábbis eddigi felfedezéseink szerint – egész bolygórendszerekre. Az viszont egyáltalán nem világos, működik-e az elv kifejezetten a Tejútrendszerben található, a Földhöz hasonló bolygók esetében, vagy ezekre már érvényét veszíti. Jelenleg a tudósok körében nagyjából ugyanannyian vannak a „ritka Föld” és a „gyakori Föld” szószólói, de ez a bizonytalanság hamarosan megszűnik, amikor nyilvánosságra kerülnek az exobolygókra vadászó Kepler-űrszonda eredményei. Ezzel szemben ma már tudjuk, hogy a Naprendszeren belül, fizikai viszonyait tekintve a Föld egyáltalán nem mondható tipikusnak, tehát a reneszánsz tudósok, például Huygens és Kepler tévedtek, amikor egy kalap alá vették a testvérbolygóival. Amikor a biológia kerül szóba, akkor a kopernikuszi elv mellett szóló érvek és az ellenérvek egyelőre egyensúlyban vannak egymással. Azonban a helyzet azonnal az „igen” irányába billenne el, ha felfedeznénk egy árnyékbioszférát vagy az élet földitől független kifejlődését a Marson. Mindezzel azonban még távolról sem jutunk el az értelemig vagy a technológiáig. Lehetséges, hogy a kopernikuszi elv egészen a komplex életig mindenre érvényes, azonban csődöt mond, ha miénkhez hasonló technológiai társadalmakról van szó. Talán mégiscsak egyediek vagyunk.

Természetesen a negatív állítást nem lehet bizonyítani. Folytathatjuk a SETI-kutatást akár egymillió éven keresztül is anélkül, hogy a Földön kívüli értelemre utaló bármilyen bizonyítékot találnánk, azonban ez sem zárná ki a létezésük lehetőségét. Előfordulhatnak a legkülönfélébb, rendkívüli okok, amiért elkerülték a figyelmünket. Mindamellett, ha a kiterjedt kutatás sem hoz eredményt – a kísérteties csönd süketségig fokozódik –, akkor az emberek többsége valószínűleg belenyugodna, hogy végül is teljesen egyedül vagyunk. Na és akkor mi történne?

Ha arra a következtetésre jutnánk, hogy egyediek vagyunk a Világegyetemben, akkor ezáltal jelentősen megnőne az életnek és az értelemnek, ezzel együtt az azokat hordozó bolygónak tulajdonított érték. Ezáltal a kísérteties csönd arany hallgatássá nemesedne. Kétségtelen, hogy bizonyos értelemben az életet – legalábbis az értelmes életet – puszta véletlennek kellene tekintenünk. De vajon a valószínűtlenség csökkenti vagy növeli az értéket? Természetesen jobban akarnánk majd gondoskodni a bolygónkról. Emellett jobban kellene gondoskodnunk magunkról is. A szó szoros értelmében kozmikus léptékű tragédia lenne, ha sikeresen megsemmisítenénk az egyetlen valóban intelligens fajt az egész Világegyetemben. Van azonban egy kritikus fontosságú intő jel, amelyen bármely, az emberiségre vonatkozó következményeket érintő, általános következtetés múlik. A 4. fejezetben arról írtam, hogy vajon a Nagy Szűrő időben mögöttünk helyezkedik el, vagy pedig még előttünk áll. Ha a Föld nemcsak az egyetlen olyan bolygó, amelyiken jelen van az intelligens élet, hanem az egyetlen olyan is, amelyiken egyáltalán bármiféle élet létezik, akkor már túl kellett jutnunk a Szűrőn, és így készülhetünk arra, hogy egy egyedi kozmológiai kísérlet részesei legyünk. Vállalkozhatunk arra, hogy teljesítsük a küldetésünket és ahogyan az elrendeltetett, elterjedjünk a Földön kívül, vigyük magunkkal az élet, az értelem és a kultúra fáklyáját, és részesítsük ebben az adományban a számtalan steril világot. Ha viszont azt tapasztaljuk, hogy az értelem kizárólag a Földre szorítkozik, a nem értelmes, de bonyolult fejlettségű élet viszont széles körben elterjedt, akkor ennek a következményei súlyosan riasztóak és kiábrándítóak. Ebből ugyanis az következik, hogy nagy valószínűséggel a Tejútrendszerben és más galaxisokban számtalan bolygón kifejlődött az értelem, azonban az minden alkalommal elhamvadt, akár háborúk, akár technikai katasztrófák vagy ezer más ok valamelyike következtében. Hacsak nincs nagyon alapos okunk azt gondolni, hogy a legkevésbé sem vagyunk tipikusak, akkor hasonló sors leselkedik ránk is.

A végszó tehát egyszerű. Három lehetőség áll előttünk, három drámaian eltérő következménnyel az emberiség sorsára nézve. Az első egy értelemmel teli Világegyetem. Ez nemcsak szívderítő, hanem fényes jövőt is ígér az emberiség számára. A második lehetőség szerint a Föld az élet egyedi oázisa. Ez a felelősség félelmetes terhét helyezi a vállunkra, egyben lehetőséget teremtene számunkra ahhoz, hogy egy valóban kozmológiai léptékű küldetést hajtsunk végre: tartsunk fenn egy becses jelenséget, az értelem lángját. A harmadik lehetőség – az élet az egész Világegyetemben elterjedt, de rajtunk kívül senki sincs, aki ennek örülne – a legsötétebb jövőt vetíti előre fajunk számára.

Talán végül mégiscsak egyedül vagyunk?

Válasz három sapkában

Az emberek óhatatlanul nyersen nekem szegezik a kérdést: „Mit gondol Ön, egyedül vagyunk a Világegyetemben, vagy léteznek odakint másutt is értelmes lények?” Ebben a könyvben megpróbáltam felsorakoztatni a legkülönbözőbb érveket és ellenérveket, de most eljött az ideje, hogy magam is színt valljak. Három különböző választ fogok adni, attól függően, hogy éppen a három sapkám közül melyiket viselem. Elsőként a tudósi sapkámat teszem a fejemre. Azt gondolom-e én, a tudós Paul Davies, hogy egyedül vagyunk a Világegyetemben? Természettudósként elmém nyitott az újabb bizonyítékok előtt, ezért ebben a minőségemben még nem határoztam el magamat. Bizonyos valószínűséget tudok tulajdonítani a földönkívüliek létezésének. Számításaimat a tények tüzetes vizsgálatára alapozom, a tényeket pedig a különböző érveknek tulajdonított viszonylagos jelentőség szerint súlyozom. Ha mindezt egybevetem, akkor azt válaszolom, hogy valószínűleg mi vagyunk az egyetlen értelmes faj az egész Világegyetemben, sőt azon sem lennék nagyon meglepve, ha kiderülne, hogy egyedül a Naprendszerben van jelen az élet. Egyrészt azért jutottam erre a borús következtetésre, mert az élet eredetét és fejlődését vizsgálva rengeteg véletlen körülmény szerencsés összejátszását látom működni. Másrészt azért, mert egyelőre még nem láttam egyetlen olyan, amellett szóló meggyőző, elméleti érvet sem, hogy létezik valamilyen egyetemes alapelv, amelyik a szervezett komplexitás növekedése irányába viszi a fejlődést, ahogyan azt az előző fejezetben vázoltam.

Válaszom talán csalódást kelt az olvasóban. Természetesen számomra, „a filozófus” Paul Davies számára is csalódást okoz. Milyen érzéseket táplálok egy olyan Világegyetem természetével kapcsolatban, amelyikben egyedül vagyunk, ha a második sapkámat veszem fel, és félreteszem a tudományos megfontolásokat? Őszintén szólva gondban lennék. Kíváncsi lennék, mi végre van odakint az a sok minden, ha csak ez a szerény Homo sapiens faj láthatja. Természetesen a keményfejű kollégáim erre azt válaszolják, hogy azok a dolgok nem valamiért vannak ott, hanem csak úgy vannak. Az elképzelés, miszerint a Világegyetemnek bármiféle célja lenne, csak a vallásból visszamaradt gondolat.

Végül itt van a harmadik Paul Davies, az emberi lény. Az életpályámat meghatározó tényezők egyike az volt, hogy elragadtatással gondoltam arra a lehetőségre, hogy esetleg valahol a Földön kívül is előfordulhat az értelmes élet. Mint minden tinédzser, én is elolvastam a repülő csészealjakról szóló történeteket, és kíváncsi voltam, vajon van-e valami alapjuk. Faltam Arthur C. Clarke, Fred Hoyle, Isaac Asimov és John Wyndham sci-fijeit, és ezek alapján úgy képzeltem el a Tejútrendszert, mint amelyben nyüzsögnek a földönkívüliek. Megnéztem Stanley Kubrick filmjét a 2001: Űrodüsszeiát (2001: A Space Odyssey), gyönyörködtetett az elképzelés, mely szerint hamarosan kiderülhet, hogy az emberiségnek csillagászati dimenziója van, amely hamarosan realizálódik. Ismerek más tudósokat is, akik hasonló indíttatásból választották pályájukat. Hivatásos tudósként végzett több évtizedes munkám sem csökkentette bennem a tágra nyílt szemű iskolás fiú lelkesedését; nagyon szeretném hinni, hogy a Világegyetem eredendően barátságos arcát mutatja az élet és az értelem felé. Vérmérsékletemnek megfelel annak feltételezése, hogy szerény erőfeszítéseink itt a Földön, az időnk és energiánk nagy részét felemésztő napi munka valami nagyszabású és mélyebb jelentést hordozó dolognak a része. Nem tudok annál borzongatóbb felfedezést elképzelni, mint ha rátalálnánk a Földön kívüli értelem létezésének a bizonyítékára. Romantikus pillanataimban szívesen eljátszom a gondolattal, miszerint az összes intelligens lényt, akár biológiai természetű, akár másféle, a tér és az idő hatalmas távlatain átívelő, az IQ legkülönbözőbb értékeire kiterjedő, társasági kötelék fogja össze. Legyen szó akár az intergalaktikus tér koromsötét ürességében lebegő kvantumagyakról, eltérített üstökösökön utazó szuperkiborgokról, forgó fekete lyukakat körülölelő Matrjoska-agyakról vagy egyszerű, bolygókon élő biológiai lényekről nagy aggyal és ügyes technológiával, én mindenképp szeretnék hallani róluk. Ha tehát az „álmodozó” sapkámat teszem fel, akkor a válaszom igen, egy olyan univerzumban érzem otthon magamat, amelyikben gyakran előfordul az értelem. Ez inkább csak „kívánság” mintsem „hit”, de én készen állok arra, hogy akár ilyen messzire is elmenjek, legalábbis addig, amíg a tudós Paul Davies vissza nem ránt. Ez az, ami olyan szívfájdítóvá teszi a SETI-t. Egyszerűen nem tudjuk.

Függelék

A SETI rövid története

2009-ben emlékeztünk meg Charles Darwin születésének 200. évfordulójáról, ugyanakkor 150 éve jelent meg világrengető könyve, A fajok eredete (On the Origin of Species). Ebben az évben volt az ötvenedik évfordulója annak, hogy megjelent Giuseppe Cocconi és Philip Morrison híres cikke, amelyikben rámutattak arra, hogy rádióhullámokkal lehetséges a csillagközi kommunikáció. Ez a cikk nyitott utat Drake Ozma-tervének megindításához a rá következő évben.

Az Ozma-tervet követően egy ideig a tudományos közösség a SETI-t periferiális tevékenységnek tartotta. A helyzet azonban változni kezdett. Az 1960-as évek közepén John Billingham, a Brit Királyi Légierő volt orvosa Kaliforniában, a NASA Ames Laboratóriumában kezdett dolgozni. Az Ames exobiológus kutatóival folytatott alkalmi beszélgetései nyomán Billinghamet lenyűgözte a SETI gondolata. Összehívott egy rögtönzött nyári iskolát, amelynek eredményeképpen Cyclops-terv néven részletes megvalósíthatósági tanulmány készült. Az anyagot Bernard Oliver, a Hewlett Packard Corporation igazgatója állította össze, a tanulmány az 1970-es évek elején jelent meg. A Cyclops nyomán viharos gyorsasággal indultak meg az események, megfigyelési programok kezdődtek az Ohio Állami Egyetemen, a Planetary Societynél, a Kalifornia Egyetemen és Pasadenában a Sugárhajtás Laboratóriumában (JPL), valamint a NASA Ames kutatóközpontjában és több kisebb csoportban. A Szovjetunióban is elkezdődött a SETI-kutatás, sőt kisebb mértékben ugyan, de Európában és Ausztráliában is. A Cyclops révén a SETI a széles közvéleményhez is eljutott. Carl Sagan vált a terület legismertebb személyiségévé. Könyvei, cikkei, a nagyközönség számára tartott előadásai és a Kozmosz (Cosmos) című, rendkívül sikeres tévésorozata a SETI betűszót a hétköznapok részévé tette.

A kutatások koordinálására 1984. november 20-án a kaliforniai Mountain View-ban, a NASA Ames Kutatóközpont közelében megalapították a SETI Intézetet. (Azóta az Intézet még közelebb költözött az Ames-hez, ma már szinte szomszédok.) Az Egyesült Államok Kongresszusa 1988-ban úgy döntött, hogy Kolumbusz Kristóf Újvilágba érkezésének 500. évfordulója alkalmából átfogó SETI-kutatást kezd finanszírozni. Négy évvel később óriási ünneplés közepette megkezdődtek az észlelések. Mindez azonban pünkösdi királyságnak bizonyult. Egy évvel később a Kongresszus elzárta a pénzforrást, engedve annak az általános vélekedésnek, hogy a földönkívüliek keresése nem a megfelelő projekt a közpénzek elköltésére. A NASA azonnali hatállyal leállította a SETI finanszírozását. A tevékenységet 1993 óta szinte kizárólag magánadományokból folytatják. Mindez lehetővé tette a SETI Intézet számára a Phoenix-projekt elindítását, amelynek keretében az északi és a déli égbolton együttesen ezer közeli, a Naphoz hasonló csillag célzott vizsgálatát végezték el. Ugyancsak ragyogóan működött a Berkeley-i Kalifornia Egyetemen a SERENDIP-projekt, az ausztráliai Parkesban pedig a déli SERENDIP-projekt. Időközben a közvélemény érdeklődését a SETI@home projekttel sikerült felkelteni, amelynek során bárki, az otthoni számítógépére letöltött, egyszerű, képernyővédőként működő szoftverrel elemezhette a rádiótávcsövek által vett jeleket. Ezzel ébren tartják a csekély, de elragadó reményt arra, hogy akár egy középiskolás neve is bekerülhet a történelembe, ha egyik reggel arra ébred, hogy számítógépével rábukkant az E.T által küldött üzenetre.

Jill Tarter jelenleg a SETI Intézetben a SETI Kutatóközpont igazgatója, akit széles körben úgy ismernek, mint aki az ihletet adta a Kapcsolat női főszereplőjének megformálásához. A NASA – a SETI finanszírozását illetően lagymatag hozzáállása ellenére – több, különböző projektben, például az asztrobiológia területén is együttműködik a SETI Intézettel. Frank Drake mind a mai napig aktív kutatóként és SETI-tanácsadóként dolgozik.

Irodalomjegyzék

Benner, Steven, Life, the Universe and the Scientific Method (The FfAME Press, Gainsville, Fla. 2009)

Bennett, Jeffrey, Beyond UFOs: The Search for Extraterrestrial Life and Its Astonishing Implications for Our Future (Princeton University Press, Princeton, NJ, 2008)

Bracewell, Ronald, The Galactic Club (W. H. Freeman, San Francisco, 1975)

Chela-Flores, Julian, A Second Genesis (World Scientific, Singapore, 2009)

Crick, Francis, Life Itself: Its Origin and Nature (Touchstone, New York, 1981)

Crowe, Michael, The Extraterrestrial Life Debate, 1750-1900 (Cambridge University Press, Cambridge, 1986)

Davies, Paul, The Fifth Miracle: The Search for the Origin and Meaning of Life (Simon & Schuster, New York, 1988) [Magyarul: Az ötödik csoda, Vince Kiadó, Budapest, 2000]

—, The Origin of Life (Penguin Books, London, 2003)

Dick, Steven J., Plurality of Worlds: The Extraterrestrial Life Debate from Democritus to Kant (Cambridge University Press, Cambridge, 1982)

— (szerk.), Many Worlds: The New Universe, Extraterrestrial Life, and the Theological Implications (Templeton Foundation Press, West Conshohocken, Pa., 2000)

Dole, Stephen H., Habitable Planets for Man (Elsevier, Kidlington, 1970)

de Duve, Christian, Vital Dust: Life as a Cosmic Imperative (Basic Books, New York, 1995)

Dyson, Freeman, Origins of Life (Cambridge University Press, Cambridge, 1986)

Ekers, R. D. – D. Kent Cullers – John Billingham, SETI 2020: A Roadmap for the Search for Extraterrestrial Intelligence (SETI Press, Mountain View, Calif., 2002)

Feinberg, Gerald – Robert Shapiro, Life Beyond Earth: An Intelligent Earthling’s Guide to Life in the Universe (William Morrow, New York, 1980)

Gardner, James N., Biocosm – The New Scientific Theory of Evolution: Intelligent Life is the Architect of the Universe (Inner Ocean Publishing, Makawao, Hawaii, 2003)

Gilmour, Ian – Mark Stephton (szerk.), An Introduction to Astrobiology (Cambridge University Press, Cambridge, 2004)

Goldsmith, Donald – Owen, Tobias The Search for Life in the Universe, 3. kiadás (University Science Books, Sausalito, Calif., 2002)

Kurzweil, Ray, Age of the Spiritual Machines: When Computers Exceed Human Intelligence (Viking, New York, 1999)

Lemonick, Michael, Other Worlds: The Search for Life in the Universe (Simon & Schuster, New York, 1998)

McConnell, Brian S., Beyond Contact: A Guide to SETI and Communicating with Alien Civilizations (O’Reilly Media, Inc., Sebastopol, Calif., 2001)

Morris, Simon Conway, Life’s Solution: Inevitable Humans in a Lonely Universe (University of Cambridge, Cambridge, 2003)

Plaxco, Kevin W. – Michael Gross, Astrobiology: A Brief Introduction (The Johns Hopkins University Press, Baltimore, 2006)

Sagan, Carl, Contact (Simon & Schuster, New York, 1985; Century Hutchinson, London, 1985) [Magyarul: Kapcsolat, Édesvíz Kiadó, Budapest, 1993]

—, Cosmos (Random House, New York, 1980; Macdonald & Co., London, 1981) [Magyarul: Kozmosz (DVD felvétel), ZVK Kft., Budapest, 2008]

Shapiro, Robert, Origins: A Skeptic’s Guide to the Creation of Life on Earth (Summit Books, New York, 1986)

Shermer, Michael, Why People Believe Weird Things: Pseudoscience, Superstition, and Other Confusions of Our Time (W. H. Freeman, San Francisco, 1997)

Shostak, Seth, Sharing the Universe: Perspectives on Extraterrestrial Life (Berkeley Hills Books, Albany, Calif., 1998)

—, Confessions of an Alien Hunter: A Scientist’s Search for Extraterrestrial Intelligence (National Geographic, Washington, DC, 2009)

Shuch, H. Paul, Tune into the Universe: A Radio Amateur’s Guide to the Search for Extraterrestrial Intelligence (American Radio Relay League, Hartford, Conn., 2001)

Ward, Peter és Donald Brownlee, Rare Earth: Why Complex Life is Uncommon in the Universe (Copernicus, New York, 2000)

Webb, Stephen, If the Universe is Teeming with Aliens... Where is Everybody? Fifty Solutions to Fermi’s Paradox and the Problem of Extraterrestrial Life (Copernicus, New York 2002)

Jegyzetek

Előszó

1. Később Jansky felfedezésének a jelentőségét azzal ismerték el, hogy róla nevezték el a rádiófluxus mértékegységét (jansky).

2. Giuseppe Cocconi és Philip Morrison ‘Searching for interstellar communications’ című cikkéről van szó, Nature, 184. köt., 844 (1959).

1. Van ott valaki?

1. A MHz a frekvencia mértékegysége, a megahertz rövidítése. Ez az egység Heinrich Hertz német fizikusról kapta a nevét. Egy hertz másodpercenként egy rezgésnek felel meg. 1 MHz = 1 millió hertz. 1 gigahertz (rövidítve 1 GHz) = 1 milliárd hertz, vagyis 1000 MHz. Az 1420 MHz frekvencia 21 cm hullámhosszúságú hullámnak felel meg. Drake berendezésében egy automatikus eszköz lehetővé tette az 1420 MHz körül egy szűk frekvenciasáv letapogatását.

2. A SETI működésének a valósághoz hűbb leírását adja Seth Shostak: Confessions of an Alien Hunter: A Scientist’s Search for Extraterrestrial Intelligence (Egy E. T-vadász vallomásai: Egy tudós a Földön kívüli értelem nyomában) (National Geographic, 2009) című könyvében.

3. A hullámforrás vagy a vevő mozgása miatt a Doppler-effektus következtében időben változó módon eltolódik a hullám frekvenciája. A frekvencia korrekciója nélkül a Földön kívüli eredetű rádiójelzés mindössze néhány másodperc alatt kicsúszna az érzékenyen beállított frekvenciasávból.

4. H. G. Wells, The War of the Worlds (Heinemann, London, 1898), 4. oldal. [A magyar szöveg forrása: H. G. Wells: Világok harca. Mikes Lajos fordítása. Magyar Elektronikus Könyvtár, http://mek.oszk.hu/03000/03018/03018.pdf]

5. Az információszerzés mint motívum alátámasztását lásd például az alábbi tanulmányokban: T. B. H. Kuiper és M. Morris, ‘Searching for extraterrestrial civilizations’, Science, 196. köt. (1977), 616. o.; D. G. Stephenson, ‘Models of interstellar exploration,’ Quarterly Journal of the Royal Astronomical Society, 23. köt. (1982), 236. o.

6. Frank Drake előszava Seth Shostak: Confessions of an Alien Hunter: A Scientist’s Search for Extraterrestrial Intelligence (Egy E.T.-vadász vallomásai: Egy tudós a Földön kívüli értelem nyomában) (National Geographic, 2009) című könyvéhez, ix. oldal.

7. Carl Sagan, Cosmos (Random House, New York, 2002), 339. o.

8. http://www.meteorlab.eom/METEORLAB2001dev/metics.htm#Thomas

9. Jó példa a részecskefizikából a W és a Z részecskék felfedezése a CERN-ben, az 1980-as évek elején. A felfedezéseket mindössze néhány, a nagy elektron-pozitron ütköztetőben ténylegesen megfigyelt „esemény” után jelentették be. Csak néhány fizikus aggályoskodott, mert már két évtizeddel korábban kidolgoztak egy nagyszerű elméletet, amelyik megjósolta a W és Z részecskék létezését, sőt nagyon pontos számszerű jóslatot adott arra vonatkozóan, milyeneknek kell lenniük az új részecskéknek.

10. Rupert Sheldrake jutott a legközelebb ahhoz, hogy megalkossa olyasvalaminek a tudományos elméletét, mint a telepátia. Az elmélet ellenőrizhető előrejelzéseket tesz, azonban nélkülözi a meggyőző fizikai alapot és a szóban forgó mechanizmus megfelelő matematikai modelljét. A kérdés áttekintését lásd: Rupert Sheldrake, The Sense of Being Stared At: And Other Aspects of the Extended Mind (Crown, New York, 2003).

11. A matematika nyelvén fogalmazva, annak az előzetes valószínűsége, hogy a Tejútrendszerben létezik egy kommunikációra képes civilizáció, feltételezhetően „kétmódusú” – vagyis vagy 0-hoz, vagy pedig 1-hez nagyon közeli az értéke (az 1 értékű valószínűség a bizonyosságot jelenti). Jegyezzük meg, hogy ha semmilyen további bizonyíték nem áll a rendelkezésünkre, akkor nem jogos az esemény előzetes valószínűségét (a 0 és az 1 középértékeként) 1/2-nek tekinteni. Éppúgy nem tehetjük ezt meg, mint ahogy nem tekinthetjük 50% valószínűségűnek a túlvilági életet, csak azért, mert az emberek fele hisz abban, hogy van ilyen, a másik fele viszont nem hiszi.

12. Ezékiel 1:4-28.

13. Démokritosz Hippolütosz szerint, Refutation of the Heresies (Refutaio omnium haeresium, Minden eretnekség cáfolata) I 13 2, in Hermann Diels és Walther Kranz, Die Fragmente der Vorsokratiker (Weidmann, Zürich, 1985), 2. köt., 68 A 40 szakasz, 94. o. Fordítás a következő műből: W. K. C. Guthrie, A History of Greek Philosophy: Presocratic Tradition from Parmenides to Democritus (Cambridge University Press, Cambridge, 1965), 2. köt., 405. o.

14. A természettudomány római költője, Lucretius: De Rerum Natura, II. Könyv (angolra fordította: Alban Dewes Winspear, The Harbor Press, New York, 1955). [A magyar szöveg forrása: Titus Lucretius Carus: A természetről, II. könyv, 1066-1072. sor, Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1997, fordította: Tóth Béla]

15. Kepler’s Conversation with Galileo’s Sidereal Messenger (Kepler észrevételei Galilei Csillaghírnök című munkájával kapcsolatban) (angolra fordította: Edward Rosen, Johnson reprint, New York és London, 1965), 42. o.

16. http://ufos.nationalarchives.gov.uk/

17. Edward Condon, Scientific Study of Unidentified Flying Objects (University of Colorado, Boulder, 1968).

18. J. B. S. Haldane, Possible Worlds: And Other Essays (Chatto and Windus, London, 1932), 286. o.

2. Az élet: a történet furcsa mellékszála vagy kozmikus parancs?

1. Washington Post, 2008. július 20.

2. Francis Crick, Life Itself: Its Origin and Nature (Simon & Schuster, New York, 1981), 88. o. [Magyarul: Az élet mikéntje: Eredete és természete, Gondolat Kiadó, Budapest, 1987; 83. oldal; Büki Kálmán fordítása.]

3. Jacques Monod (angolra fordította: A. Wainhouse), Chance and Necessity (Collins, London, 1972), 167. oldal.

4. George Gaylord Simpson, „The non-prevalence of humanoids”, Science, 143. köt. (1964), 769. o.

5. Christian de Duve, Vital Dust: Life as a Cosmic Imperative (Basic Books, New York, 1995).

6. http://www.telegraph.co.uk/scienceandtechnology/science/space/4629672/ AAAS-One-hundred-billion-trillion-planets-where-alien-life-could-flourish.html

7. J. William Schopf – Bonnie M. Packer, „Newly discovered early Archaean (3.4-3.5 Gy Old) microorganisms from the Warrawoona Group of Western Australia”, Origin of Life and Evolution of Biospheres, 16. köt., 3-4. szám (1986), 339. o.

8. A. Allwood, „Stromatolite reef from the Early Archaean Era of Australia”, Nature, 2006. június 8., 714. o.

9. A folyamatot részletesen tárgyaltam az alábbi könyvemben: The Fifth Miracle (Simon & Schuster, New York, 1998; Allen Lane, The Penguin Press, London, 1998). [Magyarul Az ötödik csoda: az élet eredetének nyomában, Vince Kiadó, Budapest, 2000]

10. Gerda Horneck és tsai., „Microbial rock inhabitants survive hypervelocity impacts on Mars-like host planets: first phase of lithopanspermia experimentally tested”, Astrobiology, 8. köt., 1. szám (2008), 17. o.

11. Fred Hoyle, The Intelligent Universe (Michael Joseph, London, 1983), 18-19. oldal.

12. George Whitesides, „The improbability of life”, in John D. Barrow – Simon Conway Morris – Stephen J. Freeland – Charles L. Harper (szerk.), Fitness of the Cosmos for Life: Biochemistry and Fine-Tuning (Cambridge University Press, Cambridge, 2004), xiii. o.

13. Ugyanott, xv. oldal.

14. Ugyanott, xvii. oldal.

15. Ugyanott.

16. Létrejöhetnek a molekulák más kombinációi is, amelyek szintén véletlenszerűek, abban az értelemben, hogy semmiféle mintázatot sem tartalmaznak. Ez az élet más formáját képviselné. A lényeg az, hogy a biológiailag funkcionális molekulasorozatok a teljes sorozatnak csak egy csekély hányadát foglalják el még akkor is, ha nagyon sok, egymással kapcsolatban nem álló régió képvisel lehetséges biológiai funkcionalitást.

17. Szeretném nagyon pontosan és világosan kifejezni magamat. Amikor a „szinte csodaszámba menő” kifejezést használom, akkor nem arra gondolok, hogy az élet eredete bármiféle isteni beavatkozás eredménye. Úgy gondolom, ez teljes mértékben természeti, bár talán rendkívül valószínűtlen folyamat volt.

18. Hadd fejezzem ki magamat világosan: ha megvizsgálunk egy ötven aminosavból álló láncot, és a sorozatból kizárólag matematikai alapon megpróbáljuk kitalálni, milyen aminosav lesz a lánc ötvenegyedik tagja, akkor semmivel sem tudunk jobb találati valószínűséget elérni, mintha vaktában tippelnénk. Ugyanez vonatkozik a DNS-ben található bázispárok sorozatára is.

19. Paul Davies, The Cosmic Blueprint, javított kiadás (Templeton Foundation Press, West Conshohocken, Pa., 2004). Lásd még Az ötödik csoda utolsó fejezetét.

20. Jó bevezetés a területre: William Poundstone, The Recursive Universe (William Morrow, New York, 1996). A téma alaposabb (és vitatott) tárgyalása itt található: Stephen Wolfram, A New Kind of Science (Wolfram Media, Champaign, Illinois, 2002).

21. A. G. Cairns-Smith, Seven Clues to the Origin of Life (Cambridge University Press, Cambridge, 1986).

22. Egy speciális modellt mutatok be a következő cikkemben: „It’s a quantum life”, Physics World, 22. köt., 7. szám (2009), 24. o.

23. A könyv angol nyelvű változatának nyomdába adását követően Venternek és munkatársainak sikerült „életre kelteni” a szintetikusan előállított genomot. Eredményeikről 2010 júliusában számoltak be.

24. Kétségtelenül a Mars a favorit, de ugyancsak szóba jöhet a Jupiter egyik holdja, az Europa, mint ahol honos a primitív élet. Az Europa jéggel borított égitest, a jégkéreg alatt azonban folyékony óceán húzódik amelyet az árapálysúrlódásnak nevezett folyamat melegít. Jupiter körüli keringése közben az óriásbolygó gravitációs tere eltorzítja a hold alakját, az Europa egész testét megnyújtja, a szilárd magját is beleértve. Eközben rengeteg súrlódási hő keletkezik. Egy másik érdekes égitest a Titán, a Szaturnusz nagy holdja. A Huygens nevű kis űrszonda 2005-ben ejtőernyővel leereszkedett a Titán felszínére, ahol fagyos világot talált folyékony metánból és etánból álló folyókkal és tavakkal, vízjég sziklákkal és petrolkémiai szmogot tartalmazó, vastag légkörrel. Ez a halálos keverék egyetlen szempillantás alatt elpusztítaná a földi szervezeteket. Egyes kutatók viszont olyan, extrém alacsony hőmérsékleten életképes szervezeteket képzelnek el, amelyekben a folyékony vizet valamilyen más oldószer helyettesíti, az anyagcsere pedig az acetilén metánná történő átalakulásán alapul.

25. Hacsak, valamilyen fatális balszerencse folytán nem az a helyzet, hogy a Marson a két, egymással ellentétes kiralitású élet egyaránt honos, ráadásul a kétféle populáció előfordulási gyakorisága azonos.

3. Az árnyékbioszféra

1. Kevin Maher – David Stevenson, „Impact frustration of the origin of life”, Nature, 331. köt. (1988), 612. o.

2. Az elgondolást 1988-ban Az ötödik csoda című könyvemben tettem vita tárgyává. A kérdéssel foglalkozó részletesebb tanulmány: Lloyd E. Wells – John C. Armstrong – Guillermo Gonzalez, „Reseeding of early earth by impacts of returning ejecta during the late heavy bombardment”, Icarus, 162. köt., 1. szám (2003), 38. o.

3. Az „árnyékbioszféra” kifejezést Carol Cleland és Shelley Copley (Colorado Egyetem) alkotta meg a következő cikkükben: „The possibility of alternative microbial life on Earth”, International Journal of Astrobiology, 4. köt., (2005), 165. o.

4. Richard Dawkins, The Ancestor’s Tale (Houghton Mifflin, Boston, 2004; Weidenfeld & Nicolson, London, 2004). [Magyarul: Az Ős meséje: zarándoklat az élet hajnalához; Partvonal Kiadó, Budapest, 2006]

5. Paul C. W. Davies – Charley H. Lineweaver, „Search for a second sample of life on Earth”, Astrobiology, 5. köt., 2. szám (2005), 154. o.

6. Paul Davies – Steven Benner – Carol Cleland – Charley Lineweaver – Chris McKay – Felisa Wolfe-Simon, „Signatures of a shadow biosphere”, Astrobiology, 9. köt., 2. szám (2009), 1. o.

7. Stephen Jay Gould, „Planet of the Bacteria”, Washington Post Horizon, 119.köt. (1996), 344. o.

8. Ez bizonyos mérvű egyszerűsítés. Miközben egyes organizmusok kiindulási anyagként csak szervetlen gázokat képesek felhasználni, nevezetesen hidrogént és szén-dioxidot, mások közvetetten kihasználják a felszíni biológia termékeit, például az oldott oxigént vagy a tenger felszínéhez közeli, napsütötte rétegeiből lesüllyedő szerves anyagokat.

9. Thomas Gold, The Deep Hot Biosphere (Springer, 1998). Naprakész áttekintést találhat az olvasó az alábbi cikkben: Bo Barker Jorgensen – Steven D’Hondt, „A starving majority deep beneath the sea floor”, Science, 314. köt. (2006), 932. o.

10. A téma áttekintését lásd Az ötödik csoda című könyvemben.

11. T. O. Stevens – J. P. McKinley, „Lithoautotrophic microbial ecosystems in deep basalt aquifers”, Science, 270. köt. (1995), 450. o.; D. R. Lovley, „A hydrogenbased subsurface microbial community dominated by methanogens”, Nature, 415. köt. (2002), 312. o.; L. H. Lin, és tsai, „Long-term sustainability of a highenergy, low-diversity crustal biome”, Science, 314. köt. (2006), 479. o.

12. Az asztrobiológusok elképzelései szerint hasonló, felszín alatti ökoszisztémák létezhetnek a Marson is – ezért keltett akkora izgalmat, amikor néhány évvel ezelőtt a Mars légkörében metánt fedeztek fel.

13. Egyes definíciók szerint maguk a vírusok is élőnek tekintendők, ezért egy bizarr vírus felfedezése önmagában az idegen eredetű élet felfedezésének lenne tekinthető. A vírusok azonban határesetet jelentenek, mert képtelenek egy sejt segítsége nélkül szaporodni, ezért nem autonóm szervezetek. Ha azonban sikerülne bizarr vírusokat találnunk, akkor valószínűleg a bizarr sejtek sem lehetnek túlságosan messze.

14. Ha Gil modernizált címkézett kibocsátás kísérlete jól működik itt a Földön, akkor következő lépésként ezt is el kell vinni a Marsra, hogy egyszer és mindenkorra pontot tegyünk a Vikingek kísérletei rejtélyének a végére.

15. Amint korábban már kifejtettem, amikor ezeket a betolakodókat „idegeneknek” nevezem, akkor ezt a szót a „más” értemében használom. Ebből nem következik egyszerűen az, hogy a sci-fi szóhasználatával élve ezek „valahonnan a világűrből jönnének”, bár nyilvánvalóan ez is előfordulhat. Lehetséges, hogy a Marsról érkeztek, mint ahogy az is megeshet, hogy saját, távoli őseinkről van szó.

16. P. C. W. Davies – E. V. Pikuta – R. B. Hoover – B. Klyce – P. A. Davies, „Bacterial utilization of LSugars and D-amino acids”, a SPIE 47. éves gyűlésének Proceedingje, San Diego, 2006. augusztus, 63090A.

17. Steven Benner, Life, the Universe and the Scientific Method (The FfAME Press, Gainsville, Fla, 2009).

18. Ariel Anbar – Paul Davies – Felisa Wolfe-Simon, „Did nature also choose arsenic?”, International Journal of Astrobiology 8. köt., (2009), 69. o.

19. Szakszerűbben kifejezve, redox potenciált nyújt, ami lehetővé teszi az arzenát arzenitté történő redukálódását; a folyamat eredményeképpen energia szabadul fel.

20. Például a tömegspektrometria, amellyel megmérhető a molekulák relatív tömege, miáltal a szerves anyagok kategorizálhatók.

21. Egy körülmény azonban tovább bonyolítja a helyzetet. Az „élet eredetének” tárgyalása során hallgatólagosan feltételeztem, hogy éles határvonal húzható az „élő” és az „élettelen” állapot között, vagyis a biogenezis pontosan körülírható folyamat. Ez a feltevésem azonban indokolatlan egyszerűsítést jelenthet. Előfordulhat, hogy az élő és az élettelen között nem létezik egyértelmű elhatárolás, csupán az egyre nagyobb komplexitás felé vezető, összeillesztett és terjedelmes kémiai útvonal.

22. Köszönettel tartozom Chris McKaynek és Felisa Wolfe-Simonnak, amiért felhívta a figyelmemet erre a példára.

23. Brent C. Christner – Cindy E. Morris – Christine M. Foreman – Rongman Cai – David C. Sands, „Ubiquity of biological ice nucleators in snowfall”, Science, 319. köt. (2008), 1214. o.

24. R. L. Folk, „SEM imaging of bacteria and nanobacteria in carbonate sediments and rocks”, Journal of Sedimentary Petrology, 63. köt. (1993), 990. o.

25. Philippa J. R. Uwins – Richard I. Webb – Anthony P. Taylor, „Novel nano-organisms from Australian sandstones”, American Mineralogist, 83. köt. (1998), 1541. o.

26. E. O. Kajander – N. Ciftcioglu, „Nanobacteria: an alternative mechanism for pathogenic intra-and extracellular calcification and stone formation”, Proceedings of the National Academy of Sciences, 95. köt. (1998), 8274. o.

27. Benner, Life, the Universe and the Scientific Method, 122-123. o.

28. A Marsról származó meteoritokról részletes leírás olvasható Az ötödik csoda című könyvemben.

29. J. Martel – J. D.-E. Young, „Purported nanobacteria in human blood as calcium carbonate nanoparticles”, Proceedings of the National Academy of Sciences, 2008. április 8., 105. köt., 14. szám (2008), 5549. o.

30. Jocelyn Selim, „Venter’s ocean genome voyage”, Discover online, 2004. június 27.

4. Mennyi az értelem odakint?

1. Charles Darwin, On the Origin of Species (John Murray, London, 1859), utolsó oldal. [Magyarul: A fajok eredete; Akadémiai Kiadó – Művelt Nép Könyvkiadó, Budapest, 1955]

2. H. J. Jerison, Evolution of the Brain and Intelligence (Academic Press, New York, 1973). Az agy és a test méretének elvárt arányát egy sok állatfajra végzett átlagolással kapott skálázási törvény segítségével számítják ki, amely feltételezi, hogy az agy tömegének a testtömeg 2/3-ik hatványával kell változnia, ami megegyezik a testfelszín és a testtérfogat arányával. Ezt a feltételezést, illetve általánosságban az EQ egész fogalmát mint az intelligencia mértékét, sokan bírálják. Lásd például: Robert O. Deaner – Karin Isler – Judith Burkait – Carel van Schaik, „Overall brain size, and not encephalization quotient, best predicts cognitive ability across nonhuman primates”, Brain, Behavior and Evolution, 70. köt. (2007), 115. o.

3. Lásd például http://serendip.brynmawr.edu/bb/kinser/Int3.html.

4. Ez a növekedésnek az a típusa, amelyik minden, korlátok nélküli kiterjedésre igaz – ilyenkor a rendszert jellemző valamely paraméter adott idő alatt a kétszeresére nő. Lásd például D. A. Russell, „Exponential evolution: implications for intelligent extraterrestrial life”, Advances in Space Research, 3. köt. (1983), 95. o.

5. Stephen Jay Gould, Wonderful Life (Norton, New York, 1990).

6. Lásd például Simon Conway Morris, Life’s Solution: Inevitable Humans in a Lonely Universe (Cambridge University Press, Cambridge, 2003). Egy másik, Gould érvelését gyengítő tényező az, hogy figyelmen kívül hagyja a visszacsatolási mechanizmusokat, amelyek az evolúció tendenciáinak megerősítését szolgálják. Lásd: Robert Wright, Nonzero: The Logic of Human Destiny (Pantheon, New York, 2000).

7. Lineweaver az érveit egy Peter Ulmschneider könyvéről írott kritikájában fejti ki: Intelligent Life in the Universe, in Astrobiology, 5. köt., 5. szám (2005), 658. o. Lásd még C. H. Lineweaver, „Paleontological tests: human-like intelligence is not a convergent feature of evolution”, in J. Seckbach – M. Walsh (szerk.), From Fossils to Astrobiology (Springer, New York, 2009), 353. o.

8. Christopher P. McKay, „Time for intelligence on other planets”, in Laurance R. Doyle (szerk.), Circumstellar Habitable Zones, Proceedings of the First International Conference (Travis House Publications, Menlo Park, Calif., 1996), 405. o.

9. Lásd például Lori Marino, „Convergence of complex cognitive abilities in Cetaceans and Primates”, Brain, Behavior and Evolution, 59. köt. (2002), 21. o.

10. Lásd például Mircea Eliade (ford. Willard R. Trask), The Myth of the Eternal Return (Princeton University Press, Princeton, NJ, 1971).

11. Joseph Needham és tsai: Science and Civilization in China, 7 vols. (Cambridge University Press, Cambridge, 1954.).

12. A SETI esetében a felhasználandó számérték valójában nem a csillagok keletkezésének mai, hanem néhány milliárd évvel ezelőtti üteme.

13. Másrészt viszont a kóbor bolygók nem kínálnak különösebben jó feltételeket a magasan fejlett élet számára, bár ebben nem lehetünk egészen biztosak. A Drake-egyenlet emellett azt a lehetőséget is figyelmen kívül hagyja, hogy egyes bolygókon annak következtében is jelen lehet az élet és/vagy az értelem, hogy a bolygót mások gyarmatosították, az élet nem újonnan keletkezett rajta. Erre a kérdésre a 6. fejezetben még visszatérek.

14. Amikor a „most” fogalmát használom, akkor figyelmen kívül hagyom a fény terjedéséhez szükséges időt, mert ez nem érinti a gondolatmenet lényegét.

15. Michael Shermer, „Why ET hasn’t called”, Scientific American, 2002. július 15.

16. Jó példa két oksági szempontból egymástól független időtartam hosszának véletlen egybeesésére a Hold fényváltozási ciklusa és a női menstruáció periódusa, mindkettő körülbelül 28 nap.

17. Carl Sagan, „The abundance of life-bearing planets”, Bioastronomy News, 7. köt., 4. szám (1995), 1. o.

18. Brandon Carter, „The anthropic principle and its implications for biological evolution”, Philosophical Transactions of the Royal Society of London, A 310. köt. (1983), 347. o.

19. Robin Hanson, „The great filter: are we almost past it?”, http://hanson.gmu.edu/greatfilter.html (1998).

20. Amint korábban kifejtettem, a hipotézist széles körben elfogadták, amikor Carter 1980 körül megfogalmazta az érvelését.

21. Brandon Carter, „Five or six step scenario for evolution?”, International Journal of Astrobiology, 7. köt. (2008), 177. o.

22. Minthogy semmilyen különleges okot sem látunk az ellenkezőjére, fel kell tételeznünk, hogy az ember tipikus megfigyelő. Carter érvelése összhangban van ennek feltételezésével, amikor úgy gondolja, hogy el tudjuk képzelni a tér hatalmas tartományát – sokkal nagyobbat, mint a megfigyelhető Világegyetem – és azon belül csak azoknak a (Carter szerint rendkívül ritka) bolygóknak a csoportjára figyelünk, amelyeken jelen vannak az intelligens megfigyelők. Ebben az esetben a Földnek ezen csoport egyik tipikus képviselőjének kell lennie, és amennyire tudjuk, valóban ez a helyzet. Ezzel szemben, ha Carter téved, és az értelmes élet nagyon gyakori és gyorsan kifejlődik, akkor mi, emberek nem lennénk tipikus megfigyelők, mert itt a Földön csak nagyon lassan fejlődtünk ki.

23. További magyarázat lehet természetesen, hogy nem vagyunk egyedül, de a földönkívüliek általunk érzékelhető módon eddig még nem leplezték le saját létezésüket. Lehetséges például, hogy egy rövid ideig tartó periódus után beszüntették rádióadásaikat.

24. Lásd például John Leslie, The End of the World: The Science and Ethics of Human Extinction (Routledge, London, 1996), és Martin Rees, Our Final Century (Arrow Books, London, 2004).

25. Nick Bostrom, „Where are they? Why I hope the search for extraterrestrial life will find nothing”, MIT Technology Review, May/June kiadvány (2008), 72. és 77. o.

5. Az új SETI: a kutatás szélesítése

1. Abraham Loeb és Matias Zaldarriaga, „Eavesdropping on radio broadcasts from galactic civilizations with upcoming observatories for redshifted 21cm radiation”, astro-ph/0610377 (2006. október). A szerzők becslése szerint az SKA-val egyhónapos integrációs idővel sokkal több, a katonai radarokéhoz hasonló erősségű impulzust lehet, akár 650 fényév távolságból is detektálni.

2. A műszer érzékenysége nem csupán a hullámokat összegyűjtő felület nagyságától függ, hanem a jelet a zajtól elválasztó számítógépes algoritmustól is. Claudio Maccone legújabb vizsgálatai szerint a KL-transzformáció néven ismert eljárással (amely rövidítés a módszert 1949-ben először javasló két matematikus, Kari Karhunen and Maurice Loève nevének kezdőbetűiből származik) az érzékenység akár ezerszeres növekedése is elérhető.

3. John G. Learned – Sandip Pakvasa – A. Zee, „Galactic neutrino communication”, Physics Letters B, 671. köt., 1. szám (2009), 15. o.

4. A modern világítótornyok a torony azonosítására szolgáló kódolt információt is kisugároznak.

5. A szakasz elején felsorolt példák az „aktív SETI”, vagy más néven METI – üzenetküldés a Földön kívüli értelemnek – kategóriájába tartoznak. A METI vitatott kérdésére a 9. fejezetben visszatérek.

6. Ami a korábbi megjegyzésemet illeti, miszerint az energiával való takarékosság antropocentrikus aggály, meg kell különböztetnem azt, hogy a földönkívüliek számára az energia nem elsődleges fontosságú kérdés, attól, hogy szándékosan elpazarolják az energiát valamilyen nem hasznos célra. Az energiát még akkor sem adják ingyen, ha egyébként olcsó.

7. Gregory Benford – James Benford – Dominic Benford, „Cost optimized interstellar beacons: SETI”, megjelenés alatt.

8. 1989-ben Sagan és Horowitz 37 megmagyarázatlan jelet elemzett, és bár úgy tűnt, hogy a források a Tejútrendszer fősíkjába koncentrálódnak, a két szerző arra a következtetésre jutott, hogy nem találtak meggyőző bizonyítékot a Földön kívüli értelem jelenlétére.

9. M. J. Rees, „A better way of searching for black-hole explosions?”, Nature, 266. köt. (1977), 333. o.

10. A Tejútrendszer legbelső vidéke, a középponttól mért mintegy 1000 fényév távolságon belül nem túl ígéretes helyszín a fejlett élet számára. Ennek okait a következő szakaszban magyarázom meg.

11. Robert A. Rohde – Richard A. Muller, „Cycles in fossil diversity”, Nature, 434. köt. (2005), 208. o.

12. Mikhail V. Medvedev – Adrian L. Melott, „Do extragalactic cosmic rays induce cycles in fossil diversity?”, Astrophysical Journal, 664. köt. (2007), 879. o.

13. Az aggódó olvasókat megnyugtathatom, hogy a Naprendszer jelenleg a Tejútrendszer fősíkja közelében, a veszélyes zónától biztonságos távolságra tartózkodik.

14. A neutroncsillag egy nagytömegű csillag magjának maradványa, amely csillag saját, óriási súlya alatt összeomlott és neutronokból álló rendkívül sűrű gömböt alkot. A neutroncsillagok átmérője jellemzően csak néhány kilométer, tömegük viszont meghaladja a Napét.

15. William H. Edmondson – Ian R. Stevens, „The utilization of pulsars as SETI beacons”, International Journal of Astrobiology, 2. köt., 4. szám (2003), 231. o.

16. A 8. fejezetben részletesen kifejtendő okok miatt a számítógépes intelligenciát is beleértem az idegen intelligencia fogalmába. A párbeszéd közvetlenül a szondával folyna, nem pedig a szonda küldőivel.

17. Ronald N. Bracewell, „Communications from superior galactic communities”, Nature, 186. köt. (1960), 670. o. Reprint változata a következő kötetben található: A. G. Cameron (szerk.), Interstellar Communication (W. A. Benjamin, Inc., New York, 1963), 243. o.

18. Ezen a pályán pontosan egy nap a keringési idő, ezért a műhold a Föld egy adott pontjából állandó helyzetűnek látszik. Ilyen pályán keringenek a tévéadásokat sugárzó műholdak.

19. Utalhatunk Robert A. Freitas és Francisco Valdes 1980 és 1985 között végzett kutatásaira. (Lásd például: Icarus 42, 442, 1980)

20. Évtizedeken keresztül észlelték az 5 és 10 másodperc közötti késleltetési idejű visszhangokat, amelyek eredete mind a mai napig rejtélyes. Lásd Volker Grassmann, „Long-delayed radio echoes: observations and interpretations”, VHF Communications, 2. köt., (1993), 109. o.

21. Neumann János Arthur W. Burks által szerkesztett és kiegészített könyve: „The theory of self-reproducing automata”, (University of Illinois Press, Urbana, Ill., 1966).

22. A Kaliforniai Műszaki Egyetemen (CalTech, California Institute of Technology) tartott beszéd szövege itt található: http://www.mrs.org/s_mrs/doc. asp?CID=8969&DID=195829.

23. A bemutatott forgatókönyvet és a „szürke massza” fogalmát a nanotechnológia úttörője, Eric Drexler vezette be 1986-ban írt, alábbi könyvében: Engines of Creation (Doubleday, New York, 1986; Anchor Books, Peterborough, 1986).

24. Szigorú értelemben véve a vírus nem Neumann-gép, mert segítség nélkül nem képes szaporodni; meg kell fertőznie egy sejtet, hogy létrehozhassa saját másolatait.

25. Ezt az elképzelést évekkel ezelőtt Francis Crick már tárgyalta, bár az ő elképzelései szerint a földönkívüliek a világűrön keresztül továbbított mikrobákhoz egy „indítókészletet” is mellékeltek, amely segít életre kelteni a mikrobákat, mert szerinte a legfőbb céljuk nem az üzenet küldése, hanem az, hogy élettel népesítsék be a Földet és a többi bolygót. Lásd: Francis Crick – Leslie E. Orgel, „Directed panspermia”, Icarus, 19. köt., 341. o. (1973), és Francis Crick, Life Itself: Its Origin and Nature (Simon & Schuster, New York, 1981). [Magyarul: Francis Crick: Az élet mikéntje: Eredete és természete, Gondolat Könyvkiadó, Budapest, 1987]

26. Másik stratégia lehet a „DNS-barát” információhordozó molekulák bejuttatása, amelyek maguk nem DNS-ek Ehelyett ezek nem az általunk ismert élet DNS-ének hagyományos, A, G, C, T építőkockáiból épülne fel, hanem valamilyen más molekulákból, amelyeket nagyobb kémiai stabilitásuk és alacsonyabb mutációs gyakoriságuk alapján választanak ki. Azonban ez az elképzelés is csak akkor működik, ha ezeknek az építőelemeknek a sorozatát a hagyományos élet biokémiai gépezete ugyanolyan pontosan másolja le.

27. Az elgondolást sok évvel ezelőtt Fred Hoyle és Chandra Wichramasinghe már megvizsgálta. Lásd például F. Hoyle – N. C. Wickramasinghe, Astronomical Origins of Life, in Astrophysics and Space Science, 268.köt. (2000), amely sok korábbi dolgozatukat is tartalmazza.

28. H. Yokoo – T. Oshima, „Is bacteriophage phi X174 DNA a message from an extraterrestrial intelligence?”, Icarus, 38. köt. (1979), 148. o.

6. A Galaktikus Diaszpóra bizonyítékai

1. Az idézet forrása: Arthur Conan Doyle, The Sign of the Four, megjelent: Lippincott’s Monthly Magazine (1890. február).

2. Stephen Webb, If the Universe is Teeming with Aliens... Where Is Everybody? Fifty Solutions to Fermi’s Paradox and the Problem of Extraterrestrial Life (Copernicus Books, New York, 2002).

3. Ronald Bracewell, The Galactic Club (Freeman, San Francisco, 1975).

4. Stephen Hawking, „Chronology protection conjecture”, Physical Review D, 46. köt. (1992), 603. o.

5. Űrhajós méretű féreglyukak létezésére bizonyítékunk egyáltalán nincs, és az elméleti alátámasztásuk is rendkívül csekély. Az ultramikroszkopikus méretűek megvalósíthatóbbnak látszanak.

6. Egyesek a magántőke segítségével végzett űrhajózással támasztják alá reményeiket. Eddig azonban a magánszektor űrhajózási programja kizárólag az élményszerző utazásokra szorítkozott. Az űrtevékenység teljes mértékben kereskedelmi alapokra helyezését követően azonban a magáncégek átvehetik a kormányzati űrügynökségek szerepkörét a világűr meghódítása és az űrturizmus területén.

7. George Dyson, Project Orion: The True Story of the Atomic Spaceship (Henry Holt, New York, 2002).

8. Seth Shostak, Confessions of an Alien Hunter: A Scientist’s Search for Extraterrestrial Intelligence (National Geographic, Washington, DC, 2009), 264. o.

9. Geoffrey Landis, „The Fermi paradox: an approach based on percolation theory”, Journal of the British Interplanetary Society, 51. köt., (1998), 163. o.

10. Robin Hanson, „The rapacious hardscrapple frontier”, in Damien Broderick (szerk.), Year Million: Science at the Far Edge of Knowledge (Atlas Books, Ashland, Ohio, 2008), 168. o.

11. Ez a fejtegetés azonban érdektelen, ha a gyarmatosítók nem biológiai objektumok, hanem valamilyen gépek. Ebben az esetben a Föld őshonos biológiája vonzónak bizonyulhat, mert nyersanyagként szolgálhat a gyarmatosítók vállalkozásában segédkező biogépek készítéséhez. Lebilincselő arról elmélkedni, hogy vajon ezeknek a kiselejtezett Földön kívüli teremtményeknek a leszármazottai még itt vannak-e közöttünk, esetleg egy felfedezésre váró, árnyékbioszférát alkotva. Van azonban egy nyilvánvalóan még drámaibb lehetőség is, amely szerint a földönkívüliek 3,5 milliárd évvel ezelőtt látogatták meg a Földet, ahol itteni előzmények nélkül, a mindennapi munkájukat segítő okos nanogépek formájában létrehozták a földi életet. Ha ezeket a szintetikus szervezeteket szabadon engedték a környezetbe, és nem takarították el kellő gondossággal maguk után a nyomaikat, annak bizarr következménye lehet: mi magunk lehetünk annak a Földön kívüli eredetű biohulladéknak a távoli leszármazottai, amelyet a továbbálló expedíciók itt hagytak maguk után!

12. Elképzelhetőbb, hogy a valószínűség az idő múlásával lassan növekszik, ahogy szaporodnak a lakható bolygók, ezért a földönkívüliek látogatásának az újabb időszakokban valamivel nagyobb az esélye. Ez azonban nem elég ahhoz, hogy ellentmondjon annak az általános következtetésnek, amelyre jutottam.

13. Hasonló gondolatmenet alapján ilyen ötletet vetett fel Frank Drake is, aki rámutatott, hogy egy Földön kívüli civilizáció létre tud hozni egy jelzést, ha nagy mennyiségű, rövid felezési idejű, ritka elemet önt a csillagába. Jó jelölt lehet a technécium, amely a Földön a természetben nem fordul elő (mesterségesen viszont előállítható). Ha a technécium színképvonalait vennénk észre egy csillag spektrumában, akkor az nagyon határozottan egy technikai civilizáció jelenlétére engedne következtetni.

14. Alan Weisman, The World without Us (Picador, London, 2007).

15. Nyomokban találtak Pu^244 izotópot a Holdon és Oklo környékén is, de nem olyan koncentrációban, ami miatt fel kellene vonnunk a szemöldökünket. Bizonyos mennyiség a Naprendszer keletkezésekor is jelen volt, de annak a legnagyobb része mostanra már elbomlott.

16. Greg Bear, The Forge of God (Tor Books, New York, 2001).

17. Olaf Stapledon, Star Maker (Methuen, London, 1937).

18. Jól emlékszem egy komoly beszélgetésre, amelyiket 1975-ben folytattunk a Londoni Gazdasági Iskola (London School of Economics) diákétkezdéjében, a King’s College közelében, ahol annak idején a Matematika Tanszéken dolgoztam. Kollégám, Chris Isham beszámolt arról a hírről, amely szerint egy ballonnal magasba emelt, a kozmikus sugárzást mérő kísérlet eredményeképpen kimutatták a mágneses monopólusok létezését. A beszélgetés résztvevői lehangoltan vitatták meg ezeknek a részecskéknek a tömegpusztító fegyverek céljára történő használatának a lehetőségét.

19. Népszerű írás a kérdésről: Dennis Overbye, „A whisper, perhaps, from the universe’s dark side”, The New York Times, 2008. november 25.

20. Furcsa módon a kozmikus húrokat felhasználták a Lorimer-féle impulzus (lásd az 5. fejezet Jeladók c. részében) lehetséges magyarázataként, azt viszont senki sem vetette fel, hogy mindebben a Földön kívüli technika is szerepet játszott volna.

7. Földön kívüli varázslat

1. Freeman Dyson, „Search for artificial stellar sources of infrared radiation”, Science, 131. köt. (1960), 1667. o.

2. Richard A. Carrigan Jr, „IRAS-based whole-sky upper limit on Dyson spheres”, in astro-ph 0811.2376.

3. A kérdés részletes tárgyalását lásd a következő könyvben: Richard Dawkins, The Blind Watchmaker (Norton, New York, 1986). [Magyarul: Richard Dawkins: A vak órásmester: gondolatok a darwini evolúcióelméletről, Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 2005.]

4. David Bohm, Wholeness and the Implicate Order (Routledge, London, 1996).

5. Lawrence Krauss, The Physics of Star Trek (Harper & Row, New York, 1996). [Magyarul: Lawrence Krauss: A Star Trek fizikája, Cartaphilus, Budapest, 2008]

6. A kérdéskör áttekintését illetően lásd saját könyvemet: How to Build a Time Machine (Penguin/Viking, London and New York, 2002). [Magyarul: Paul Davies: Hogyan építsünk időgépet?, Vince Kiadó, Budapest, 2002.]

7. Mikroszkopikus méretű, rövid élettartamú féreglyukak nemcsak lehetségesek, hanem vélhetően létre is hozhatók az olyan nagy teljesítményű részecskegyorsítókban, mint amilyen például a CERN-ben működő nagy hadronütköztető (LHC, Large Hadron Collider).

8. Arthur Eddington, The Nature of the Physical World (Cambridge University Press, Cambridge, 1928), 74. old.

9. A Világegyetem gyorsuló ütemű tágulásának részletes tárgyalását ebben a könyvemben találják meg: The Goldilocks Enigma (Penguin, London, 2006, és Houghton Mifflin, Boston, 2008).

10. A kvantummechanika előrejelzése szerint véges annak a valószínűsége, hogy a Világegyetem az alagúteffektus révén valamely vákuumállapotból átjusson egy alacsonyabb energiájú állapotba. Ha ez a tér egy adott pontjában megtörténne, akkor ott olyan buborék keletkezne, amelyik közel fénysebességgel tágulna, miközben minden útjába eső anyagot bekebelezne és megsemmisítene. Ezt a gondolatmenetet használja ki Stephen Baxter következő kellemes, tudományos-fantasztikus novellája: Manifold: Time (Del Ray, New York, 2000).

11. A negatív energia és nyomás a féreglyukak stabilizálásához szükséges egzotikus anyaggal áll kapcsolatban.

8. A biológia kora utáni intelligencia

1. S. Butler in Canterbury Press, 1863. június 13.

2. The Times online, 2007. április 24.

3. Ha vannak, akkor távolról sem nyilvánvaló, hogy az emberek a genetikai tökéletesítésnek azt az útját választják, amelyik a Mekonhoz hasonló változatok létrejöttét eredményezi. Nyugodtan el tudom képzelni, hogy a dicsőség hajhászását részesítenék előnyben. Vagy talán a sportpályákon végrehajtott hőstetteket.

4. Egy szörnyszülöttekből és szenvedésből álló lidércnyomásos társadalmat könnyű elképzelni.

5. Alan Turing, „Can machines think?”, Mind, 59. köt. (1950), 433. o.

6. Nem térek ki arra az elkeserítő kilátásra, amely szerint az emberek megpróbálhatják úgy programozni a gépeiket, hogy azok vívják meg egymással a maguk szó szoros értelmében és átvitt értelemben tekintett csatáit, még akkor is, ha a számítógépek képességei felülmúlják az emberekét.

7. Nem én vagyok az egyetlen, aki támogatja a „gépi” intelligencia által uralt, posztbiológiai univerzum létezését. A történész Steven Dick részletesen is kidolgozta ezt az elképzelést. Lásd a következő tanulmányát: „Cultural evolution, the post-biological universe and SETI”, International Journal of Astrobiology, 2. köt., (2003). 1. szám, 65. o.

8. Az ATS-ek különböznek a korábban tárgyalt Blue Brain szimulációtól, mert azoknak személyes önazonosságuk lenne. Az utóbbi egy valóságos biológiai agy szimulációja, nem pedig posztbiológiai egyed.

9. http://www.aeiveos.com:8080/~bradbury/MatrioshkaBrains/MatrioshkaBrainsPaper.html

10. Az uralkodást itt szellemi értelemben használjuk. A puszta számokat tekintve a kisebb agyak/számítógépek sokkal gyorsabban elszaporodnak.

11. Valójában a szuperpozíció sokkal általánosabb fogalom az általam leírtnál, mert a fejek és írások keveréke komplex szám is lehet.

12. Egy kvantumszámítás eredményei csak akkor kerülhetik ki a kvantummechanikai határozatlanságból eredő kiszámíthatatlanságot, ha a bemeneti és a kimeneti ponton egyaránt bizonyos, speciálisan kiválasztott állapotokat használnak. Már sikerült néhány olyan kvantumalgoritmust felfedezni, amelyek ennek a kihasználásával alkalmasak a matematikai problémák bizonyos osztályának a megoldására.

13. A kérdéskör bevezetését lásd Gerard Milburn: The Feynman Processor című könyvében (Basic Books, New York, 1999).

9. Az első találkozás

1. Stephen Baxter, ‘Renaissance v. revelation: the timescale of ETI signal interpretation’ Journal of the British Interplanetary Society 62. köt., (2009), 131. o.

2. http://www.coSETI.org/SETIprot.htm

3. Szemléletesen számol be az eseményről alábbi könyvében Seth Shostak, aki abban az időben jelen volt: Confessions of an Alien Hunter: A Scientist’s Search for Extraterrestrial Intelligence (National Geographic, Washington, DC, 2009).

4. S. Shostak – C. Oliver, „Immediate reaction plan: a strategy for dealing with a SETI detection”, in G. Lemarchand – K. Meech (szerk.), Bioastronomy 99: A New Era in the Search for Life, ASP Conference Series, 213. köt. (2000), 635. o.

5. Ugyanott, 636. oldal.

6. Ugyanott, 635. oldal.

7. Élénk és kritikus beszámolót ad: Frank Close, Too Hot to Handle: The Story of the Race for Cold Fusion (W. H. Allen, London, 1990).

8. Ami kis híján megtörtént 2004. január 13-án, amikor az Egyesült Államokban dolgozó csillagászok számításai szerint egy a négyhez volt az esélye annak, hogy egy 500 méter átmérőjű kisbolygó 36 órán belül eltalálja a Földet. Bölcs előrelátással nem hívták fel az éjszaka kellős közepén a Fehér Házat, míg végül a pontosabb adatok azt mutatták, hogy minden jól alakul.

9. http://impact.arc.nasa.gov/news_detail.cfm?ID=122

10. Acta Astronautica, 21.köt., (1990), 2. szám, 153. o.

11. Egy híres, az EQ Peg-ügy néven ismertté vált eset 1998. október 28-án történt, amikor egy ismeretlen brit amatőrcsillagász azt állította, hogy jelzéseket fogott fel a viszonylag közeli, EQ Pegasi jelű csillagról a munkáltatója (egy brit elektronikai cég) tulajdonát képező, kis rádióantennával. Az elfogadott SETI eljárásrend egyik elemét sem sikerült megfigyelni. A BBC ennek ellenére felkapta a történetet, amely iránt ennek nyomán szerte az egész világon óriási médiaérdeklődés mutatkozott meg. A hivatásos SETI-kutatók kezdettől fogva gyanakodtak. Miután nem sikerült a jelzések hitelességét igazolni, Paul Shuch és a SETI Ligában dolgozó munkatársai rájöttek, hogy a jelzésnek megfelelő képeket egy kereskedelmi forgalomban lévő szoftverrel állították elő. Amikor a SETI Liga és a SETI Intézet leleplezte a csalást, a bulvárlapok, mint az várható volt, azzal vádolták őket, hogy bűnös módon takargatják az igazságot. Az ügy iránt a kormányzati ügynökségek annak egyetlen szakaszában sem mutatták a legcsekélyebb érdeklődést sem.

12. Az Apollo-program űrhajósai által készített, a Hold horizontja fölött lebegő Földet ábrázoló kép az 1970-es években jelentős lendületet adott a környezetvédelmi mozgalmaknak, mert drámai módon hangsúlyozta, milyen értékes és elszigetelt az élet parányi birodalma a vad és gyakran fenyegető Univerzumon belül.

13. Carl Sagan, The Cosmic Connection (Hodder and Stoughton, London, 1974), 218-219. old.

14. P. W. Atkins, The Second Law, 2. kiadás (Scientific American Books, New York, 1994), 200. old.

15. Ezeket az elképzeléseket részletesebben tárgyaltam az alábbi könyvemben: The Cosmic Blueprint (Simon & Schuster, New York, 1988). Lásd még Stuart Kauffman, At Home in the Universe: The Search for the Laws of Self Organization and Complexity (Oxford University Press, Oxford, 1996).

16. Bertrand Russell, Mysticism and Logic (Barnes & Noble, New York, 1917), 47, 48. old.

17. A haladás filozófiájának elmélyült tárgyalása a következő műben található meg: John Barrow és Frank Tipler, The Anthropic Cosmological Principle (Oxford University Press, Oxford, 1986).

18. Martin Rees, Our Final Hour (Basic Books, New York, 2003); Our Final Century: Will the Human Race Survive the Twenty-First Century? (William Heinemann, London, 2003).

19. Lásd például: Freeman Dyson, „Our biotech future”, The New York Review of Books, 51. köt., 12. szám (2007. július 12.).

20. Ray Kurzweil, The Singularity is Near (Viking, New York, 2005).

21. Ebben a szakaszban mellőzöm azt a lehetőséget, hogy a földönkívüliek esetleg valamilyen gépi intelligencia, vagy talán ATS formájában jelennek meg, mert a biológiai szervezetek létezése által felvetett erkölcsi összefüggések tárgyalása önmagában is éppen elég nehéz.

22. Létezik egy harmadik megoldás is, miszerint a földönkívüliek megváltása az isteni beavatkozás valamilyen más, általunk még csak nem is sejtett módja útján történt. Ez a válasz azonban egyszerűen eltolja a problémát a „túl nehéz” kérdések csoportjába.

23. http://padrefunes.blogspot.com/2008/05/extraterrestrial-is-my-brother.html

24. Ted Peters – Julie Froehlig, „The Peters ETI religious crisis survey”, 2008, http://www.counterbalance.net/etsurv/index-frame.html.

25. Legalábbis ezt tartja a néphit. Ernan McMullin vallásfilozófus bírálta a túlságosan leegyszerűsítő állítást. Bruno erőteljesen bírálta a keresztény egyház számos alapvető tanítását, ezért valószínű, hogy a világok sokaságába vetett hite csak nagyon csekély szerepet játszhatott elítélésében. A kérdés bővebb összefoglalását lásd például: John Hedley Brooke, Science and Religion – Some Historical Perspective, Cambridge University Press, 1991, 39-40. o. [Magyarul: J. H. Brooke: Tudomány és vallás – Történelmi áttekintés, Kalligram Kiadó, Pozsony, 2010]

26. http://www.daviddarling.info/encyclopedia/W/Wnewell.html

27. William Whewell, The Plurality of Worlds (Gould and Lincoln, Boston, 1854).

28. Emanuel Swedenborg, Earths in the Universe (The Swedenborg Society, London, 1970).

29. Ugyanott, 47. oldal.

30. Ugyanott, 60. oldal.

31. Ugyanott, 3. oldal.

32. E. A. Milne, Modern Cosmology and the Christian Idea of God (Clarendon Press, Oxford, 1952), 153. o.

33. Milne ötletét 1956-ban hevesen megbírálta E. L. Mascall filozófus és pap, aki a többszöri megtestesülés híve, mert így megmenthető bármely „értelmes, testtel bíró lény, amely bűnt követett el és ezért megváltásra van szüksége”. Lásd E. L. Mascall, Christian Theology and Natural Science (Ronald Press, New York, 1956), 37. o.

34. A helyzet naprakész ismertetését lásd: Ernan McMullin, ‘Life and intelligence far from Earth: formulating theological issues’, in Steven Dick (szerk.), Many Worlds (Templeton Foundation Press, West Conshohocken, Pa, 2000), 151-175. old.

35. www.davidbrin.com/shouldSETItransmit.html

36. www.crichton-official.com

37. George Basalla, Civilized Life in the Universe: Scientists on Intelligent Extraterrestrials (Oxford University Press, Oxford, 2006).

38. Margaret Wertheim, The Pearly Gates of Cyberspace (Norton, New York, 2000), 132. o.

39. Stephen Baxter érdekes összeállítást készített a sci-fi SETI vonatkozásairól és a spiritualitással való kapcsolatáról. „Imagining the alien: the portrayal of extraterrestrial intelligence in SETI and science fiction”, www.stephenbaxter.com.

10. Ki szól a Föld nevében?

1. http://www.davidbrin.com/SETIsearch.html

2. David Whitehouse, „Meet the neighbours: Is the search for aliens such a good idea?”, Independent, 2007. június 25.

3. Legjobb tudomásom szerint eddig még soha nem küldtek nagy teljesítményű lézerimpulzusokat a világűrbe.

4. John Billingham – Michael Michaud – Jill Tarter, „The declaration of principles for activities following the detection of extraterrestrial intelligence”, in Bioastronomy: The Search for Extraterrestial Life – The Exploration Broadens, Proceedings of the Third International Symposium on Bioastronomy, Val Cenis, Savoie, Franciaország, 1990. június 18-23. (Springer, Heidelberg, 1991).

5. A feleségem nem ért ezzel egyet, ő arra is kíváncsi, milyen a földönkívüliek fizikai felépítése.

6. Douglas Vakoch, a SETI Intézetben a csillagközi üzenet összeállításért felelős igazgató más bírálatot fogalmaz meg. Úgy gondolja, hogy minden eddig megfogalmazott üzenet valószínűtlenül pozitív képet fest az emberiségről. Együttműködő készségünket, művészi érzékenységünket és technikai ügyességünket hangsúlyozzuk bennük. Szó sem esik az emberi természet árnyoldalairól, a háborúkról, bolygónk erőforrásainak kifosztásáról, kapzsiságunkról. Az üzenetek sokkal inkább legszebb vágyainkat fejezik ki, mintsem a valóságot. Lásd www.space.com/searchforlife/080410-SETI-shadow-ourselves.html.

7. Lásd John Barrow, The Artful Universe (Oxford University Press, London and New York, 1995). [Magyarul: A művészi Világegyetem, Kulturtrade Kiadó, Budapest, 1998]

8. A téma összefoglalását lásd Douglas Hofstadter, Gödel, Escher, Bach: An Eternal Golden Braid (Harvester Press, Lewes, 1979).

9. David Brin, „Shouting at the cosmos”, http://www.davidbrin.com/shouldSETItransmit.html.

10. Köszönettel tartozom Chris McKaynek ezért a megjegyzésért.

Mutató

A

agy

emberi ~ kapacitása 213-215

evolúciója 99, 105-106, 124, 128, 210-211, 215-216, 220

Matrjoska- ~ 221

mérete és az intelligencia 99, 291J

aktív SETI (METI) 140, 263-266, 294J

Allen-távcsőrendszer (Allen Telescope Array) 17, 20, 153

általános relativitáselmélet 169, 208, 272 -273

áltudomány 27-28, 30-31

aminosavak

egzotikus 81-83

meteoritokban 50, 63, 72, 81-83

Miller-Urey-kísérlet 50-51, 54, 56

antianyag 186, 189-190

antropocentrizmus

értelemről vallott nézetek 105-106, 217

földönkívüliek evolúciójának elképzelése 210-211

földönkívüliek motivációjának elképzelése 166, 231

SETI korai megközelítése 20-21, 24-26

és új SETI 193, 228

vallásoké 253, 256

archaea 87, 90

arecibói rádiótávcső 144, 263

árnyékbioszféra

a Földön 160

lehetősége 69, 289J

lehetséges formái és kimutatásuk 70, 75, 91-94

lásd még bizarr élet

arzén szerepe az életben 85, 88, 92, 94-96

Asimov, Isaac 213, 278

Astropulse-projekt 144

ásványok

biogén eredetűek 91-92, 98

mint az ipar bizonyítéka 182-183

Ausztrália

és Európai civilizáció 176, 233

és evolúciós konvergencia 89, 102

és SETI 154, 229, 230

auto-teleologikus szuperrendszer (ATS) 219-222

B

Babbage, Charles 139, 155

baktériumok lásd mikrobák

Bayes-szabály 27-29, 188

Bayes, Thomas 27

Bear, Greg 186

becsapódások lásd kisbolygók; üstökös; heves becsapódások időszaka

Benford, Greg és Jim 140

Benner, Steve 83, 92

Beyond Központ (Arizona Állami Egyetem) 20, 63, 79, 92, 97, 229

Billingham, John 230, 282

biogenezis lásd élet eredete

biokémia

Földön kívüli formák azonosítása 80

ismert életformák hasonlósága 72

különböző elemek használata 82

biológiai üzenetküldés 157-162

bizarr élet 74, 76-79

lehetséges együttélése az ismert élettel 82-84

mibenlétének megállapítása 74-79

mintavétel az óceánokból 88-89

Blue Book-projekt 39

Blue Brain-projekt 1215-216, 309J

bolygók (Naprendszerben)

élet átadása ~ között 47-49

élet lehetősége ~on 33, 257, 287J

lásd még Mars

bolygók

alkalmatlanságuk az EQC intelligencia számára 226

átrendezése 186-188

lakható bolygóbelsők lehetősége 38, 75, 289J

magányosan kóborló ~ 114, 292J

lásd még exobolygók

Bracewell, Ronald N. 149, 165, 295J

Brin, David 260, 264, 275, 303J

C

Carter, Brandon 124, 292J, 293

címkézett kibocsátás (LR-) kísérlet 62-63, 79, 290J

Clarke, Arthur C. 154, 193, 278

Cocconi, Giuseppe 12, 121, 136, 181

Condon-jelentés (Edward Condon) 39, 286J

Crick, Francis 45, 287J, 297J

Cyclops-projekt 281

Cs

csillag

Dyson-gömbök körülöttük 186

élettartama 124-125, 195

közeli rendszerek 134

Naphoz hasonló ~ok populációja 114

nukleáris hulladék lerakóhelye 181-182

D

Darwin, Charles 16, 46, 48, 50, 91, 98

Dawkins, Richard 70, 289J

de Duve, Christian 45, 61, 116, 121

Démokritosz 32-33, 286J

deutérium 185, 235

dinoszauruszok és az intelligencia 104

Dirac, Paul 189, 273

DNS

élet eredete és ~ 52

lehetséges alternatívája 83-84, 85-88, 96

nanobaktériumok és ~ 92-94

üzenetek kódolása a ~ben 157-162

Doppler-hatás

bolygómozgás és ~ 36, 285J

exobolygók felfedezése 36

Drake, Frank 269, 274, 282

mint a SETI úttörője 12, 15-17, 20

Pioneer-10 plakett 282

SETI iránti ambíciói 243, 275

SETI provincializmusa és ~ 26

Drake-egyenlet 112-117, 243, 269, 297J

Dyson, Freeman 253

Dyson-gömbök 186, 194, 221

E

egyistenhit és természettudomány 107-112

elemek gyakorisága 183, 297J

elemi részecskék

egzotikus 187-189

W-és Z-bozon 111, 139, 286J

élet

definíciója 58-59, 287J

Drake-egyenlet az ~ megjelenéséről 120

extremofilek 74, 79, 82

feltételei 54, 75-77

föld alatti ökoszisztémák 37-38, 75, 289J

Föld-szerű bolygók száma 44

Goldilocks (finomhangolt) zónája 37

laboratóriumi szintézise 60

sivatagokban 78, 91

lásd még földönkívüliek; mikrobák; árnyékbioszféra; bizarr élet

élet eredete

Földön 46-53, 70, 118, 127, 296J

mint szerencsés véletlen 45, 53-59

többszörös eredete a Földön 69-74

emberi civilizáció(k)

a SETI fényében 274

a világűr meghódításának kilátásai 170

egyediségének következményei 276

földönkívüliekre kivetített kép 268-270, 302J-303J

korlátozott kimutathatósága a földönkívüliek által 133-135, 264-265

mint fenyegetés 266

valószínű időtartama 22, 129-132

lásd még antropocentrizmus

energiaforrás

Dyson-gömb kimutatása 186

földönkívüliek kimutatása ~uk alapján 180-184, 190-192

határai 206-208

hatékonysága, fekete lyukaké 182, 194-196, 227

magfúzió mint ~ 250

energiamegmaradás 140, 307J

enkefalizációs hányados (EQ) 99, 103, 307J

entrópia 206, 250

eukarióták lásd soksejtű szervezetek

Europa (a Jupiter holdja) 38, 288J

Európai Űrügynökség (ESA, European Space Agency) 61

evolúció

fejlődés tendenciája az ~ban 98-101, 106, 251-253

hatékony felfüggesztése 118, 210

kihalások periodicitása 145-146, 293J

molekuláris replikátorok 57

(ökológiai) fülke hasonlata 102

evolúciós konvergencia 89, 101-102, 106

exobolygók

Drake-egyenlet egyik tényezőjeként 112-117

élet lehetősége az ~on 35-38

felfedezésük 35, 113

gyarmatosításuk a földönkívüliek által 166-167

mint a METI célpontjai 263

oxigén kimutatása 66

extremofilek 74,79,82

F

fekete lyuk 128, 129, 138, 143, 144, 170, 188, 195-197, 227, 240

Felfedezés Utáni Teendők Munkacsoport (Post-Detection Taskgroup), SETI 12-14, 169-171, 229-240, 246

fénysebesség

által okozott késés 133-135, 154, 161, 178

idődilatáció és ~ 169

mint korlát a gépi intelligencia számára 217-222

mint korlát a szupertudomány számára 202, 206

relativisztikus sebességek elérése 194

féreglyuk 170, 204

Fermi, Enrico 163

Fermi-paradoxon 163-168

időbeli változata 165-169

és METI 265

és a világűr meghódítása 170-172, 176, 179

filmek

Csillagok háborúja (Star Wars) 80, 176, 213

Az elveszett bolygó (The Lost Planet, TV sorozat) 115

E.T. 180

A függetlenség napja (Independence Day) 197, 231

Harmadik típusú találkozások (Close Encounters of the Third Kind) 39, 209, 231, 262

Az időről van szó (It’s About Time, TV sorozat) 131

Kapcsolat (Contact) 11-12, 19, 145, 222

A majmok bolygója (Planet of the Apes) 98

A nyolcadik utas: a halál (Alien) 80

Quatermass (TV sorozat) 80, 89, 231

2001: Űrodüsszeia (2001: A Space Odyssey) 154, 213, 279

filozófia

korlátai 132, 269-271

mint a tudomány alapja 107

valószínű hatása a földönkívüliekkel teremtendő kapcsolatra 251-253

finomhangolt (Goldilocks) zóna 37

fizika

egyetemes nyelve 271-273

mint a Földön kívüli technológiát korlátozó tényező 189, 195, 199-200, 202-205

törvényeinek megbízhatósága 193, 195, 272

tudományos elmélet és ~ 108

fizikai törvények 205-207, 271-273

foszfor helyettesítő szerepe 84-85, 88, 96

fosszíliák, ősmaradványok

bizarr élet biológiai ismérvei (biomarker) 90

élet fája és ~ 73

kihalások periodicitása 147, 270

Nagy Szűrő és ~ 128

fotoszintézis 62, 66, 127

Földön kívüli élet lásd földönkívüliek

Földön kívüli technológia

kimutatásának következményei 240

kvantum-számítástechnika 225-227

kvantumszámítógép, EQC (extraterrestrial quantum computer) 224-227

nyomainak kimutatása 172, 178, 182-186, 193-194

remény az elérésére 294-253

szupertudomány 202-205

lásd még energiaforrások

földönkívüliek

emberszerű tulajdonságok 42, 209-210

fogalmuk történetisége 31-34, 261-263

rosszindulatúként ábrázolásuk 179, 232, 266

UFO-k 27

Föld-szerű bolygók lásd exobolygók

G

Galaktikus Klub fogalma 164-166, 232

gamma-villanás 128-129

genetika

alternatív DNS lehetősége 72, 84, 88, 94, 96

archaeák és baktériumok közötti különbségtétel 96

élet fája és ~ 73

génsebészet 210-211, 216, 254

genomikus SETI 160

geoszinkron pálya 150

Gold, Thomas 76, 289J

Gould, Stephen Jay 100-101, 289J, 292J, 301J

Gödel tétele 272

görög filozófia (ókori) 107, 110-112

Green Bank rádiótávcső 14, 233

H

Haldane, J. B. S. 43, 287J

Hanson, Robin 124, 176, 293J, 296J

határozatlanság a kvantummechanikában 223

Hawking, Stephen 142, 169, 296J

heves becsapódások időszaka 48-49, 68-69, 123

hidegfúzió 235

hidrogén emissziós frekvenciája 15, 22, 289J

holdak lakhatósága 37, 38

Hoyle, Fred 48, 230, 278, 287J

hőmérséklet, az élet határai 63-34

I

idegen civilizációk

Drake-egyenlet 112, 117-118

I., II. és III. típusúak 194-195

Fermi-paradoxon 170, 176

kora és tartóssága 24, 117-120, 129

közeli űrszondák 149-154

mesterséges objektumok 150-153

motiváció a kapcsolatteremtésre 225, 233, 248

tudomásuk rólunk 133, 150, 246, 264

űrhajózás 172

üzenetek ~nak 133-134, 135, 262, 264-265

idő

Földön kívüli gyarmatosítás léptéke 180

lineárisnak tekintett 107-109

időtartam, ameddig a civilizációk rádióadást sugároznak 117-118

üzenetváltáshoz szükséges időtartam 133-135, 149

idődilatáció jelensége/hatása 169

időszakos, átmeneti (tranziens) jelenségek 141-145

időutazás és időturizmus 169-170, 203

impulzusszerű jelek 169-172

információ másolása 49, 55

információcsere lehetősége 15

információfeldolgozó rendszerek 219-222

intelligencia

bizonyítékai 145

Drake-egyenlet és ~ 117, 250

ember és ATS összehasonlítása 219-221

enkefalizációs hányados (EQ) 99, 104

feltételezett szükségszerűsége 99-101, 122

genetikai módosítás és ~ 33

késői megjelenése 104, 123-126, 128

Nagy Szűrő fogalma 126-129, 276

nem biológiai ~ korlátai 220-222

ökológiai fülke hasonlata 102-104

lásd még agy

intergalaktikus közeg 146, 227

internet 150, 234

IRAS műhold (Infrared Astronomical Satellite, infravörös csillagászati műhold) 194

J

jansky (mértékegység) 284J

Jansky, Karl 11

játékelmélet 180

Jefferson, Thomas 28-29

K

kapcsolat, kapcsolatfelvétel

Földön kívüli űrszondával 150-152, 161

hosszú távú következményei 241, 250-260

kormányzati válasz 239, 296

lehetséges motiváció 224

média reakciója 233-237

remények és félelmek ezzel kapcsolatban 232

téves riasztások 19, 233, 236, 240, 300J

Kardasov, Nyikolaj 192

katonai radarok 16, 119, 264, 293J

Kepler, Johannes 33

Kepler-űrszonda 36, 46, 116, 274

kereszténység 108-109, 242, 254-260

keskeny sávú rádióüzenet 20, 132, 134-135, 264

kiralitás

és bizarr élet a Földön 81-83, 87

mint az élet jele 62-63

kisbolygók

esetleges becsapódások 118, 236-237, 300J

földönkívüliek űrszondái, közöttük 150

nyersanyag ~ból 182, 185-187

lásd még heves becsapódások időszaka

kóbor bolygók 116, 292

komplexitás, bonyolultság

és evolúció 96-99, 106

növekedésének törvénye 55, 110, 248-249, 277

kontinensvándorlás 37, 102

kopernikuszi elv 275-276

kopernikuszi világkép 33, 241-243, 250, 253, 260

kozmikus húrok 191

kozmikus parancs

bizonyíték a ~ra 54-6, 59-61

élet mint ~ 45-46

hallgatólagos elfogadása 45, 117

kísérleti ellenőrzése 67, 68-70

és Nagy Szűrő 131

kozmikus sugárzás 146-147, 158, 160

költségoptimalizált jelküldés 141, 293J

kötött keringés 37

kvantummechanika 200-203, 223-224

kvantumszámítógép 153, 224-227

kvantumvákuum 206-208

L

Lagrange-pontok 150

lakható zónák 37, 79

lakhatósági ablak 122-129

Landis, Geoffrey 175-176, 179

légkör

fékező hatása 47, 161-163

mikrobiális élet lehetősége a ~ben 78, 91

ősi 49

lemeztektonika 37, 79

Levin, Gilbert 63, 80

levitáció, lebegtetés 206

lézer 22, 137, 140, 302J

Lineweaver, Charles 102-104, 289J

LOFAR (low frequency array, alacsony frekvenciájú rendszer) 135-137

Lorimer, Duncan 142, 297J

Lowell, Percival 34-35, 173

M

magfúzió technológiája 235-237, 250

mágneses monopólus 188-192

Mariner-űrszonda 35

Mars

beszennyezésének problémája 65-66

csatornái 35

meteoritok a ~ról 100-101, 240

metánkibocsátás 63, 65

kihalt élet lehetősége 48-50, 92-93, 240, 276

jelenlegi primitív élet lehetősége 55, 289J

földi élet marsi eredetének lehetősége 47-49, 66, 125-126

újabb remények az értelmes életre 34-35

víz a ~on 37, 49, 50

marslakók a történelemben és az irodalomban 25-26, 33, 139-141, 255

második főtétel, termodinamikáé 206-207, 250

matematika

kimeríthetetlensége 227

Matrjoska-agy 221, 227-228, 279

mint univerzális nyelv 227, 247

tudomány növekedése és ~ 106-109

lásd még statisztikai megközelítés

matematikai játékok 57

Maxwell, James Clerk 272

Maxwell-egyenletek 272-273

média reagálása az első kapcsolatteremtésre 228, 233-237

mesterséges értelem 212-218

metánkibocsátás 62, 65, 77

meteoritok

marsi 100-102, 240

Murchison 83-84

METI (üzenetküldés a Földön kívüli értelemnek, messaging extraterrestrial intelligence) 140, 163-265, 294J

mikrobák

és archaea 88

biológiai üzenetküldés ~ felhasználásával 156-157

dominanciájuk a Földön 72-74, 94

ellenálló képességük az űrbeli viszonyokkal szemben 45, 69, 287J-288J

extremofilek 74-80, 83

laboratóriumi előállításuk kilátásai 59

másutt a Naprendszerben 38, 47-48, 62-64

sugárzásnak ellenálló ~ 75, 161

tervezése intelligens gépekkel 209

mikrohullámú nyalábok 140

Miller-Urey-kísérlet 51-52

molekuláris replikátorok 57

Monod, Jacques

Carter-Hanson által támogatott nézetei 126

de Duve felfogásával ellentétes nézetei 45, 61, 117, 120-121

élet kémiájáról 54

Murchison-meteorit 83-84

művészet, lehetséges univerzalitása 274

N

Nagy Szűrő 124-129, 275

nanobaktérium/nanób 92-93

nanotechnológia 156-157

Naphoz hasonló csillagok 113, 120-122

Naprendszer

heves becsapódások időszaka 45-46, 58-59, 123, 289J

lehetséges idegen űrszondák a ~ben 149-151

lásd még kopernikuszi világkép; bolygók (Naprendszerben)

NASA

biológiai kutatások 61-62, 81, 94, 240

meggyőződése a vizet illetően 54

és SETI 44, 92, 170, 281-283

üzenetek a Naprendszert elhagyó űrszondákon 269

neandervölgyi ember 99, 253-255

nem biológiai intelligencia

a Föld mint vonzó célpont 298J

a gép emberi fogalma 199-200

ATS-ek és EQ-k 219-227

elkerülhetetlensége 212-218

és genetikai módosítás 210-212

hibrid életformák 180, 210, 219

intelligens gépek napirendje/tevékenysége 215

kapcsolat a biológiai intelligenciával 226, 279

Nemzetközi Asztronautikai Akadémia (IAA, International Academy of Astronautics)

SETI Bizottság Dokumentuma 238, 267

SETI Állandó Munkacsoport 229, 239

Nemzetközi Csillagászati Unió (IAU, International Astronomical Union) 230, 248

Neumann János 163

Neumann-gépek 156-158, 168, 174, 177, 186

neurális hálózatok 212-214

neutrínó 30, 110, 137-139

növekvő bonyolultság törvénye 57, 11, 252-254, 277

nukleáris megsemmisítés fenyegetése 29, 110, 118-119, 130, 248

nukleáris technológia, bizonyítéka 184-186

Ny

nyalábok, jelzőfények 139-144, 147, 245, 296J

nyelv

dekódolás problémája 243-245, 247

matematika mint egyetemes ~ 271

O

Oklo természetes atomreaktor 183

okos űrszondák 155

Oliver, Carol 229, 234

Oort-felhő 185

optikai SETI lásd lézer

oxigén kimutatása 41

Ozma-projekt 16, 22, 281

Ö

ökológiai fülke hasonlata 102-104

önreprodukáló gépek 154-155, 162, 168, 219 lásd még Neumann-gépek

önszervező rendszerek 52-53, 56, 93, 255

öntudat és mesterséges intelligencia 216, 221

ősbaktériumok lásd archaea

ősleves 47

összeesküvés-elméletek 42, 236

P

Pánspermia Társaság (Panspermia Society) 160

paranormális jelenségek 30

Parkes-rádiótávcső 156, 282

Penrose, Roger 196

perkolációelmélet 174, 180

Phoenix-projekt 282

Pilbara-dombok 47, 64

Pioneer-10 és -11 plakett 268

Pioneer-10 kimutathatósága 148

plutónium 182

prímszámok 151-154, 245, 247

projektek (Astropulse, Blue Book, Blue Brain, Cyclops, Ozma, Phoenix, seti@home, SERENDIP, Tara Oceans) lásd az egyes projektek nevénél

pulzárok 147-149, 190, 269

R

rádióadások

aktív időszak hossza 112, 117-119

Földön kívüli ~ valószínűsége 135

keskeny sávú (kis sávszélességű) jelek 20-21, 133, 143, 145, 246

megkülönböztetése a zajtól 244

visszhangok sugárzása 151, 294J

lásd még METI

radioaktív nyomkövetők 62, 80, 95

rádiócsillagászat

Allen-távcsőrendszer 16

arecibói rádiótávcső 145, 263

detektálás érzékenysége 137, 295J

Green Bank rádiótávcső 15, 233

LOFAR és SKA 135-137

Parkes rádiótávcső 140, 282

SETI kifejlődése a ~ból 12, 112

születése 11

rádiózás frekvenciája

belső rádióforgalmazás 135

hidrogén 1420 MHz-es emissziója 15, 21-22, 285J

mikrohullámú nyalábok 141

SETI koncentrálása a ~ra 21-22, 119

relativitáselmélet 169, 202, 208, 271-273

S

Sagan, Carl 146

feltételezései a biogenezisről 122, 126

feltételezései a civilizáció tartósságáról 118

feltételezései az intelligencia fejlődéséről 99, 107

feltételezései a rádiózáson alapuló kapcsolatfelvételről 21

időbeli késlekedésről 149

UFO-bizonyítékokról 27, 286

sci-fi

földönkívüliek a Földön 80-81, 154

rosszindulatú földönkívüliek 178, 234

szerző inspirációja a ~ből 278

valószínűtlen konstrukciók 169, 175, 179, 197-199, 202-205

lásd még filmek; tudományos-fantasztikus irodalom

sejtautomata 57-58

SERENDIP-projekt 282

SETI (search for extraterrestrial intelligence, a Földön kívüli értelem keresése)

Állandó Munkabizottság (SETI Permanent Study Group, IAA) 229

antropocentrizmus kockázata 20-27

és a Carter-Hanson érvelés 125-130

Felfedezés Utáni Teendők Munkacsoport (Post-Detection Taskgroup) 19-20, 229-233, 238, 246, 263

feltevések 99

(időbeli) késés hatása 134

igazolása 273-277

információ korában 26, 198-200, 285

Intézet (SETI Institute) 18, 281-283

jelek mesterséges eredetének megállapítása 144-145

optikai 22

posztbiológiai intelligencia és ~ 219, 225

története 12, 16, 281-282

új ~ 20

vallási jellegű vonatkozásai 260-262

seti@home projekt 162, 282

Shostak, Seth 234, 300J

SKA (square kilometre array, Négyzetkilométeres Rendszer) 136-137

SOHO űrszonda 233

soksejtű szervezetek

élet fája és ~ 73, 86

kifejlődése 124, 127, 251

sötét anyag 188

sötét energia 206

sötét korszak, kozmológiai 136

Stapledon, Olaf 188, 194, 262

statisztikai megközelítés

Bayes-szabály és valószínűségek 26-29, 286J

élet kifejlődése 53

érvek a középszerűség ellen 120

földönkívüliek látogatásának valószínűsége 180, 294J

kisbolygók becsapódása 237

kvantummechanikai határozatlanság 223

Nagy Szűrő elképzelése 125-126

sugárzásnak ellenálló mikrobák 75

Swedenborg, Emanuel 256-259

Sz

számítógép lásd intelligencia; kvantumszámítógép;

szén

mint az élet jellemzője 79-80, 85, 145, 270

radioaktív címkézés 62

szerves molekulák

árnyékbioszférára vonatkozó bizonyíték 91

előfordulásuk a világűrben 54, 83-84

felépítésük a feltételezett korai légkörből 50

kimutatásukra irányuló próbálkozás a Marson 62-63

szimuláció

agyé 213-225

Földön kívüli gyarmatosításé 175-178

szintetikus biológia 52, 84

szteránok 90

sztromatolitok 46, 98, 287J

szuper-Földek 35

lásd még exobolygók

szupernóvák eloszlása 181

T

Tara-Oceans-projekt 95-96

technécium 297J

Tejútrendszer

középpontja 142-144

zaja 245-246

Tejútrendszer gyarmatosítása

emberek által 170

földönkívüliek által 167-169, 171-179, 180

űrbeli bárka 167, 177, 187

telepátia 30-31, 286J

teleportáció 203

természetes kiválasztódás lásd evolúció

termodinamika második főtétele 206, 250-251

termofilek és hipertermofilek 75-77

Titán (Szaturnusz holdja) 288J

tömeges kihalás 146-47

követelményei 35-36, 274

Mars, mint ~, korai története 66-67

transzhumanizmus 211

tudomány, természettudomány

értelmes élet és a ~ kifejlődése 106-111

fizika törvényeinek megbízhatósága 205-207

SETI státusa, mint ~ 27-30

valószínű hatása a kapcsolatfelvételre 250-253

tudományos és tudományos-fantasztikus irodalom

Crick, Francis: Az élet mikéntje. Eredete és természete (Life Itself. Its Origin and Nature) 287J, 295J

Davies, Paul: A kozmikus tervrajz (The Cosmic Blueprint) 288J

Davies, Paul: A Goldilocks-rejtély (The Goldilocks Enigma) 297J

Davies, Paul: Az ötödik csoda (The Fifth Miracle) 287J, 288J, 289J

Davies, Paul: Hogyan építsünk időgépet? (How to Build a Time Machine) 171, 297J

Dawkins, Richard: Az Ős meséje (The Ancestor’s Tale) 84, 289J

Hoyle, Fred: Androméda (A for Andromeda) 232

Hoyle, Fred: Az intelligens univerzum (The Intelligent Universe) 287J

Krauss, Lawrence: A Star Trek fizikája (The Physics of Star Trek) 203

Lindsay, David: Utazás az Arcturushoz (A Voyage to Arcturus) 262

Sagan, Carl: Kapcsolat (Contact) 12, 19, 150, 203, 232, 245

Sagan, Carl: A kozmikus kapcsolat (The Cosmic Connection) 286J

Shostak, Seth: Egy E.T. vadász vallomásai (Confessions of an Alien Hunter) 173, 285J, 313J

Stapledon, Olaf: Star Maker 187, 194, 262

Wells, H. G.: Az első emberek a Holdon (The First men in the Moon) 207

Wells, H. G.: Világok harca (The War of the Worlds) 25, 34, 179, 232, 285J

Turing, Alan 155, 212, 215

tükörképélet 81, 86, 90

U

UFO (unidentified flying object, azonosítatlan repülő tárgy) 27, 38-43, 163

új SETI 20

és biológia utáni intelligencia 229

bizonyítékokon alapuló problémák 193

célzott keresés 145-148

elektromágneses színképen túl 136-139

Földön kívüli űrszondák kimutatása 149-154

lehetséges nyalábok 139-145

nanoszondák és biológiai üzenetküldés 136-138, 154-162

távolság problémája rádiókapcsolat esetén 133-137

tudományos alap 202-205

Ü

űrbárkák 167, 178, 187

űrszonda, Föld üzenetét szállító 268-270

űrszondák

Földön kívüli 149-157, 168

NASA 61-2, 268-270

űrutazás

fekete lyukak és ~ 194

Galaktikus Klub alternatívája 165-167

kilátások az ember számára 171

költségek figyelembe vétele 154-155, 157-158

közel relativisztikus sebességű 202-204

lásd még Tejútrendszer gyarmatosítása; űrszondák

üstökös

becsapódások veszélye 105, 130, 145, 225, 236-238, 249

mint az élet szállítóeszköze 162, 278

mint nyersanyagforrás 155, 184-186

lásd még heves becsapódások időszaka

üzenetküldés a Földön kívüli értelemnek lásd METI

V

vákuum energiája 206

vallás

SETI hasonlósága a ~hoz 260-263

és a tudomány kialakulása 107-110, 241

valószínű hatása a földönkívüliekkel való kapcsolatfelvételre 253-260

Venter, J. Craig 59, 95, 157

Viking-űrszonda 61-62

világűr meghódítása (exploration)

biológiai kísérletek csekély száma 61

motiváció 155, 165, 174-175

vírusok

laboratóriumi szintézise 59

mint biológiai üzenethordozó rendszerek 162

mint nanogépek 157-158

mint a bizarr élet indikátorai 79

víz

bolygók belsejében 37-38, 66

Marson 54-55, 63-64

mint az élet valószínű feltétele 36, 55,75

Voyager-űrszonda 268

vörös eső Keralában 91

vörös törpék 37

W

W-és Z-bozon 111, 138, 286J

Wells, H. G. 171

Whewell, William 256-257

Whitehouse, David 238, 302J

Wolfe-Simon, Felisa 85, 94, 288J

Színes képmelléklet

1. A SETI Intézet Allen Array rádiótávcső-rendszerének részlete Észak-Kaliforniában, kettő a sok, egymással összekapcsolt antenna közül (Seth Shostak/SETI Intézet szíves engedélyével)

2. A Mars csatornái Percival Lowell rajzán (A Mars and Its Canals, Macmillan, New York, 1906 című könyvből)

3. Az Europa, a Jupiter egyik holdja. A jéggel borított felszínt barázdák szabdalják, amelyek vélhetően akkor keletkeznek, amikor a jég megcsúszik a felszín alatti folyékony óceánon (A NASA szíves engedélyével)

4. A Viking-űrszonda azzal a robotkarral, amelyet biológiai elemzés céljára a felszínt borító por összegyűjtéséhez használtak (A NASA szíves engedélyével)

5. Tenger alatti vulkán a Juan de Fuca-hasadék mentén, a Csendes-óceán északkeleti részén. A „fekete füst” vasszulfid részecskékből álló turbulens felhő (John Delaney és Deborah Kelley Washington Egyetem, szíves engedélyével)

6. A radioaktivitást is tűrő Deinococcus radiodurans négy sejtje (Dr. Michael J. Daly, Uniformed Services University, Bethesda, Maryland szíves engedélyével)

7. Az Atacama-sivatag száraz, középső vidéke, ahol még az ismert legszívósabb mikrobáknak is nehéz fennmaradniuk. Bizarr életformák azonban ezen a területen is előfordulhatnak (Tim Hilliard szívességéből.)

8. A Murchison meteorit egy darabja, amely a fehérjék építőköveiül szolgáló aminosavakat tartalmaz (Lawrence Garvie, Arizona Állami Egyetem, szíves engedélyével)

9. Egy 1984-ben az Antarktiszon talált, a Marsról származó meteorit. Apró alakzatokat tartalmaz (kis kép), amelyek talán nanobaktériumok lehetnek (A NASA szíves engedélyével)

10. A Philippa Uwins által felfedezett „nanóbok”, amely alakzatokat egyesek – vitatottan – a bizarr élet egyik formájaként értelmeztek. Túlságosan kicsik (kb. 100 nm) ahhoz, hogy hagyományos mikrobák legyenek.

11. Felisa Wolfe-Simon és Ron Oremland a kaliforniai Mono-tónál az arzént hasznosító élet nyomát keresik (Copyright © Henry Bortman)

12. A Parkes-rádiótávcső Új-Dél-Walesben (Ausztrália) a SETI-kutatás egyik legfontosabb műszere volt. Ez a világ egyik legnagyobb teljesítőképességű rádiótávcsöve, amelyik fontos reléállomásként szolgált 1969-ben, az első Holdra szálláskor, amit a The Dish (Az antenna) című film örökített meg. (Carol Oliver szíves engedélyével)

13. Az arecibói rádiótávcső Puerto Ricón a világ legnagyobb műszere. Nem mozgatható, ezért az égboltnak csak egy korlátozott szeletét képes megfigyelni. Éveken keresztül időnként SETI-kutatásra is használták. (Seth Shostak szíves engedélyével)

14. Matrjoska-agy. Talán ez az igazi földönkívüli?

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.