Gyilkos-Anders és barátai (meg akik nem azok)
Date: 0101-01-01 00:00:00+00:00
Publisher: szs

Jonas Jonasson

GYILKOS-ANDERS ÉS BARÁTAI

(meg akik nem azok)

Jonas Jonasson: Mördar-Anders och hans vänner

(samt en och annan ovän)

© Jonas Jonasson, 2015

Fordította: Kúnos László

Ez tetszett neked, Papa.

Legyen a tied.

ELSŐ RÉSZ
Egy nem szokványos keresőtevékenység

1. fejezet

A férfi, akinek életében hamarosan megjelenik a halál és az erőszak, és akinek életét tolvajok és banditák népesítik be, ábrándozva álldogált Svédország egyik legsivárabb szállodájának recepciós pultja mögött.

Henrik Bergman lókereskedő egyetlen unokája a saját sikertelenségéért most is, mint mindig, a nagyapját okolta. Az öreg a maga üzletágában mindenkinél jobb volt Dél-Svédországban, évente legalább hétezer lovat adott el, és csakis első osztályú árut.

1955-től kezdődően azonban az álnok parasztok nagyapa hidegvérű és melegvérű lovait traktorokkal kezdték felváltani olyan tempóban, melyet nagyapa nem bírt követni. Az évi hétezer adásvétel hétszázra zsugorodott, azután a hétszázból hetven lett, a hetvenből hét. Öt év alatt a család vagyona eltűnt a dízelmotorok füstjében. A még meg nem született unoka apja 1960-ban úgy próbálta menteni a menthetőt, hogy bejárta a környéket, és a gazdáknak a gépek ártalmasságáról prédikált. Amúgy is annyi mindenről suttogtak az emberek. Hogy például a dízelolaj rákot okoz, ha ráfröccsen az ember bőrére, márpedig az ráfröccsen.

Az apa ezt még megtoldotta azzal, hogy a kutatók szerint a dízel terméketlenné teszi a férfiakat, bár ezt inkább nem kellett volna mondania. Először is azért nem, mert nem volt igaz, másodszor pedig azért nem, mert az anyagi terhek alatt roskadozó, öt-nyolc gyereket eltartó, de továbbra is fickós kedvű gazdák ezt örömmel nyugtázták. Óvszert szégyelltek vásárolni, egy Massey Ferguson vagy egy John Deere traktort viszont nem.

Nagyapa teljesen lerongyolódva halt meg, ráadásul az utolsó lova rúgta halálra. Bánatos és ló nélkül maradt fia másik pályára nyergelt át, és egy idő után a Facit Rt.-nél, a világ egyik legnagyobb író-és számológépgyártó cégénél kapott állást. Ezzel sikerült elérnie, hogy élete folyamán a jövő nem egyszer, hanem kétszer gázolt át rajta, mert a piacon egyszer csak megjelentek az elektronikus számológépek. A japán modell, mintha csak gúnyt akart volna űzni a Facit termékek zászlóshajóiból, elfért egy zakó belső zsebében.

A Facit gépei nem zsugorodtak össze (legalábbis nem elég gyorsan), a cég maga viszont igen, olyannyira, hogy végül nem maradt belőle semmi.

A lókereskedő fia az utcára került. Hogy elfelejtse, hogy az élet kétszer is kibabrált vele, inni kezdett. A munkanélküli, megkeseredett, a tisztálkodásról rendszeresen megfeledkező és soha nem józan férfi minden vonzerejét elvesztette húsz évvel fiatalabb felesége szemében, aki kitartott mellette egy ideig, aztán még egy ideig.

A türelmes fiatal nő végül azonban belátta, hogy a hibát, vagyis hogy rosszul választott férjet magának, helyre lehet hozni.

– Válni akarok – mondta egy délelőtt férjének, aki kétes tisztaságú fehér alsógatyában bolyongott a lakásukban, és keresett valamit.

– Nem láttad a konyakos üveget? – kérdezte a férfi.

– Nem. De válni akarok.

– Tegnap este ide tettem a mosogató szélére, csak te rakhattad el innen.

– Lehet, hogy beraktam a bárszekrénybe, amikor a konyhában takarítottam, már nem emlékszem. De azt akarom mondani neked, hogy el akarok válni.

– A bárszekrénybe? Persze, megnézhettem volna ott is. Milyen hülye vagyok! Szóval el akarsz menni? És elviszed magaddal a kis szarost is?

Elvitte. A kedves tekintetű, kék szemű, hirtelenszőke kisfiút. Aki jóval később recepciós lett.

Az anya eredetileg nyelvtanári pályára készült, de a baba negyedórával a záróvizsga előtt érkezett. Most Stockholmba távozott megszaporodott cókmókjával, és beadta a válóperes iratokat. Újra felvette lánykori nevét, a Perssont, nem törődve azzal, milyen következménnyel jár ez fiára nézve, aki a Per keresztnevet viselte (nem mintha nem lehetne valakit Per Perssonnak nevezni, vagy akár Jonas Jonassonnak is, legfeljebb kissé fantáziátlan megoldás).

A fővárosban parkolóőrként sikerült elhelyezkednie. Per Persson mamája naphosszat rótta a stockholmi utcákat, ahol naponta többször is ledorongolták a tilosban parkoló férfiak, főként olyanok, akiknek nem okozott gondot az éppen kirótt büntetés kifizetése. A tanári pálya terve szép lassan a semmibe foszlott, egy idő után már nem akarta megtanítani a német prepozíciók vonzatait olyan diákoknak, akiket ez egyáltalán nem érdekelt.

Ám miután az anya a fél életét eltöltötte az eredetileg alkalminak tekintett munkával, egyszer az egyik tilosban parkoló autós a szokásos ledorongolás közben észrevette, hogy a parkolóőri egyenruha egy nőt rejt magában. A szóváltás este egy elegáns vendéglőben folytatódott, és mire elérkeztek a kávéhoz és a konyakhoz, a parkolóőr visszavonta a kiszabott büntetést. A kihágás elkövetője pedig megkérte Per Persson édesanyjának kezét.

A kérő egy izlandi bankár volt, aki épp arra készült, hogy hazaköltözik Reykjavíkba. Tejben-vajban való fürösztést ígért szíve választottjának, ha vele tart. Ha kedve van, tette hozzá kevésbé lelkesen, mehet vele Izlandra a fia is. De eddigre már annyi idő telt el, hogy a hirtelenszőke kisfiú nagykorú lett, és maga dönthetett a sorsáról. Úgy gondolta, Svédországban fényesebb jövő vár rá, és mivel azt, ami ezután történt, nem lehet összehasonlítani azzal, ami máskülönben történhetett volna, nem lehet megállapítani, hogy helyes vagy helytelen volt-e a döntése.

Per Persson már tizenhat évesen munkát vállalt a gimnáziumi tanulás mellett, amiben nem sok örömét lelte. Anyjának soha nem mondta el részletesebben, mit dolgozik. Tudta, miért nem.

– Hová mégy, fiacskám? – kérdezte olykor anyja.

– Dolgozni, mama.

– Ilyen későn?

– Ez a munka nincs időhöz kötve.

– Mit mondtál, mit is csinálsz?

– Már ezerszer elmondtam. Asszisztens vagyok a... szórakoztatóiparban. Emberek közti kapcsolatok, meg ilyesmi.

– Miféle asszisztens? És mi a neve annak a...

– Most már szaladnom kell, mama. Majd később megbeszéljük.

Per Persson megint kitért a válasz elől. Nyilván nem szívesen számolt volna be olyan részletekről, hogy munkaadója alkalmi szerelmet szervez és árusít egy nagy és lepusztult sárga faházban a Stockholmtól délre fekvő Huddingéban. Vagy arról, hogy az intézmény neve Club Amore. Vagy arról, hogy ő maga a logisztikáért felel, valamint kísérő is és ellenőr. Neki kell gondoskodnia róla, hogy minden ügyfél eljusson a megfelelő szobába, és a rendelkezésre álló idő alatt megkapja a rendelkezésre álló szerelmet. Ő készítette el a menetrendet, mérte a látogatások idejét, és hallgatózott az ajtóknál (és szabad utat adott képzeletének). Ha úgy érezte, rossz irányba mennek a dolgok, lármázni kezdett.

Épp akkor, amikor anyja emigrált és Per Persson formailag is befejezte tanulmányait, munkaadója úgy döntött, hogy profilt vált, és a Club Amorét átkeresztelte Tavirózsa Panziónak. A környéken nem volt se tó, se tavirózsa, de ahogy a tulajdonos mondta:

– Valami neve mégiscsak kell, hogy legyen ennek a trágyadombnak.

Tizennégy szoba. Egy éjszaka kétszázhuszonöt korona. Közös vécé és zuhanyozó. Tiszta ágynemű és törülközők egyszer egy héten, de csak akkor, ha a használt tényleg használtnak látszik. A tulajdonosnak voltaképpen nem állt érdekében a profilváltás szerelmi fészekből harmadosztályú szállodává. Jóval többet keresett, ha vendégei nem egyedül feküdtek az ágyukban. És ha a lányok órarendjében akadt egy-egy lyukasóra, olyankor ő is bebújhatott melléjük. A Tavirózsa Panzió egyetlen előnye az volt, hogy kevésbé minősült törvénytelennek. A szexklub tulajdonosaként nyolc hónapnyi gondolkodási időt kapott a hűvösön, és arra jutott, hogy ennyi elég is.

Per Perssonnak, akiről már kiderült, hogy tehetsége van a logisztikához, felkínálta a recepciós állást, ami nem is tűnt olyan rossznak (mint a fizetés). Neki kellett bejelentenie és kijelentenie a vendégeket, ügyelni rá, hogy fizessenek, nyilvántartani a foglalásokat és lemondásokat. A jó modorára is szükség volt, mindaddig, amíg nem befolyásolta negatívan az eredményeket.

Új feladat volt, új néven, és Per Persson munkaköre nagyobb lett és felelősségteljesebb, mint korábban. Erre hivatkozva felkereste főnökét, és kellő tisztelettel előadta, szeretné, ha bérét is ehhez igazítanák.

– Felfelé vagy lefelé? – kérdezte a főnök.

Per Persson felfelé gondolta. A beszélgetés nem hozta meg a kívánt eredményt. Egy idő után már csak abban reménykedett, hogy legalább megtarthatja eddigi állását.

Megtarthatta. Főnöke ráadásul még némi nagyvonalúságot is tanúsított, mert a következő ajánlatot tette:

– Költözz be a recepció mögötti kis szobába, csórikám, és akkor nem kell bért fizetned az anyádtól rád maradt lakásért.

Na igen. Per Persson belátta, hogy így valóban megspórolhat egy kis pénzt. És mivel a fizetését úgyis feketén kapja, folyamodhat szociális és munkanélküli segélyért is.

Így esett, hogy az ifjú recepciós élete egybeolvadt a munkájával. Ott élt és ott dolgozott a recepción. Eltelt egy év, eltelt még egy év, aztán eltelt még öt év, és a fiúnak lényegében nem alakult jobban a sorsa, mint annak idején apjának vagy nagyapjának. És ezért a néhai nagyapját okolta. Az öreg többszörös milliomos volt. Tulajdon édes unokája pedig most itt áll egy pult mögött, fogadja a többnyire mosdatlan szállóvendégeket, akiknek sok esetben rémisztő nevük van, például Gyilkos-Anders.

Ez a Gyilkos-Anders volt egyébként a Tavirózsa Panzió egyik állandó lakója. Johan Andersson volt az eredeti neve, és egész felnőttéletét börtönben töltötte. Soha nem volt a szavak embere, viszont korán rájött, hogy úgy is elérheti, hogy neki legyen igaza, ha behúz egyet annak, aki ellentmond neki, vagy arra készül, hogy ellentmondjon. És ha ez nem elég, még egyet behúz.

A beszélgetésnek ez a módja azt eredményezte, hogy az ifjú Johan rossz társaságba keveredett. Új ismerősei amúgy is erőszakos érvelési technikáját alkohol és tabletták segítségével tovább finomították, és onnan már nem volt visszaút. Az alkohol és a drog tizenkét évet termelt neki húszéves korában, amikor nem tudta megmagyarázni, hogy került a fejszéje a környék legfőbb amfetaminterjesztőjének a hátába.

Gyilkos-Anders nyolc év után szabadult, és szabadulását olyan erőteljesen ünnepelte meg, hogy még ki sem józanodott, amikor a korábbi nyolc mellé tizennégy újabb évet kapott. Ezúttal egy sörétes puska is szerepet játszott az ügyben. Közelről elsütve. Egyenesen a szeme közé a hátában fejszét viselő díler utódjának. Fölöttébb csúnya látvány fogadta azokat, akiknek a holttestet el kellett takarítani.

Gyilkos-Anders azzal védekezett a bíróság előtt, hogy nem akarattal tette. Legalábbis azt gondolja, hogy nem. Magára az eseményre nem nagyon emlékezett. Akárcsak a következő ügy leforgására sem, amikor egy harmadik kábítószerárus torkát vágta el, aki állítólag azzal vádolta őt, hogy rossz kedve van. Ebben az elvágott torkú áldozatnak ugyan igaza volt, de nem sok haszna származott belőle.

Gyilkos-Anders ötvenhat éves korában került újra szabadlábra. A korábbi hasonló alkalmaktól eltérően ezúttal nem átmenetileg akart csak kint maradni, hanem folyamatosan. Ez volt az elképzelése. Csak kerülnie kell az alkoholt. Meg a drogokat. És mindenkit, akinek ezekhez bármi köze van.

A sört nem tartotta veszedelmesnek, jobb kedve lett tőle. Kicsit jobb. Legalábbis nem veszti el tőle a fejét.

A Tavirózsa Panziót abban a hiszemben kereste fel, hogy az olyan élményeket kínál, amilyenekből nemigen részesül az, aki egy, két vagy három évtizedet benn tölt a hűvösön. Mikor úrrá lett csalódásán a megváltozott körülmények miatt, úgy döntött, ha már itt van, kivesz magának egy szobát. Elvégre valahol laknia kell, és a szoba alig kétszáz koronás árán vitatkozni sem volt nagyon érdemes, különös tekintettel arra, hogy az efféle viták hova vezethetnek.

Gyilkos-Anders már első alkalommal, még mielőtt a szobakulcsot megkapta volna, elmondta élettörténetét az éppen szolgálatban lévő fiatal recepciósnak. Szót ejtett a gyerekkoráról is, bár nem gondolta, hogy ennek köze lehet a későbbiekhez. A gyilkos életének első évei nagyjából úgy teltek, hogy apja munka után mindig leitta magát, hogy el tudja viselni a munkáját, és egy idő után az anyja is ugyanezt tette, hogy el tudja viselni az apját. Ennek az lett az eredménye, hogy apja nem tudta tovább elviselni az anyját, és ennek úgy adott kifejezést, hogy időről időre elkalapálta, többnyire a fia szeme láttára.

A recepciós, miután végighallgatta az egész történetet, nem mert mást tenni, mint hogy kezet nyújtott Gyilkos-Andersnek, és bemutatkozott:

– Per Persson – mondta.

– Johan Andersson – felelte a gyilkos, és fogadkozott, hogy amennyire csak tőle telik, igyekszik tartózkodni az újabb gyilkosságok elkövetésétől.

Ezután megkérdezte a recepcióstól, nem kaphatna-e valahogy egy üveg sört. Tizenhét év alatt ugyancsak megszomjazik az ember.

Per Persson nem kívánta azzal kezdeni kapcsolatát Gyilkos-Andersszel, hogy megtagad tőle egy üveg sört. De miközben kitöltötte, megkérdezte, hogy Andersson úr nem szándékozik-e tartózkodni az alkohol és a kábítószerek fogyasztásától.

– De igen, abból nem lehet baj – felelte Johan Andersson. – De szólíts csak egyszerűen Gyilkos-Andersnek. Mindenki így hív.

2. fejezet

A kicsinek is lehet örülni. Például annak, hogy teltek-múltak a hónapok, és Gyilkos-Anders nem gyilkolt meg senkit, sem a recepcióst, sem mást a szálloda környékén. Meg annak is, hogy a főnök engedélyezte, hogy Per Persson vasárnaponként néhány órára bezárja a recepciót. Kedvező időjárás esetén – más nemigen szokott kedvezni neki – elment valahova. Nem azért, hogy kirúgjon a hámból, arra soha nem futotta a fizetéséből. Padon üldögélni valamelyik parkban és elmélkedni viszont még mindig ingyen lehetett.

Ott üldögélt most is az otthonról magával hozott négy sonkás szendviccsel és egy üveg málnaszörppel, amikor egyszerre csak megszólította valaki:

– Hogy érzed magad, fiam?

Egy nő állt előtte, nem sokkal idősebb, mint ő. Elhanyagoltnak és piszkosnak látszott, még a ruhája alól kilátszó fehér papi galléron is éktelenkedett néhány pecsét.

Per Perssont soha nem foglalkoztatta a vallás, de egy pap mégiscsak pap, és arra gondolt, neki is kijár annyi tisztelet, mint a gyilkosoknak, dílereknek és a többi csirkefogónak, akikkel munkája során érintkezésbe kerül. Talán még több is.

– Köszönöm az érdeklődést – felelte. – Voltam már jobban is. Azaz, ha jobban meggondolom, nem voltam. A kínjaim, hogy úgy mondjam, most is olyanok, mint máskor.

Mi a fenétől lettem hirtelen ilyen őszinte, gondolta magában. Legjobb lesz, ha helyre teszem a dolgokat.

– Bár az egészségem és a kedélyállapotom részleteivel nem akarom terhelni a tiszteletes asszonyt. Ha van mit ennem, nagyjából rendben vagyok – mondta, és nyitogatni kezdte az uzsonnás dobozát, mintegy jelezve, hogy véget akar vetni a beszélgetésnek.

Jelzését azonban a lelkész nem fogta fel. Ehelyett azt mondta, hogy szívesen felajánlaná segítségét, ha ezzel elviselhetőbbé tehetné számára az életet. Ha mással nem segíthet, legalább egy személyre szabott könyörgéssel.

Könyörgéssel? Per Persson azon gondolkodott, mit képzel vajon ez a lepukkant pap, mit érne el vele? Azt hiszi, pénz fog hullani az égből, mint az eső? Vagy kenyér és krumpli? Hát... rajta ne múljon. Miért utasítson el bárkit is, aki jót akar neki?

– Köszönöm, tiszteletes asszony. Ha úgy gondolja, hogy egy könyörgés az égiekhez könnyebbé teheti az életemet, én biztos nem fogok az útjába állni.

A lelkész elmosolyodott, és letelepedett a padra a vasárnapi kimenőjét töltő recepciós mellé. Munkához látott.

– Uram, tekints le gyermekedre... egyébként hogy is hívnak?

– Per vagyok – felelte Per Persson, és arra gondolt, vajon mit kezd az Úr ezzel az információval.

– Uram, tekints le Per gyermekedre, nézd, mennyire szenved...

– Mondjuk, szenvedni éppen nem szenvedek.

A lelkész kizökkent, elakadt, azt mondta, legjobb, ha elölről kezdi az egészet, és hogy a könyörgés akkor ér legjobban célba, ha nem szakítják félbe túlságosan sokszor.

Per Persson bocsánatot kért, és megígérte, hogy nem szól többet közbe, a tiszteletes asszony nyugodtan végigmondhatja a könyörgést.

– Köszönöm – mondta a lelkésznő, és újra nekifutott. – Uram, tekints le gyermekedre, aki úgy érzi, hogy jobban is mehetne a sora, még ha kifejezetten nem szenved is. Uram, adj neki biztonságot, tanítsd meg a világ szeretetére, mert akkor a világ is szeretni fogja őt. Ó, Jézus, állj mellette kereszteddel, jöjjön el a te országod, és így tovább.

És így tovább?, gondolta Per Persson, de nem mert megszólalni.

– Isten áldása legyen rajtad, gyermekem, adjon neked erőt, egészséget és... erőt. Az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében. Ámen.

Per Persson nem tudta, hogy a személyre szabott könyörgésnek milyennek kell lennie, de az imént hallott változatot összecsapott munkának tartotta. Mondani is akarta, de a lelkésznő megelőzte.

– Húsz korona lesz, köszönettel.

Húsz korona? Ezért?

– Pénzt kér a könyörgésért? – kérdezte Per Persson.

A lelkésznő bólintott. Egy könyörgést nem lehet egyszerűen ledarálni. Koncentrációt igényel és átélést, erő kell hozzá – és hát egy lelkésznek is élnie kell valamiből, amíg itt tartózkodik a földön, és nem a mennyekben.

A könyörgés, amit Per Persson az imént hallott, nem tűnt sem koncentráltnak, sem átéltnek, és abban sem volt biztos, hogy a mennyországban várják a lelkésznőt, ha eljön a távozás ideje, és nem valahol máshol.

– Tíz korona? – próbálkozott újra a lelkész.

Enged az árból? Ebből a semmi pénzből? Per Persson alaposabban megnézte magának a lelkésznőt, és meglátott benne valami... mást? Valami szánalomra méltót?

Úgy döntött, hogy a nőt inkább sorstársnak tekinti, nem szélhámosnak.

– Nem kér egy szendvicset?

A lelkésznő szeme felcsillant.

– Ó, köszönöm, az jó volna. Isten áldjon meg érte!

Per Persson azt mondta, hogy történelmi perspektívából nézve szinte minden arra utal, hogy az Úr mással van elfoglalva, nem azzal, hogy őt megáldja. És ezen még az a könyörgés sem fog változtatni, amelyik az imént került a színe elé.

A lelkésznő, úgy látszott, válaszolni akar valamit, de a recepciós gyorsan odanyújtotta neki az uzsonnás dobozát.

– Tessék – mondta. – Aki éhes, annak ennie kell.

– Az Úr az alázatosakat igazságosan vezeti, és az ő útjára tanítja az alázatosakat. Zsoltárok könyve, 25. fejezet – felelte teli szájjal a lelkésznő.

– Ahogy mondja – mondta Per Persson.

A nő tényleg lelkész volt. Miközben bekebelezte a recepciós négy szendvicsét, elmondta, hogy saját gyülekezete volt egészen az elmúlt hét vasárnapjáig, amikor a presbitérium főgondnoka félbeszakította a prédikációját, és felszólította, hogy jöjjön le a szószékről, szedje a sátorfáját, és hagyja el a templomot.

Per Persson szerint ilyet nem illik csinálni. A munkavállalóknak is vannak jogai, és az ég alkalmazottai is munkavállalók. Vagy talán nem azok?

De igen, természetesen, a főgondnok azonban feljogosítva érezte magát, hogy azt tegye, amit tesz. És a gyülekezet egyetértett vele. Sőt, ő maga, a lelkész is. A gyülekezetből egyébként legalább ketten utána hajították az énekeskönyvüket, miközben távozott.

– Van ennek a történetnek persze egy hosszabb változata is. Meghallgatja? És ez nem egy diadalmenet története, ezt előrebocsátom.

Per Persson elgondolkodott. Kell ez neki? Ha nem diadalmenet, akkor minden bizonnyal gyászmenet, annak pedig ott van a sajátja.

– Nem hiszem, hogy felderülne az életem, ha megtudom, hogy másoké is borús. De a lényegére kíváncsi volnék, ha nem tart nagyon sokáig.

A lényegére? A lényege az, hogy hetedik napja bolyong, vasárnaptól vasárnapig. Pincékben meg sufnikban alszik, eszik, ami épp a keze ügyébe kerül...

– Négy sonkás szendvicset a négy közül, ami a keze ügyébe került – mondta Per Persson. – Nem akarja az utolsó falatomat leöblíteni az utolsó csepp innivalómmal?

Az ajánlatra a lelkésznő nem mondott nemet. Miután szomját oltotta, így szólt:

– Egy szó mint száz, nem hiszek Istenben. Még kevésbé Jézusban. Apám kényszerített rá, hogy járjak a nyomdokaiban – mármint az övében, nem Jézuséban –, miután az a szerencsétlenség érte, hogy nem fia született, hanem csak lánya. Annak idején persze apám is kényszernek engedelmeskedett, a nagyapáménak. Az is lehet, hogy az ördög kényszerítette mind a kettőjüket, nem tudom. A lelkészség nálunk mindenesetre családi hagyomány.

Az áldozati szerep egy apa vagy egy nagyapa árnyékában nyomban a sorsközösség érzését ébresztette fel Per Perssonban. Kijelentette, ha a gyerekeknek nem kellene roskadozniuk a sok trágya súlya alatt, amit az előző generációk hordtak össze, talán elviselhetőbb volna az élet.

A lelkésznő nem akart belebonyolódni a korábbi generációk nélkülözhetetlenségének kérdésébe magának az életnek a szempontjából. Inkább az iránt kezdett érdeklődni, mi vezette fiatal barátját egészen idáig, ebbe a... parkba, ehhez a... padhoz.

Ehhez a padhoz, hát igen. És ahhoz a nyomasztó szállodai recepcióhoz, ahol dolgozik és lakik is. És Gyilkos-Andersszel osztozik a sörén.

– Gyilkos-Andersszel? – kérdezte a lelkésznő.

– Igen – felelte a recepciós. – A hetesben lakik.

Per Persson arra gondolt, rászán még néhány percet a lelkésznőre, ha már ennyire érdeklődik. Elmondta, ki volt a nagyapja, aki eltékozolta a millióit. És az apja, aki egyszerűen csak feladta. És az anyja, aki felkapaszkodott egy izlandi bankár szekerére, és eltávozott az országból. Elmondta azt is, hogy került tizenhat éves korában egy kuplerájba. És hogyan lett belőle recepciós, amikor a kupleráj átalakult szállodává.

– És ha úgy adódik, hogy van húsz perc szabad időm, és letelepszem a parkban egy padra biztos távolságban a rablóktól és banditáktól, akikkel munka közben naponta találkozom, akkor felbukkan egy lelkész, aki nem hisz Istenben, aki megpróbálja kicsalni tőlem a maradék pénzemet, és aki megeszi az ebédemet. Tudni akarta, hát tessék, ilyen az életem. Hacsak a könyörgésével időközben nem változtatta Grand Hotellé az egykori kuplerájt.

A piszkos ruhájú lelkésznő, aki még le sem törölte a morzsákat a szájáról, mintha szégyellte volna magát. Azt mondta, nem valószínű, hogy könyörgése ilyen gyors eredménnyel járna, egyrészt azért nem, mert hamar munka volt, másrészt azért nem, mert akihez szólt, nem létezik. Megbánta, hogy pénzt kért a rosszul végzett munkáért, kivált most, hogy a recepciós nagylelkűen neki adta szendvicseit.

– Meséljen még, milyen ez a szálloda? – mondta. – Nem volna benne egy szoba számomra is, valamilyen... baráti áron?

– Baráti áron? – kérdezte Per Persson. – Mióta vagyunk mi barátok?

– Igaza van – felelte a lelkésznő. – De talán ami késik, az nem múlik.

3. fejezet

A lelkésznő a Gyilkos-Anders szobája melletti nyolcas számú szobát kapta meg. De a gyilkostól eltérően, akitől Per Persson soha nem merte elkérni a szoba árát, az új vendéget felszólította, hogy egy hetet fizessen ki előre. Teljes áron.

– Előre? De hát ez az összes pénzem!

– Ezért is fontos, hogy jó helyre kerüljön, és ne kallódjon el. Esetleg feldobok egy könyörgést a lelkésznő érdekében teljesen ingyen, hogy egyenesbe kerüljön – mondta a recepciós.

Ebben a pillanatban belépett a szállodába egy borostás, bőrdzsekit és napszemüveget viselő férfi. Mintha paródiája lenne annak a gengszternek, aki vélhetőleg volt, és köszönés nélkül megkérdezte, hol találja Johan Anderssont.

A recepciós kihúzta magát, és az felelte, hogy csak úgy nem adhat felvilágosítást akárkinek arról, hogy kik a Tavirózsa Panzió lakói. Itt fontosnak tartják a vendégek inkognitójának megőrzését.

– Ha nem mondod meg azonnal, levágom a töködet – mondta a bőrdzsekis férfi. – Hol van Gyilkos-Anders?

– A hetes szobában – felelte Per Persson.

A fenyegetőző ember eltűnt a folyosón. A lelkésznő utána nézett, és megkérdezte, van-e valami probléma. És hogy mit gondol a recepciós: nem tehetne-e valamit ő mint lelkész?

Per Persson nem gondolt semmit, de ezt még közölni sem tudta, mert a bőrdzsekis férfi már vissza is jött.

– A gyilkos húzza a lóbőrt. Ismerem a fajtáját, jobb, ha ilyenkor békén hagyjuk. Itt hagyom ezt a borítékot, add oda neki, ha felébred. Mondd meg neki, hogy a gróf küldi.

– Csak ennyit? – kérdezte Per Persson.

– Igen. Azaz nem. Mondd meg neki, hogy ötezer van a borítékban, nem tíz, mivel csak félmunkát végzett.

A bőrdzsekis férfi eltávozott. Ötezer? Olyan öt, aminek minden jel szerint tíznek kellett volna lennie. És most a recepciósra vár a feladat, hogy a különbséget megmagyarázza Svédország legveszedelmesebb emberének. Hacsak nem kéri meg rá a lelkésznőt, aki épp az imént ajánlotta fel szolgálatait.

– Gyilkos-Anders – mondta a lelkésznő. – Tehát valóban létezik, nemcsak úgy mondtad?

– Elkárhozott lélek – felelte a recepciós. – Nagyon elkárhozott, ami azt illeti.

Meglepetésére a lelkésznő megkérdezte, hogy ez a nagyon elkárhozott lélek vajon olyan mértékben elkárhozottnak tekinthető-e, hogy ő és a recepciós erkölcsileg megalapozottnak tarthatja egy ezres kölcsönvételét a pénzéből abból a célból, hogy ők ketten teleegyék magukat a környék valamelyik kellemes vendéglátóipari létesítményében.

Per Persson megkérdezte tőle, miféle lelkész az, akinek egy ilyen javaslat egyáltalán megszületik a fejében, bár elismerte, hogy a javaslat csábító. Ugyanakkor megjegyezte, Gyilkos-Anderst nem ok nélkül nevezik Gyilkos-Andersnek. Ennek, ha jól emlékszik, három oka is van: egy fejsze valakinek a hátában, egy lövés sörétes puskával valakinek az arcába, és egy átvágott torok.

A gyilkos pénzének titokban való kölcsönvétele nem kerülhetett napirendre, mert a szóban forgó gyilkos időközben felébredt, és borzas fejjel közeledett feléjük a folyosón.

– Szomjas vagyok – közölte. – Ma várok egy kis dohányt, de még nem érkezett meg, és nincs egy fillérem sem sörre. Vagy kajára. Kölcsönözhetek kétszázat a kasszából?

Kérdő mondat volt, de nem kérdés. Gyilkos-Anders arra számított, hogy egy pillanat múlva már a kezében tartja a két darab százast.

De ekkor a lelkésznő fél lépést tett előre.

– Jó napot! – mondta. – Johanna Kjellander a nevem, pap vagyok, korábban önálló gyülekezeti lelkész.

– Nem csípem a papokat – mondta Gyilkos-Anders rá se nézve a lelkésznőre.

A beszélgetés soha nem volt erős oldala. Továbbra is a recepcióshoz intézte szavait.

– Kapom már a dohányt, vagy mi van?

– Ha csak ennyit tud mondani, azzal nem érthetek egyet – mondta Johanna Kjellander. – Nem kétséges, a mi szakmánkban is vannak megbízhatatlan emberek, sajnos magam is közéjük tartozom. De szívesen elbeszélgetnék ezekről a dolgokról... izé... Gyilkos-Anders úrral. Vagy inkább máskor? Most inkább foglalkozzunk ezzel a borítékkal, melyet egy gróf hagyott itt az előbb a recepción. Ötezer korona van benne.

– Ötezer? – mordult fel Gyilkos-Anders. – Tíznek kell lennie! Mit csináltál a többivel, te szemétláda csuhás?

Az alvástól még bódult, másnapos gyilkos dühösen meresztette szemét Johanna Kjellanderre. Per Persson nem szerette volna, ha papot gyilkolnak a recepcióján, ezért gyorsan közbeszólt, és félénken elhadarta a gróf üzenetét, miszerint az ötezer csak részfizetés, mert a munka csak félig lett elvégezve. Ő maga, a recepciós és a mellette álló lelkésznő csak az üzenet ártatlan közvetítői, ezt remélhetőleg Gyilkos-Anders is megérti...

Johanna Kjellander ekkor újból magához ragadta a szót. A „szemétláda csuhást” ugyancsak zokon vette.

– Szégyellje magát! – kiáltotta olyan határozottsággal, hogy Gyilkos-Anders kis híján el is szégyellte magát.

Azután azzal folytatta, hogy kikéri magának a feltételezést, hogy ő és a recepciós le akarta volna nyúlni a pénzét.

– Viszont a helyzet az, hogy eléggé le vagyunk égve, mind a ketten. És ha már erre terelődött a szó, megkérdezem, hogy Gyilkos-Anders úr nem adná-e kölcsön nekünk az egyiket azok közül a vonzó megjelenésű ezerkoronások közül néhány napra? Vagy mondjuk inkább egy hétre?

Per Persson döbbenten hallgatta. A lelkésznő először meg akarta dézsmálni a borítékot Gyilkos-Anders háta mögött. Aztán ugyanezért a gondolatért úgy legorombította a gyilkost, hogy az majdnem belepirult. Most pedig egy kölcsönügyletről kezd tárgyalni vele. Lehet, hogy nem működik az életösztöne? Nem érti, hogy életveszélynek teszi ki őt is és saját magát is? Hogy lehet valaki ilyen hülye?! Gyorsan le kell állítani, mielőtt maga a gyilkos állítja le valamilyen radikálisabb módon.

Először is meg kell próbálnia rendbe tenni, amit elrontott. Gyilkos-Anders közben leült egy székre, mivel láthatóan összezavarta, hogy a lelkésznő, aki minden bizonnyal ellopta a pénzét, most kölcsön akarja kérni azt is, amit nem tudott ellopni.

– Ha jól értem a helyzetet, Gyilkos-Anders úr úgy érzi, hogy megrövidítették ötezer koronával. Így van? – kérdezte Per Persson, és igyekezett együttérzőnek látszani.

Gyilkos-Anders bólintott.

– Akkor meg kell ismételnem, mégpedig nyomatékosan, hogy mi ketten nem nyúltunk a pénzéhez. Sem én, sem Svédország itt jelen levő legkülönlegesebb papi személye. De ha tehetek valamit, bármi legyen is az, amivel megkönnyíthetem Gyilkos-Anders úr helyzetét, csak szóljon bátran!

A „ha tehetek valamit” kezdetű mondat gyakran elhangzik a szállodaiparban, de nem feltétlenül azt jelenti, amit jelent. Gyilkos-Anders azonban, sajnálatos módon, ezúttal szó szerint értette.

– Köszönöm – mondta fáradtan. – Hozzák ide nekem a másik ötezremet, legyenek szívesek. Hogy ne kelljen szétvernem a pofájukat.

Per Persson egyáltalán nem vágyott rá, hogy megkeresse a grófot, aki visszataszító módon épp az egyik legkedvesebb testrészétől akarta megszabadítani. Már a találkozás gondolata is kellemetlenül érintette. Hát még az, hogy pénzt követeljen tőle...

A recepcióst egyre jobban eltöltötte az aggodalom, amikor a lelkésznő hirtelen közbeszólt:

– Rendben!

– Rendben? – ismételte meg rémülten a recepciós.

– Helyes! – mondta Gyilkos-Anders, miután kétszer egymás után is elhangzott a „rendben”.

– Hiszen nyilvánvaló, hogy Gyilkos-Anders úrnak segítségre van szüksége – folytatta a lelkésznő. – És mi itt a Tavirózsa Panzióban mindig állunk rendelkezésére. Megfelelő térítés ellenében hajlandók vagyunk megkönnyíteni a gyilkosok és a martalócok életét is. Az Úr nem tesz különbséget az emberek között. Illetve, lehet, hogy tesz, de most ne kalandozzunk el a fő kérdésünktől: első lépésként azt szeretnénk megtudni, miféle „munkával” kapcsolatban merült fel, hogy csak félig van elvégezve?

Per Persson e pillanatban szívesebben lett volna valahol máshol. A lelkésznő az imént azt mondta, „mi itt a Tavirózsa Panzióban”. Pedig még be sincs jelentkezve, nem is fizetett semmit a szobájáért, de ez nem gátolja abban, hogy a panzió személyzete nevében üzleti tárgyalásba bocsátkozzon egy gyilkossal.

A recepciós úgy döntött, hogy az új vendéget mostantól kezdve mélyen ellenszenvesnek tekinti. Pillanatnyilag jobb ötlete nem is volt, mint hogy továbbra is ott álljon, ahol áll, a recepció hűtőszekrénye mellett, és amennyire lehet, közönyösnek mutassa magát. Aki nem ébreszt másokban indulatokat, azt nem ütik agyon, gondolta magában.

Ami azt illeti, Gyilkos-Anders is eléggé össze volt zavarodva. A lelkésznő rövid idő alatt annyi mindent mondott, hogy nem tudta követni (papi mivolta pedig csak tovább rontott a helyzeten).

Mintha valami együttműködést javasolt volna. Az ilyesmi általában rosszul végződik, de miért ne hallgassa meg? Nem kell mindenkit rögtön az elején laposra verni, ellenkezőleg, legtöbbször az derül ki, hogy ezt jobb a végére hagyni.

Így történt, hogy Gyilkos-Anders elmondta, miféle munkáról van szó. Nem ölt meg senkit, akár hiszik, akár nem.

– Hát igen, egy gyilkosságot nehezen lehet csak félig kivitelezni – morfondírozott fennhangon a lelkésznő.

Gyilkos-Anders elhatározta, hogy többet nem gyilkol, mert túl nagy árat kellene fizetnie érte: legközelebb csak nyolcvanéves korában szabadulna.

Bár, ami azt illeti, már mindenféle ajánlatot kapott, amióta szabadlábon van. A legtöbbet olyanoktól, akik komoly összegeket áldoznának arra, hogy bizonyos ellenségeiket vagy ismerőseiket eltakarítsák az útból, vagyis gyilkosságot rendelnének Gyilkos-Anderstől, aki ilyen megbízást már nem akar vállalni. Tulajdonképpen soha nem is vállalt. Amit mégis elkövetett, az csak úgy adódott.

A különféle megbízási javaslatok között akadtak enyhébb természetűek is, mint például ez a legutóbbi is. Mind a két karját el kellett volna törnie annak a férfinak, aki autót vásárolt Gyilkos-Anders megbízójától és régi ismerősétől, a gróftól, az autót át is vette, a vételárat azonban, ahelyett, hogy kifizette volna, még aznap este eljátszotta Black Jacken.

A lelkésznő nem tudta, mi az a Black Jack, a régi gyülekezetében, az istentiszteletek utáni együttléteken senki nem játszott ilyet. A marokkózásnak viszont hagyománya volt, nagyon szórakoztató játék. De most inkább arra volt kíváncsi, hogy zajlott le tulajdonképpen az autó adásvétele.

– Úgy vitte el az autót, hogy nem fizette ki az árát?

Gyilkos-Anders elmagyarázta, milyen szabályok érvényesek Stockholm szabálytalanul működő üzleti világában. Ebben az esetben egy kilencéves Saabról volt szó, de az alapelv erre is vonatkozott: a grófnál mindig lehetett kapni néhány napos hitelt. A bajok akkor kezdődtek, ha a hitelidő lejárt, és az adós nem fizetett. De nem a hitelező került bajba, hanem a hitel felvevője.

– Mondjuk, eltört a karja?

– Igen. Vagy mind a kettő. Ha az autó fiatalabb lett volna, a kulcscsont és az arc is benne lett volna a megrendelésben.

– A két törött kar helyett csak egy tört el. Rosszul számoltál, vagy mi történt?

– Elkötöttem egy biciklit, a csomagtartójába betettem egy baseballütőt, és elkerekeztem ahhoz a tolvajhoz. Amikor megtaláltam, egy újszülött kislányt tartott az egyik karjában, és kegyelmet kért, vagy hogy is mondják. Mivel legbelül jó szívem van, anyám is mindig ezt mondta, a másik karját törtem el, két helyen. És hagytam, hogy előbb letegye a gyereket, nehogy megüsse magát, ha véletlenül a földre kerülne az a tolvaj, miközben a munkámat végzem. Oda került. Tudom, hogyan kell használni a baseballütőt. Most jövök csak rá, hogy akár mind a két karját is eltörhettem volna, amikor már a földön fetrengett. Tudom, hogy néha lassúbb a gondolkodásom, mint szeretném. És ha előkerül az alkohol meg a tabletták, egyáltalán nem tudok gondolkodni. Legalábbis nem emlékszem rá, hogy tudnék.

A lelkésznőt megragadta az elbeszélés egyik részlete.

– Tényleg ezt mondta az édesanyád? Hogy legbelül jó szíved van?

Per Persson is ezen gondolkodott, de tartotta magát ahhoz a stratégiához, hogy nem ad ki hangot magából, és amennyire tud, belesimul a recepció falába.

– Igen, azt – felelte Gyilkos-Anders. – Igaz, ezt még azelőtt mondta, hogy kivertem az összes fogát, amikor az apám halálra itta magát. Ezután már nem sokat mondott, és amit mondott, azt sem lehetett érteni. Hülye öregasszony!

A lelkésznőnek lett volna néhány javaslata, hogyan lehet megoldani családi konfliktusokat egymás fogainak kiverése nélkül, de mindennek megvan a maga ideje. Most inkább a Gyilkos-Anderstől kapott információkat akarta összefoglalni, hogy lássa, jól értette mindent:

Az utolsó megbízója ötven százalék engedményt szeretne kapni arra való hivatkozással, hogy Gyilkos-Anders egy kart tört el kétszer, ahelyett, hogy két kart tört volna el egyszer?

Gyilkos-Anders bólintott. Így van, ha az ötven százalék fél árat jelent.

Igen, annyit. A lelkésznő még hozzátette, hogy az a gróf kicsinyes alaknak látszik. De mindegy: ő és a recepciós hajlandóak segíteni.

Mivel a recepciós nem volt olyan állapotban, hogy ellentmondjon, a lelkésznő folytatta:

– Húsz százalék részesedésért felkeressük a szóban forgó grófot abból a célból, hogy jobb belátásra bírjuk. De ez kis ügy. Az együttműködésünk akkor lesz igazán érdekes, ha eljutunk a magasabb szintre!

Gyilkos-Anders megpróbálta felfogni a lelkésznő mondandójának lényegét. Hosszú szöveg volt, furcsa százalékszámok is repkedtek benne. Mielőtt egyáltalán megkérdezhette volna, mi a fene az a „magasabb szint”, a lelkésznő már eljutott odáig.

A magasabb szint azt jelenti, hogy Gyilkos-Anders műhelymunkáját tovább kell fejleszteni a recepciós és a lelkésznő vezetésével. Diszkrét pr-aktivitással növelni kell a megrendelők körét, árlistát kell készíteni, hogy ne kelljen időt pocsékolni azokra, akiknek még nincs elég pénzük a szolgáltatás igénybevételére, és egyértelmű etikai szabályrendszert kell érvényesíteni.

A lelkésznő látta, hogy a recepciós elsápad, arcszíne nagyjából olyan lett, mint a hűtőszekrényé, melynek falához odapréselte magát, és látta azt is, hogy Gyilkos-Anders elvesztette a fonalat. Úgy döntött, kis szünetet tart, hogy az előbbi némi oxigénhez jusson, az utóbbinak pedig legyen ideje gondolkodni és ne kezdjen inkább verekedni.

– Amúgy pedig dicséret illeti Gyilkos-Anderst a jó szívéért – mondta. – Nagy dolog, hogy annak a kisbabának a haja szála se görbült! A mennyek országa a kisgyermekeké, erről kapunk tanúbizonyságot Máté evangéliumában, a tizenkilencedik fejezetben.

– Tényleg? Erről? – kérdezte Gyilkos-Anders, és elfelejtette, hogy fél másodperccel korábban úgy döntött, hogy eltángálja legalább az egyiket, azt, amelyik nem beszél.

A lelkésznő ájtatos arccal bólintott, és nem informálta arról, hogy néhány sorral lejjebb ugyanabban az evangéliumban az is ott áll, hogy ne ölj, hogy szeresd felebarátodat, mint magadat és – apropó kivert fogak – tiszteld anyádat és... apádat is.

Gyilkos-Anders haragja lassan elpárolgott. Ezt Per Persson is észrevette, aki végre újra hinni kezdett abban, hogy van élet ezután is (vagyis hogy ő és a lelkésznő túléli a beszélgetést a hetes szoba lakójával). A recepciós nemcsak lélegezni kezdett el újra, hanem a beszédképességét is visszanyerte, és a rend kedvéért elmagyarázta Gyilkos-Andersnek, mit jelent valaminek a húsz százaléka. A gyilkos azzal mentegette magát, hogy a sitten számolni ugyan mesterfokon megtanult (mármint az éveket), a százalékokról csak annyit tud, hogy negyven szokott lenni belőle a bolti pálinkákban, és néha sokkal több is azokban, amelyeket különféle titkos pincékben főznek. Az egyik régebbi rendőrségi nyomozás kiderítette, hogy a tablettáit harmincnyolc százalékos bolti pálinkával vagy hetven százalékos házilag főzött pálinkával szokta leöblíteni. A rendőrségi vizsgálatokban ugyan nem lehet megbízni, de ha annak idején igazuk volt, nem csoda, hogy úgy alakultak a dolgok, ahogy alakultak – száznyolc százalék alkohollal a vérében plusz a tabletták.

A javuló hangulattól felbátorodva a lelkésznő megígérte, hogy Gyilkos-Anders forgalma rövid időn belül megduplázódik – a legszerényebb számítások alapján is –, ha ő és a recepciós szabad kezet kap az ügynöki munkában.

Per Persson közben ügyesen elővarázsolt két üveg sört a recepció hűtőszekrényéből. Gyilkos-Anders az elsőt egy hajtásra legurította, meghúzta a másodikat is, és úgy döntött, eleget megértett abból, amit hosszasan magyaráztak neki.

– Hát akkor gyerünk, csapjunk bele!

Ezután a gyilkos gyors kortyokkal kiitta a második üveg sört is, böfögött egyet, elnézést kért érte, majd nagyvonalú gesztusként átnyújtott két darab ezrest a jelen lévő öt közül azzal, hogy „húsz százalék, ahogy megbeszéltük”.

A maradék hármat begyűrte az ingzsebébe, közölte, hogy eljött az összevont reggeli és ebéd ideje, amit a sarkon lévő törzshelyén szokott elfogyasztani, és ezért most nincs több ideje üzleti ügyekkel foglalkozni.

– Sok szerencsét a grófhoz! – szólt vissza távozóban az ajtóból.

4. fejezet

A grófnak nevezett ember neve nem szerepelt a svéd nemesi almanachban. Ami azt illeti, sehol máshol sem lehetett megtalálni. Nagyjából hétszázezer koronával tartozott az adóhivatalnak, de bármennyire hangsúlyozta is ezt a hivatal a gróf utolsó ismert lakcímére, a Fülöp-szigetek fővárosába, a manilai Mabini Streetre küldött leveleiben, az adóhivatal címére onnan nem érkezett semmi. Sem pénz, sem levél. Az adóhivatal persze nem tudhatta, hogy egy találomra kiválasztott cím van a birtokában, hogy a felszólító leveleket és határozatokat egy halkereskedőnek kézbesítik, aki a kibontott levelek papírjába tigrisrákot és tintahalat szokott csomagolni. A gróf Stockholmban lakott a barátnőjénél, akit grófnőnek szoktak titulálni, és aki különféle narkotikumok elismert terjesztője volt. A gróf használt autókkal kereskedett, a grófnő neve alatt öt céget működtetett a főváros déli külvárosaiban.

Ezzel foglalkozott már az analóg időkben is, amikor az autók szétszedéséhez és összerakásához elég volt egy franciakulcs, nem kellett még mellé egyetemi diploma számítástechnikából.

De másoktól eltérően neki jól sikerült az átmenet a digitális korszakba, egyetlen kis telephelye néhány év leforgása alatt öt egységből álló cégcsoporttá terebélyesedett. A növekedés árnyékában pénzügyi nézeteltérés támadt egyfelől a gróf, másfelől az adóhivatal között – ezzel némi örömet és némi bosszúságot okozva egy szorgos halkereskedőnek a föld túlsó oldalán.

A gróf azok közé tartozott, akik a változásokban inkább lehetőségeket látnak, mint fenyegetést. Európában és a világ többi részén olyan autókat gyártottak, amiket megvásárolni csak egymillió koronáért lehetett, ellopni viszont mindössze ötven dollárért az interneten öt lépéssel beszerezhető elektronika és használati utasítás segítségével. A gróf a Svédországban törzskönyvezett BMW X5 típusra specializálódott, ezeket gdanski üzlettársának emberei átvitték Lengyelországba, ahol az autók új pedigrét kaptak, a gróf pedig visszaimportálta őket.

Egy ideig ez nettó negyedmillió korona bevételt jelentett autónként. De aztán a BMW gyár felébredt, és nyomkövetővel látta el az újabb és jobban felszerelt típusokat. A fair play szabályait figyelmen kívül hagyva ezt nem közölték előre az autótolvajokkal. A rendőrség egyszer csak megjelent az ängelholmi telephelyen, és magával vitte az autókat és a lengyeleket is.

A gróf viszont megúszta. Nem a Manilában bejegyzett lakcíme miatt, hanem sokkal inkább azért, mert a lefülelt lengyelek szerettek élni, és nem fecsegtek.

A gróf egyébként azért kapta a nevét évekkel korábban, mert elegánsan fenyegette meg a rosszul fizető vevőket. Olyanokat mondott, hogy „nagyon méltányolnám, ha Hansson úr a köztünk fennálló financiális jellegű disputa tárgyát huszonnégy órán belül rendezni tudná, és ezzel megkímélne attól a terhes kötelezettségtől, hogy testét apró darabokra aprítsam.” Hansson úr, vagy bárhogy hívták is a vevőt, mindig inkább a fizetést választotta. Nem a feldarabolást, függetlenül a darabok számától. Már a kettőt is soknak tartotta.

Ahogy múltak az évek, a gróf (a grófnő segítségével) áttért egy vulgárisabb beszédmódra. Ezt tapasztalta meg a recepciós, de a gróf maradt, ami volt: gróf.

Per Persson és Johanna Kjellander útnak indult a fentnevezett grófhoz, hogy Gyilkos-Anders nevében behajtsanak rajta ötezer koronát. Ha sikerrel járnak, a hetes szobában lakó gyilkos a jövőbeli megélhetésük reményteli forrása lehet. Ha nem járnak sikerrel... Nem, ez nem jöhetett szóba.

A lelkésznő erélyes fellépést javasolt. A keménységgel keménységet kell szembehelyezni. Ezekben a körökben az engedékenység nem vezet eredményre, fejtegette Johanna Kjellander.

Per Persson tiltakozott, és megint csak tiltakozott. Recepciós, a számokhoz és a struktúrákhoz van érzéke, de az erőszakos pénzbehajtáshoz nincs. Ha ez utóbbi minőségben akarata ellenére mégis debütálnia kellene, semmiképp sem szeretné a gyakorlást a főváros legfélelmetesebb figuráján kezdeni. Egyébként is, miféle tapasztalatokkal rendelkezik a lelkésznő ezekben a körökben, amelyekről beszél? Honnan tudja olyan biztosan, hogy nem egy barátságos ölelés, esetleg kettő, a célravezető eljárás?

Ölelés? Még egy gyerek is tudja, hogy semmire sem jutnának, ha azzal állítanak be a grófhoz, hogy bocsánatot kérnek tőle, amiért egyáltalán élnek.

– Ha rám bízod a prédikálást, minden rendben lesz – mondta a lelkésznő, amikor megérkeztek a gróf vasárnap is mindig nyitva tartó irodájához. – De közben ne ölelj meg senkit!

Per Persson arra gondolt, hogy kettőjük közül csak neki van levágható nemi szerve, de engedett a lelkésznő határozottságának, aki úgy beszélt, mintha Jézus állna mellette, és nem egy recepciós. Arra azért kíváncsi lett volna, hogy konkrétan mire gondolt, amikor a keménységgel keménységet akart szembehelyezni, de már nem maradt ideje rá, hogy megkérdezze.

Amikor az ajtócsengő látogató érkezését jelezte, a gróf felpillantott íróasztala mögül. Két ember lépett be az ajtón, akiket látott már, de nem tudja, hol. Mindenesetre nem az adóhivataltól jönnek, ez látszik az egyikük gallérján.

– Jó napot, még egyszer, gróf úr. A nevem Johanna Kjellander, a svéd egyház papja vagyok, azonkívül gyülekezeti lelkész egészen mostanáig, bár ez jelenleg nem tartozik a tárgyhoz. Ez az úr itt mellettem régi barátom és kollégám...

E pillanatban Johanna Kjellander rájött, hogy nem tudja a recepciós nevét. A fiatalember kedvesen beszélgetett vele a parkban, aztán kissé anyagiasabban, amikor a szoba áráról tárgyaltak, meglehetősen tartózkodóan végezte a munkáját, amikor Gyilkos-Anderst kellett lehengerelni, de azért elég bátor volt ahhoz, hogy elkísérje az itt jelen levő grófhoz, akitől most be kell vasalni a hiányzó ötezer koronát. Megmondta ugyan a nevét, amikor egy húszast akart kicsalni tőle a könyörgésért, de ki emlékszik már arra.

– Régi barátom és kollégám... neve is van, mint mindannyiunknak...

– Per Persson – mondta Per Persson.

– Ahogy mondtam – folytatta Johanna Kjellander. – Képviselői minőségben jöttünk ide, azért, hogy...

– Nem ti vagytok azok, akik pár órával ezelőtt átvettek tőlem egy borítékot ötezer koronával a Tavirózsa Panzióban?

A gróf biztos volt a dolgában. Nem tartotta valószínűnek, hogy Stockholm déli negyedeiben túl nagy számban fordulnának elő piszkos gallért viselő papnők. Legalábbis nem egy időben.

– Ez az, épp erről van szó. Hogy csak ötezer volt benne. Épp öttel kevesebb, mint kellett volna. Megbízónk, Johan Andersson arra kért minket, hogy jöjjünk ide, és vigyük el neki a másik ötezret. Azt üzeni, mindenkinek így volna a legjobb. Az alternatíva Andersson úr szerint az volna, hogy a gróf úr gyötrelmes módon az életét veszti, Andersson úr pedig ennek következtében újabb húsz évre rács mögé kerül a hasonló okokból eddig leült évek után. Vagy, ahogy az Írás mondja: Aki ragaszkodik az igazsághoz, az az életre jut, de aki a rosszat hajhássza, az a halálra. Példabeszédek könyve, 11:19.

A gróf gondolkodóba esett. Ide jönnek, fenyegetőznek? Meg kellene szorongatnia azt a papi gallért, szívesen okozna viselőjének egy kis oxigénhiányt. A papnő szerint ezzel viszont Gyilkos-Andersből, a hasznos hülyéből egy csapásra haszontalan hülyét csinálna. A grófnak meg kellene ölnie a gyilkost, mielőtt az ölné meg őt, de ez azt jelentené, hogy többé nem tudná igénybe venni csonttörő szolgálatait. Hogy a Biblia mit mond vagy mit nem mond erről az egészről, az neki édes mindegy.

– Hmm – csúszott ki a gróf száján.

A lelkésznő fenn akarta tartani a dialógust, nem szerette volna, ha felesleges szünetek lassítanák a beszélgetést. Ezért elmagyarázta, milyen meggondolásból törte össze Gyilkos-Anders két helyen ugyanazt a kart, és hagyta rendeltetésszerűen használható állapotban a másikat. Nem tett mást, minthogy tartotta magát azokhoz az etikai irányelvekhez, melyeket együtt dolgozott ki ügynökeivel, vagyis vele és a mellette álló Per Jansson barátjával.

– Per Persson – mondta Per Persson.

Az irányelvek szerint gyermeket nem érhet semmilyen ártalom munka közben, és ebben az esetben bizony megsérülhetett volna egy gyermek, ha Gyilkos-Anders a váratlanul előálló helyzetben nem tudja pontosan, mit kell tennie. Vagy ahogy az Úr rendelkezik a Krónikák második könyvében:

– Ne kelljen meghalniuk az apáknak a fiakért, a fiaknak se kelljen meghalniuk az apákért, mindenkinek a maga vétkéért kell meghalnia!

A gróf úgy látta, a lelkésznő jól nyomja a süket dumát. A kérdés csak az, mi a véleménye a dolog szakmai aspektusáról, vagyis arról, hogy a reménybeli áldozat e pillanatban azzal az autóval közlekedik, amit nem fizetett ki, és az egyik karja ugyan gipszben van, de a másikkal vígan tekergeti a kormányt.

– Ezt a kérdést mi is alaposan végiggondoltuk – mondta a lelkésznő a kérdésről, amire most gondolt először.

– És? – kérdezte a gróf.

– Nos, a következő a javaslatunk – fogott bele a lelkésznő a megoldásba, ami e pillanatban jutott eszébe. – Kifizeti Gyilkos-Andersnek az ötezret, amivel az előző megbízása után az adósa maradt. Egy idő után, ismerve az ön szakterületének működését, ismét szüksége lesz a segítségére. Ha mi, a cégcsoport vezetősége hozzá méltónak fogjuk ítélni a feladatot, és erre azért lehet számítani, az érvényben lévő árlista alapján vállaljuk a munkát, visszatérünk a célobjektumhoz, és ha nincsenek kisbabák a közelben, ismét eltörjük a célszemély karját. Azt is, ami nemrég összeforrt, és azt is, amelyik az előző alkalommal sajnálatos módon épen maradt. Ez utóbbit külön díjazás nélkül!

Különös érzés volt megtárgyalni az ügyletet egy pappal és... azzal a másikkal, de a gróf elfogadhatónak tartotta az ajánlatot. Kifizette az ötezret, kezet fogott a lelkésznővel és a másikkal is, és megígérte, hogy jelentkezik, ha legközelebb meg kell leckéztetnie valakit – bárki legyen is az, valamiért – bármi legyen is az.

– És elnézést kérek Per Jansson úrtól a kilátásba helyezett vagdalkozásért – mondta búcsúzóul.

– Nem tesz semmit – felelte Per Persson.

– Törést törésért... – csúszott ki szinte önkéntelenül a lelkésznő száján, de elharapta a szót, még mielőtt tovább mondta volna Mózes harmadik könyve 24. fejezetének ide vonatkozó passzusát, vagyis hogy szemet szemért és fogat fogért.

– Mi van? – kérdezte a gróf, felfogva az idézetben rejlő fenyegetést, márpedig aki őt néhány percen belül kétszer is megfenyegeti, az legalább másfélszer többet enged meg magának annál, mint amennyi megengedhető.

– Semmi, semmi – vágta rá gyorsan Per Persson, és karon ragadta a lelkésznőt. – Az én kis Johannám búcsúzkodás közben egyszerűen eltévedt a Bibliában. Meleg is van. Gyere, öreglány, erre van a kijárat.

5. fejezet

Miután elbúcsúztak a gróftól, a lelkésznő és a recepciós a gondolataikba merülve némán sétáltak hazafelé.

A recepciós sejtette, hogy ebből baj lesz. És pénz. És még több baj. És még több pénz.

A bajhoz már hozzászokott. Ha több lenne belőle, talán fel sem tűnne neki. De jelentősebb összegű pénzt még nem látott soha, legfeljebb ha a nagyapjával álmodott valamilyen lidérces álmot. Ezt mégiscsak meg kell beszélnie a lelkésznővel... Hagyni, hogy embereket összeverjenek, megrendelésre?

Johanna Kjellanderen látszott, hogy nagyon keresi a jó választ, de nem talál jobbat annál, mint hogy azt az embert, aki féli az Urat, oktatja ő, hogy melyik utat válassza.

– Zsoltárok könyve, 25. rész – tette hozzá különösebb meggyőződés nélkül.

A recepciós azt válaszolta, hogy elege van ezekből a hülyeségekből, és javasolta a lelkésznőnek, vegye elő inkább a józan eszét ahelyett, hogy automatikusan bibliai idézetekkel válaszolna mindenre. Ami kiváltképp hiteltelen egy olyan ember részéről, aki nem hisz sem Istenben, sem a Bibliában. A két utolsó idézete ráadásul nem is ül. Az utolsóval netán azt akarja mondani, hogy ők ketten Isten küldöttei, akiknek Gyilkos-Anders segítségével a kétes erkölcsiségű embereket a helyes útra kell terelniük? Ez esetben az Úr miért választ a feladatra egy olyan papot, aki nem hisz benne? És egy olyan recepcióst, akinek soha eszébe nem jutna, hogy kinyisson egy Bibliát?

A lelkésznő kissé lehangoltan azt felelte, hogy az életben a helyes utat megtalálni egyáltalán nem könnyű dolog. Ő például a születése óta egészen egy héttel ezelőttig egy családi tradíció fogságában élt. Most új szerepet kapott, vezető pozíciót tölthet be egy vadember irányításában, de hogy ez volna-e a megfelelő bosszú egy olyan istennel szemben, aki nem létezik, azt nem tudja megmondani. Próbára kell tennie magát, és talán még pár garas keresetre is szert tehet a próbaidőszakban. Ezzel kapcsolatban mindjárt meg is szeretné köszönni Per Janssonnak vagy Perssonnak, hogy jó lélekjelenléttel közbelépett, amikor a bibliai robotpilótája a gróf jelenlétében a legalkalmatlanabb pillanatban katapultálta ki belőle a törést a törésért.

– Szívesen, máskor is – felelte a recepciós nem minden büszkeség nélkül.

A többit nem kommentálta. Nyilvánvaló volt, hogy léteznek érintkezési pontok a lelkésznő és a recepciós között.

Visszaértek a szállodába. Per Persson átadta a nyolcas szoba kulcsát, és azt mondta, a szoba árának kérdését majd máskor megbeszélik. Neki egy vasárnapra ennyi elég volt, szeretne korán lefeküdni.

A lelkésznő a tőle telhető legprózaibb módon mondott köszönetet.

– Köszönöm – mondta. – Köszönöm az egész napot. Holnap remélhetőleg találkozunk. Jó éjszakát, Per. Jó éjszakát!

*

A hosszú nap végén, melynek során előbb megismerkedett egy lelkésszel, azután egy gróffal, majd tárca nélküli minisztere lett egy gyilkosnak, akit már ismert, Per Persson lefeküdt a recepcióból nyíló szobája matracára, és bámulta a mennyezetet.

Egy-két törött kar nem a világ, kivált ha olyanokról van szó, akik megérdemlik, és kivált ha ez a kartörés közben némi jövedelmet is termel a végrehajtónak és az irányítóknak is.

A lelkésznő az egyik legkülönösebb ember, akivel valaha találkozott. A recepciósnak ezt el kellett ismernie, pedig az évek során sok különös emberrel találkozott a Tavirózsa Panzióban – ezen az Istentől elrugaszkodott helyen.

De a lelkésznő valahogy előrelendíti a dolgokat, méghozzá nagy gazdasági találékonysággal (bár a könyörgését a parkban jobban is előkészíthette volna; ott vesztett húsz koronát).

„Azt hiszem, beállok melléd, Johanna Kjellander”, mondta magában Per Persson. „Úgy látom, érdemes. Érzem rajtad a pénzszagot. És az jó szag.”

Leoltotta a matrac mellett álló ernyő nélküli lámpát, és néhány percen belül elaludt.

Régóta nem aludt már ilyen jól.

6. fejezet

Sokkal több megvitatásra váró kérdés merül fel a bántalmazási iparágban működő cégeknél, mint ahogy azt az ember gondolná. A bevételekből az alap-megállapodás szerint nyolcvan százalék illette Gyilkos-Anderst, húsz százalékon pedig a recepciós és a lelkésznő osztozott. De a bevételek felosztásánál a felmerülő költségeket is figyelembe kell venni. Gyilkos-Anders igényt tarthat például új munkaruhára, ha a meglévő túlságosan összevéreződik. Ebben mindenki egyetértett.

Gyilkos-Anders szerint azonban a mindenkori munkavégzés előtt elfogyasztandó sör költségeit is közösen kellene fedezniük az üzleti partnereknek. Azzal érvelt, hogy józan állapotban nem lehet nyomorékká verni senkit.

A recepciós és a lelkésznő szerint viszont józanul is lehet verekedni, csak gyakorolni kell, és Gyilkos-Anders ezt még nyilván soha nem próbálta. Inkább azt szerették volna elérni, hogy azokon a napokon, amikor a bántalmazást végre kell hajtani, csökkentse a sörfogyasztást.

A sörtárgyaláson Gyilkos-Anders alulmaradt. Meg tudta viszont győzni partnereit abban a kérdésben, hogy a munkába járáshoz ne a tömegközlekedést vagy a csomagtartójában baseballütővel ellátott, lopott biciklit kelljen igénybe vennie. Egyhangú döntésük értelmében a cégnek kell fedeznie a taxiköltségeket. A recepciós fix árat akart kialkudni Taxi-Torstennél, aki régebben a Club Amore rendszeres vendége volt. A lányok Torsten helyett Torskennek, vagyis balféknek hívták, ennek köszönhette, hogy a recepciós egyáltalán emlékezett rá. Per Persson megkereste az örömház egykori kuncsaftját, és mindjárt a tárgyra tért:

– Mit kérsz egy-két privát fuvarért, hetente egy vagy két délután Stockholm egész területén?

– Hatezer koronát alkalmanként – felelte Taxi-Torsten.

– Kilencszázat kapsz.

– Rendben!

– És amit látsz és hallasz, senkinek nem mondhatod el.

– Rendben, mondtam már.

A cég tevékenysége beindult, hétfőnként összeültek és kiértékelték a munkát. Az eredeti árlistát Gyilkos-Anders beszámolói alapján menet közben is módosítani kellett a megrendelések végrehajthatóságának nehézségi szintje szerint. Kombinált megrendelés esetén típusonként változtak az árak. A jobb láb eltörése például tizenötezer koronába került, ugyanannyiba, mint a bal karé. A jobb láb-bal kar kombináció viszont nem harmincezerbe került, hanem negyvenbe. Köszönhetően Gyilkos-Anders érzékletes leírásának, amelyből kiderült, hogy a baseballütővel előidézett jobb oldali lábtörés után a földön fekvő delikvens annyira kapálózik, hogy csak üggyel-bajjal lehet hozzáférni a bal karjához. Nem utolsósorban persze azért is, mert a megrendelés kivitelezője örökösen összetévesztette a jobb oldalt a bal oldallal (akárcsak a helyest a helytelennel).

Az etikai szabályokat is gondosan be kellett tartani. Az első és legfontosabb az volt, hogy gyereknek soha nem eshet bántódása, se közvetlenül, se közvetve azáltal, hogy végig kelljen néznie, amikor a mamát vagy (a legtöbb esetben) a papát helybenhagyják.

A másik fontos szabály az volt, hogy az okozott sérülések idővel lehetőleg maradandó károsodás nélkül begyógyuljanak, vagyis hogy aki megfizetett a bűnéért, annak ne kelljen egész életében sántikálva járnia. Nagyon óvatosan kellett például a térdekkel bánni, mert azt szinte lehetetlen teljesen rendbe hozni. Egy ujj levágása viszont rendben van. Kettőé is. Kezenként. De több nem.

Leggyakrabban baseballütővel kivitelezett, kétoldali kéz-és lábtöréseket rendeltek meg. A megrendelők néha azt is kérték, hogy az arcon is nyoma maradjon, ki az, aki nem viselkedik rendesen, ilyenkor ököllel vagy bokszerrel kellett előidézni a megfelelő töréseket az állkapcson, az arccsonton vagy az orrcsonton, lehetőleg monoklival és felrepedt szemöldökkel kombinálva (ez utóbbi legtöbbször külön kérés nélkül is benne volt a csomagban).

Per Persson és Johanna Kjellander meggyőzték egymást arról, hogy akik az ő közreműködésükkel a rövidebbet húzzák, okot adtak rá. Az ügyfeleiknek minden esetben pontos indoklással kellett alátámasztaniuk a megrendeléseiket. Ez idáig az egyetlen elutasított ügyfelük egy nemrég szabadult heroinista volt, aki az intézetben pszichodinamikus terápiában részesült, és ennek során megértette, hogy minden bajának az egykori óvónője az oka, aki ma már kilencvenkét éves. Gyilkos-Anders szerint ebben lehet valami, de Per Persson és Johanna Kjellander szerint a bizonyítékok gyenge lábon álltak.

A heroinistának dolgavégezetlenül kellett elkullognia. Az öregasszony a tetejébe két nappal később meghalt tüdőgyulladásban, megfosztva egykori áldozatát a bosszúállás utolsó lehetőségétől is.

*

A munkát úgy osztották meg egymás között, hogy Per Persson, aki megtartotta recepciós munkakörét, fogadta a beérkező megrendeléseket, közölte az árat, és visszaigazolást ígért huszonnégy órán belül. Ezután vezetőségi ülést tartottak Johanna Kjellander és Gyilkos-Anders részvételével. Az utóbbi csak ritkán jelent meg az üléseken, de az egyes döntéseket csak egyhangú, kétharmados szavazataránnyal lehetett meghozni.

Miután megtörtént a kialkudott ár készpénzes befizetése, a feladatot néhány napon, de legfeljebb egy héten belül elvégezték. Eltekintve attól, hogy időnként összetévesztették a jobb oldalt a bal oldallal, a munka minőségére soha nem érkezett panasz.

– A bal karod az, amelyiken a karórádat viseled – próbálkozott a lelkésznő.

– Miféle karórámat? – kérdezte Gyilkos-Anders, aki első gyilkossága óta az időt években és évtizedekben mérte, az órák és a percek nem foglalkoztatták.

– A bal kezeddel fogod a villát, amikor eszel.

– A sitten kanállal eszünk.

7. fejezet

Minden rendben haladhatott volna előre a Tavirózsa Panzióban, ha az üzlet rendesen beindult volna. De nem indult be. Gyilkos-Anders jó minőségű munkájának híre nem terjedt el eléggé gyorsan a megfelelő körökben.

A kis csapat egyetlen tagja, akit nem zavart, hogy hetente csak pár órára való munkája akad, maga a főszereplő volt. Gyilkos-Anderst, aki a drogok minden létező fajtáját kipróbálta már, nem lehetett azzal vádolni, hogy munkafüggő lenne.

A recepciós és a lelkésznő erősen törték a fejüket, hogy lehetne Gyilkos-Anders igénybe vehető szolgáltatásainak hírét a leghatékonyabban bevezetni a piacra. A fejtörés olyan jól sikerült, hogy a lelkésznő egy péntek este azt javasolta, a megbeszélés befejezését egy üveg borral ünnepeljék meg a recepciós szobájában (amelynek berendezése egy székből, egy szekrényből és egy földre terített matracból állt). Az ötlet csábítónak tűnt, de Per Persson emlékezetében még túlságosan élénken élt első találkozásuk emléke, amikor is a lelkésznő pénzt próbált kicsalni tőle. Az üveg bor elfogyasztásában benne van, de ami a helyszínt illeti, jobb, ha maradnak ott, ahol eddig is voltak, s ha végeztek, mindenki visszavonulhat a saját szobájába.

A lelkésznő csalódott volt. A recepciós elutasító viselkedésében keserűséget érzett. Annak idején a parkban talán nem kellett volna beáraznia a könyörgését. Most ő fizet meg érte, amikor egy kis szerelmet próbál kunyerálni magának.

A bort mindenesetre megitták, és talán ennek is köszönhetően meg tudtak egyezni abban, hogy a médiafigyelem felkeltése volna – ha nem is kockázatmentes, de – a legjobb eszköz céljuk eléréséhez. Úgy döntöttek, hogy a megfelelő svéd médiafelületen exkluzív interjút kell közölni a gyilkossal, melyben beszámolhat a világnak különleges képességeiről.

A recepciós elolvasta a reggeli újságokat, az esti lapokat, a hetilapokat és képes magazinokat, megnézte a különféle tévécsatornák különféle műsorait, rádiót hallgatott – és úgy döntött, a legjobb és leggyorsabb eredményt a két országos napilap egyikében lehetne elérni. Végső választása az Expressenre esett, mert gyorsabbnak látszott az Aftonbladetnél.

Közben a lelkésznő elmondta Gyilkos-Andersnek, miről van szó, és nagy türelemmel nekilátott felkészíteni a gyilkost az interjúra. Gondosan elmagyarázta neki, mit akarnának a világ tudomására hozni, mit kell elmondani, és mi az, amit egyáltalán nem szabad elmondani. Lényeg az, hogy Gyilkos-Anders az újságban úgy jelenjen meg, mint aki:

1) kapható,

2) veszélyes és

3) lökött.

– Veszélyes és lökött... ezt majd megoldom valahogy – mondta Gyilkos-Anders, de nem látszott túl biztosnak a dolgában.

– Minden alapod megvan rá – biztatta a lelkésznő.

Miután megtörténtek az előkészületek, a recepciós kapcsolatba lépett a kiválasztott újság hírrovatának vezetőjével, és elmondta neki, hogy exkluzív interjút kínál a lapnak a tömeggyilkos Johan Anderssonnal, közismertebb nevén Gyilkos-Andersszel.

A hírrovat vezetője nem hallott még ilyen nevű tömeggyilkosról, de meglátta benne a jó szalagcím lehetőségét. A Gyilkos-Andersben. Szeretne többet megtudni róla.

Arról van szó, magyarázta Per Persson, hogy Johan Andersson többszörös gyilkosság miatt az egész felnőttéletét börtönben töltötte. Tömeggyilkosnak talán túlzás nevezni, de hogy Gyilkos-Anders hány csontvázat, vagyis hány gyilkosságot őriz még a szekrényében, azt ő, Per Persson még találgatni sem szeretné.

Ez a két lábon járó gyilkológép most mindenesetre szabadlábon van, és Per Persson barátján keresztül azt üzeni, szívesen elmondaná az Expressennek, hogyan lett belőle jobb ember. Vagy hogyan nem lett.

– Hogyan nem? – kérdezte a hírrovat vezetője.

Az újság percek alatt előbányászta Johan Andersson sötét élettörténetét. A Gyilkos-Anders név eddig ismeretlen volt a médiában, úgyhogy a recepciós már előkészületben tartott egy bonyolult magyarázatot arról, hogyan született meg a ragadványnév az utolsó börtönévekben. Aggodalma azonban alaptalannak bizonyult. Az Expressen úgy gondolkodott, ha valakinek Gyilkos-Anders a neve, akkor az a neve. Pompás név! Szereztek maguknak egy saját tömeggyilkost. Ez izgalmasabb bármilyen nyári gyilkosságnál.

A riporter és a fotós már másnap találkozott Gyilkos-Andersszel és barátaival a Tavirózsa Panzió némileg rendbe szedett recepcióján. A barátok mindjárt az elején félrehívták az újságírót, és elmagyarázták neki, hogy ők maguk nem szerepelhetnek az újságban, számukra ez életveszéllyel járna. Remélik, hogy ezt a riporter úr is belátja.

A fiatal és érezhetően ideges riporter egy pillanatra elgondolkodott. Az nem megy, hogy a lap interjúja számára kívülállók diktálják a feltételeket. Másfelől viszont Johan Andersson volt az interjú alanya. Az ötletgazdák névtelenségének megőrzése észszerűnek látszik. Nehezebben teljesíthető az a kérésük, hogy ne készítsenek hangfelvételt vagy videót, csak fotókat. A recepciós valamilyen nyakatekert indoklással itt is maga és társa biztonságára hivatkozott. A riporter és a fotós elkomorodva elfogadta ezt a feltételt is.

Gyilkos-Anders részletesen elmesélte, hogyan ölte meg egykori áldozatait. Az előre egyeztetett píár-stratégia szerint azonban semmit nem mondott az alkohol-és kábítószer-fogyasztásáról, inkább arról beszélt, mitől billen ki a nyugalmából, mitől borul el az agya.

– Gyűlölöm az igazságtalanságot – jelentette ki az Expressen riporterének, mert eszébe jutott a lelkésznő kérése.

– Hát, ezzel talán mind így vagyunk – mondta a továbbra is feszült riporter. – Milyenfajta igazságtalanságokra gondol?

Gyilkos-Anders ezt végigtárgyalta a lelkésznővel, de most teljesen üresnek érezte a fejét. Lehet, hogy reggelire még egy sört kellett volna innia, hogy jó formában legyen? Vagy lehet, hogy túl sokat ivott?

Az előbbi variáció esetén még tehetett valamit az ügy érdekében, az utóbbi variáció viszont nem látszott valószínűnek. Pattintott az ujjával, jelezve a recepciósnak, hogy vegyen ki még egy üveg sört a hűtőből. A nyitott üveg tizenöt másodpercen belül a kezében volt, és további tizenöt másodperc múlva már üres is volt.

– Hol is tartottunk? – kérdezte Gyilkos-Anders, és lenyalta a sörhabot a szája széléről.

– Az igazságtalanságokról beszélgettünk – felelte a riporter, aki még soha nem látott embert, aki ilyen gyorsan ivott meg egy üveg sört.

– Na igen, persze, mondtam már, hogy gyűlölöm az ilyesmit.

– Igen... de pontosan mit?

A lelkésznő a felkészülés közben már észrevette, hogy a gyilkos emlékezete kiszámíthatatlanul működik. A jelek szerint most is házon kívül tartózkodott.

Jól gondolta. Gyilkos-Anders képtelen volt felidézni, mit is kellene gyűlölnie. Az imént felhajtott sör jól fejbe is kólintotta. Most inkább úgy érezte, mindenkit szeret, legszívesebben megölelné az egész világot. De ezt nem mondhatja el. Nem tehet mást, megpróbál improvizálni:

– Hát... gyűlölöm a... szegénységet. Meg a szörnyű betegségeket. Mindig a jók betegszenek meg.

– Igazán?

– Igen. A jók lesznek rákosok, meg ilyesmi. Nem a rosszak. Ezt gyűlölöm. Aztán azokat is gyűlölöm, akik szívják az emberek vérét.

– Kikre gondol?

Igen, kikre gondol Gyilkos-Anders? Mire gondol? Pokolian nehéz észben tartani, hogy mire kell emlékeznie. Hogy mi is van például az emberöléssel. Azt kell mondania, hogy többé nem fog embert ölni? Vagy épp az ellenkezőjét?

– Többé nem ölök meg senkit – hallotta kijönni a mondatot a saját szájából. – De az is lehet, hogy igen. Aki rajta van a gyűlöletlistámon, jobb, ha vigyáz magára.

Gyűlöletlista?, kérdezte magában. Miféle gyűlöletlista? Nehogy már erre is rákérdezzen a riporter...

– Gyűlöletlista? – kérdezte a riporter. – Kik vannak rajta?

A rohadt életbe! Most egyszerre iszonyú gyorsasággal és iszonyú lassúsággal forogtak a gondolatok Gyilkos-Anders fejében. Össze kell szednie magát... hogy is van ez? Úgy kell megjelennie, hogy... lökött... és veszélyes. És még hogy is?

A lelkésznő és a recepciós nem fohászkodtak felsőbb hatalmakhoz, hogy a gyilkosuk jó válaszokat adjon, ehhez a viszonyukat a szóban forgó hatalmakhoz nem érezték eléggé megalapozottnak. De azért mind a ketten reménykedtek. Azt remélték, hogy Gyilkos-Anders valamiképp mégis a talpára esik.

Gyilkos-Anders az Expressen riporterének válla fölött az ablakon keresztül a Svéd Ingatlanközvetítő neonfeliratát látta az utca túloldalán, jó száz méter távolságban lévő épület falán. Az ingatlanközvetítő mellett a Kereskedelmi Bank kis, külvárosi fiókja állt. Ezt már alig lehetett látni onnan, ahol ült, de tudta, hogy ott van, hiszen sokszor álldogált már és bagózott az előtte lévő buszmegállóban, és várta a buszt, amelyik elviszi a legközelebbi kocsmába.

Mivel a saját fejében nem volt semmi, amiből ihletet meríthetett volna, Gyilkos-Anders arra hagyatkozott, ami megjelent a szeme előtt.

Ingatlanos cég, bank, buszmegálló, dohányzás...

Pisztolya vagy puskája soha nem volt, de azért tudott csípőből tüzelni:

– Hogy kik vannak a gyűlöletlistán? Biztos, hogy tudni akarja? – kérdezte, és halkabban és lassabban kezdett beszélni.

A riporter komoly arccal bólintott.

– Nem szeretem az ingatlanközvetítőket – mondta Gyilkos-Anders. – Vagy a bankárokat. Meg akik dohányoznak. Az ingázókat...

Ezzel mindenkit felsorolt, akiket látott vagy látni vélt az ablakon át.

– Az ingázókat? – kérdezte döbbenten a riporter.

– Igen! Ismeri őket?

– Nem... úgy értem, hogy lehet gyűlölni az ingázókat?

Gyilkos-Anders most már sikeresen beleélte magát a szerepébe, és magáénak érezte, amit már kimondott. Még halkabbra fogta a hangját. És még lassabban mondta:

– Maga ingázóbarát?

Az Expressen riportere most már tényleg félni kezdett. Fogadkozott, hogy nem szereti az ingázókat, hogy ő is meg a barátnője is biciklivel járnak dolgozni, egyébként pedig nem sokat foglalkozik azzal, mit gondoljon az ingázókról.

– A biciklistákat sem szeretem – tette hozzá Gyilkos-Anders. – De az ingázók rosszabbak. És a kórházi dolgozók. Meg a kertészek.

Gyilkos-Anders belelendült. Ekkor döntött úgy a lelkésznő, hogy közbeavatkozik, mielőtt a riporter és a fotós vagy rájön, hogy a gyilkos hülyét csinál belőlük, vagy teljesen elveszti a fonalat, vagy kicsit ezt is, azt is.

– Ha megbocsátanak, most be kell fejeznünk, mert Gyilkos-Andersnek, vagyis Johannak le kell pihennie, és be kell vennie a sárga és narancsszínű tablettáját. Fontos neki a délutáni pihenés, hogy este ne legyen semmi baj.

Az interjú nem úgy sikerült, ahogy tervezték, de kis szerencsével talán eléri célját. A lelkésznő csak azt sajnálta, hogy azt, amit hússzor is elpróbált vele, amit a legfontosabbnak tartott, azt nem mondta el. Magát a reklámszöveget.

Ekkor csoda történt. Eszébe jutott! A fotós már benn ült az újság autójának volánjánál, a riporternek is már csak a fél lába volt kinn a földön a nyitott ajtóban, amikor Gyilkos-Anders odakiáltotta nekik:

– Tudják, hol találnak meg, ha valakinek el akarják töretni a térdét. Nem vagyok drága. De jó vagyok.

Az Expressen riporterének elkerekedett a szeme, megköszönte az információt, a másik lábát is behúzta az autóba, jobb kezével megdörzsölte épen maradt térdét, becsapta az ajtót, és odaszólt a fotósnak:

– Húzzunk innen, de gyorsan.

*

Az Expressen másnap a következő szalagcímmel jelent meg:

GYILKOS-ANDERS

Exkluzív interjú

Svédország legveszedelmesebb bűnözőjével

„Megint embert akarok ölni”

Az idézet nem volt pontos, de ha valaki nem tudja úgy megfogalmazni a mondanivalóját, hogy az jól mutasson a szalagcímben, a szerkesztőknek nem marad más választásuk, mint hogy maguk írják meg, amit az interjúalany mondani akar, ahelyett, amit mond. Ezt nevezik kreatív újságírásnak.

Az újság olvasóit négy oldalon át tudósították arról, milyen visszataszító alak ez a Gyilkos-Anders. Megírták az összes szörnyűséget, amit a múltban elkövetett, kiemelték személyiségének vélhetően pszichopata vonásait, megvetését mindenki iránt, az ingatlanközvetítőktől kezdve a kórházi dolgozókig és az... ingázókig.

A gyűlölet, amit Gyilkos-Anders érez az emberiség nagy része iránt, szinte nem ismer határokat. Végül kiderül, hogy senki, de igazán senki sem érezheti magát biztonságban. Gyilkos-Anders ugyanis áruba bocsátja szolgálatait. Felajánlja az Expressen riporterének, hogy megfelelő fizetség ellenében összetöri bárkinek a térdét.

A bátor riporter és a gyilkos találkozásáról szóló nagy cikk mellett az újság egy interjút is közölt egy pszichiáterrel, aki érvelésének első felét annak szentelte, hogy hangsúlyozta, csak általánosításokat tud mondani, a második felét pedig annak, hogy a konkrét esettel kapcsolatban elmagyarázta, hogy Gyilkos-Anderst nem lehet bezárni, mivel orvosi szempontból nem dokumentálható, hogy veszélyes volna önmagára vagy másokra nézve. Bűnöket kétségtelenül elkövetett, de letöltötte kiszabott büntetését. Ha csak beszél a jövőben elkövetendő feltételezett gonosztetteiről, az nem elég ok a bezáráshoz.

A pszichiáter érvelése alapján az újság arra a következtetésre jutott, hogy a társadalom nem tehet mást, mint ölbe tett kézzel várja, hogy Gyilkos-Anders ismét elkövessen valamit. És csak idő kérdése, hogy ez mikor következik be.

Befejezésül az újság egy érzékeny reflexiót közölt az egyik legismertebb munkatársnőjétől. Az írás a következő szavakkal kezdődött:

Anya vagyok. Ingázó vagyok. Félek.

Az Expressen tudósításának megjelenése után özönlöttek az interjúkérések Svédország, Skandinávia és Európa minden elképzelhető szegletéből. A recepciós csak néhány külföldi lap (Bild Zeitung, Corriere della Sera, The Telegraph, El Periódico, Le Monde) kérését teljesítette, a többinek nemet mondott. A kérdéseket angolul, spanyolul vagy franciául lehetett feltenni a több nyelven beszélő lelkésznő segítségével, aki nem sokat bajlódott azzal, amit Gyilkos-Anders mondott, hanem azt fogalmazta meg, amit mondania kellett volna. Kiengedni egy tévékamera vagy egy olyan újságíró elé, aki érti, amit mond, nem lett volna célszerű. Olyan szerencséjük még egyszer nem lesz, mint amilyen a svéd Expressennel volt. Ha a többi skandináv média a Le Monde-ból idézi a gyilkos (a lelkésznő által elferdített és kiegyenesített) szavait, akkor a megfelelő üzenet fog világot látni.

– Kitűnő érzéked van a píárhoz – mondta Johanna Kjellander Per Perssonnak.

– A nyelvtehetséged nélkül semmire se mennénk – viszonozta Per Persson az elismerést.

8. fejezet

Gyilkos-Anders, akinek nevét immár jól ismerte az egész nemzet és a fél kontinens, általában délelőtt tizenegykor ébredt. Felöltözött (ha levetkőzött volna, amikor lefeküdt), és elindult a folyosón a recepcióra, ahol elfogyasztotta sajtos szendvicsből és sörből álló reggelijét.

Ezután megint lepihent, egészen délután háromig, amikorra már rendesen megéhezett. Ekkor elment a helybeli törzshelyére valami rendes svéd ebédet enni további sörök kíséretében.

Mindezt csak akkor, ha nem munkanap volt, melyeknek száma a sajtó érdeklődésének köszönhetően fokozatosan növekedett. A recepcióssal és a lelkésznővel közösen beindított vállalkozás egyre sikeresebben működött. Jutott munka hétfőre, szerdára és péntekre is, ennél többet Gyilkos-Andersnek nem volt kedve dolgozni. Tulajdonképpen ennyihez sem volt kedve, különösen az összetört térdkalácsok számának terven felüli növekedése miatt. Az újságok ezt az ajánlatát közölték, és a legtöbb megrendelőnek gyenge volt a fantáziája ahhoz, hogy valami mást találjon ki.

A gyilkos megpróbálta mindjárt ebéd után elvégezni a munkát, még a súlyosabb esti sörözés megkezdése előtt. Mivel taxival ment oda és vissza, nagyjából egy óra alatt megvolt az egésszel. Fokozottan kellett ügyelnie a megfelelő alkoholszint megtartására. Ha túl sok sört ivott munka előtt, nem tudta rendesen elvégezni a feladatát. Ha még a soknál is többet ivott, fennállt a kiszámíthatatlan, drámai következmények lehetősége. Igaz, annyira sohasem drámai, mint ha az alkohol mellé drogot is fogyasztott volna. További tizennyolc hónap a sitten elviselhető alternatívának számított. További tizennyolc év viszont elviselhetetlennek.

A tizenegy órakor elfogyasztott reggeli és a három órakor esedékes ebéd közötti néhány óra volt a lelkésznő és a recepciós számára a legalkalmasabb időszak arra, hogy ha adódott valami, konzultáljanak munkatársukkal. Ilyenkor már kellően megenyhült Gyilkos-Anders kínzó másnapossága, az újabb lerészegedés viszont még nem vette kezdetét.

A találkozók spontán módon jöttek létre, de a fix időpontot, a hétfő 11.30-at a szálloda halljában, a sarokban álló asztalnál továbbra is megtartották. Gyilkos-Anders ezeken általában megjelent, kivéve akkor, ha valahol máshol aludt a városban, és az adott időpontra nem tudta rendbe szedni magát.

A megbeszélések nagyjából egyformán zajlottak le. A recepciós egy üveg sört szolgált fel Gyilkos-Andersnek, magának és a lelkésznőnek pedig egy-egy csésze kávét. Ezután kerültek napirendre az elmúlt időszakban teljesített megrendelések, az újabb feladatok, a pénzügyek és az egyéb napirendi pontok.

A munkával kapcsolatban egyetlen problémát nem tudtak megoldani, nevezetesen azt, hogy a gyilkos, minden jó tanács ellenére, rendszeresen összekeverte a jobb oldalt a bal oldallal, amikor a karok és a lábak eltörésére került sor. A lelkésznő megint segíteni akart, elmagyarázta, hogy az a jobb kéz, amelyiket az ember a kézfogásra használja. A gyilkos erre csak azt tudta válaszolni, hogy ő nem szokott senkivel sem kezet fogni. Jó hangulatban poharat tart az egyik vagy másik kezében, ha pedig rossz a kedve, akkor dolgozik, mind a két kezével.

A lelkésznőnek ekkor az az ötlete támadt, hogy fessenek egy nagy B betűt Gyilkos-Anders bal öklére, és akkor mindig tudni fogja, melyik a bal keze. A gyilkos helyeslően bólogatott, de hozzátette, hogy a biztonság kedvéért a másik kezére egy nagy J-t kellene festeni.

A jó ötletről kiderült, hogy nem is olyan jó. Mert ami Gyilkos-Andersnek B, az a vele szemben álló peches embernek J. A problémát végül úgy oldották meg, hogy a gyilkos bal öklére festették a J-t, a jobbra pedig a B-t.

A recepciós elégedetten nyugtázta, hogy vevőkörük szépen növekedik, hogy a reklamációk szinte teljesen megszűntek, amióta a bal és a jobb ököl jelölését felcserélték, és hogy már Németországból, Franciaországból, Spanyolországból és Angliából is kapnak megrendeléseket. Olaszországból viszont nem kaptak egyet sem, úgy látszik, az olaszok maguk oldják meg a problémáikat.

Felmerült a kérdés, nem kellene-e növelni a teljesítményüket, nem jött-e el az ideje annak, hogy a cég új munkaerőt vegyen fel. Nem ismer-e Gyilkos-Anders megfelelő jelöltet, aki ért a kar-és lábtöréshez, de olyat, aki tud mértéket tartani? Persze csak akkor, ha kitart döntése mellett, hogy csak egy vagy két órát hajlandó dolgozni, és egy héten csak három napot.

Gyilkos-Anders érzékelte a kérdésben megbújó bírálatot, és azt felelte, hogy őt valószínűleg nem érdekli a pénz kuporgatása olyan mértékben, mint a recepcióst és a lelkésznőt, viszont legalább ugyanannyira fontosnak tartja a szabadidő értelmes eltöltésének kérdését. Három napi munka egy héten neki éppen elég, és egyáltalán nem szeretné, ha valamilyen dühöngő suhanc táncoltatná itt a karizmait és hozna szégyent a nevére, miközben ő a megérdemelt pihenőidejét tölti.

Ami pedig az imént felsorolt országokat illeti, ezekről csak egyet tud mondani: Soha az életben! Egyáltalán nem arról van szó, hogy utálná a külföldieket, nem, az ő szemében minden ember egyenlő, de az már mégsem járja, hogy ne tudjon rendesen köszönni vagy jó napot kívánni annak, akit utána nyomorékká kell vernie, hiszen ez a minimum, amit egy embertárs megérdemel.

– Ezt nevezik tiszteletnek – tette hozzá Gyilkos-Anders dacosan. – Nem tudom, hogy a recepciós úr vagy a lelkésznő tudja-e, hogy az mi fán terem.

A recepciós nem fűzött kommentárt a gyilkos véleményéhez, nem kívánta megvitatni vele, hogy mennyi tisztelet jár annak az embernek, akit másodpercekkel később félholtra kíván verni. Annyit azonban csípősen megjegyzett, felfogta, hogy Gyilkos-Anders nem kuporgatja a pénzt. Valamelyik este is kihajított a kocsmája ablakán egy zenegépet csak azért, mert nem a jó zene szólt belőle.

– Mennyibe is került a szabadidőnek ez az értelmes eltöltése? Huszonötezerbe? Harmincba? – kérdezte Per Persson, titkon elismeréssel adózva magának azért, hogy az ügyet egyáltalán szóba merte hozni.

Gyilkos-Anders dörmögött valamit, hogy a harmincezer közelebb jár a valósághoz, s elismeri, hogy ez nem nevezhető túlságosan értelmes időtöltésnek.

– De hát miféle ember az, aki pénzt dug egy gépbe csak azért, hogy Julio Iglesiast hallgassa?

9. fejezet

Per Persson objektív igazságnak tartotta, hogy az élet kibabrál vele. Mivel nem hitt semmilyen felsőbb hatalom létezésében, és mivel a nagyapja már régen meghalt, frusztrációjának nem volt célpontja. Recepciós pultja mögött így aztán már korán elhatározta, hogy utálata tárgya maga a világ, minden jelentésével és tartalmával együtt – beleértve hétmilliárd lakóját is.

Nem látott okot rá, hogy Johanna Kjellandert kivételnek tekintse, hiszen a nő azzal indított, hogy pénzt akart kicsalni belőle. Mégis volt valami a lelkésznő szomorú sorsában, ami a sajátjára emlékeztette. És mielőtt véget ért volna életük első együtt eltöltött napja, megjelent benne a közös kenyérgondok lehetősége (a lelkésznő megette a recepciós összes szendvicsét), amit nemsokára követett társulásuk a vadbaromterelő iparágban.

Vagyis az összetartozás lehetősége első naptól kezdve jelen volt kapcsolatukban, még ha a recepciós ezt lassabban fogta is fel, mint a lelkésznő. Vagy csak több időre volt szüksége hozzá.

Mire eltelt a vállalkozás első éve, a recepciós és a lelkésznő közös keresete elérte a hétszázezer koronát, a gyilkosé pedig négyszer ennyit. Az előbbiek közben ettek, ittak és jól éltek belőle, de az összeg fele így is megmaradt nekik szép rendben cipősdobozokba csomagolva a recepció mögötti szobában.

A kissé szögletesen strukturált Per Persson és a vakmerő és kreatív lelkésznő jól kiegészítették egymást. A lelkésznőnek tetszett a fiú elutasító viszonya az élethez, magára ismert benne. A fiú pedig, aki soha nem szeretett senkit, még önmagát sem, végül kénytelen volt belátni, hogy akad még rajta kívül egy emberi lény a földön, aki tudja, hogy az emberiség maradék része semmire se jó.

Miután Södermalm egyik éttermében megünnepelték, hogy befolyt a századik megrendelés munkadíja – különösen jól fizető munka, dupla láb-és kartörés, nem meghatározott számú bordatörés, valamint arcátalakítás –, a pár visszatért a szállodába. A hangulat olyan volt, hogy Per Perssonnak eszébe jutott, hogy megkérdezi, emlékszik-e Johanna arra, hogy hónapokkal ezelőtt egyszer azt javasolta, hogy az ő szobájában fejezzék be az estét.

A lelkésznő emlékezett rá, és emlékezett a recepciós elutasító válaszára is.

– Nem akarnád újra feltenni nekem azt a kérdést? Itt és most?

Johanna Kjellander elmosolyodott, és megkérdezte, nem kaphatna-e valamiféle előzetes biztosítékot, mielőtt enged a kérésnek. Egyetlen nő sem szereti, ha kétszer is elutasítják egymás után.

– Nem – mondta Per Persson.

– Mi nem? – kérdezte Johanna Kjellander.

– Nem mondok nemet, ha még egyszer megkérdezed.

Svédország minden bizonnyal két legpesszimistább polgárának találkozása a matracon egészen jól sikerült. Miután véget ért, a lelkésznő rövid, és életében először őszinte prédikációt tartott a hit, a remény és a szeretet témájában, hivatkozva Pál apostolra is, akinek véleménye szerint mind közül a szeretet a legnagyobb.

– Úgy tűnik, tudta, mit beszél – mondta a recepciós, aki még egészen kótyagos volt attól a felismeréstől, hogy egy ember érezhet olyat, amilyet ő érez, bármi legyen is az.

– Többnyire igen – mondta a lelkésznő, és folytatta a prédikációt. – Pál azért sok butaságot is összehordott. Mint például azt, hogy a nőt a férfinak teremtették, hogy nő csak akkor beszéljen, ha kérdezik, és hogy a férfi ne szerelmeskedjen férfival.

A recepciós átsiklott a kérdésen, hogy kit teremtettek kinek, de azt mondta, csak egyetlen vagy legfeljebb két olyan alkalomra emlékszik, amikor Johannának inkább hallgatnia kellett volna, mint beszélni. Abban a kérdésben, hogy ki szerelmeskedhet kivel, nála jelentős előnnyel a női lelkész nyeri a versenyt a férfi gyilkos előtt, de nem érti, Pálnak mi köze van mindehhez.

– Én inkább fekszem le egy biciklitartó állvánnyal, mint Gyilkos-Andersszel – mondta a lelkésznő. – Egyébként egyetértek veled.

Amikor a recepciós megkérdezte, mit mond a Biblia a nők és a biciklitartó állványok szexuális kapcsolatáról, a lelkésznő azt felelte, hogy Pál idejében még nem ismerték a biciklit, így valószínűleg a biciklitartó állványt sem.

A témát ezzel kimerítették. Inkább nekiláttak, hogy megszervezzenek még egy találkozót. A pesszimizmust másodszor is sikerült kicselezniük.

*

Egy ideig minden a legnagyobb rendben ment. A lelkésznő és a recepciós örömmel megosztották egymás között a világ és benne a földgolyó teljes lakosságának utálatát. A teher így mindjárt a felére csökkent, mert a fejenként hétmilliárd helyett mindegyikükre csak három és fél milliárd jutott. Továbbá tekintélyes mennyiségű már nem létező ember. Többek között a recepciós nagyapja, a lelkésznő teljes családfája és – nem utolsósorban! – Máté, Márk, Lukács, János, meg még ki tudja hányan abból a könyvből, amelyik nem hagyta nyugodni (és ezentúl sem fogja) Johanna Kjellandert.

Mialatt az újdonsült szerelmespár hétszázezer koronát keresett, Gyilkos-Anders a megállapodásuk alapján két egész nyolc tized milliót. De minthogy egy egész kocsmát szokott vendégül látni fél éjszakákon át, soha nem tudott néhány ezresnél többet félretenni. Nagyjából olyan ütemben verte el a bevételét, ahogy befolyt. Ha néha mégis összegyűlt egy tekintélyesebbnek nevezhető összeg, akkor a szokásosnál is jobban felpezsdült a kocsmában az élet, mint például akkor, amikor a zenegépnek az ablakon át kellett elhagynia a helyiséget.

– Legalább a dugót kihúzhattad volna a falból – korholta törzsvendégét másnap szelíden a kocsmáros.

– Igazad van – mondta Gyilkos-Anders. – Észszerű megoldás lett volna.

A recepciós és a lelkésznő tulajdonképpen nem bánta az ehhez hasonló incidenseket, mert ha Gyilkos-Anders nem azt teszi, amit ők – vagyis telerakja a dobozait pénzzel –, mindig rá fog szorulni, hogy igazságot szolgáltasson azoknak, akik meg tudják fizetni a maguk szája íze szerinti igazságszolgáltatást.

A recepciós és a lelkésznő arról viszont semmit nem tudott, hogy Gyilkos-Andersben az utóbbi évek folyamán egyre erősebb lett az érzés, hogy az élet reménytelen. Egyébként ezt ő maga sem tudta. Más emberekkel egész életében az öklével érintkezett. Önmagával szemben ezt nem tehette meg. Ezért folyamodott az alkoholhoz: mindennap korábban kezdte, és mindennap többet ivott.

Ez segített rajta. De folyamatosan fent kellett tartania az alkoholszintet. És attól sem javult a helyzet, hogy a lelkésznő és a recepciós egyre többet mosolygott egymásra. Mi a fene olyan vicces? Hogy csak idő kérdése, mikor kerül vissza oda, ahova való?

Lehet, hogy véget kellene vetnie ennek a kínlódásnak, felgyorsítani a folyamatot, agyonütni az első balfácánt, aki útjába kerül, és aztán lehúzni a sitten még húsz-harminc évet, pontosan annyit, amennyit el akart volna kerülni. Annyi előnye ennek a megoldásnak mindenesetre volna, hogy a lelkésznő és a recepciós már nem vigyorogna egymásra, amikor kiszabadul. Húsz év után a szerelmespárok már nem olyanok, mint amilyenek az elején.

A gyilkos egy délelőtt szokatlan és tétova kísérletet tett rá, hogy kérdéseket tegyen fel magának, és megértse, mi történik vele. Mire volt jó például az incidens a zenegéppel?

Kétségtelenül kihúzhatta volna a dugót a konnektorból. Julio Iglesias elhallgatott volna, a hívei viszont balhézni kezdenek. Négy férfi és négy nő ült az asztal körül, jó esetben elég lett volna, ha leüti a leghangosabbat, rossz esetben mind a nyolcat el kellett volna intéznie. Ha csak kicsit is nincs szerencséje, valamelyik nem kel fel többé, és akkor tíz-húsz évre mehet vissza a sittre.

Megtehette volna azt is, hogy hagyja, hogy a nyolc hernyó azt hallgasson, amit akar. Ha nem az lenne a helyzet, hogy az ő türelmének is van határa, az a határ pedig maga Julio Iglesias.

A zenegép felemelésével és kihajításával az ablakon, ami az est végét jelentette neki is meg a többieknek is, énje destruktív része felülkerekedett énje még destruktívabb része fölött. Tulajdonképpen jól működött. Drága mulatság volt, de – ami a legfontosabb – utána a saját ágyában ébredt, és nem a rendőrségi fogdában, ahonnan valamelyik tartósabb szálláshely felé vezetett volna az útja.

A zenegép megmentette az életét. Illetve a zenegép volt a fegyver, melynek segítségével ő maga mentette meg az életét. De vajon ez nem azt jelenti, hogy a börtön nem vár rá olyan elkerülhetetlenül, ahogy azt a rossz előérzete sugallja? Lehetséges volna, hogy létezik olyan élet is, amelyben nincs erőszak, és nem repkednek a zenegépek?

Ha van, hol van? És hova vezet?

Gondolta Gyilkos-Anders. És felnyitotta az aznapi első üveg sörét. Majd rögtön utána a másodikat. És elfelejtette, amit az imént végiggondolt, de a gyomrából eltűnt a görcs, és arra inni kell!

A sör az élet vize. A harmadik szinte mindig a legjobb.

Juhé!

Gondolta inkább.

10. fejezet

Egyszer aztán eljött a nap, amikor le kellett róni az adósságot a grófnak. Az áldozat ezúttal egy olyan ügyfél volt, aki kipróbálásra megkapott egy hétvégére egy Lexus RX 450h-t, amit aztán elloptak tőle.

Mondta ő.

Valójában elrejtette Dalarnában, a nővérénél, aki ahelyett, hogy kicsit gondolkodott volna, nyomban lefotózta magát a volánnál, és a képet feltette a Facebookra. Mivel ott mindenki ismer valakit, aki ismer valakit, aki ismer valakit, a gróf néhány óra múlva már tudta, mi történt. A csaló ügyfél még rá se jött, hogy lebukott, amikor a fogai már ki voltak verve és az arca össze volt törve. Az autó életkora és tervezett ára (vagyis új volt és drága) miatt az egyik térde és sípcsontja is összetört.

Rutinmunka volt, egy a sok közül, de a tizenkilenc hónappal ezelőtt kötött megállapodás szerint az árban annak a kuncsaftnak a két törött karja is benne volt, aki rosszul játszott a Black Jacken, és a kisbaba miatt épen maradt a fél karja.

Gyilkos-Anders ezt a munkát is pontosan elvégezte (két kar mindig könnyebb volt egy karnál, nem kellett eldönteni, melyik melyik). Nem is törődött volna vele többet, ha nem jut eszébe, amit a lelkésznő mondott neki, amikor először találkoztak. Valami olyasmit, hogy milyen szépen viselkedett Gyilkos-Anders, amikor tekintettel volt egy kicsi gyerekre.

A lelkésznő a Bibliát emlegette. Nem lehet, hogy több ilyesféle dolog is van még abban a könyvben? Hiszen piszok vastag! Olyan történetek, amelyektől... jobban érzi magát? Amelyektől... más ember lehet belőle? Mert van valami, ami időről időre felbukkan a fejében, és amit mindig italba fojt.

Holnap mindenképp beszél a lelkésznővel, megkéri, hogy mondja el neki. Tehát holnap. Most jöjjön a kocsma. Már délután van, fél öt.

Vagy?

Mi volna, ha előbb mégis benézne a panzióba? És megkérné a lelkésznőt, magyarázzon el neki egy-két dolgot. Aztán jöhet a pia az örökös gyomorgörcs ellen. Neki nem is nagyon kell mondania semmit, majd a lelkésznő beszél, ő meg hallgatja. És közben nyugodtan iszogathat is.

*

– Hé, te lelkész, figyelj, beszélni akarok veled.

– Mi van, pénz kell?

– Nem.

– Kifogyott a sör a hűtőből?

– Még van, most néztem meg.

– Hát akkor mit akarsz?

– Hát beszélni, már mondtam.

– Miről?

– Arról, hogy hogy van ez a dolog Istennel és Jézussal és a Bibliával?

– Mi van? – kérdezte a lelkésznő.

Aki talán már ekkor sejthette volna, hogy ebből baj lesz.

A lelkésznő és a gyilkos első teológiai tárgyú beszélgetése azzal kezdődött, hogy Gyilkos-Anders elmondta, rájött, hogy a lelkésznő sokat tud a vallási dolgokról. És talán az volna a legjobb, ha mindent elmondana neki, az elejétől kezdve...

– Az elejétől kezdve? Hát jó, azt szokták mondani, hogy azzal kezdődött az egész, hogy Isten megteremtette az eget és a földet, és ez úgy körülbelül hatezer évvel ezelőtt történt, bár vannak olyanok, akik azt gondolják, hogy...

– Fenébe, nem erre a kezdetre gondoltam. Hanem a tiedre. Neked hogy kezdődött?

A lelkésznő kellemesen meglepődött, ahelyett, hogy gyanút fogott volna. A recepcióssal egy ideje már megegyeztek abban, hogy rosszat gondolnak mindenről és mindenkiről, és nem külön-külön, hanem közösen. De a maguk életéről, egy kicsit mélyebben, soha nem meséltek egymásnak. Ha lehetőségük volt rá, és kettesben maradtak, elsősorban az örömteli dolgoknak szentelték az idejüket, nem a szomorúaknak, és nem annak, hogy mitől szomorúak.

Közben – ahogy most kiderült – Gyilkos-Anders ilyen dolgokon töpreng. Ez katasztrofális következményekkel járhat, mert ha könyveket kezd olvasni arról, hogy tartsd oda a másik arcodat is, mikor pedig épp az ellenkezője lenne a feladata, vagyis arccsontokat kellene törnie minden hétfőn, szerdán és pénteken... hát igen, mi marad akkor az üzletből?

Egy külső szemlélő bizony joggal gondolhatná, hogy a lelkésznőnek ezt az első pillanattól kezdve meg kellett volna értenie. És riasztania kellett volna a recepciósát. De e pillanatban nem állt ott semmiféle külső szemlélő, és a lelkésznő is csak ember volt (és meglehetősen megbízhatatlan közvetítő ember és Isten között). Ha valaki az ő életére kíváncsi, még ha ez a valaki beszámíthatatlan verőember és gyilkos is – akkor ő válaszol neki. Ez már csak így van.

Megosztotta tehát Gyilkos-Andersszel az élettörténetét, azt a történetet, amelyet a párnáján kívül még nem mondott el senkinek. Tudta, hogy a gyilkos intellektuális reakciója pontosan olyan lesz, mint amilyet az Ikeában vásárolt párnájától szokott kapni, de ez kevesebbet nyomott a latban, mint az öröm, hogy valaki kíváncsi rá.

– Nos, kezdetben teremtette apám a poklot ezen a földön.

Apja kényszerítette az egyházi pályára, pedig elvből ellenezte, hogy egy nő lelkész lehessen. Nem azért, mert a női papság ellenkezik Isten akaratával, ez vitatható kérdés, hanem azért, mert szerinte a nő helye a konyhában van és időnként, párja kívánságára, a hálószobában is.

Mi mást tehetett volna Gustav Kjellander? A papi foglalkozás apáról fiúra szállt a családban már a XVII. század óta. Ez nem hit és nem elhivatottság kérdése volt. Hanem egy hagyomány, egy társadalmi pozíció fenntartásának kérdése. Ezért hiába érvelt lánya azzal, hogy kételkedik Isten létezésében. Apja akarata szerint neki papnak kell lennie, ha törik, ha szakad, különben apja személyesen gondoskodik róla, hogy az ördög markába kerüljön.

Johanna Kjellander hosszú éveken át nem értette, hogy lehet, hogy apja akaratát követte. Még most sem tudja, miért, de ameddig csak képes visszaemlékezni, apja mindig a hatalmában tartotta. Első gyerekkori emléke az, hogy apja meg akarja ölni az ő nyusziját. Ha nem fekszik le idejében, ha nem rak rendet maga után, ha nem tanul rendesen az iskolában... A nyuszinak könyörületességből kell kioltani az életét, mert egy nyúlnak felelősségteljes gazdára van szüksége, aki jó példát mutat neki, és nem olyan, mint ő.

És az étkezések: ahogy apja átnyúl az asztal felett, felemeli a tányérját, feláll, odamegy a szemetesvödörhöz, és beledobja a tányérját, a vacsoráját, mindent. Mert valamit rosszul mondott az asztalnál. Rosszul értett. Rosszul válaszolt. Rosszul csinált. Vagy egyszerűen csak rossz volt.

Johanna Kjellander most azon gondolkodott, vajon hány tányér végezte a szemétben az évek folyamán. Ötven?

Gyilkos-Anders erősen figyelte a lelkésznő szavait, mert nem lehetett tudni, mikor mond valami olyasmit, amit érdemes megjegyeznie. Az apja története nem tartozott ebbe a kategóriába, ezt a gyilkos már az elejétől fogva tudta. Az öregnek jól el kellett volna látni a baját, és kész. Ha ez sem változtatott volna a helyzeten, akkor még jobban.

Ezt Gyilkos-Anders végül kénytelen volt megmondani, amikor már gátat akart emelni a lelkésznő panaszáradata elé. Aki egy örökkévalóságig tartó mesélés után is csak a tizenhetedik születésnapjáig jutott el, amikor apja kiköpött utána, és így kiáltott fel: Ó, Istenem, miért gyűlölsz ennyire engem, hogy lányt adtál nekem, hogy épp ezt a lányt adtad nekem? Miért büntetsz engem ilyen szigorúan, Uram? Apja sem hitt jobban Istenben, mint ő, de hitt abban, hogy Isten segítségével kínozhat másokat.

– Kedves lelkészem, add meg nekem az öreg címét, hadd menjek oda a baseballütőmmel, hogy egy kis móresre tanítsam. Vagy inkább nagy móresre? Jobb és bal oldalira? Hogy kar vagy láb legyene, azt te döntheted el.

– Köszönöm az ajánlatot – mondta a lelkésznő –, de későn érkezett. Apám két évvel ezelőtt meghalt, a szentháromság napja utáni negyedik vasárnapon. Épp akkor értesültem róla, amikor a prédikációmra készültem a megbocsátásról és arról, hogy ne ítéljünk el másokat. De végül nem erről beszéltem. Felmentem a szószékre, és megköszöntem az ördögnek, hogy elvitte az apámat. A prédikációm, hogy úgy mondjam, nem talált értő fülekre, már nem emlékszem minden részletére, de apám útjának irányával kapcsolatban szóba hoztam a nők nemi szervét is...

– A pinát?

– Most ne menjünk a részletekbe, lényeg az, hogy félbeszakítottak, lerángattak a szószékről, és megmutatták, merre van a kijárat. Pedig tudtam, merre van.

Gyilkos-Anders nagyon szerette volna tudni, a női nemi szerv melyik megnevezését használta, de be kellett érnie annyival, hogy a lelkésznő szavai olyan különleges hatást gyakoroltak a jelenlevőkre, hogy a gyülekezet két legjámborabb báránya a zsoltároskönyvét is utána hajította.

– Akkor valószínűleg azt mondtad, hogy...

– Hagyjuk – mondta a lelkésznő, és folytatta a történetet. – Elhagytam a templomot, és céltalanul bolyongtam egészen a rákövetkező virágvasárnapig, amikor is egy parkban megismerkedtem közös barátunkkal, Per Perssonnal. Aztán pedig megismerkedtem veled is. Aztán történt, ami történt, és most itt ülünk, te meg én.

– Ez igaz – mondta Gyilkos-Anders. – Visszatérhetnénk végre a Bibliára, meg hogy mit mond ezekről a dolgokról, hogy a beszélgetésünknek valami értelme is legyen?

– Na de te akartad... te akartad, hogy mondjam el a saját...

– Igen, igen, de nem egy egész regényt.

11. fejezet

Johanna Kjellanderben annyira erős volt a vágy, hogy megossza valakivel – bárkivel! – felnövekedése történetének legfontosabb részleteit, hogy emlékeztetnie kellett Gyilkos-Anderst: ő kérte, hogy meséljen, és ha egyszer kérte, akkor tartsa is ehhez magát. Fogja be a száját, és várja ki a végét.

Gyilkos-Anders nem szerette ugyan, ha dirigálnak neki, de mivel a lelkésznő közben egy üveg sört is letett eléje, nem bánta, hogy tovább kell hallgatnia.

– Köszönöm – mondta.

– Csend legyen, mondtam már.

Johannát testileg nem bántalmazták, de máskülönben élete első napjától kezdve rosszul bántak vele. Háromezer-háromszáznegyven gramm volt a súlya, amikor apja életében először és utoljára megérintette lányát. A kelleténél kissé erősebben megfogta, felemelte, egészen közel tartotta az arcához, és fojtottan ezt súgta a fülébe:

– Mit keresel itt? Nem kellesz nekem. Hallod? Nem kellesz nekem.

– Hogy mondhatsz ilyet, Gustav? – kérdezte Johanna anyja erőtlenül.

– Hogy mit mondhatok és mit nem, azt én döntöm el, megértetted? Ne merj még egyszer ellenkezni velem! – mondta Gustav Kjellander a feleségének, és visszaadta neki a csecsemőt.

Az asszony ehhez tartotta magát. Az elkövetkező tizenhat évben soha nem ellenkezett a férjével. Amikor már nem bírta tovább, vízbe ölte magát.

Gustav dührohamot kapott, amikor eltűnt felesége holttestét két nappal később partra vetette a víz. Soha nem emelt kezet senkire, de Johanna látta rajta, hogy ha tehetné, álltó helyében agyonverné az anyját, ha az már nem lett volna halott.

– Azt hiszem, mindjárt szarnom kell – szólt közbe Gyilkos-Anders. – Sok van még hátra?

– Mondtam már, hogy dugulj el, amíg én beszélek – mondta a lelkésznő. – Dugulj el alul is! Mert innen nem mégy sehova, amíg be nem fejezem.

Gyilkos-Anders még soha nem látta a lelkésznőt ilyen határozottnak. Kimennie sem kellett olyan sürgősen, csak unatkozott. Sóhajtott, és hagyta, hogy a nő tovább meséljen.

Három évvel anyja halála után Johanna megkezdte felsőfokú tanulmányait, és elhagyta a szülői házat. Apja azonban levelekkel és telefonhívásokkal továbbra is szoros felügyelet alatt tartotta.

Pap nem lehet az ember egyik napról a másikra. Johanna begyűjtötte a megfelelő egyetemi kreditpontokat teológiából, exegetikából, hermeneutikából, valláspedagógiából és egyéb tárgyakból, melyek ahhoz kellettek, hogy a záró félévre egyáltalán felvegyék a Svéd Egyház lelkészképzőjébe, Uppsalába.

A lány minél közelebb került ahhoz, hogy megvalósítsa apja életcélját, annál jobban nőtt apjában a tehetetlen harag a dolgok ilyetén állása miatt. Johanna nőnek született és az is maradt: voltaképpen nem méltó a családi hagyomány folytatására. Gustav Kjellander úgy érezte, kutyaszorítóba került: egyfelől fogva tartotta a több száz éves hagyomány folytatásának parancsoló kényszere, másfelől az ősök elárulásának tartotta, hogy a hagyományt egy lány folytassa. Sajnálta magát, miközben nagyjából egyforma mértékben gyűlölte Istent és a lányát, miközben tudta, hogy Isten is (ha mégis létezik) gyűlöli őt, és ha van hozzá bátorsága, a lánya is.

Az egyetlen lázadás, amelyre Johanna egyáltalán képes volt, szinte említést sem érdemel. Minden szellemi energiáját arra pazarolta, hogy megvesse Istent, ne higgyen Jézusban, és átlásson a Biblia összes történetén. Az evangélikus protestáns tanítás eljelentéktelenítésével az apját jelentéktelenítette el. És minthogy nem mondta el senkinek, hogy nem hisz semmiben, egy esős júniusi napon így is lelkésszé avatták. Egyébként nemcsak az eső esett azon a napon. A szél is fújt, szinte viharos erővel. A hőmérséklet négy fok volt – júniusban! Már csak a jégeső hiányzott!

Johanna csontig átfázott, de ha a pappá avatása napján Isten ezzel az időjárással akart tiltakozni pályaválasztása ellen – hát, nem erőltette meg magát.

Miután az időjárás kidühöngte magát, Johanna összecsomagolt, és visszatért Sörmlandba. Először segédlelkész lett egy közeli gyülekezetben, amely apja fennhatósága alá tartozott. Négy év múlva a terveknek megfelelően apja helyére lépett mint gyülekezeti lelkész. Apja nyugdíjba vonult, és jóllehet az ügyek intézését nem akarta kiadni a kezéből, hamarosan gyomorrákot kapott, amely – bármily hihetetlenül hangzik is – erősebbnek bizonyult nála, és legyőzte. Ami Istennek egy egész életen át nem sikerült (ha egyáltalán megpróbálta), a rák három hónap alatt elintézte. Lánya egyenesen a szószékről üdvözölte érkezését a pokolba. A helymegjelölések között a női nemi szerv megnevezésével arra az emberre vonatkozólag, akik harminchárom éven át a gyülekezet lelkésze volt, teljesen lehetetlenné tette magát.

– Nem árulnád el végre, hogy pinát mondtál, vagy valami mást? – kérdezte Gyilkos-Anders.

A lelkésznő lesújtó pillantást vetett rá, amely azt közölte: nem megmondtam, hogy tartsd a pofád?

A kísérlet, hogy nő legyen a gyülekezet lelkésze, ezennel véget ért. Az apa meghalt, a lánya felszabadult. És munkanélküli lett. Egyheti bolyongás után pedig piszkos is és éhes.

De aztán négy sonkás szendvics és egy üveg málnaszörp segítségével sikerült szállást szereznie és új munkát is találnia. Az ügynöki tevékenység kezdettől fogva jól fizetett, és két év elteltével még tovább javult. És aztán találkozott a szerelemmel! Egyszóval, egészen elviselhető lett számára az élet. Csak ez a gyilkos, aki itt ül vele szemben, ne akarna mindenáron a Bibliáról beszélgetni vele...

– Igen, a Bibliáról – mondta Gyilkos-Anders. – Ha befejezted a süketelést, ideje volna már, hogy a tárgyra térjünk.

A lelkésznőnek rosszul esett, hogy a gyilkost ennyire nem érdekli az élettörténete. És az is, hogy a megállapodásukat felrúgva egyáltalán kinyitotta a száját.

– Kérsz még egy sört? – kérdezte a gyilkostól.

– Kérek hát, na végre!

– Nem kapsz.

12. fejezet

A frissen vizsgázott teológus, Johanna Kjellander buzgó hitetlensége jelentős mértékben abból a tényből fakadt, hogy a négy evangéliumot csak hosszú idővel Jézus halála után írták le. Ha létezett olyan ember, aki tudott járni a vízen, aki tudott ennivalót csinálni a semmiből, aki meggyógyította a bénákat, aki az ördöngösséget az emberekből disznókba tudta űzni, és aki mindennek a tetejébe felkelt és járt három nappal a saját halála után – ha tehát létezett ilyen ember, miért kellett egy, két vagy még több emberöltőnek eltelnie ahhoz, hogy valaki leírja mindazt, amit tett?

– Honnan az ördögből tudjam én azt – mondta Gyilkos-Anders. – De tényleg meggyógyította a bénákat? Mesélj még!

A lelkésznő látta, hogy a gyilkost jobban érdeklik a csodák, mint a kételyek, de nem tágított. Elmagyarázta, hogy a négy evangélista közül kettő úgy írt, hogy az ölében tartotta egy harmadik evangélista írását. Nem csoda, hogy a tanúbizonyságok annyira hasonlítanak egymásra. De az utolsó, János, sok újat talált mintegy száz évvel azután, hogy Jézust keresztre feszítették. És egyszerre azzal állt elő, hogy Jézus az út, az igazság és az élet, és a világ világossága és az élet kenyere, meg minden, ami a kettő között van.

– Az út, az igazság és az élet – ismételte meg Gyilkos-Anders, és a hangjába egy csipet áhítat vegyült. – És a világ világossága!

A lelkésznő azzal folytatta, hogy János evangéliumának bizonyos részeit egyébként nem is János írta. Valaki a negyedik században találta meg újabb részeit, például azt a híres jelenetet, amelyben Jézus kijelenti, hogy az vetheti a másik emberre az első követ, akinek nincs semmi bűne. Aki rábukkant erre a részre, bárki volt is, nyilván azt akarta mondani, hogy nincs bűn nélküli ember, mert a kövezésre végül nem került sor, de a kérdés az, mi köze egyáltalán ennek az elbeszélésnek a Bibliához.

– A negyedik században! Érted te ezt? – mondta a lelkésznő. – Ez olyan, vagy még rosszabb, mintha én ma leülnék, és kitalálnám, mi történt pontosan a francia forradalomban, ki mit mondott – a világ történészei pedig elolvasnák, bólogatnának, és egyetértenének velem!

– Igen – mondta Gyilkos-Anders, aki csak annyit fogott fel az egészből, amennyit akart. – Jézusnak természetesen igaza van. Ki az, akinek nincs semmi bűne?

– De én nem erről beszélek...

A gyilkos nem várta meg a mondat végét, hanem felállt. Meghallotta a kocsma hívó szavát.

– Akkor szerdán folytatjuk ugyanebben az időben, oké? – mondta.

– De a szerda nekem nem...

– Rendben. Helló.

13. fejezet

A lelkésznő meg a gyilkos egyre gyakrabban találkozott. A lelkésznő eleinte nem tartotta fontosnak, hogy beszámoljon róla a recepciósának, egy idő után pedig már nem merte elmondani. Mindent megtett, hogy a dolgok ne úgy alakuljanak, ahogy végül is alakultak. Gyilkos-Anders arról kezdett beszélni, hogy elégedetlen magával, és hogy a lelkésznő és Isten segedelmével jobb ember szeretne lenni. Ha Johanna Kjellander azzal próbálkozott, hogy nincs ideje és energiája, a gyilkos megfenyegette, hogy akkor nem dolgozik tovább vagy megveri.

– Elsőre nem nagyon, csak egy kicsit – mondta szinte mentegetőzve. – Mégiscsak kollégák vagyunk. És a Biblia is azt mondja, hogy...

– Jól van, ennyi elég – mondta a lelkésznő.

Nem maradt más megoldás, le kell rántania Istent a sárba, ha azt akarja, hogy Gyilkos-Anders rosszabb belátásra térjen.

Jób könyvére hivatkozva kifejtette, hogy Gyilkos-Anders és Isten főleg abban hasonlít egymásra, hogy mindketten embert ölnek, Gyilkos-Anders azonban – nem úgy, mint Isten – megkíméli a gyerekek életét.

– Egyszer tíz gyereket ölt meg egy csapásra, mert meg akarta mutatni a Sátánnak, hogy a gyerekek apja ettől még nem veszti el a hitét.

– Tíz gyereket? És mit szólt ehhez a gyerekek anyja?

– Noha a fő dolga az életben az lett volna, hogy hallgasson és engedelmeskedjen, ezt állítólag zokon vette. Amit meg tudok érteni. De Isten néhány forduló után tíz új gyerekkel ajándékozta meg a kitűnő apát. Felteszem, a sértődött anya szülte mindet, hacsak nem a postás hozta őket. Erről nem írnak semmit.

Gyilkos-Anders pár másodpercig hallgatott. Valami használható magyarázatot keresett emlékezetében, még ha ezt nem így fogalmazta is meg magában. A lelkésznő látta rajta, hogy meginog, és ez reménnyel töltötte el.

Az egykori gyilkos valami olyasmit motyogott magában, hogy az Úr mégiscsak tíz új gyerekkel ajándékozta meg őket... el kell ismerni, hogy ezt jól tette, vagy talán nem? Mire a lelkésznő azt felelte, nem tudja, hogy bízhatná rá magát az ember egy olyan Istenre, aki nem tudja, hogy a gyerekeket nem lehet csak úgy egyszerűen cserélgetni, mint a téli gumit meg a nyári gumit.

Nyári gumit? Jób korában? Gyilkos-Anders azonban talált jobb megoldást:

– Mi is volt az a kifejezés, amit pár nappal ezelőtt használtál, amikor mindenféle nehéz szavakkal dobálóztál?

Ajjaj! A lelkésznő már sejtette, a gyilkos hova akar kilyukadni.

– Nem emlékszem – hazudta.

– De igen, azt mondtad, hogy az Úr útjai... kifürkészhetetlenek.

– Mondhattam volna azt is, hogy az Úr szeszélyes, vagy azt, hogy személyiségzavarral küszködik, sajnálom...

– És azt mondtad még, hogy Isten bölcsessége végtelen és az ember számára felfoghatatlan, vagy valami ilyesmit.

– Nem, várj csak, ezzel azt akartam mondani, hogy az emberek szívesen bújnak efféle megfogalmazások mögé, amikor meg kell magyarázni a megmagyarázhatatlant. Például azt, hogy Isten lát-e különbséget tíz gyerek és négy nyári gumi között.

Gyilkos-Anders továbbra is csak azt hallotta meg, amit meg akart hallani. És folytatta a magyarázkodást:

– Emlékszem egy imádságra, amire anyám tanított, amikor kicsi voltam... tudod, a hülye vénasszony a kivert fogaival... aki eleinte nem volt olyan borzalmas, csak később lett az, amikor elitta az eszét – várj csak, hogy is szólt? Én Istenem, jó Istenem, lecsukódik már a szemem, de a tiéd nyitva Atyám, amíg alszom, vigyázz reám...

– Na és?

– Mi az, hogy „na és”? Hallottad, nem? Isten vigyáz a gyerekekre. Mind a gyerekei vagyunk, ezt egyébként épp tegnap olvastam, amikor a klotyón ültem, és...

A lelkésznő nem hagyta, hogy a gyilkos befejezze a mondatot. Nem akarta hallani a másik felét is. Gyilkos-Anders addig nyaggatta, amíg nemrég kénytelen volt adni neki egy Újtestamentumot, amit a gyilkos az első emeleti vécében helyezett el egy zsámolyon. Valószínűleg János evangéliumánál ütötte fel. Ezt már nem tudja visszacsinálni, mostanra már nem maradt más muníciója, mint a teológia alapkérdése, vagyis az, hogy ha Isten jó és mindenható, a világ miért olyan, amilyen.

A világ ezt az ellentmondást már ezerszer megcsócsálta, de Gyilkos-Anders eddig még nem reflektált rá, és talán van némi esély, hogy...

Gyilkos-Anders valahol ennél a pontnál szakította félbe a lelkésznő gondolatmenetét, és ennél a pontnál jelentette be, amit be akart jelenti.

A katasztrófa ezennel bekövetkezett.

– Úgy döntöttem, hogy ezentúl nem verek meg senkit. És nem fogyasztok többé alkoholt. Mostantól kezdve Jézusra bízom az életemet. Az utolsó munkámat, amit tegnap végeztem el, még fizessétek ki. A pénzt a Vöröskeresztnek adom. Azután, ahogy mondani szokás, elválnak útjaink.

– Na de... ilyen nincs – mondta a lelkésznő. – Ezt egyszerűen... nem teheted meg...

– Nem? Senkit nem akarok megverni, ezt már mondtam. De biztos vagyok benne, Jézus nem bánná, ha két esetben kivételt tennék... veled és a recepcióssal.

14. fejezet

És lett este, és lett reggel, de a lelkésznő ezen az éjszakán egy szemhunyást sem aludt. Amikor a redőny résein át megpillantotta a nap első sugarait, belátta, hogy nem tehet mást, fel kell ébresztenie a recepcióst, és be kell vallania neki, hogy valamit nagyon elrontott. Segített Gyilkos-Andersnek abban, hogy találkozzon Jézussal, és amikor ez megtörtént, Jézus rávette Gyilkos-Anderst, hogy hagyja abba az ivást és az emberek bérmegverését.

A gyilkos azonnal engedelmeskedett neki.

Két ember van csak az egész világon, akinek ezek után mégis hajlandó lenne kicsit meggörbíteni a hajszálait: ezek pedig ők maguk. Ha nem teljesítik a követeléseit.

– Miféle követeléseit? – kérdezte a még álomittas recepciós.

– Tartozunk neki harminckétezerrel, ezt akarja megkapni, hogy odaadhassa a Vöröskeresztnek. Azt hiszem, más követelése nincs is.

A recepciós felült. Úgy érezte, most nagyon kellene haragudnia valakire, de nem tudta, kire. A nagyapja, a lelkésznő, Gyilkos-Anders és Jézus jöhetett szóba ebből a szempontból. De tudta, hogy semmire se menne a haragjával.

Okosabban teszi, ha felkel, megreggelizik, beáll a recepciós pult mögé, és logikusan végiggondolja a helyzetet.

Ha a bántalmazási vállalkozás bántalmazó nélkül marad, nem lesz több bevétele. Nem tud visszavágni nagyapjának – hacsak Gyilkos-Anders nem változtat az álláspontján. De ehhez el kellene távolítani őt mindazoktól, akik rossz befolyással vannak rá, vagyis Istentől, Jézustól és a Bibliától, és vissza kellene terelni őt az alkoholhoz, a kocsmákhoz és a balhékhoz.

Per Persson éppen ezt magyarázta a lelkésznőnek, amikor a volt gyilkos felbukkant előttük – legalább két órával korábban, mint ahogy szokott.

– Isten békéje legyen veletek – mondta, ahelyett, hogy a sörét és a szendvicsét követelte volna, mint eddig.

Nem lehet könnyű dolog egy alkoholistának absztinenssé válnia egyik napról a másikra. A recepciós sejtette, hogy Gyilkos-Andersben belső küzdelem dúl, még ha Jézus hadállásai bevehetetlennek látszanak is. Ez elég volt ahhoz, hogy egy gyors és ravasz haditerv kezdjen formát ölteni a fejében. A gyors és ravasz tervek egyébként a lelkésznő specialitásai voltak, és ezért a recepcióst különösen nagy büszkeség töltötte el, amikor látta, hogy terve működőképesnek bizonyul.

– Sajtos szendvics, szokás szerint, ha nem tévedek, de gondolom, ha valaki Jézus útját járja, nem sört akar magához venni, hanem úrvacsorát.

Gyilkos-Anders a szendvicset még értette, de a mondat második felét már nem. Templomot még soha nem látott belülről, és hogy az úrvacsora mi fán terem, arról szerencsére fogalma sem volt.

– A kis üveg, gondolom, megfelel, hiszen még délelőtt van – mondta Per Persson, és kitett egy kis üveg vörösbort a fóliába csomagolt szendvics mellé.

– De én nem iszom alkoholt...

– Értem, hogy másról nem lehet szó, mint úrvacsorai borról. Jézus véréről. Segíthetek? Levehetem a fóliát Jézus testéről?

– Jézus mijéről? – kérdezte az újdonsült antialkoholista.

A lelkésznő felfogta, mire megy ki a játék, és a recepciós segítségére sietett.

– A Biblia tanulmányozásában idáig még nem jutottunk el – mondta. – De látom, hogy Gyilkos-Anders komolyan veszi hitét, és nem kívánja elhanyagolni Jézus testének és vérének magához vételét. Ami szekularizálódó világunkban egyre gyakoribb jelenség.

Gyilkos-Andersnek sejtelme sem volt róla, mi az a szekularizálódó világ, és nem értette, mi köze lehet Jézusnak ehhez a közönséges vinkóhoz – de felfogta, hogy Jézus nevében valamiképp mégiscsak leereszthet a torkán egy kis üveg bort a reggeli szendvicse mellé. Ezt ugyancsak örvendetes fejleménynek tartotta, mert valami a szervezetében pont ezt követelte tőle. A sörözésről való teljes lemondást amúgy is elhamarkodott döntésnek tartotta.

– Semmi sem tökéletes – mondta. – Mi, akik újak vagyunk a hitben, a legkevésbé sem vagyunk tökéletesek. Világos, hogy nincs más választásom, ha egyszer Jézus útját járom. De minthogy először tegnap este találkoztam Jézussal, lehet, hogy egy másik kis üveggel már lemaradásban vagyok?

Hát így. Ilyen, amikor csipetnyi szerencse is vegyül a nagy szerencsétlenségbe. Gyilkos-Anders immár meggyőződéssel vallotta, hogy aki Jézus útját járja, jól teszi, ha a napot úrreggelivel és úrebéddel kezdi, és az úruzsonnát sem hagyja ki, mielőtt úgy este kilenc tájékában nekilát az igazi úrvacsora elfogyasztásának. A harminckétezer koronát, amit a Vöröskeresztnek akart ajándékozni, megtartotta magának abból a célból, hogy Jézus vérébe fektesse be.

Dolgozni azonban továbbra sem volt hajlandó. Négy megrendelés várt teljesítésre, ezek mind azelőtt érkeztek be, hogy Gyilkos-Anders és Jézus egymásra talált volna. Ettől kezdve a recepciós kitérő válaszokat adott a potenciális új kuncsaftoknak. Olyanokat mondott, hogy „minden időpont foglalt”, megy hogy „átmeneti kapacitás-problémáink vannak”. De ezt a végtelenségig nem csinálhatta. Lehet, hogy be kell szüntetniük a tevékenységüket? Van ugyan félretett pénzük jócskán a cipősdobozokban, ami nem ezé a szemét, munkakerülő gyilkosé, hanem az övé, a recepciósé és az immár határozottan megkedvelt lelkésznőé.

A megkedvelt lelkésznő egyetértett az ő recepciósával. Semmi nem utalt arra, hogy javulna a helyzet, vagyis arra, hogy Gyilkos-Anders istenhite romlásnak indulna. Márpedig, gondolta a lelkésznő, akkor semmi értelme sincs annak, hogy ő és a recepciós együtt maradjanak a gyilkossal. Menjen csak a gyilkos a maga útján tovább kéz a kézben Jézussal, és ne álljanak meg akkor sem, ha véletlenül egy szakadék szélére érnek.

A Tavirózsa Panzió sem fog hiányozni neki, mondta, de hozzátette, hogy Per Jansson társaságát már nagyon megszokta. Immár ketten vannak együtt a világgal szemben, és ami őt illeti, a cipősdobozain kívül szívesen megosztaná vele az életét is, akár mindörökre.

A recepciós úgy gondolta, van valami különleges ebben a nőben, aki hozzá hasonlóan nem egészen érti, hogy mire mennek ki az élet harcai, vállukat egymásnak vetve mégis jól tudnak harcolni minden és mindenki ellen. Per Persson is szívesen haladna tovább vele a közös úton, feltéve, hogy előbb-utóbb a nevét is rendesen megtanulja.

15. fejezet

A recepció mögötti szobában, a cipősdobozokban majdnem hatszázezer korona várt (két egyenlő részre osztva) a recepciósra és lelkésznőre. A közös megtakarításuk.

Ezenkívül volt még százezer koronájuk, a megrendelt, de még el nem végzett munkák munkadíja. Ezt valószínűleg vissza kell fizetniük a megrendelőknek, mert semmi jel nem utalt arra, hogy Gyilkos-Anders és Jézus viszonya meg akarna romolni.

Harminc-plusz harminc-plusz negyvenezer korona visszafizetése három, legalább hétpróbás stockholmi gengszternek – a recepcióst nem töltötte el különösebb várakozással. Részben azért nem, mert akkor százezerrel kevesebb marad a kasszában, részben pedig azért nem, mert a vevők a munka eredményét szerették volna látni, nem a pénzüket, kamatmentesen. A cég megrendelői általában az embereknek nem a legkönnyebben kezelhető és legmegértőbben viselkedő köreiből kerültek ki. Nagy volt a valószínűsége annak, hogy kellemetlenségek várnak a recepciósra és a lelkésznőre, ha elmondják, hogy Gyilkos-Anders beszünteti a verekedést.

– Legjobb lesz, ha postán küldjük el nekik a pénzt és a magyarázatot is, és aztán eltűnünk a környékről – morfondírozott a recepciós. – Senki nem tudja a nevünket, nem nagyon hagyunk nyomokat magunk után, ha keresni kezdenének, talán még mi sem találnánk meg magunkat.

A lelkésznő némán hallgatta a recepciós fejtegetését. Per Persson látta rajta, hogy gondolkodási időre van szüksége, elvégre nem mindegy, hogyan haragítanak magukra három közismert vadállatot. Folytatta gondolatmenetét:

– Az is elképzelhető, hogy a pénzt megtartjuk magunknak, ha az a három így is, úgy is berág miatta. Minden lehetőségünk megvan rá, hogy eltűnjünk a radarjuk látóköréből. A béremet mindig feketén kaptam, s ha jól sejtem, nem vagyok nyilvántartva sehol. Te pedig, mielőtt a neved bekerülhetett volna a bejelentőkönyvbe, átalakultál szállóvendégből munkavállalóvá és az üzlettársammá. A hetes szoba lakóját az egész világ ismeri, de a megtért bűnöst nem visszük magunkkal. Azt hiszem, élvezni fogja, ha elmagyarázhatja a három ügyfelének, hogy Jézus betiltotta a cég működését, és hogy a volt kollégái elköltöztek a szállodából, és nem hagyták meg, hova. És a nagy kapkodásban véletlenül magukkal vitték az ügyfeleik pénzét is.

A lelkésznő továbbra sem szólt semmit.

– Rosszul spekulálok? – kérdezte a recepciós.

A lelkésznő barátságosan rázta a fejét.

– Nem – felelte –, nem spekulálsz rosszul. Jól gondolkodsz, csak kicsit defenzíven. Ha egyszer úgyis át kell vernünk olyanokat, akiket épeszű ember nem szokott átverni – miért ne verjük át mindjárt mindegyiket? Miért ne kopasszuk meg őket, amennyire csak lehet? Vagy még annál is többre. Százezer korona szép pénz, de mondd meg őszintén, hogy... például... tízmillió nem volna szebb?

A lelkésznő Mona Lisa-mosollyal nézett a recepciósra, aki tanácstalanul mosolygott vissza rá. Bő két év telt el azóta, hogy a nő odament hozzá a parkban azzal a szándékkal, hogy egy hevenyészve összecsapott könyörgéssel kicsal belőle húsz koronát. Emiatt először haragosai lettek egymásnak, aztán üzlettársai, aztán barátai és végül, lassanként, szerelmi partnerei. Most pedig együtt fognak útnak indulni. Ez jó érzés. Ez igen. De az összes többi (nagyapa, apa, anya, milliók és tolvajok) – az milyen érzés?

A tízmillió százszor több a százezernél.

A kockázat mennyivel nagyobb? És mit gondol a lelkésznő, mit kezdenek ők ketten azzal a sok pénzzel, azon túl, hogy akkor örömben és bőségben szerethetik egymást, semmint bánatban és ínségben?

A recepciós már nem tudta feltenni a kérdést, mert a folyosón megjelent Gyilkos-Anders, és dúdolgatva közeledett feléjük.

– Az Úr legyen veletek – mondta olyan gyenge hangon, hogy az már szinte bosszantotta a recepcióst.

Szerencséjére e pillanatban elő tudta húzni azt a számlát, amelyet már előkészített, s amelyet bosszúnak szánt mindenért.

– Két év és harminchat hét telt el úgy, hogy Andersson úr nem egyenlítette ki a számláját – mondta a recepciós. – Kétszázhuszonöt korona éjszakánként. Ez összesen kétszázhúszezer korona, lefelé kerekítve.

A régi szép időkben egy ilyen fizetési felszólítás valószínűleg verést vont volna maga után, de most már nem ez volt a helyzet.

– Na de kedves recepciós barátom – mondta Gyilkos-Anders. – Nem szolgálhatsz egyszerre Istennek és Mammonnak.

– Az lehet. Akkor Mammonnal kezdem – felelte a recepciós –, aztán majd meglátjuk, hogy marad-e időm a másikra is.

– Jól mondod – kontrázott a lelkésznő.

– Nem adnál előbb egy sajtos szendvicset? – kérdezte Gyilkos-Anders. – Ne felejtsd el, hogy úgy kell szeretned felebarátodat, mint tenmagadat, és én ma még nem ettem semmit. Nem vettem magamhoz Jézus testét, ahogy mondani szoktuk.

A lelkésznőt is bosszantotta a volt gyilkos viselkedése, és neki se kellett a szomszédba mennie a bibliai idézetekért:

– Boldogok vagytok, akik most éheztek. Lukács 6:21 – mondta.

– Ó – csatlakozott hozzá a recepciós. – Akkor a világért sem tenném tönkre Andersson úr boldogságát. Egy szendvics megtagadása a legkevesebb, amit tehetek érte. Van még valami, amit megtagadhatnék tőle? Máskülönben szép napot kívánok uraságodnak.

Gyilkos-Anders elfintorodott, de megértette, hogy addig ma nem eszik, amíg el nem jut a kocsmájába. Mivel éhes volt, gyorsan útnak is eredt, közben motyogott még valamit arról, hogy az Úr minden cselekedetünket megítéli, és a lelkésznőnek és a recepciósnak el kellene gondolkodniuk, hogy melyik úton kívánnak járni.

A lelkésznő és a recepciós megint magára maradt. A lelkésznő elmagyarázta, mit gondol.

– Ahelyett, hogy beismernénk, hogy ezt a féleszűt, aki most húzott el innen, elkapta a vallási téboly, elhíreszteljük az ellenkezőjét: hogy Gyilkos-Anders kegyetlenebb, mint valaha, már teljesen levetkőzte a gátlásait. Egy ideig még felveszünk minden megrendelést: gyilkosságot, térdtrancsírozást, szemkinyomást, bármit, csak jó drága legyen. Aztán lelépünk.

– Úgy érted... eltűnünk? És nem nyomatunk ki egyetlen szemet sem?

– Egyetlenegyet sem. Még üvegszemet sem! Egyrészt azért, mert mi ilyet nem teszünk. Másrészt azért, mert nincs senki, aki megtenné nekünk...

A recepciós számolt. Mennyi ideig tudnák felvenni a megrendeléseket anélkül, hogy teljesítenék őket? Két-három héten át? Vagy még egy-két héttel tovább, arra hivatkozva, hogy Gyilkos-Anders megbetegedett, és elnézést kérünk a késésért? Mondjuk, összesen négy héten át? Ha nagyon rámenősek, bejöhet hat-hét gyilkosság, kétszer ennyi súlyos testi sértés, és még kétszer annyi hagyományos bántalmazás.

– Azt mondod, tízmillió? – kérdezte a recepciós, akinek nagy gyakorlata volt a pénzügyek és a rendelésfelvételek területén. – Szerintem inkább tizenkettő.

A mérleg egyik serpenyőjében tíz-tizenkét millió korona, a másikban a felbőszült stockholmi alvilág.

Az egyik serpenyőben: a nyom nélkül eltűnő recepciós és lelkésznő, akiket senki nem ismer, akiknek a nevét sem tudja senki. A másikban: a gengszterek, akik soha nem adják fel a keresést.

– Na, mit választasz? – kérdezte a lelkésznő.

A recepciós a művészi hatás érdekében pár másodpercig nem mondott semmit. Majd némi keresgélés után megtalálta és lemásolta a lelkésznő Mona Lisa-mosolyát, és azt mondta, az egyetlen esélyük arra, hogy kiderüljön, nem kellett volna megtenniük azt, amit épp most akarnak megtenni, az az, ha megteszik.

– Akkor belevágunk? – kérdezte a lelkésznő.

– Belevágunk – felelte a recepciós. – Ha Isten is úgy akarja.

– Mi van?

– Vicceltem.

16. fejezet

Tizennégy egész négy tized millió koronát kellett végül elpakolnia a recepciósnak és a lelkésznőnek a két, újonnan vásárolt bőröndbe, egy sárgába és egy pirosba a jó előre eltervezett és véglegesnek tekintett távozásuk délutánján.

A cég újabb és erőszakosabb ajánlatát a piac rendkívül jól fogadta. A lelkésznőt és a recepcióst egészen megdöbbentette, mennyien hajlandók fizetni azért, hogy a környezetükből valakit eltakaríttassanak az útból. Az utolsó kuncsaftjuk, pár nappal ezelőtt, egy csenevész testalkatú ember volt, aki elmondta, hogy a szomszédja tyúkólat épített a telkén négy egész két tized méterre a telekhatártól az engedélyezett négy egész öt tized méter helyett. És amikor ezt a csenevész ember szóvá tette, arrogánsan válaszolt, és csúnyán fintorogva nézett a csenevész ember feleségére. Ő maga a gyenge testalkata miatt nem tudja móresre tanítani a szomszédját, és ha ezt más tenné meg helyette, a szomszédja, mihelyt felépülne, megkeresné őt, és neki adná vissza, amit kapott. Ezért kell megszabadulni tőle egyszer és mindenkorra.

– Egy tyúkól miatt? – kérdezte a recepciós. – Miért nem jelenti be a panaszát a polgármesteri hivatalban? Az ő dolguk a szabályok betartatása.

– Ez igaz, de kiderült, hogy a tyúkketrec nem számít állandó építménynek, vagyis nem szabálytalan, amit csinált.

– És ezért kell meghalnia?

– Csúnyán nézett a feleségemre – magyarázta a csenevész ember.

A lelkésznő látta, hogy a recepciós már-már megfeledkezik róla, hogy a tyúkketrecet állító, arrogáns szomszédnak nem kell meghalnia, az üzlet egyetlen kézzelfogható eredménye az lesz, hogy a csenevész ember elveszíti a pénzét. Ezért közbeszólt, és témát váltott:

– Honnan értesült Gyilkos-Andersről és az esetleges szolgálatairól?

– Egy időben sokat írtak róla az újságok, és megjegyeztem magamnak, mert nem ez volt az első alkalom, hogy így viselkedett, mármint a szomszéd. Amikor aztán aktuális lett a dolog, csak kérdezősködnöm kellett itt-ott... a félreesőbb helyeken...

A válasz életszerűnek tűnt. A lelkésznő közölte, hogy az igazságszolgáltatás ára ebben az ügyben nyolcszázezer korona lesz.

A csenevész ember elégedetten bólintott. Ennyi volt az összes pénze, amit egy élet munkájával spórolt össze, de megérte.

– Szerdára itt lesz a pénz. Megfelel?

Megfelelt. Az elutazás másnapra, csütörtökre volt kitűzve. Közös jövőjükről a lelkésznő és a recepciós csak annyit tudott, hogy anyagilag meg van alapozva, hogy ezen a bizonyos napon veszi kezdetét – és hogy megtért gyilkosoknak nincs benne hely.

– Készültök valahova? – kérdezte Gyilkos-Anders, aki épp most indult, hogy valahol magához vegye Jézus testét és (mindenekelőtt) vérét.

Mostanában egyébként egyre gyakrabban ment a főváros belvárosi kerületeibe, ahol újabb és újabb csehókat keresett fel, mert az elővárosi és külvárosi kerületekben nem volt olyan hely, ahol ne terjesztette volna már az igét, s ahol ezért ne tettek volna rá kellemetlen megjegyzéseket. Az ismertebb helyeken rájöttek, hogy az egykori gyilkos már veszélytelen, és nyugodtan elküldték a fenébe, ha a Szentírásból akart felolvasni a jelenlevőknek, amikor a tévében épp az Arsenal játszott a Manchester Uniteddel.

A bőröndöket a nyitott ajtón át kintről is lehetett látni, a csomagolásra váró pénzkötegeket azonban szerencsére nem.

– Van még valami? – kérdezte a recepciós, aki nem gondolta, hogy bejelentési kötelezettséggel tartozna a munkakerülő gyilkosnak.

Amúgy is már csak órák választják el attól, hogy látnia se kelljen soha többé.

– Nem, nincs semmi más. Béke veletek – mondta Gyilkos-Anders, és úgy döntött, kipróbálja valamelyik södermalmi kocsmát. Igaz, hogy a sör az erősségük, de a gyilkos biztos volt benne, hogy lesz ott egy pohár vörösbor is.

A Švejk sörözőbe ült be az Östgötagatán és rendelt két pohár Cabernet Sauvignont. A pincérnő hamar kihozta, az egyik poharat letette Gyilkos-Anders elé, aki egy húzásra felhajtotta, miközben a pincérnő azon gondolkodott, hova tegye a másikat. A gyilkos az első poharat kicserélte a másodikkal, és megrendelt egy harmadik, illetve negyedik pohárral is „ha már úgyis itt van a kisasszony”.

Jézus vére belekeveredett Gyilkos-Anders vérébe, és a gyilkos testében áldott nyugalom áradt szét. Körülnézett, és tekintete összeakadt egy ismeretlen ember tekintetével. Azazhogy... lehet, hogy mégis ismeri valahonnan? Negyvenes férfi, korsóval a kezében. Megvan! A sittről ismeri, a harmadik – utolsó! – fordulóból, ő is tagja volt az önismereti csoportnak... ő volt az, akinek be nem állt a szája... Gustavsson vagy Olofsson vagy hogy is hívják...

– Gyilkos-Anders! De örülök, hogy látlak! – mondta Gustavsson vagy Olofsson.

– Hát még én! Mi is a neved? Gustavsson?

– Olofsson. Ideülhetek hozzád?

Odaülhetett, bárhogy is hívták, mert Gyilkos-Anders rögtön meglátta benne a térítésre alkalmas embert.

– Én most Jézust követem – jelentette be barátságosan.

Nem ilyen fogadtatásra számított. Olofsson nevetni kezdett, és miután Gyilkos-Anders továbbra is megőrizte komolyságát, még jobban nevetett.

– Hát ez nagyon jó! – mondta végül, majd belekortyolt a sörébe, és hirtelen elkomolyodott.

– Tudok róla, hogy bevállaltad az Ökröt.

– Mi van?

– Nyugi, nem dumálom szét. De hát a bátyó rendelte meg a munkát. Tök jó, hogy le lesz nullázva. A rohadt disznó, emlékszel, mit művelt a hugicámmal?

Ökör egy ostoba, behemót gengszter volt, aki fél életét a sitten töltötte, és akkorára nőtt, hogy úgy gondolta, joga van mindenkit meggyepálni, aki nem teszi meg neki azt, amit kér. Ugyanezzel a logikával egyszer a saját csaját is eltángálta. Az sem élt persze Istennek tetsző életet, házi beteggondozó volt, lemásoltatta az öregek lakásainak kulcsait, és odaadta a fivéreinek. A fivérek vártak egy ideig, aztán odamentek, és kirámolták a lakásokat. Ha az öregek véletlenül otthon voltak, halálra rémisztették őket.

Ökör azonban úgy gondolta, hogy a kulcsokat inkább neki kéne megkapnia, és ezért előbb a csaját verte péppé, aztán a csaja egyik fivérét. A másik fivér e pillanatban Gyilkos-Anders asztalánál ült egy stockholmi kocsmában, és épp meg akarta köszönni neki, hogy...

– Mi az, hogy bevállaltam Ökröt? Én már nem vállalok be senkit. Mondtam már, hogy Jézust követem.

– Kicsodát?

– Jézust, bazeg. Megtértem.

Olofsson elképedve nézett Gyilkos-Andersre.

– És mi van a bátyó nyolcszázezrével? Amit már lepengetett neked.

Gyilkos-Anders nyugalomra intette Olofssont. Aki Jézust követi, az nem bérgyilkolja meg a felebarátját, erről van szó. A bátyó nyolcszázezrét pedig Olofsson ne rajta keresse.

Ne rajta? Ezt mondja, miután zsebre vágta? Olofsson nem volt ijedős gyerek. Felállt, és elindult az ocsmány disznó felé, aki majdnem egymillióval próbálja megrövidíteni a bátyját. Ráadásul bort iszik a rohadt állat!

Egy másodperccel később Olofsson már a földön feküdt, öntudatlan állapotban. Gyilkos-Anders bármennyire megtért is, nem tudta odatartani neki a másik orcáját. De még az egyiket sem. Ehelyett ballal kivédte Olofsson támadását (vagy inkább jobbal?), a jobbal pedig (vagy inkább ballal?) leütötte. Az orcák odafordítását a jövőben többet kell gyakorolnia.

A pincérnő hozta a két újabb pohár bort, megpillantotta Olofssont, és nem értette, mi történt. Gyilkos-Anders elmagyarázta, hogy a barátja többet ivott a kelleténél, de mindjárt jobban lesz. Mielőtt kifeküdt, még megígérte, hogy kifizeti mindkettőjük számláját.

Leemelte az egyik poharat a pincérnő tálcájáról, és azt mondta, a másik pohár a földön alvó barátjának lesz, amikor felébred. Ezután Gyilkos-Anders átlépett Olofssonon, köszönt, és távozott. A Stockholm déli peremvidékén lévő panzióba tartott, ahol e percekben két ember éppen csomagolt egy piros és egy sárga bőröndbe, és utazni készült.

– Vajon mennyi lóvét visznek magukkal? – töprengett magában Gyilkos-Anders.

A felfogása kétségtelenül nehéz volt, néha elviselhetetlenül nehéz, vagy még annál is nehezebb. És az ékesszólás sem tartozott az erősségei közé.

De hülye azért nem volt.

17. fejezet

Még egy óra, és nem kell élvezniük soha többé a nehéz felfogású gyilkos társaságát. Gyilkos-Anders azonban találkozott valakivel a kocsmában, akivel nem kellett volna találkoznia, és ebből helyes következtetésre jutott. Ezért most itt állt a szoba közepén a sárga és a piros bőrönd között, és amikor felemelte a tetejüket, nem látott bennük mást, csak bankjegyeket.

– Na? – csak ennyit mondott.

– Tizennégy egész négy tized millió – mondta rezignáltan a recepciós.

A lelkésznő menteni próbálta a helyzetet és az életét:

– Ebből négy egész nyolc tized millió természetesen a tied. Ennyit költhetsz a jövőben magadra, a Vöröskeresztre, az Üdvhadseregre, meg amire helyesnek látod. Nekünk fontos, hogy ne hagyjunk itt üres kézzel. A harmada a tied, ez egyértelmű!

– Az enyém? – kérdezte Gyilkos-Anders.

Ez „az enyém?” volt minden, amit e pillanatban ki tudott gondolni. Régen minden sokkal egyszerűbb volt, nem kellett ilyen átkozottul erőltetnie a fejét. Annak idején a következőképp alakultak volna a dolgok:

1) laposra veri a lelkésznőt és a recepcióst,

2) fogja a bőröndöket a pénzzel

3) és lelép.

Időközben azonban megváltozott a helyzet, most már úgy gondolja, hogy nagyobb boldogság adni, mint elvenni, és hogy könnyebb a tevének a tű fokán átmenni, mint a gazdagnak az Isten országába bejutni. És hogy mértéket kell tartani ebben is, abban is.

Bár... azért... mindennek van határa. Most egyszerre meghallotta, mit mond neki Jézus. „Szabadulj meg a két álnok farizeustól, akik eddig csak a véredet szívták. Vedd el minden pénzüket, és kezdj új életet valahol máshol.”

Jézus pontosan ezt mondta, és Gyilkos-Anders mindjárt közölte is a lelkésznővel és a recepcióssal.

Ennek hallatán a recepcióst most már komolyan kezdte elhagyni minden remény, úgy érezte, lassan eljön az ideje, hogy térdre vesse magát, és könyörögni kezdjen, hogy megtarthassa életét. A lelkésznőt a hallottak viszont kíváncsivá tették:

– Tényleg beszélt hozzád Jézus? Különös! Nekem, aki éveken át közvetítő voltam ég és föld között, soha nem mondott semmit.

– Talán azért, mert világéletedben csak blöfföltél – mondta Gyilkos-Anders.

– Igen, lehet, hogy igazad van – bólintott a lelkésznő. – Ha túlélem az elkövetkező néhány percet, megpróbálok majd jobban figyelni rá. Engedj meg még egy rövid kérdést, mielőtt nekifognál, hogy megszabadulj tőlünk.

– Mi az?

– Mit mond Jézus, utána mit csinálj?

– Fogjam a pénzt, és lépjek le, mondtam már.

– Na igen. De pontosabban? Ebben az országban mindenki tudja, hogy ki vagy, ez ugye nem kétséges számodra sem? Azonnal felismernek, ha meglátnak valahol. És a főváros környékének nagyjából a teljes alvilága el akar kapni. Ezt elmondtad Jézusnak?

Gyilkos-Anders hallgatott egy ideig. Aztán még egy ideig.

A lelkésznő érdeklődött, hogy megint kapcsolatot próbál-e teremteni Jézussal, de most nem kap választ? Ha erről volna szó, azt tanácsolja, Gyilkos-Anders ne vegye magára, lehet, hogy mostanában nagyon összejött Jézusnak. Annyi mindent kell elvégeznie: halat tölteni a halászok hálóiba, özvegyek halott fiait feltámasztani, vakok látását visszaadni, kiűzni a démonokat olyan emberekből, akik nem tudnak beszélni... Ez mind bizonyíthatóan így van, ha Gyilkos-Anders nem hiszi, nézzen utána Lukács ötödik vagy Máté kilencedik fejezetében.

A recepciós behúzta a nyakát. Tényleg pont most kell a gyilkost provokálni?

De Gyilkos-Anders ebben nem látott provokációt. A lelkésznőnek igaza van! Jézus bizonyára teli van munkával. Ezt most neki magának kell megoldania. Vagy tanácsot kell kérnie valakitől. Például ettől a nyavalyás papnőtől.

– Van valami javaslatod? – kérdezte mogorván.

– Ezt most tőlem kérdezed, vagy Jézustól? – felelte a lelkésznő, miközben a recepciós dühös tekintete mintha azt mondta volna: Ne feszítsd tovább a húrt!

– Tőled hát, bazeg – mondta Gyilkos-Anders.

A lelkésznő tíz perc alatt megtudta, mi történt a Švejk sörözőben, hogy a bátor gyilkos hogyan küldte földre a fenyegetően fellépő Olofsson testvérek egyikét („ballal kivédtem a hadonászását, aztán beküldtem egy jobbegyenest, és már ki is feküdt”), és hogy az ütésváltást megelőző dialógusból a gyilkos milyen következtetésre jutott – nevezetesen arra, hogy a lelkésznő és a recepciós át akarják verni a társukat.

– Az egykori társukat – jegyezte meg a recepciós. – Hiszen az egész azzal kezdődött, hogy nem voltál hajlandó tovább dolgozni.

– Mert találkoztam Jézussal! Mit nem lehet ezen megérteni? Egyébként is miattatok ülök nyakig a szarban!

A lelkésznő azzal állította le őket, hogy most nincs idő a veszekedésre. Egyetértett a gyilkos helyzetmeghatározásával, bár ő ezt inkább más szavakkal fogalmazná meg. Most előre kell tekinteni, és gyorsan lépni, mivel nem lehet tudni, Gyilkos-Anders cimborája mikor tápászkodik fel a kocsma padlójáról, és mit tesz első haragjában. Valószínűleg egyenesen a fivéréhez megy, és beszámol neki a helyzetről.

– Az előbb azt kérdezted, van-e valami javaslatom a jövőre nézve. A válaszom: igen!

Legjobb volna, ha együtt lépnének le. A lelkésznőnek és a recepciósnak az volna a feladata, hogy megvédjék Gyilkos-Anderst a lebukástól, és az ezzel járó következményektől. A bőröndökben lévő pénzen testvériesen osztoznának, valamivel több, mint ötmillió jut mindegyiküknek, ha beleszámolják a lelkésznő és a recepciós becsületesebb módon összespórolt pénzét is (nem sokkal becsületesebb módon, csak kicsit).

Hogy pontosan hova mennének, azt egyelőre nem tudják, de a recepciós tegnap felkereste Gyilkos-Anders régi barátját, a grófot, és vett tőle egy kisebb lakókocsit, és abban egy ideig ellakhatnak mind a hárman, bár eredetileg csak ketten akartak benne lakni.

– Lakókocsit? – kérdezte Gyilkos-Anders. – Mennyit fizettél érte?

– Nem sokat – ismerte be a recepciós.

Per Persson úgy hozta el a kocsit, hogy megígérte, Gyilkos-Anders legkésőbb a rákövetkező péntekig kifizeti, és egyúttal közli, mikor fogja végrehajtani a megrendelt kettős gyilkosságot.

– A megrendelt kettős gyilkosságot?

– Igen. Meg van rendelve, ki van fizetve, csak még nincs végrehajtva. Az egyik a gróf legfőbb konkurense a használtautó-kereskedelemben, a másik pedig a grófnőé a gyógyszerforgalmazásban. Kissé magányosabbak lennének a versenypályán, gondolom, és ez megér nekik egy egész hat tized milliót.

– Egy egész hat... és ez most itt van a sárga bőröndben?

– Igen, vagy a pirosban.

– De a gyilkosságot nem kapja meg érte sem a gróf, sem a grófnő?

– Nem, hacsak Jézus nem ragaszkodik hozzá, hogy újra vedd fel a munkát, de ebben nincs okunk reménykedni. Ők viszont egy lakókocsival is szegényebbek lettek. Fennáll a veszélye, hogy a gróf és a grófnő lesz hamarosan a két legdühösebb ügyfelünk a sok dühös ügyfél között. Úgyhogy legjobb volna, ha mindjárt el is indulnánk ismeretlen célunk felé.

E pillanatban nem volt kellemes érzés Johan Andersson bőrében lenni. Nem könnyítette meg a helyzetet az sem, hogy a világ inkább Gyilkos-Anders néven ismerte, az sem, hogy megtért, és az sem, hogy barátai voltaképpen az esküdt ellenségei, akik most össze akarnak költözni vele egy lakókocsiban ahelyett, hogy agyonveretnék magukat.

Jézus továbbra is úgy hallgatott, mint a panaszfal, miközben a lelkésznő és a recepciós tovább beszélt. Mindenek ellenére ők javasolták az egyetlen észszerű megoldást.

– Nem tudom, szabade kísértenem egy kis üveg Jézus vérével a nagy út előtt? – vetette fel óvatosan a recepciós.

Gyilkos-Anders döntött.

– Szabad. Vagy egy nagy üveggel, egy ilyen napon, mint a mai. Na gyerünk, menjünk.

18. fejezet

Olofsson rabtárs, akit egy megtért rabtársa kiütött egy södermalmi sörözőben, pár perc múlva magához tért. Belekötött a kiérkező mentősökbe, melegebb éghajlatra küldte szegény pincérnőt, aki ki akarta fizettetni vele a számlát, falhoz csapta a megmaradt pohár Cabernet Sauvignont, és imbolygó léptekkel eltávozott. Nem telt bele fél óra, és már ott ült a bátyjánál, Olofssonnál (a sitten nem használják a keresztneveket). Miután az öcs elmagyarázta a bátynak, mi a helyzet, Olofsson és Olofsson nyomban útnak indult a Tavirózsa Panzióba, hogy érvényt szerezzenek igazuknak.

A szálloda elhagyatottnak látszott. Néhány tanácstalan vendég álldogált a recepciós pultnál, és várták a recepcióst, hogy elkérhessék tőle a kulcsaikat. Egy új vendég is érkezett, aki már vagy tíz perce szeretett volna bejelentkezni. Elmondta Olofssonnak és Olofssonnak, hogy hiába nyomja a recepció csengőjét, és a mobiljáról is hiába próbálja hívni a szállót, mert legfeljebb ő maga vehetné fel a pulton berregő telefon kagylóját.

– Maguk is itt foglaltak szobát? – kérdezte a férfi.

– Nem – felelte Olofsson.

– Nem foglaltunk – felelte Olofsson.

Otthagyták a recepciót, kivettek a kocsijukból egy kanna benzint, az épület háta mögé mentek, lelocsolták, és felgyújtották.

Jelet akartak hagyni.

Csak úgy. A rend kedvéért.

Ha együtt voltak, ez gyakran megesett velük. Olofsson szinte ugyanolyan hirtelen haragú ember volt, mint a fivére.

Egy órával később a huddingei tűzoltóság szolgálatban lévő parancsnoka úgy döntött, hogy nem érdemes erősítést kérnie. A lángok gyorsan elharapóztak, és átterjedtek az egész épületre, de szélcsendes idő volt, és nem kellett attól tartani, hogy a tűz a környező épületeket is veszélyeztetné. Nem volt mit tenni, hagyni kellett, hogy a szálló teljesen leégjen. Nem lehetett ugyan még biztosan állítani, de a tanúk szerint senki nem esett áldozatul a tűznek, és azt is elmondták, hogy két ember szándékosan gyújtotta fel az épületet. Jogi értelemben tehát gyújtogatás történt.

Mivel senki sem sérült meg, a tűz hírértéke az országos lapok szempontjából nem volt különösebben jelentős. Nem lett volna az, ha az Expressen éber éjszakai ügyeletesének nem jut eszébe, hogy ebben a szállodában készült egyszer interjú egy Gyilkos-Anders nevű bűnözővel. Igaz, hogy ennek már vagy két-három éve, de a gyilkos akkor ott lakott, és talán még most is ott lakik, ki tudja? A gyors újságírói nyomozásnak az lett az eredménye, hogy a másnapi szám a következő szalagcímmel jelent meg:

Háború az alvilágban:

Gyújtogatók üldözik a menekülő

GYILKOS-ANDERST

Az esemény két egész oldalt foglalt le: újra megírták, hogy egy mindenre elszánt gyilkosról van szó, és hosszasan találgatták, mi oka lehet a feltételezett gyilkossági kísérletnek. Valamint azt is, hogy mivel Gyilkos-Anders nem égett benn a házban, most bizonyára menekül, és új búvóhelyet keres magának. Talán valahol épp az olvasó közelében!

Csak egy napilapolvasó ország tud félelemben élni.

*

A Tavirózsa Panzió ily módon való pusztulása a lakókocsi volánjánál ülő recepciós szerint két szempontból is jó dolog, egy szempontból pedig kifejezetten rossz. A lelkésznő és Gyilkos-Anders arra kérte a recepcióst, hogy ezt fejtse ki bővebben is.

Hát jó: a szálló tulajdonosa, az öreg és fösvény pornókirály elvesztette legfőbb bevételi forrását, ami jó dolog! Ha a recepciós jól emlékszik, a tulajdonos férfiatlan dolognak tartotta az épület biztosítását évenként több ezer koronáért. Vagyis nem volt biztosítása tűz esetére, és ez csak fokozza a recepciós örömét.

– Férfiatlan módon? – kérdezte a lelkésznő.

– Néha csak hajszálvékony a különbség a férfiasság és a merő ostobaság között.

– És ez esetben szerinted miről van szó?

A recepciós őszintén azt válaszolta, hogy a dolgok jelenlegi állása szerint a meccset az ostobaság nyeri, pedig hosszú időn át a férfiasság vezetett.

A lelkésznő nem kívánt mélyebben belemenni a férfiasság értelmes vagy értelmetlen mivoltának taglalásába. Inkább megkérte recepciósát, folytassa a jó és rossz témájának kifejtését.

Nos, jónak mondható az is, hogy elégett minden ujjlenyomat, minden ottfelejtett személyes holmi, aminek alapján azonosítani lehetne a recepcióst és a lelkésznőt. A lelkésznő és a recepciós ismeretlenebb, mint valaha.

Nagyjából ez a helyzet Gyilkos-Andersszel is – csak fordítva. Az újságok, elsősorban az Expressen, újra közölték a vérszomjas gyilkos történetét, és állításaikat fotókkal támasztották alá. A gyilkos tehát semmi körülmények között nem hagyhatja el a lakókocsit, legfeljebb ha takarót húz a fejére. Viszont takaróval a fején sem hagyhatja el a lakókocsit, hiszen úgy még nagyobb feltűnést keltene. Egyszóval Gyilkos-Anders nem hagyhatja el a lakókocsit.

*

Másnap az újságok további információkat közöltek Svédország e pillanatban legnevezetesebb emberéről. Bűnlajstromának híre eljutott jó néhány kárörvendő és kisstílű bűnözőhöz, akik a tippekért járó ezres reményében felhívták újságíró ismerőseiket:

– Figyelj, öreg, a gané előre felmarkolt egy csomó dohányt, azt ígérte, hogy kinyír érte egy pár csávót, aztán lelépett, anélkül, hogy elvégezte volna a munkát. Felmarkolni tényleg könnyű volt, he-he, na de mit gondolsz, meddig élhet ezután?

19. fejezet

Útjukat céltalan bolyongásnak nevezni talán túlzás volna, de a lakókocsi valóban cél nélkül tartott dél felé. Minél messzebb Stockholmtól, ez volt az alapgondolat. Mozgásban maradni, ez volt a másik. Két nappal később eljutottak a smålandi Växjőbe, és bekanyarodtak a város központja felé, hogy keressenek egy hamburgerest korai ebédjükhöz.

A kioszkok és üzletek elé kitett állványokról az újságok szalagcímei harsogva közölték a világgal, hogy az életveszélyes és minden bizonnyal elkeseredett gyilkos valahol a közelben tartózkodik. Aki százezer példányban helyez ki ilyesféle szalagcímeket egy egész országban, annak valahol igaza van, például Växjőben.

A lelkésznőnek és a recepciósnak nem volt kidolgozott elképzelése arról, milyen legyen a közös jövőjük. De a félkész elképzelésük sem tartalmazott olyan alternatívát, hogy egy kisméretű lakókocsiban együtt éljenek egy ingatag kedélyállapotú, frissen megtért, alkoholista gyilkossal, akit a fél ország bűnözői üldöznek.

A Växjőben mindenütt látható újságok címlapjai, a szalagcímek, a dühös tekintetű Gyilkos-Anders hatalmas fotói láttán a lelkésznő valami olyasmit motyogott, hogy neki meg a recepciósnak aligha nyílik egyhamar alkalma rá, hogy kettesben maradjanak és megöleljék egymást.

– Ugyan már – mondta Gyilkos-Anders. – Ölelkezzetek csak nyugodtan, majd befogom a fülem.

– És a szemed – mondta a lelkésznő.

– A szememet is? Hát nem nézhetek...

E pillanatban a lakókocsi elhaladt valami mellett, ami elterelte Gyilkos-Anders gondolatait. Odaszólt a recepciósnak, hogy forduljon meg, mert látott egy...

– Hamburgerest? – kérdezte a recepciós.

– A nyavalyát! Fordulj meg! Vagy kerüld meg a háztömböt, de minél gyorsabban! – felelte Gyilkos-Anders.

A recepciós vállat vont, és engedelmeskedett az utasításnak. A gyilkos hamarosan megbizonyosodhatott róla, hogy jól látja, amit lát – egy boltot, amit a Vöröskereszt működtetett. Délelőtt negyed tizenegy volt, ilyenkor töltötte el Gyilkos-Anderst leginkább a szeretet, most még ráadásul az iménti beszélgetés romantikus témája is jókedvre hangolta.

– Öt millió az enyém, ugye? Valamelyiktek most menjen be abba az üzletbe, és adjon oda a Vöröskeresztnek ötszázezer koronát Jézus nevében.

– Megőrültél? – kérdezte a lelkésznő, pedig tudta a választ.

– Ha egy gazdag ember pénzt ad egy szegénynek, az megőrült? És ezt éppen egy pap mondja? Te magad biztattál pár nappal ezelőtt még a panzióban, hogy ha akarom, adjam a pénzem a Vöröskeresztnek és az Üdvhadseregnek.

A lelkésznő azt felelte, hogy akkor az volt a legfőbb gondja, hogy túléljen egy helyzetet, most azonban egy másik helyzet túléléséről van szó. Annak másféle kimenetele lett volna. Az ő és a recepciós identitását most mindenáron titokban kell tartani.

– Beláthatod, hogy nem sétálhatunk be csak úgy a boltba, és nem mondhatjuk, hogy „nesztek, itt egy kis pénz”. Lehet, hogy térfigyelő kamerákkal vannak felszerelve, vagy lehet, hogy valaki a telefonjával csinál rólunk képet, vagy kihívja a rendőrséget, és akkor elkapnak minket a lakókocsinkkal együtt. Ezer okom van rá, hogy ne menjek, de ha megengeded, hogy pár másodpercig...

A lelkésznő nem jutott tovább. Gyilkos-Anders kinyitotta a sárga bőröndöt, felmarkolt két vastag pénzköteget, visszacsukta a bőröndöt, kinyitotta a kocsi oldalsó ajtaját, és kilépett.

– Mindjárt jövök – mondta.

Néhány lépést kellett csak megtennie, és már benn is volt a boltban. A recepciós és a lelkésznő a kirakatüvegen át mintha valami lökdösődést látott volna, de nem láttak tisztán... Mintha valaki a magasba tartotta volna a karját? Aztán valami zaj is kihallatszott az utcára, valami csörömpölés...

Fél perc sem telt el, kinyílt az ajtó, és kilépett rajta Gyilkos-Anders, egyedül. Korához képest fürge léptekkel visszatért a kocsihoz, beugrott, behúzta az ajtót, és azt javasolta a recepciósnak, hogy minél gyorsabban tűnjenek el innen.

Per Persson hol káromkodott, hol pedig balra kanyarodott, jobbra kanyarodott, balra kanyarodott, átvágott egy körforgalmon, aztán átvágott még egy körforgalmon (így lehet Växjőben közlekedni), jobbra a második kijáraton távozott egy negyedik, majd egy ötödik körforgalomból, aztán hosszan, egyenesen kihajtott a városból, egy idő után balra bekanyarodott egy erdei útra, aztán még egyszer balra és még egyszer balra.

Végül megállt egy látszólag elhagyatott smålandi erdei tisztáson. A visszapillantó tükörben pergő képsor tanúsága szerint az úton nem követte őket senki. A recepciós ennek ellenére nagyon dühös volt.

– Mi volna, ha pontoznánk egy és tíz között, hogy ez mekkora baromság volt? – fakadt ki.

– Mennyi pénz volt abban a két kötegben? – kérdezte a lelkésznő.

– Nem tudom – felelte Gyilkos-Anders. – De bízom benne, hogy Jézus a megfelelő összeget adta a kezembe.

– Jézus? – csattant föl a továbbra is feldúlt recepciós. – Ha a vizet borrá tudja változtatni, akkor bizonyára pénzt is tud varázsolni, és nincs rászorulva arra, hogy a miénket nyúlja le. Add át neki üdvözletemet, és mondd meg, hogy...

– Na, na, csak lassan – szólt közbe a lelkésznő. – Végül is nem lett semmi baj. De egyetértek azzal, hogy egy alighanem gyenge felfogású egykori gyilkos, akinek nincs párja az egész világon, ezt az egészet másképp is lebonyolíthatta volna. Na, mondd el, mi történt bent az üzletben.

– Alighanem? – kérdezte Gyilkos-Anders.

Nem tetszett neki az értelmi képességeire tett megjegyzés, de átsiklott fölötte, mert jobban lekötötte fantáziáját az új információ, miszerint Jézus borrá változtatta a vizet. Eltűnődött, vajon az ő hite is lesz-e egyszer ilyen erős.

20. fejezet

A Vöröskereszt boltjában lezajlott sajnálatos esemény után nem volt mit tenni, meg kellett kerülni balról a Helgasjön nevű tavat, és úgy folytatni az utat déli irányba, vigyázva, hogy még egyszer ne kerüljenek ugyanannak a városnak a közelébe. A korai ebéd helyett be kellett érniük benzinkútnál vásárolt hot dogokkal. Ezután nyugodtan autóztak tovább Észak-Skåne útjain, amíg el nem jutottak Hässleholm közelébe. Gyilkos-Anders itt jelezte, hogy fel akarja keresni az italboltot, mert kezdi érezni a Jézussal kapcsolatot teremtő bor hiányát. És mert ez idáig nem sikerült az autóban talált ásványvizet átváltoztatnia emberi fogyasztásra alkalmas itallá. De, ahogy mondani szokás, gyakorlat teszi a mestert.

A lelkésznőnek, aki időközben átvette a kocsi vezetését, nem tetszett a gyilkos kívánsága. Jobban örült volna, ha távolabb kerülnek a växjői kaland helyszínétől, mielőtt behajtanak egy újabb város veszedelmes központjába, de eleget tett a gyilkos kívánságának, mert tudta, hogy az ittas Gyilkos-Andersnél csak egyvalami rosszabb: a józan Gyilkos-Anders.

A recepciós sem tiltakozott, nagyjából ugyanezen okból kifolyólag. A gyilkos lelkére kötötték, hogy rejtőzzön el a kis lakókocsi hátuljában (ott is ült már egy ideje, és egy palack vízzel beszélgetett), amíg a recepciós megteszi a pár lépésnyi utat a bevásárlóközpontban található italboltba. Tényleg pár lépést kellett csak megtennie, mert a lelkésznőnek sikerült elfoglalnia a legjobb parkolóhelyet.

– Mindjárt visszajövök – mondta a recepciós –, ki ne szállj addig a kocsiból! Egyébként milyen bort kérsz?

– Mindegy, csak vörös legyen, meg legyen huzatja is. Sem én, sem Jézus nem vagyunk válogatósak. Nem költünk a kelleténél több pénzt úrvacsorára, inkább azokra gondolunk, akik...

– Jó, jó – mondta a recepciós, és bement a központba.

Alig néhány hét telt még csak el azóta, hogy Gyilkos-Anders megtanulta a lelkésznőtől, hogy az Úr szándékai kifürkészhetetlenek. A lakókocsi hátsó oldalablakának függönye mögül kipillantva most megbizonyosodhatott róla, hogy ez mennyire igaz. Mert ki más állt ott, tőle alig ötméternyire, a stratégiailag jól megválasztott helyén a nagy forgalmú italbolt bejárata előtt, mint az Üdvhadsereg egyik katonája. Az idősebb nő perselyt tartott a kezében, amelybe az arra járók időnként bedobtak néhány koronát.

A lelkésznő a volánnál ült, máshol jártak a gondolatai, nem sejtette a veszélyt. Gyilkos-Anders csendben kivett egy körülbelül akkora köteg pénzt, mint utoljára, beletette a benzinkútnál kapott reklámszatyorba, résnyire kinyitotta a lakókocsi hátsó ajtaját, lassan és halkan, hogy a lelkésznő ne vegye észre. Aztán integetni kezdett az Üdvhadsereg katonájának, aki egy idő után észre is vette az integető embert, akiben nem ismerte fel az ország legveszedelmesebb bűnözőjét. Amikor megértette, hogy az integetés neki szól, odament a lakókocsihoz. Amikor egész közel ért hozzá, Gyilkos-Anders suttogva megszólította. A résnyire nyitott ajtón keresztül megköszönte a katonának az Úr szolgálatában végzett munkáját. És átnyújtotta neki a pénzzel teli reklámszatyrot.

Gyilkos-Anders úgy látta, az Üdvhadsereg katonája fáradt és megviselt. Búcsúzóul még valami vigasztalót szeretett volna mondani neki.

– Nyugodj békében – mondta barátságosan, de némileg hangosabban a kelleténél, mielőtt becsukta volna az ajtót.

Nyugodj békében? A volánnál ülő lelkésznő megfordult, és még megdöbbenni sem maradt ideje, csak annyit látott, hogy az Üdvhadsereg egy idősebb női katonája, miután felfogta, mit nyomtak a kezébe, megtántorodik, néhány lépést tesz hátrafelé, egyenesen a két rekesz úrvacsorai bort cipelő recepciós karjaiba.

Az üvegek épen maradtak. A recepciós elnézést kért az idős katonától. De mi van a nénivel? Nem érzi jól magát?

Ekkor hallotta meg a lakókocsi vezetőfülkéjének ablakán kihajoló lelkésznő hangját:

– Hagyd a nyavalyába az öreglányt, ülj be azonnal. Újra megtette az a barom!

21. fejezet

Ezzel egy időben Hässleholmtól északkeleti irányban pontosan ötszáz kilométernyire egy autókereskedő épp a barátnőjével beszélgetett. Az ország lakosságának túlnyomó többségéhez hasonlóan ők is olvasták a beszámolókat a gyilkosról, aki kifosztotta az alvilágot.

Az autókereskedő és partnere is a kifosztottak közé tartozott. Mégpedig azok közé, akik ezt a legkevésbé sem tudták megbocsátani. Egyrészt azért nem, mert ilyen volt a természetük, másrészt meg azért nem, mert ők nemcsak pénzt veszítettek, hanem egy lakókocsit is.

– Mit szólnál hozzá, ha feldarabolnánk, ha egészen apró fecnikre vágnánk a testét, alulról kezdenénk, és lassan haladnánk felfelé? – mondta a férfi, akinek a bűnözői körökben gróf volt a neve.

– Azt mondod, csináljunk belőle metéltet, szép lassan, darabról darabra, miközben még él? – kérdezte a gróf grófnője.

– Valahogy úgy.

– Jól hangzik. De én is akarok metélni.

– Az magától értődik, drágám – felelte a gróf. – Már csak meg kell tudnunk, hol van.

MÁSODIK RÉSZ
Egy másik, nem szokványos keresőtevékenység

22. fejezet

A Vöröskereszttel és az Üdvhadsereg katonájával való találkozás után a lelkésznő újra észak felé fordult. Växjö és Hässleholm után, ha valaki keresni akarta volna őket, Malmö lett volna a logikusan következő állomás. Ezért a lelkésznő, a recepciós és a gyilkos másik útirányt választott.

Gyilkos-Anders épp horkolva aludt a két bőrönd tetejére rakott matracon a lakókocsi hátuljában, amikor a lelkésznő bekanyarodott egy parkolóba egy tó partján, valahol Halland és Västergötland határvidékén. Megállt, leállította a motort, és egy tűzrakóhelyre mutatott a víz partján.

– Taggyűlés – mondta halkan, hogy Gyilkos-Anderst ne ébressze fel.

A recepciós bólintott. A lelkésznővel kettesben lementek a tópartra, és leültek egy-egy kőre a tűzrakóhely két oldalán. Mindketten úgy érezték, kellemesebben is eltölthetnék itt az időt, ha nem lenne minden olyan kellemetlen.

– A taggyűlést ezennel megnyitom – mondta a lelkésznő továbbra is olyan halkan, hogy Gyilkos-Anders ne ébredjen föl.

– Én pedig megállapítom, hogy a taggyűlés kihirdetése előírásszerűen megtörtént – vette át a szót a recepciós. – Sajnálom, hogy nem mindenki tartja fontosnak a megjelenést. Mi a napirendünk?

– Egyetlen kérdés – felelte a lelkésznő. – Hogy szabaduljunk meg a kocsiban alvó szörnyetegtől úgy, hogy közben ne veszítsük el az életünket? És lehetőleg úgy, hogy a pénzünk továbbra is a mi pénzünk maradjon. Ne Gyilkos-Andersé. Ne az Egyházi Szeretetszolgálaté. Vagy a Gyermekmentő Alapé. Vagy bármi vagy bárki másé, aki az utunkba akad.

Az első ötlet, amelyet komolyabban megvitattak, egy bérgyilkos felbérelése volt, aki a sajátjukat eltakarítaná az útból. Ezzel az volt a probléma, hogy a szóba jöhető jelöltek közül a lelkésznő és a recepciós sokat átvert már Gyilkos-Anders nevében.

Nem, meggyilkoltatni a gyilkost egy gyilkossal túlságosan kockázatosnak látszott. Már-már erkölcstelennek is. A lelkésznőnek ennél sokkal egyszerűbb megoldás jutott eszébe. Mi volna, ha egyszerűen továbbhajtanának, amikor Gyilkos-Anders kiszáll a kocsiból, hogy megöntözze valamelyik útszéli fát?

– Hogy mi? – töprengett el a kérdésen a recepciós. – Hát az volna, hogy... izé... hogy megszabadulnánk tőle?

– És nálunk marad az összes pénz – tette hozzá a lelkésznő.

Ennél egyszerűbb megoldás már nincs is. Eszükbe juthatott volna már Växjőben is a Vöröskereszt üzlethelyisége előtt. „Mindjárt jövök”, mondta Gyilkos-Anders, és kiszállt a kocsiból. A lelkésznőnek és a recepciósnak teljes fél perc állt rendelkezésére a gondolkodásra és a megfelelő következtetés levonására – és arra, hogy lelépjenek.

Teljes fél perc! Látták be most, kilenc órával később.

A taggyűlés véget ért. Az egyhangúan hozott határozat kimondta, hogy semmit sem szabad elsietni: ezen a helyen kell kivárni a megfelelő pillanatot; három napon át észrevétlennek kell maradni, meg kell tudni, mit közöl a média a växjői és hässleholmi epizódról, felmérni, mennyire rémisztette meg Gyilkos-Anders az ország lakosságát, mennyire őrizték meg ők ketten az inkognitójukat, és általában, hogy mennyire üldözik őket.

Utána pedig: a megszerzett információk alapján cselekedni. A célkitűzés világos: le kell választani a bőröndöket és magukat a kocsiban horkoló egyénről.

A kocsi jó helyen állt, a parkoló nem látszott az útról. Élelmiszert a két kilométer távolságban lévő benzinkútról lehet beszerezni. A recepciós felajánlotta, hogy gyalog teszi meg az utat oda-vissza, ha közben a lelkésznő szemmel tartja Gyilkos-Anderst, és megakadályozza, hogy elkószáljon az erdőben, és elajándékozzon egy-két milliót, ha valaki szembejönne vele az erdei ösvényen.

23. fejezet

A Växjőben és Hässleholmban történt eseményeket, vagyis a két váratlan pénzadomány ügyét először bűnténynek minősítették, és azon belül is kiemelkedő fontosságú esetnek, mivel mindkettőt az ország legveszedelmesebbnek tartott bűnözője hajtotta végre.

Négyszázhetvenötezer koronát foglaltak le Växjőben, a Vöröskeresztnél, és ötszázhatvanezret az Üdvhadsereg hässleholmi alakulatánál. A két dél-svédországi város rendőrsége összevont nyomozást indított a két ügyben.

A växjői eset helyszíne egy olyan üzlethelyiség volt, amelyben jótékony célra felajánlott adományokat árusítanak, és a keletkező bevételt a világ legszegényebb régióinak támogatására fordítják. A bűntény időpontjában két elárusító és ugyanennyi vásárló tartózkodott az üzletben, amikor nyílt az ajtó, és belépett rajta az országszerte jól ismert bűnöző, Gyilkos-Anders, és fenyegető pillantást vetett a jelenlevőkre. A két vásárló egyike legalábbis fenyegetőnek érezte a pillantását, és ijedtében nekitántorodott a különféle porcelántárgyakkal megrakott polcnak. A két elárusítónő a levegőbe emelte karját, jelezvén, hogy megadják magukat, és inkább az életet választják, miközben a másik vásárló, egy bizonyos Henriksson úr, a már nem létező Kronoberg gyalogezred nyolcadik századának régóta nyugdíjban lévő hadnagya egy 49 koronáért árusított kókuszpartvissal fegyverezte fel magát.

Gyilkos-Anders közvetlenül a belépése után azt mondta, hogy „Isten békéje legyen veletek”, miközben belépésével ennek épp az ellenkezőjét idézte elő. Ezután egy nagy köteg pénzt tett le a pultra a két feltartott karral álló elárusítónő elé, és azt mondta, szeretné, ha a karjukat és még inkább a kezüket inkább arra használnák, ha átvennék, és Jézus nevében elfogadnák a pénzadományát. Végül minden jelenlevőnek jó napot kívánt, és épp olyan hirtelen távozott, mint ahogy érkezett. Kifelé menet az ajtóban még annyit mondott, hogy „hozsánna”, de az elárusítónők erről nem egyformán nyilatkoztak; az egyik határozottan állította, hogy ezt hallotta, a másik viszont a hangot tüsszentésnek vélte. Ezután a férfi beugrott egy kint várakozó fehér kisteherautóba vagy valami hasonló járműbe, de ezt csak az egyik elárusítónő látta. A többiek a másik vásárlót nézték, aki ekkor próbált kimászni a rádőlt polc és a törött porcelánedények kupaca alól, és közben rimánkodva kérte az időközben eltávozott gyilkost, hogy „ne öljön meg, kérem, ne öljön meg...”.

A växjői epizód olyan gyorsan zajlott le, hogy a lakókocsi jelenlétét senki nem tudta megerősíteni. Viszont a helyiségben tartózkodó négy ember mind felismerte Gyilkos-Anderst. Henriksson hadnagy mindenkinek elmondta, aki hajlandó volt végighallgatni, hogy ha a helyzet megkívánta volna, ő készen állt a betolakodó megtámadására, aki ezt valószínűleg megérezte, és ezért sarkon fordult, és dolgavégezetlenül távozott, még azt a halom pénzt is ott hagyta a pulton.

A másik vásárló, a polc és a porceláncserepek alá került idősebb hölgy beszámolóját sem a rendőrség nem tudta meghallgatni, sem a sajtó. Saját felfogása szerint túlélt egy gyilkossági kísérletet, amelyet Svédország legrettegettebb tömeggyilkosa próbált végrehajtani, kórházba került, és még mindig egész testében reszketett. „Kapják el azt a szörnyeteget!”, ennyit tudott csak mondani a Smålandsposten újságírójának, aki valahogy eltévedt a kórházban, és véletlenül épp az asszony szobájának közelében tartózkodott, amikor az osztályos nővér meglátta, és szelíden kitessékelte a folyosóról.

A karjukat feltartó elárusítónők a rendőrökkel folytatott első beszélgetésük során megtudták, hogy nem szabad senkinek sem nyilatkozniuk, kivált a sajtónak nem. Az utasítás a Vöröskereszt stockholmi központjából érkezett. Aki tudni szeretné, hogy a két nő hogyan élte át az eseményeket, azoknak a Vöröskereszt szolgálatban lévő sajtótitkárát kell felhívniuk, aki az esemény időpontjában a helyszíntől négyszázhetven kilométernyire tartózkodott. A sajtótitkárt pedig arra tanították meg, hogy semmi olyat ne mondjon, ami árthat a Vöröskereszt jó hírének, és mivel a szervezet nevének bármiféle összekapcsolása a Gyilkos-Andersnek nevezett személlyel épp ebbe, vagyis az ártalmas kategóriába tartozott, úgy döntött, hogy nem mond semmit. Ez a semmi nagyjából ilyesféle formát öltött:

Kérdés: Mit mondtak az elárusítónők a találkozásukról Gyilkos-Andersszel? Fenyegetően lépett fel? Megijedtek tőle?

Felelet: Amikor ilyen események történnek, mi arra, a világ bármely részén élő, sok százezer nélkülöző emberre gondolunk, akik számítanak és számíthatnak is a Vöröskereszt humanitárius segítségére.

Az Üdvhadsereg katonája esetében több és részletesebb tanúvallomás állt a nyomozó hatóság rendelkezésére. Hässleholm vasúti csomópont hosszú idő óta arról ismert az országban, hogy onnan könnyen el lehet jutni bárhova. Ezért aztán a polgárok, a politikusok és az újságírók közül sokan belevetették magukat a bevásárlóközpont előtt lejátszódó fantasztikus esemény utóéletébe.

Az italbolt előtti járdán tartózkodó tanúk szívesen nyilatkoztak az újságíróknak, és készséggel álltak a rendőrség rendelkezésére. Egy női blogger a témával kapcsolatban azt írta, hogy minden bizonnyal tömeggyilkosságot akadályozott meg, amikor megjelent az utcasarkon, mert véletlenszerű megjelenésével a legjobbkor ijesztette el a bűnözőket. Amikor ezek után beidézték tanúnak, kiderült, hogy csak egyetlen dologra emlékszik tisztán, nevezetesen arra, hogy Gyilkos-Anders és társai egy piros Volvóval távoztak a helyszínről.

A legjobb tanú egy amatőr lakókocsi-szakértő volt, aki az Üdvhadsereg katonájának közvetlen közelében álldogált. Mérget vett volna rá, hogy a volánnál egy nő ült, és hogy a lakókocsi egy 2008-as Elnagh Duke 310-es típus volt. A volánnál ülő nővel kapcsolatban csak annyit tudott elmondani, hogy ezt a típust a vezetőoldalon is légzsákkal szerelték fel. Bármennyit faggatta is a helyi újság információra éhes riportere és a rendőrség kevésbé lelkes kihallgató tisztje, a nőről csak azt tudta mondani, hogy „úgy nézett ki, mint általában a nők”, és hogy a felnik érdekes módon nem voltak eredetiek.

A városi közgyűlés elnökének kezdeményezésére krízisközpontot nyitottak az önkormányzat épületében. Mindenkit hívtak, aki úgy érzi, hogy direkt vagy indirekt módon szenvedő alanya lett Gyilkos-Anders pusztító hatású megjelenésének. Az elnök a saját ismeretségi köréből verbuvált önkénteseket – két orvost, egy ápolónőt és egy pszichológust – a központ működtetésére. Miután senki nem jelent meg a krízisközpontban, és az ötlet mindinkább egy politikai kudarc körvonalait kezdte kirajzolni, az elnök beült a saját kocsijába, és elment az Üdvhadsereg katonájáért. A katona épp répapürét készített, és nem akart elmenni sehova, de erre, ebben az esetben, a legkevésbé sem lehetett tekintettel lenni.

A sajtó így aztán már beszámolhatott a közgyűlés elnökének kezdeményezésére létrejött krízisközpontról, ahol az Üdvhadsereg sokkos állapotban lévő katonája segítséget kapott ahhoz, hogy élete, amennyire csak lehetséges, visszatérhessen normális kerékvágásába. Azt, hogy egyébként hány állampolgár kért segítséget a krízisközponttól, az elnök bizalmas jellegű adatnak nyilvánította, és nem volt hajlandó elárulni.

Az igazság – vagyis hogy az Üdvhadsereg katonája nem sokkos volt, hanem éhes – soha nem került napvilágra.

24. fejezet

A harmadik napon kezdett megváltozni a helyzet. A rendőrség először is bejelentette, hogy a Johan Andersson ellen bűnügyben indított nyomozást beszünteti. A mintegy egymillió korona ajándékozója kétségtelenül ismert bűnözőnek számított, de büntetését már letöltötte, és újabb bűntényt nem követett el. Továbbá senki nem támasztott igényt a szóban forgó pénzre, és a bankjegyeket nem lehet kapcsolatba hozni korábbi bűntényekkel. A négyszázhetvenötezer, illetve ötszázhatvanezer koronát visszaszolgáltatták a Vöröskeresztnek, illetve az Üdvhadseregnek. Adományokat adni gyilkosoknak is joguk van.

Egyes tanúvallomások szerint Johan Andersson ugyan fenyegetően lépett föl, vagy legalábbis fenyegető tekintettel. Ennek ellentmond az Üdvhadsereg katonájának kitartóan hangoztatott álláspontja, miszerint Gyilkos-Andersnek szép szeme van és minden bizonnyal arany szíve. A búcsúzásképp mondott „nyugodj békében” kifejezést sem volt hajlandó fenyegetésnek tekinteni. Ebben valószínűleg igaza is van, gondolta magában a kihallgatást vezető tiszt, és lezárta az ügyet.

– Nyugodj te is békében – mondta az ügy iratait tartalmazó mappának, mielőtt becsukta a fedelét és továbbküldte a lezárt ügyek archívumába, a rendőrség épületének pincéjébe.

Ez alatt a három nap alatt valakinek sikerült beindítania egy rajongói oldalt Gyilkos-Anders nevében a Facebookon. Az első nap tizenketten jelölték be, hogy kedvelik. A második nap végére a rajongók száma elérte a hatvankilencezret. A harmadik napon, délben, elérte az egymilliót.

Az emberek nagyjából ugyanakkor jöttek rá arra, hogy mi történik, mint az Expressen és az Aftonbladet. Vagyis arra, hogy:

Egy gyilkos találkozott Jézussal, ami azzal az eredménnyel járt, hogy kicsalta az alvilág pénzét, és szétosztotta a rászorulók között. Akárcsak Robin Hood, sőt – gondolta hirtelen egy egész ország (kivéve egy grófot, egy grófnőt és még néhány embert Stockholm homályosabb szegleteiben és köreiben). Isten csodája! – gondolták a lakosság vallásos rétegeiből elég sokan ahhoz, hogy egy párhuzamos, de bibliai előjelű mozgalmat indítsanak a Facebookon.

– Azt hiszem, ez a riasztó névvel illetett férfi voltaképpen erős, bátor és nagylelkű ember. Remélem, hogy a jövőben különösen a szívén fogja viselni a kiszolgáltatott gyerekek sorsát – jelentette ki őfelsége, a királyné a tévében egy gálaest egyenes adásában.

– Nem hiszem el, hogy ez igaz – mondta a recepciós, amikor a lelkésznő elújságolta neki, hogy a király felesége közvetett módon arra kérte Gyilkos-Anderst, hogy adjon félmillió koronát a Rädda Barnen nevű gyermekmentő szervezetnek vagy a saját alapítványának, a World Childhood Foundationnek.

– No lám csak – mondta Gyilkos-Anders a lelkésznőnek. – Ezt is megértem: a legmagasabb helyről kapok üzenetet. Az Úr útjai, mint mondtam már, ki... micsodák?

– ...fürkészhetetlenek – felelte a lelkésznő. – De most már nyomás, be a kocsiba, mert tovább kell mennünk.

– Hová? – kérdezte a recepciós.

– Nem tudom – felelte a lelkésznő.

– Talán még a királyi palotában is szívesen látnának minket – vetette fel Gyilkos-Anders. – Jó sok szobájuk van, az biztos.

25. fejezet

A lelkésznő lekanyarodott egy újabb, kellőképpen elhagyatott pihenőhelyre valahol Borås környékén, hogy megbeszéljék az autó mihamarabbi lecserélésének kérdését. A hely nemcsak egy megbeszélés helyszíne lett, hanem váratlanul száz százalékig biztos lehetőséget teremtett arra, hogy a lelkésznő és a recepciós örökre megszabaduljon poggyászuk nemkívánatos elemétől.

Az autó szinte még meg sem állt, amikor Gyilkos-Anders kinyitotta az ajtót, és kilesett rajta.

– Áhhhh – sóhajtott fel, és kinyújtóztatta karját és egész testét. – Akármi legyek, ha nem sétálok most egyet Isten szabad ege alatt!

Ebből séta lesz, nem vitás. Jézus nyomban áldását adta rá, és azt tanácsolta, hogy mivel hűvös a levegő, vigyen magával valamit, ami át tudja melegíteni. Például egy üveg jó hideg Pinot Noirt.

– Fél órára biztosan távol maradok. Vagy még tovább, ha találok valahol az út mellett vargányát, Boletus edulist. Csak hogy tudjátok, ha közben egy kis etyepetyére támadna kedvetek – mondta Gyilkos-Anders, majd zsebre vágta a borosüveget, és elindult.

Amikor már halló-és látótávolságon kívülre került, a lelkésznő megkérdezte a recepcióstól:

– Kitől tanulta meg a vargánya latin nevét?

– Tőlem nem, én is csak most tanultam meg. És kitől nem tanulta meg, hogy áprilisban még nincs vargánya?

A lelkésznő hallgatott. Aztán egy idő után azt mondta:

– Nem tudom. Már semmit sem tudok.

A terv az volt, hogy az első adandó alkalommal örökre elválasztják magukat és a pénzüket attól a férfitól, aki e pillanatban a környéken sétálgat, és egy négy hónappal később termő gombát keres.

Most azonban valami fáradtság vegyült a lelkésznő és a recepciós beszélgetésébe. Vagy beletörődés. És valami szokatlan szájíz...

Mi lehet az? Az újabb lehetőségek íze?

Lépjenek le, amilyen gyorsan csak bírnak, most, amikor rövid időn belül annyi minden megváltozott? Például az, hogy Gyilkos-Anders egy vagy két napon belül Svédország legvisszataszítóbb emberéből az ország legvonzóbb emberévé alakult át.

Az új helyzet új helyzetelemzést kívánt. Egyszer csak egy olyan ember társaságában találták magukat, akinek a kisugárzása Elvis Presley kisugárzásával vetekedett.

– Bár Elvis már nem él – töprengett el a recepciós.

– Időnként nem bánnám, ha Gyilkos-Anders is inkább az ő társaságát élvezné, mint a miénket. Az emberiség nagyobbik felével együtt. De most már mindegy – mondta a lelkésznő.

Fennállt a nyilvánvaló veszélye annak, hogy továbbra is élvezniük kell Gyilkos-Anders társaságát. De ugyanez vonatkozott a lehetőségekre is. Aki eléggé jó barátja a pénznek, az nem hajít ki szó nélkül az ablakon egy új Elvist.

– Szerintem várjuk meg, amíg visszajön az erdőből, aztán menjünk be Boråsba, és vegyünk egy nagyobb lakókocsit, olyat, ami semmiben nem hasonlít a mostanira – javasolta a recepciós.

A lelkésznő egyetértett a javaslattal. A logisztikához Per Persson sokkal jobban értett, mint ő. De aztán meggondolta magát:

– Vagy mi volna, ha inkább élnénk az ajánlattal?

– Miféle ajánlattal?

– Hát a gombaszedőével.

– Az etyepetyére gondolsz?

Arra gondolt.

26. fejezet

A lelkésznő és a recepciós egymásba karolva sétáltak be Borås legnagyobb – és vélhetőleg egyetlen – lakókocsi-kereskedésébe. „Szerelmem”-nek és „kedvesem”-nek szólították egymást a kereskedő jelenlétében, és nagyon jó benyomást tettek rá. Gyilkos-Anders eközben két utcával arrébb rejtőzött a hamarosan feleslegessé váló autóban. Gombája nem volt egy darab sem, de Bibliája és egy újabb üveg úrvacsorai bora igen.

A lelkésznőnek és a recepciósnak egy Hobby 770 Sphinx tetszett a legjobban. Nem utolsósorban a külön hálószoba lehetősége miatt.

Az ár, hatszázhatvanezer korona, nem jelentett problémát. Jobban mondva, jelentett.

– Készpénzben? – kérdezte gyanakodva a kereskedő.

Az efféle helyzetek megoldása a lelkésznő erőssége volt. Meglazította a sálját, amely eddig eltakarta a papi gallérját. És megkérdezte, mi baj van a készpénzzel. Hiszen még egy napja sincs, hogy a rendőrség visszaszolgáltatta azt a készpénzt, amit az a Gyilkos-Anders – áldott legyen a neve! – odaajándékozott a Vöröskeresztnek és az Üdvhadseregnek.

A kereskedő természetesen képben volt, a nap legfontosabb híre nem kerülte el az ő figyelmét sem, és tétován azt felelte, hogy ebben a tiszteletes asszonynak igaza van. Na de hatszázhatvanezer?

Ha az összeget túl nagynak érzi, bizonyára meg tudnak állapodni egy alacsonyabb összegben is. A különbséget ebben az esetben a svéd anyaegyház nemzetközi tevékenységének támogatására fordítanák.

– Az egyháznak egyébként semmi kifogása sincs a készpénz ellen. Ha uraságod nem akarja eladni ezt az autót, amelyet az éhezés elleni harcunkban használnánk, akkor máshol fogunk keresni magunknak egyet.

A lelkésznő búcsúzóul biccentett, belekarolt a recepciósba, és elindult kifelé.

Tíz perc múlva már túl voltak minden adminisztráción. A lelkésznő és a recepciós beült az új lakókocsiba, és kigördültek a telephelyről. A recepciós csak ekkor tudta megkérdezni:

– Az éhezés elleni harcunkban?

– Improvizáltam. Egyébként kezdek megéhezni. Mit szólnál egy autós McDonald’shoz?

*

Aki találkozni szeretett volna (sokan voltak ilyenek!) Gyilkos-Andersszel, a nemzet új hősével, alaposan megnézett minden arra haladó lakókocsit. A professzionálisabb lelkületű amatőr rajongók olyan kérdéseket tettek fel egymásnak, mint: „Ez mi volt, amelyik elment? Nem egy 2008-as Elnagh Duke 310-es? Milyenek voltak rajta a felnik? Eredetiek? Vagy nem?”

A profikat a trió úgy rázhatta le magáról a legegyszerűbben, ha megszabadul a gróf kocsijától, és ez volt most a legaktuálisabb teendő.

A lelkes amatőrök azonban nem tesznek különbséget a lakókocsik között. Hiába cserélik ki az autót, a lelkésznő, a recepciós és a nemzet hőse akkor is folyamatosan ki van szolgáltatva a kíváncsi állampolgári pillantásoknak. Figyelj! Nem a Gyilkos-Anders ült ott az első ülésen? Mondd, nem egy nő (a tanúk szerint pont olyan, mint a többi nő) vezette azt a kocsit?

A problémát úgy lehet megoldani, ha a gróf lakókocsijától a lehető legfeltűnőbb módon szabadulnak meg. És a biztonság kedvéért minél messzebb Boråstól.

Miután meglátogattak egy hamburgerest, egy italboltot és egy benzinkutat, és sikeresen feltankolták magukat és járműveiket, északkeleti irányban folytatták útjukat. Közben kidolgozták és előkészítették a másnapi haditervet.

Gyilkos-Anders ugyanis a királyné nyilatkozata óta másról sem tudott beszélni, mint hogy újabb félmilliót szeretne elajándékozni Jézus nevében, ezúttal a gyerekeknek! A lelkésznő és a recepciós végül beleegyezett. Nem annyira a gyerekek, hanem inkább a feltűnés miatt, amit épp akkor keltenének, amikor megszabadulnak a gróf kocsijától. A feltűnést a Rädda Barnen irodája előtt fogják kelteni Stockholmtól északra, Sundbybergben.

Néhány próba után Gyilkos-Anders kijelentette, hogy érti a tervet. További három próba után a lelkésznő és a recepciós el is hitte neki. Már csak oda kellett menniük.

A recepciós vezette a régi autót, a lelkésznő az újat, melynek függönyei mögött ült Gyilkos-Anders, kezében a Bibliával.

Valahol félúton megálltak éjszakára. Gyilkos-Anders horkolva aludt az egyik kocsiban, a lelkésznő és a recepciós ugyanerre készült a másikban, de előbb... hát igen, megint éltek az alkalommal.

*

Meg kell adni, Gyilkos-Anders hosszú órákat töltött a Bibliája olvasgatásával. Különösen azokat a helyeket szerette, ahol nagylelkűségről volt szó. Jó érzéssel töltötte el, hogy adhat. És az is ugyanilyen jó volt, hogy az újságokon és egyéb médiafelületeken keresztül áradt felé az emberek hálája.

Az éjszaka után lett reggel, és folytatni kellett az utat Sundbyberg felé. A lelkésznő visszaszállt a másik lakókocsiba, amelyben Gyilkos-Anders már ébren volt, és elmerülten olvasta Mózes második könyvét.

– Jó reggelt, Mini-Jézus, nem felejtetted még el a tervünket?

– Gondolj arra, mekkora frászt kaptál volna ezért még pár héttel ezelőtt is – mondta Gyilkos-Anders. – Nem, nem felejtettem el. De a levelet a Rädda Barnennek én akarom megírni.

– Hát akkor láss neki, pár óránk van már csak rá. Amit olvasol, az több ezer éves, állítólag már nem változik tovább.

A lelkésznő azon kapta magát, hogy feleslegesen bosszankodik. Semmi értelme annak, hogy felidegesítse a megtért bűnöst. Csak valahogy mégis... ez így nincs rendjén... a gyilkos ne legyen része az életének, a kettőjük életének a recepcióssal... ne legyen folyamatosan rajtuk egész Svédország és a fél világ szeme.

Márpedig most ez volt a helyzet. És ebben kell megtalálni a helyüket. Mégiscsak van valami erős sodrása az új helyzetnek, amelyben a gyilkosból szupersztár lett, egész Skandinávia rajongásának tárgya. Ebből még valami jó is származhat, vagyis pénz, amire nagy szükség van a lelkésznő és a recepciós kis magánháborújában, amit az egész világ ellen viselnek. Vagy nevezzük bárminek az élet harcait.

De a háborúkban (még abban is, amelyet a világ mint olyan ellen vívnak) katonákra van szükség. És a katonák akkor érnek a legtöbbet, ha jó a harci kedvük.

– Bocsánatot kérek – mondta a lelkésznő Gyilkos-Andersnek, aki már nekilátott a levél megfogalmazásának.

– Bocsánatot? Miért? – kérdezte a gyilkos fel sem pillantva az írásból.

– Mert szívattalak – felelte a lelkésznő.

– Tényleg? – mondta Gyilkos-Anders. – Na, kész a levél. Felolvassam?

Helló, Rädda Barnen. Jézus nevében ötszázezer koronát akarok nektek adni, hogy ne féljetek még több gyereket megmenteni.

Halleluja! Mózes második könyve, 21:2.

Üdvözlettel Gyilkos-Anders.

Utóirat: most beülök a piros Volvómba, és lelépek.

A lelkésznő kivette a gyilkos kezéből a Bibliát, felütötte Mózes második könyvét, és megkérdezte, mit akar a hivatkozott résszel mondani: Ha héber rabszolgát vásárolsz, hat évig szolgáljon, de a hetedikben menjen el szabadon váltságdíj nélkül.

– Az tetszik benne, hogy ingyen szabadulhat... te nem úgy látod, hogy van ebben valami nagylelkűség?

– Hat év rabszolgaság után?

– Igen.

– Nem.

A levél a kelleténél is zavarosabb volt, de a lelkésznő nem akart vitatkozni vele. A Volvót azért írta bele, mondta Gyilkos-Anders, hogy ezentúl ne keressék lakókocsiban.

A lelkésznő azt mondta, ezt megértette.

*

Megérkeztek. A lelkésznő keresztben parkolt le a gróf kocsijával, félig a járdán, pontosan a Landsvägen 39, a Rädda Barnen irodájának bejárata előtt. A vezetőülésen ott hagyott egy csomagot „a Rädda Barnen részére” felirattal. A csomag Gyilkos-Anders levelét és négyszáznyolcvanezer koronát tartalmazott (mivel rosszul számolta ki).

Miközben a lelkésznő és a recepciós a sarkon túl parkoló lakókocsiban várakozott – amelyet semmiképp sem szerettek volna kapcsolatba hozni Gyilkos-Andersszel –, maga a gyilkos besétált az épületbe, felment a lifttel a Rädda Barnen irodájához, ahol egy barátságos nő fogadta, aki nem ismerte fel azonnal.

– Az Úr legyen veletek – mondta Gyilkos-Anders. – A nevem Gyilkos-Anders, bár már nem gyilkolok, és nem követek el más ostobaságokat sem, legalábbis nem annyit, mint régen. Most inkább pénzt adok jó dolgokra Jézus nevében. A Rädda Barnen szerintem jó dolog. Félmilliót akarok most adni nektek... azazhogy többet is akarok, de most fél milliót kaptok, nem kutyaszar ez sem. Elnézést a csúnya szóért, ilyeneket tanul az ember, amikor benn ül, ahelyett, hogy kinn lenne. Hol is tartottunk? Ja, igen. A pénz itt van lent egy csomagban, a lakókocsimban, a ház előtt... Azazhogy a lakókocsi nem az enyém, hanem a grófé, ami nem a neve, csak így hívják, és nem bánnám, ha visszaadnák neki a kocsit, csak előbb vegyék ki belőle a pénzt. Hát, ennyit akartam mondani, és még áldott, szép napot kívánni maguknak Jézus nevében... Hozsánna!

A búcsúzó „Hozsánna!” után Gyilkos-Anders arcán jámbor mosoly jelent meg, megfordult, lement a lifttel, miközben a recepcióban ülő nő továbbra sem mondott semmit.

Lent az utcán befordult a sarkon, és mire a rendőrség bombakereső kutyája másfél óra múlva jelezte, hogy a bejárat előtt álló fehér lakókocsi vezetőülésén lévő csomag nem bomba, és nyugodtan fel lehet nyitni, a gyilkos nyomtalanul eltűnt.

Amíg a bombakereső kutya odalent dolgozott, a rendőrök arról faggatták a recepciós pult mögött ülő és még mindig zavaros tekintetű nőt, hogy Gyilkos-Anders mondott-e mást is azon kívül, hogy „Hozsánna”.

*

„Gyilkos-Anders újra a tettek mezejére lépett!” – hirdette címlapján az egyik újság, de ezt most már senki nem értette félre. Mindenki tájékozott volt, mindenki tudta, hogy a gyilkos szabadon járkál az országban, és pénzt oszt a rászorulóknak, ahelyett, hogy meggyilkolná őket.

Újabb píár-siker azzal az apróbb szépséghibával, hogy a Rädda Barnen nem kapta meg a beígért ötszázezret, csak négyszáznyolcvanat. Mindegy, ennek is örültek.

A recepciós nő rendőrségi kihallgatása is eredményesnek bizonyult. Néhány óra alatt sikerült kiszedni belőle nagyjából mindent, amit Gyilkos-Anders mondott neki. Beleértve azt is, hogy a lakókocsi egy gróf tulajdona, aki nem gróf. Az információ bekerült a lapokba is, és ennek nemcsak az lett eredménye, hogy a lakókocsit visszaszolgáltatták (formálisan a grófnő egyik cégének), hanem az is, hogy az Adóhivatal egyik olvasni tudó alkalmazottja újra megnyitott egy régóta félretett aktát, megtalálta a grófot, és átadott neki egy adóügyi végzést, amely egymillió-hatvannégyezer korona adótartozás behajtásáról intézkedett.

– Apró darabokra vágjuk, és lassan haladunk, alulról felfelé, ebben maradtunk, ugye, drágám? – kérdezte a gróf.

– Igen – felelte a grófnő. – Nagyon lassan, ha szabad kérnem.

*

A lelkésznő a körülményekhez képest elégedett volt a dolgok alakulásával. Miközben a recepcióssal és az új Elvisszel tovább folytatták útjukat egy (más típusú) lakókocsiban, korunk hősének rajongói mostanában a piros Volvókat figyelték. Az egyik hässleholmi blogger lába alól teljesen kicsúszott a talaj, kiállt a helyi rendőrség épülete elé, és azt kiáltozta, hogy „Piros Volvo! Megmondtam, hogy piros Volvo!”. Végül egy rendőrkutya segítségével tudták csak elkergetni.

A lelkésznő szerint most két út állt előttük. Az egyik az, amiről már beszéltek: leválasztani magukat és a bőröndöket a gyilkosról, és nyomtalanul eltűnni. Ez volna a legegyszerűbb megoldás.

A másik út azt jelentené, hogy learatják a gyilkos hihetetlen népszerűségének gyümölcseit. A lelkésznő ennek a menetét is pontosan végiggondolta.

– Egyházat alapítani? Gyilkos-Anders nevében? – kérdezte a recepciós. – Gyilkos-Andersegyház?

– Igen. Vagy a gyilkost esetleg kivesszük a nevéből. Könnyen lehet, hogy a szó rossz gondolatokat ébreszt – mondta a lelkésznő.

– Miért alapítsunk egyházat? Eddig abban a tudatban éltem, hogy a kettőnk élete arról szól, hogy a lehető legrosszabbakat gondoljuk lehetőleg mindenről, beleértve Istent, Jézust és a hasonlókat is.

A lelkésznő halkan azt válaszolta, hogy nehéz rosszat gondolni olyasmiről, ami nem létezik, de ettől eltekintve a recepciósnak teljesen igaza van.

– De itt most egy keresőtevékenységről van szó – mondta. – Hallottad már azt a szót, hogy perselypénz? Elvis visszatért. És szeret pénzt osztani. Ki nem szeretne olyan lenni, mint Elvis?

– Én?

– És még ki?

– Te?

– És még?

– Nem sokan – ismerte el a recepciós.

27. fejezet

Az egyházalapításhoz nemcsak helyiséget kell venni és a kapukat kitárni. Svédországban biztosan nem. Abban az országban, ahol több mint kétszáz éve nem volt háború, jutott bőven idő a békés természetű ügyek szabályozására.

Például annak a világos meghatározására, hogy mi vonatkozik azokra, akiknek isteni kinyilatkoztatásban van részük, és ennek tartalmát szervezett formában tovább akarják adni másoknak.

A lelkésznő véletlenül tudta, hogy a Svéd Jogi, Pénzügyi és Közigazgatási Szolgáltató Hivatal az a hatóság, amelyik az új vallási közösségek alapításának ügyeivel foglalkozik. Mivel sem neki, sem a recepciósnak, sem a reménybeli vallási vezetőnek nem volt más lakcíme, mint a lakókocsi, úgy döntött, személyesen keresi fel a nevezett hivatalt Stockholm központi részén, a Birger Jarlsgatában.

Jó napot kívánt, és elmondta, hogy új közösséget akar alapítani, mert meglátta a fényt.

A tisztviselőnek, egy idősebb férfinak sok fénylátóval akadt már dolga az alatt a tizennyolc év alatt, amit ennek a hivatalnak ebben a székében töltött el, de ügyfél személyesen még soha nem kereste fel.

– Értem – mondta. – Akkor látnia kell néhány űrlapot is, aztán a megfelelő módon ki kell töltenie őket. Milyen címre küldhetem az űrlapokat?

– Küldheti? – kérdezte Johanna Kjellander. – Hiszen itt állok, mondhatnám szinte az Úr szavaival Mózes harmadik könyvéből.

A hatóság embere véletlenül orgonista volt a svéd evangélikus egyházban, és jó memóriája volt. Nem sok híja volt, hogy azt válaszolja, Mózesnek ugyanebben a könyvében az áll, hogy aki nem követi az Úr parancsolatait, azt az Úr sorvadással, lázzal és egyéb szörnyűségekkel bünteti. Vaksággal is, ha jól emlékszik.

A tisztviselő számára az okozta a problémát, hogy az Úr nem rendelte el, hogy az űrlapokat csak postán lehet elküldeni, úgyhogy most, amikor életében először itt állt előtte egy eleven ügyfél, egyszerűen át is nyújthatja neki.

Miközben ezen töprengett, a mindig gyors észjárású lelkésznő új oldalról közelítette meg a kérdést:

– Elfelejtettem bemutatkozni – mondta. – Johanna Kjellander a nevem, régebben gyülekezeti lelkész voltam. Korábbi munkámban a híd szerepét kellett volna betöltenem föld és ég között a gyülekezetem tagjai számára, de mindvégig úgy éreztem, hogy nem vagyok méltó a feladatra. Most azonban megtaláltam azt a bizonyos hidat. Valóban!

A tisztviselő nem hagyta magát lehengerelni. Még ha pályafutása során először találkozott is személyesen egy ügyféllel, az évek alatt sok mindent megtapasztalt, beleértve egy olyan csoportot is, amelyik azt vallotta, hogy minden jó forrása egy északnyugat-värmlandi szélmalomban található. A csoport két utolsó tagja az egyik télen így is halálra fagyott odafent. A malom nem mentette meg őket.

A megfagyottakkal (mielőtt megfagytak volna, természetesen) az volt a helyzet, hogy volt alapszabályuk, vezetőségük, világosan meghatározott programjuk, ami összejöveteleket, közös imádkozást és meditációt jelentett a malom előtt minden vasárnap tizenöt órakor. Vagyis nem volt ok arra, hogy elutasítsák a kérelmüket. A meditáció vasárnaponként mínusz 14–18 fokos hidegben, egy-másfél méteres hóban kellőképpen vallásos tevékenység volt az engedélyhez.

A közigazgatási hivatal tisztviselője úgy döntött, a szabályzat nemcsak azt teszi lehetővé, hogy az időközben kikészített űrlapokat személyesen átadja a kérelmezőnek, hanem azt is, hogy segítsen a kitöltésükben.

Így aztán szépen kitöltött mindent az egykori lelkipásztor helyett, feltette a kötelező kérdéseket, és ügyelt rá, hogy helyes válaszokat kapjon. Az aktuális vallási közösség nevével kapcsolatban is közölte a szükséges információkat. Megkülönböztethetőnek kell lennie más közösségek nevétől, és nem ellenkezhet a jó erkölcs és a társadalmi rend szabályaival.

– Ennek ismeretében mit gondol, mi lesz az önök közösségének a neve?

– Andersegyház. A szellemi vezetőnk neve alapján.

– Aha. Igen. És mi a családneve ennek az Andersnek? – kérdezte rutinszerű szórakozottsággal a tisztviselő.

– Nem Anders a keresztneve, hanem Johan. Johan Andersson.

A tisztviselő felpillantott az űrlapjaiból. A munkából hazafelé menet ő is el szokta olvasni az esti lapokat, és ezért szinte spontán módon (és kissé szakszerűtlenül) csúszott ki a száján:

– Gyilkos-Anders?

– Így is szokták nevezni bizonyos összefüggésekben. Kedves gyermeknek sok neve van.

A tisztviselő a torkát köszörülte, elnézést kért a tolakodó kérdésért, bólintott, és azt mondta, a megállapítás nagyon találó a kedves gyermeket és az egyebeket illetőleg...

Ezután közölte, hogy az Andersegyház hivatalos bejegyzésének az illetéke ötszáz korona, és javasolja ennek banki átutalással való teljesítését.

A lelkésznő belenyomott egy ötszázast a tisztviselő egyik kezébe, kirántotta a lepecsételt űrlapokat a másik kezéből, megköszönte a segítséget, és kiment a várakozó lakókocsihoz.

– Anders egyházatya! – mondta, miközben beült a kocsiba. – Új ruhára lesz szükséged.

– És egy templomra – mondta a recepciós.

– De előbb egy kis úrvacsorára, ha nem bánjátok – mondta az atya.

28. fejezet

Egyszerre sok mindent kellett elintézni, és a lehető legrövidebb idő alatt.

A lelkésznőnek jutott az egyház erőteljes üzenetének megfogalmazása és Anders atya felkészítése ugyanerre a feladatra. Ez nem könnyű dolog, és ezt meg is mondta a recepciósának. Az először nem értette: hát nem mindegy, mit mond a szupersztárjuk? Csak legyen valamilyen vallásos színezete, és ez mostanában mindig van neki, valahányszor kinyitja a száját. Elvis pénzt akar osztani, és mindenki követni akarja Elvis példáját, hát nem erről az egyszerű egyenletről van szó?

De igen, valóban abból indultak ki, hogy Gyilkos-Anders szavai újra meg fogják tölteni a sárga és a piros bőröndöt és remélhetőleg még néhányat, függetlenül attól, hogy milyen a színük. De ehhez nem elég egy zavaros prédikáció, hanem kell hozzá egy mély értelmű és látszólag vallásos gondolat, amelynek hétről hétre, újra és újra életképesnek kell lennie. Ennek a gondolatnak többnek kell lennie annál, hogy az egyházatya kiáll a szószékre, hozsannázik, és két hozsanna között lehajol és felhajt egy korty bort. A projektnek továbbá nem szabad személyfüggőnek lennie.

– Hogy gondolod ezt? Andersegyház Anders nélkül?

Valahogy úgy.

– A grófra gondolsz? Meg a grófnőre?

– Igen. És még vagy húsz különféle rangú és súlycsoportú gengszterre. Hogy három perc vagy három hónap telik el, mielőtt elkapják, azt nem tudhatjuk. De ha megtörténik, többé nem prédikál.

– És utána...?

– Az egyháznak tovább kell működnie, és őriznie kell az alapító atya emlékét. Kell, hogy legyen egy kipróbált, alternatív hang, amelyik meg tud szólalni, ha Anders atya már nincs közöttünk. Aki együtt gyászol, együtt sír a tragikusan eltávozott pásztor nyájával. És folytatja a pénzgyűjtést a halála után is, az ő tiszteletére.

– Most magadról beszélsz, ugye? – kezdte kapiskálni a recepciós.

A lelkésznő számára az jelentette a legnagyobb gondot, hogy nem tudta, mi lesz az a szellemi örökség, ami a nyakába szakad, amikor Anders atya eltávozik az árnyékvilágból, és a túlvilágon folytatja útját felfelé vagy lefelé. Johanna Kjellander sorsa egyszer s mindenkorra úgy alakult, hogy újra szószékre állni rendkívüli nehézséget jelentene számára, hiszen még a látszatát is kerülni akarta, hogy apja nyomdokait követi. Bármit, csak azt ne.

A recepciós érezte, hogy jobban teszi, ha nem folyik bele a közösen alapított egyház valláselméleti kérdéseinek tisztázásába. Értette a lelkésznő dilemmáját is, de kénytelen volt emlékeztetni rá, hogy Jézus valószínűleg ott áll Gyilkos-Anders mellett, és ha így van, akkor egyáltalán nem mindegy, hogy ki áll a másik oldalán.

A lelkésznő már belátta, hogy Jézusnak valahol helye van az egyházukban, a kontextustól függetlenül. Ugyanez vonatkozott egyébként az úrvacsorára vagy a megfelelő alkoholszintre a főprédikátor vérében.

A recepciós vigasztalóan megölelte a lelkésznőt, és azt mondta, reméli, hogy valahol megtalálja az elfogadható egyensúlyt. Talán úgy, hogy Jézus valamiképp benne legyen, de az evangéliumok nélkül?

– Mm – felelte elgondolkodva a lelkésznő. – Aki keres, talál. Máté 7:8.

A recepciós feladatlistáján eredetileg is előkelő helyen szerepelt a személyvédelem kérdése. A lelkésznő aggodalma tovább növelte a kérdés fontosságát. Nyilvánvaló volt, hogy nemcsak Gyilkos-Anders válik célponttá mindazok számára, akik inkább halva szeretnék látni, mint élve, hanem ők maguk is.

Ha valaki kinyírná az Andersegyház alapító atyját, miközben az békéről és szeretetről prédikál, önmagában talán nem kavarna fel túl nagy port. A lelkésznő már taglalta ennek esélyeit és negatív pénzügyi következményeit. De az alapkoncepcióban az is benne van, hogy a lelkésznő és a recepciós maguk is kilépnek a homályból, és semmi garancia nincs rá, hogy életben maradnak. Ha mind a hármukat kinyírnák, nem volna túlzás azt állítani, hogy az üzleti terv gyengének bizonyult. Ha elejét akarják venni az ilyen irányú fejleményeknek, ezt aligha érnék el úgy, hogy bocsánatkérő lapokat írogatnak a grófoknak, grófnőknek és a többi kárvallottnak.

– Egy testőrre gondoltál, ha jól értem – mondta a lelkésznő.

– Korábban igen – felelte az ő recepciósa. – De most már egy egész testőrségre gondolok.

A lelkésznő megdicsérte érte, és sok sikert kívánt a munkához, amely hosszú és boldog életet jelenthet számukra. Az se baj, ha Gyilkos-Anders számára is, ha ennek megvan a pénzügyi relevanciája.

– De most már meg kell bocsátanod, dolgom van. Ki kell találnom egy vallást Jézussal, de lehetőleg Isten nélkül – mondta mosolyogva, és mielőtt kiment, egy nagy puszit helyezett el a recepciósa arcán.

29. fejezet

Testőrség, megfelelő helyiség, bankszámlanyitás, telefon, telefonszám, e-mail cím... Sok elintéznivaló várt a recepciósra. Marketingigazgatói szerepében továbbá Facebook-, Twitter-, Instagram-megjelenésekre is gondolnia kellett...

A Facebook mind ez idáig nem tartozott a recepciós kedvenc helyei közé. Volt ugyan saját oldala, de ott csak egyetlen ismerőse volt, az anyja, aki Izlandon lakott, és egy ideje nem válaszolt az üzeneteire.

Nem tudhatta, hogy anyja elköltözött, és most egy barakkban lakik Európa legnagyobb gleccserének, a Vatnajökullnak a közelében. Ez azután történt, hogy férje, a bankár lába alól Reykjavíkban teljesen kicsúszott a talaj, és emiatt jobbnak látta, ha még mindig vonzó felesége társaságában (csak ne lenne állandóan olyan átkozottul boldogtalan a képe) elvonul a világ végére. A férj szerint legjobb lesz, ha itt húzzák meg magukat, amíg a dolgok megnyugszanak Reykjavíkban és Londonban és egyáltalán, mindenhol. Az elévülési időről magyarázott valamit, hogy minden rendben lesz, csak teljen le az a három év.

– Három év? – kérdezte a recepciós anyja.

– Igen, vagy öt. E tekintetben a jogi helyzet kicsit bizonytalan.

A recepciós anyja azt kérdezte magától, hol rontotta el az életét. „Barakkban élek egy gleccser tövében egy szigeten, ahol senki nem érti, amit mondok, ha egyáltalán találkozom valakivel, akivel beszélgethetnék. Istenem! Miért tetted ezt velem?”

Nem lehet pontosan tudni, Isten volt-e az, aki válaszolt neki, de az elkeseredett asszony kérdésére egy tompa, de erőteljes dübörgés volt a válasz. Földrengés. A gleccser alatt.

– Félek, hogy felébred Barðarbunga – mondta a férj.

– Kicsoda? – kérdezte az asszony, bár voltaképpen nem volt kíváncsi a válaszra.

– A tűzhányó. Négyszáz méterrel a jég alatt. Már száz éve alszik, valószínűleg jól kipihente magát...

Mivel anyja barakkjába, függetlenül a mélyben szunnyadó vulkántól, nem kötötték be az internetet, fiának nem volt kapcsolata egyetlen Facebook-ismerősével, és így nem sok tapasztalattal rendelkezett ennek a médiumnak a működéséről, a megosztásokról és az egyéb lehetőségekről. De hamar rájött, hogy van hozzá érzéke:

Andersegyház

Nagyobb boldogság adni, mint elvenni

Jó felütés, dicsérte volna meg magát, ha beszélt volna magában. Hozzá egy kép Gyilkos-Andersről ellenfényben, Bibliával és iPaddel a kezében.

– Minek nekem ez a számítógép? – tiltakozott a gyilkos fényképezés közben.

– Ez nem számítógép, hanem iPad, és ez azt jelenti, hogy a régit felváltja az új. Az üzenetünk mindenkinek szól.

– Mi is az, még egyszer?

– Hogy jobb adni, mint elvenni.

– Igaz, nagyon igaz – mondta Gyilkos-Anders.

– Nem, de az üzenet akkor is ez – mondta a recepciós.

Mire a lelkésznő összerakja a vallási üzenetet, amit prédikálni fognak, addigra ő is be tud fejezni mindent. De már előre utálta a like gombot, mert lehetővé teszi az emberek számára, hogy feltartsák a hüvelykujjukat ahelyett, hogy vennék a fáradságot, és beküldenének egy százast. Vagy legalább egy húszast.

A megfelelő helyiség megtalálása is sok gondot okozott. A recepciós több hangárt, csűrt, raktárt és egyéb nagy méretű helyiséget is megnézett, mielőtt rájött, hogy a spanyolviasz már föl van találva.

Templomot kell venni.

Volt idő, amikor a Svéd Lutheránus Evangélikus Egyház egyedüli államegyházként működött Svédországban. Tilos volt másban hinni, tilos volt nem hinni, és tilos volt rosszul hinni a jó Istenben.

Az egyház a tizennyolcadik században volt a legerősebb, de hatalmát kikezdték a pietisták, akik rút külföldi példákra hivatkozva azt gondolták, hogy a vallási gyakorlatban a lutheránus merevség helyett több őszinte érzésre lenne szükség.

Őszinte érzésre? A gondolat csírájában való elfojtása érdekében az egyház lefogatott és börtönbe vettetett mindenkit, aki a jót rosszul gondolta.

A legtöbben önkritikát gyakoroltak, és megúszták annyival, hogy száműzték őket az országból. De akadtak olyanok is, akik megmakacsolták magukat. A legmakacsabbat Thomas Leopoldnak hívták. Ahelyett, hogy ő is beállt volna a sorba, a törvényszéken imát mondott a bíró lelki üdvéért, és ezzel a szóban forgó bírót annyira felbosszantotta, hogy az hét év fegyházbüntetésre ítélte.

Miután a pietista Leopold a Bohusban letöltött hét év után sem kezdett másképp gondolkodni, további öt évet kellett a kalmari várbörtönben eltöltenie, majd pedig ugyanannyit Danvikenben.

Tizenhét év után azt gondolták, hogy Leopold belátta tévedését, de nem.

Nem tehettek mást, lemondtak róla. Visszaküldték Bohusba, és bezárták ugyanabba a cellába, ahol megkezdte hosszú börtönéveit, a cella kulcsát pedig elhajították.

Thomas Leopold további huszonhat évig bosszantotta a hatóságokat, mire megjött az esze, és hetvenhét éves korában meghalt. Szomorú történet, de jól mutatta az egyház elszántságát. Rend és fegyelem és vasárnapi istentisztelet.

A keménykezű tizennyolcadik század aztán átadta a helyét a lényegesen szelídebb tizenkilencediknek. A szabadegyházak közül egyik-másik engedélyt kapott rá, hogy valóságosan is létezzen, ne csak titokban. Aztán jött csapás csapás után: a vallásszabadságot deklaráló törvény 1951-ben, fél évszázaddal később pedig az állam és az egyház szétválasztása.

Volt idő tehát, amikor az embernek negyvenhárom évet kellett ülnie egy cellában (amíg meg nem halt, és ki nem vitték onnan) azért, mert nem jól hitte, amit hitt. Alig kétszázötven évvel később havonta ötezer svéd hagyta el a Svéd Államegyházat úgy, hogy még egy nyamvadt parkolási büntetést sem kellett fizetnie. Mehettek, ahova akartak, vagy ha nem akartak, nem mentek sehova, ezt mondta ki a törvény. Akik maradtak, nem azért jártak el a vasárnapi istentiszteletre, mert nem mertek másképp dönteni, hanem merő nosztalgiából. Vagy úgy döntöttek, ahogy a többség:

Nem jártak el.

A gyülekezetek pont olyan sebességgel olvadtak egymásba, ahogy zsugorodtak. A tizennyolcadik század átalakulása huszadik századdá azzal a következménnyel járt, hogy egyre több lett az elhagyott, üres templom a büszke Svéd Királyságban, és egyre több indult volna romlásnak, ha nem költöttek volna tetemes összegeket a fenntartásukra.

A Svéd Egyház kétségtelenül nagy vagyonnal rendelkezett. Teljes tőkéje elérte a hétmilliárd koronát. De az éves eredménye a nevetségesen alacsony három százalék körül mozgott, mivel egy ideje már önérzetesen (és kissé kelletlenül) lemondtak róla, hogy olajba, dohányba, italokba, bombázókba és tankokba fektessék be az egyház pénzét. A három százalék egy részét visszaforgatták a saját működésükbe, de ugye, amikor ömlik az eső a papra, nem biztos, hogy a harangozó is megázik. Ami szabad fordításban annyit tesz:

Az egyes gyülekezetek gyakran elszegényedtek. Ha valaki felkeresett egy ilyen gyülekezetet, és felajánlott hárommillió koronát készpénzben (zacskóban) egy használaton kívüli templomért, melynek fenntartása sokba kerül – azt nem küldték el.

– Hárommillió? – kérdezte Granlund tiszteletes úr, és képzeletben rögtön felmérte, mennyi fontos felújítást el lehetne végezni ennyi pénzből a gyülekezet központi templomában, amely szintén rossz állapotban volt.

A kisebb templomukért négy egész kilenc tized milliót kértek ugyan, de már két éve hiába keresnek rá vevőt.

– Andersegyház, jól értettem? – kérdezte Granlund tiszteletes úr.

– Igen, főpásztorunk, Johan Andersson neve után. Fantasztikus életpálya. Isten csodája, ehhez nem férhet kétség – mondta a recepciós, és arra gondolt, ha Isten mégis létezik, most mindjárt lesújt rá egy villámmal.

– Na igen, én is olvastam róla az újságokban – mondta a lelkész.

Arra gondolt, voltaképpen vannak előnyei annak, ha egy másik keresztény egyház veszi át az épületet. Végül is megszentelt épületről van szó, és így az is maradhat.

Granlund tiszteletes teljes felhatalmazással tárgyalt a gyülekezete nevében, és úgy döntött, hogy elfogadja a hárommilliót. A templom épülete nagy volt, szavatossági ideje már vagy száz éve lejárt, túlságosan közel állt az E18-as autópályához, és a kertjében álló sírkövek is legalább ötvenévesek voltak. Arra gondolt, milyen szerencse, hogy már régóta nem temetnek oda senkit. Az egyik legforgalmasabb svéd autópálya mellett amúgy is miféle végső nyugalomra számíthatnak a halottak?

Ennek ellenére felvetette a sírkövek kérdését a reménybeli vásárlónak.

– Tiszteletben kívánják tartani a temető nyugalmát? – kérdezte, miközben pontosan tudta, hogy az ellenkezőjének nincs törvényes akadálya.

– Feltétlenül – válaszolta a recepciós. – Egyetlen sírt sem akarunk megbolygatni. Csak elegyengetjük a terepet, és leaszfaltozzuk.

– Leaszfaltozzák?

– Parkolóhelyekre van szükségünk. Akkor megállapodhatunk? Gyors ügyintézés, hétfői birtokbavétel, fizetés azonnal, csak nyugtát kérek.

A lelkész már megbánta, hogy szóba hozta a sírkövek kérdését, úgy tett, mintha nem hallotta volna a választ. És kezet nyújtott.

– Az üzlet meg van kötve. Persson úr ezennel egy templom boldog tulajdonosa.

– Nagyszerű – mondta Per Persson. – Tiszteletes úr nem kívánna csatlakozni hozzánk? Díszére válna egyházunknak. Ha kívánja, ingyenes parkolóhelyet bocsátunk rendelkezésére.

Granlund tiszteletesnek az az érzése támadt, hogy balsors vár az épületre, amit az imént adott el. De a gyülekezetének szüksége van a hárommillióra. Arra viszont nincs rászorulva, hogy a vevő kegyét keresse.

– Tűnjön el, Persson úr, mielőtt meggondolom magam – mondta.

30. fejezet

Következett a testőrség problémájának megoldása.

Noha a recepciós egész felnőttéletét félvad és egészen vad fazonok között élte le, mégis úgy érezte, nincsenek megfelelő kapcsolatai az alvilággal. Testőrséget toborozni mégiscsak azon a vidéken lehet. Olyanokat, akik odacsapnak, ha grófok, grófnők és hasonló szerzetek bukkannak fel a közelükben. Nem kérdezősködnek, nem okoskodnak, hanem ütnek.

Az egyik, aki eléggé hosszú időt töltött a hűvösön, és akit ez ügyben meg lehetett kérdezni, maga Anders atya volt. A recepciós meg is kérdezte, és a gyilkos erősen elgondolkodott. Szinte hallani lehetett a fejében a fogaskerekek kattogását, de a gép nem dobott ki egyetlen megoldást sem. Tett viszont egy érdekes megjegyzést, nevezetesen azt, hogy a leültetett sorstársak közül feltűnően sokan voltak portások különféle kocsmákban.

– Na! – mondta a recepciós. – És emlékszel a nevére is valamelyiknek?

– Igen... Holmlund – mondta eltöprengve Anders atya. – Meg a Bika...

– Bika?

– Igen, Bikának hívták, bár valami más volt a neve.

– Na igen, gondoltam. Felhívhatnánk ezt a Bikát?

– Nem. Még benn van. Hosszú ideig. Gyilkosságért.

– És Holmlundot?

– Ő volt az, akit a Bika kinyírt.

A recepciós hamarosan jobb kedvre derült. Anders atya ugyanis megnevezett két-három olyan stockholmi konditermet, ahol a börtönviselt-portás kombináció gyakran előfordul. A recepciós felhívta Taxi-Torstent (hogy ne a lakókocsival kelljen körbefurikáznia a várost), és sorban felkereste a konditermeket, hogy valami megoldást találjon a testőrség problémájára.

Az első konditeremben nem találta meg, amit keresett, és a másodikban sem. Mégsem mehetett oda bárkihez azzal a kérdéssel, hogy ült-e már sitten és volt-e kidobóember is. A harmadik helyen már kezdett lelohadni a lelkesedése. Itt ugyan akadtak néhányan, akiket könnyen oda tudott képzelni valamelyik kocsma ajtajába, de természetesen nem tudhatta, hogy ezek közül volt-e már valamelyik börtönben is erőszakos bűntett miatt, és hogy az a fajta-e, aki éles helyzetben nem habozik.

A harmadik konditerembe Taxi-Torsten is bement vele, bár nem hívta; a sofőr unta már, hogy mindig csak kint ül a kocsiban, és vár.

Útközben nagyjából már megismerkedett a problémával, és most hasznossá tette magát. Odament a pénztárban ülő fiatal fiúhoz, bemutatkozott, és azt mondta:

– Mit mondanál, kibe ne kössünk bele a mai vendégeid közül?

A fiú felnézett Taxi-Torstenre.

– Taxi-Torsten? – kérdezte, ahelyett, hogy a kérdésre válaszolt volna.

– Igen, mondtam már. De ki az, akibe szerinted semmiképp se kössünk bele?

– Balhézni akartok?

– Dehogy, a fenét! Épp ezért akarjuk tudni, hogy ki az, akit egyáltalán nem szabad felbosszantani, hogy ne legyen semmi balhé.

A fiún látszott, hogy most legszívesebben valahol máshol lenne. Nem tudta, mit tegyen vagy mit mondjon, de végül mégis rámutatott egy „preacher-curl” gépben ülő, nagy termetű, alaposan kitetovált férfira a helyiség túlsó végében.

– Úgy hívják, hogy Bicska-Jerry, nem tudom, miért, nem is akarom tudni. De látom, hogy a többiek félnek tőle.

– Nagyszerű! – mondta a recepciós. – Bicska-Jerry, azt mondod? Jó név!

A recepciós megköszönte a segítséget, jelezte Taxi-Torstennek, hogy jó helyre hozta, de inkább kint várjon rá az előtérben. Per Perssonnak itt most négyszemközt kell tárgyalnia Bicska-Jerryvel.

A recepciós megvárta, amíg Bicska-Jerry szünetet tart a bicepszgyakorlatban.

– Te vagy Bicska-Jerry, ha nem tévedek?

Bicska-Jerry kíváncsian, de nem dühösen nézett Per Perssonra.

– Most csak Jerry vagyok, bicska nélkül – felelte. – De ne bízd el magad. Attól függ, mit akarsz.

– Pompás! – mondta a recepciós. – Nekem Per Persson a nevem, és egy urat képviselek, akinek Gyilkos-Anders a neve. Nem ismered véletlenül?

Bicska-Jerry nem könnyen tudta megőrizni alapból barátságtalan és közönyös arckifejezését, mert a beszélgetés érdekesnek ígérkezett. Vajon mi lesz belőle?

– Gyilkos-Anders, ő az, aki találkozott Jézussal és... közben egy csomó ellenséget szerzett magának – mondta elgondolkodva Bicska-Jerry.

– Remélem, nem tartozol közéjük? – kérdezte a recepciós.

Nem, Bicska-Jerrynek nincs elintézetlen ügye Gyilkos-Andersszel. Soha nem találkoztak még egymással, és soha nem ültek egy helyen, egy időben. De vannak egy páran, akik nagyon szeretnék elkapni. Nem utolsósorban a gróf és a megkergült barátnője.

Épp erről van szó. Gyilkos-Anders ezentúl új pályán akar játszani, prédikátor akar lenni a saját egyházában. Ehhez különféle befektetésekre van szükség, és bosszantó lenne, ha hamarabb találkozna teremtőjével, mint ahogy azt a pénzügyi terv lehetővé tenné. Ez az oka annak, hogy Per Persson most megzavarja Jerryt. Érdekelné-e Gyilkos-Anders életben tartásának feladata, ameddig csak lehet? És ha érdekli, nemcsak a gyilkost kellene életben tartania, hanem őt is, Per Perssont és egy lelkésznőt, akinek Johanna Kjellander a neve.

– Elbűvölő nő, máskülönben.

Bicska-Jerry látta, hogy Per Persson kapcsolata Gyilkos-Andersszel üzleti jellegű, és ezt rendjén valónak tartotta. Ő maga jelenleg portáskodik egy meglehetősen unalmas helyen a városban, szívesen csinálna valami mást. A feladat érdekli, amúgy nem olyan ember, aki megijed a saját árnyékától, és a gróf szemmel tartását még álmában is el tudja végezni. Mik volnának a munka feltételei?

Per Persson a testőrkérdést nem gondolta teljesen végig. Minden energiájával arra törekedett, hogy bejusson oda, ahol testőröket lehet verbuválni. És most, Taxi-Torsten segítségével eljutott erre a helyre, és itt áll Bicska-Jerryvel szemben – akiről csak annyit tud, hogy normális szókincse van, rendesen ki tudja fejezni magát, és hogy imponáló nyugalommal tekint új munkája elé, ami abból áll, hogy meg kell védenie Gyilkos-Anderst a gróftól, a grófnőtől, meg akitől még védeni kell.

Szorította az idő. Anélkül, hogy kikérte volna kedves lelkésznője tanácsát, úgy döntött, hogy Bicska-Jerry az az ember, akit keres.

– Az ajánlat úgy szól, hogy össze kell állítanod egy biztonsági csapatot, amelynek te leszel a vezetője, és amilyen gyorsan csak lehet, munkába kell állni. Az embereid rendesen meg lesznek fizetve, te a dupláját kapod. Ha elfogadod az ajánlatot, már csak az a kérdés, mikor kezded a munkát.

– Nem azonnal – felelte Bicska-Jerry. – Előbb le kell zuhanyoznom.

31. fejezet

Van engedély az egyházalapításra, van templom (az udvar aszfaltozása folyamatban), van főpásztor és tartalék pásztor, és verbuválódik a biztonsági őrség. És van nyilvánvaló fenyegetettség elsősorban a gróf és a grófnő részéről.

Van továbbá némi lehangoltság a lelkésznő részéről, aki továbbra is a világosan megfogalmazott, alternatív vallási üzenet létrehozásával küszködik.

Szívesen eltávolodna néhány lépésnyire az evangéliumi tanítástól. Szívesen keverne némi máshonnan származó friss vért Jézus testébe. Mohamed például megfelelne a célnak. A lelkésznő tudta, amit e tárgyban tudni kell. Voltaképpen al-Amin volt a neve – ami megbízhatót jelent. És Musztafának – kiválasztottnak – is hívták. Volt valami vonzó Isten prófétájának gondolatában, vonzóbb annál, mint hogy Isten maga ejtette teherbe Máriát, miközben szegény József csak állt és nézett.

Gyilkos-Anders egyik oldalán Jézussal, a másikon Mohameddel – nem, ez így természetesen nem működne. Mint ahogy használhatatlannak látszott a lelkésznő másik ötlete is, a szcientológia odaállítása Isten és Jézus mellé. Ennek része kellene hogy legyen egy szellemi rehabilitációs tréning, ami nagyjából mindenre jó, és amivel némi pénzt is lehet keresni. Ezer koronáért felszabadítjuk a gondolataidat. Ötezerért rád irányítjuk a gondolatainkat. Vagy valami hasonló.

A baj csak az, hogy a szcientológusok erősen hisznek a földönkívüliek és más furcsa lények létezésében. Még ha Jézust bizonyos tekintetben ilyennek lehet is tekinteni, a két tanítást mégis nehéz lenne összeegyeztetni. A legnehezebb a föld életkorának megállapítása volna: a Biblia szerint hatezer éves, a szcientológia szerint legalább négybillió. Ha találkoznának is félúton, a Biblia leszármazási sorait meg kellene hosszabbítani kétbillió évvel, és kinek volna erre ideje?

Voltaképpen tudta az elejétől fogva: a Bibliánál kell maradnia, amit Gyilkos-Anders nagy gyengédséggel óvott és dédelgetett. Mivel az Andersegyház első-, másod, és harmadsorban is üzleti vállalkozás, a lelkésznő úgy döntött, nem lesz válogatós. A kereszténység még mindig meglehetősen népszerű Svédországban. Ha valaki át akar lépni az Andersegyházba, nem kell nagyot lépnie. Egyházuknak az lesz a különlegessége, hogy egy szupersztár áll a szószéken (ameddig sikerül életben tartani), és hogy a lelkésznőnek gondja lesz rá, hogy a szupersztár jól értékesítse mindazokat az aranyszemcséket, melyeket sikerül kimosni és kiszűrni a Bibliából.

Johanna Kjellander kedvence Máté állítása volt a boldog irgalmasokról és maga az irgalmas szamaritánus története, amely magában hordozta az Apostolok cselekedeteinek „jobb adni” gondolatát. Viccesnek találta, hogy a halála után Máté a római katolikus egyház szentje lett, és azóta is ő az adóbehajtók és a vámszedők védőszentje.

A Példabeszédek könyvében is sok értékes idézetet talált. Aki vagyonát kuporgatja, az elbukik, aki viszont Anders atyának adja a pénzét, az virul, mint a zöld falevél. Anders atya így szó szerint nem szerepelt a Bibliában, de könnyen bele lehetett helyezni a kontextusba. Kár, hogy a Példabeszédek könyve az Ószövetség része, mert így kénytelen az egész Bibliát beépíteni a csomagba.

A lelkésznő befejezte a munkát. Az Andersegyház a nagylelkű adakozás fellegvára lesz, melyben Jézust túszként tartják fogva, a Jóisten alakja pedig csak a háttérben sejlik fel mint fenyegetés a gyülekezet legzsugoribb tagjai számára.

A recepciós számításai szerint a bevételek öt százaléka Gyilkos-Andersé lenne, másik öt százalék a testőröké, további öt százalékot fordítanának a költségekre és további ötöt a rászorulók támogatására. Csak nyolcvan százalék maradna meg a lelkésznőnek és a recepciósnak, de úgy döntöttek, beérik ennyivel. Ha a mohóság beléjük tudná vájni karmait, annak rossz vége lenne. A gyilkos része egyébként őket illeti, ha véletlenül golyót kapna a szeme közé.

Ahogy az Írás biztatóan mondja: Nem szűkölködik az, aki ad a szegénynek.

*

Ahogy múltak a hetek, úgy csökkent az érdeklődés Svédország és talán Európa legérdekesebb embere iránt. Az elején még több mint százötvenezer korona folyt be naponta a Facebookon keresztül a recepciós által gyorsan létrehozott bankszámlára. De az összeg néhány nap után a felére csökkent, és további néhány nap után újra a felére. Az emberek átkozottul gyorsan felejtenek.

Mire az egyház minden építőköve a helyére került, a megdicsőült gyilkos számlájára érkező adományok összege a nullával lett egyenlő. A költségvetés egyensúlyáért felelős recepcióst ez aggodalommal töltötte el. Hiszen még tizenkét nap van hátra a premierig. Mi lesz, ha nem jön el senki, mi lesz, ha a lelkésznő és a recepciós magányosan üldögél majd a padokban, és csak ők dobják be utolsó garasaikat a perselybe, miközben a gyilkos prédikál valamit, Isten tudja, mit?

A lelkésznő nyugodtabb maradt. Mosolyogva nézett a recepciósra, és azt mondta, a hit több helyen is hegyeket mozgatott meg a Bibliában, és ezt a hitet nem szabad mindjárt az elején elveszíteni. Ő maga az elkövetkező héten az atya prédikálási technikáját kívánja fejleszteni. Jó volna, ha a recepciós eközben Bicska-Jerry és az emberei felkészítésével foglalkozna, nehogy az ő munkája hirtelen feleslegessé váljon.

Ha már erről van szó, foglalkozniuk kell Bicska-Jerry időközben felvetett javaslatával is. A főtestőr hiányolta, hogy a templomnak nincs vészkijárata, vagyis az atyának nincs menekülési lehetősége, ha prédikáció közben megtámadják. Minden valamirevaló betörő tudja, hogy legalább két menekülési útvonalat kell biztosítani a váratlan fordulatok esetére. Akció közben. A betörő számára. Jelen esetben az atya számára.

– Röviden arról van szó, hogy Jerry egy kőművessel ajtót akar vágatni a sekrestye hátsó falába. Mondtam neki, hogy ezt meg kell beszélnem veled, mivel... hát... hogy mégiscsak megszentelt helyiség egy megszentelt épületben, és nem tudom, hogy...

– Nem árt, ha lesz még egy megszentelt kijáratunk hátul is – mondta a lelkésznő. – Sekrestye, vészkijárattal: a tűzvédelmi hatóság is megdicsérne érte, ha tudná.

*

A lelkésznő hat napon át folyamatosan gyakorlatoztatta Gyilkos-Anderst.

– Azt hiszem, felkészült a feladatra – mondta a hetedik napon. – Amennyire fel tud készülni...

– A testőrség is felsorakozott – jelentette be a recepciós. – Bicska-Jerry kitűnő csapatot szedett össze. Magam is alig merek belépni a templomba anélkül, hogy igazolnám magam.

Per Persson ekkor ismét szóba hozta, hogy aggódik, és attól tart, hiába készültek fel ilyen alaposan mindenre, ha nagylelkű gyilkosukat közben elfelejti a világ.

– Talán tehetünk még valamit az ügy érdekében – mondta a lelkésznő, és ajkán újra megjelent az a bizonyos Mona Lisa-mosoly.

Támadt egy ötlete.

Pontosabban kettő.

Nem tudta ugyan, miről van szó, de a recepciós visszamosolygott rá. Már fenntartások nélkül bízott a lelkésznő kreativitásában. Hozzá képest önmagát egy egyszerű Excel-táblázatnak tartotta.

– Te sokkal több vagy annál, kedvesem – mondta a lelkésznő több őszinteséggel a hangjában, mint amennyire egyébként képesnek tartotta magát.

A recepciósra olyan inspirálóan hatott a lelkésznő érzelmi megnyilvánulása, hogy azon nyomban megfogalmazódott benne az etyepetye javaslata.

– Na de hol? – kérdezte a lelkésznő, de nem hangzott elutasítónak.

A szentségit! Az mégse járja, hogy egész életükben egy lakókocsiban lakjanak összezárva Gyilkos-Andersszel. A lakhely kérdését sürgősen meg kell oldaniuk. A gyilkosét is meg a becsületes emberekét is.

– Az orgona mögött? – vetette fel a recepciós.

32. fejezet

Gyilkos-Andersszel meglepően könnyen meg lehetett értetni, hogy mit kell mondania az újságíróknak, és miért. Azon túl aztán összehordhat nekik, amit csak akar, zagyvaságokat is természetesen, ez hozzátartozik az ügymenethez. Ha véletlenül túlságosan elkalandozna valamilyen nagyon rossz irányba, Johanna Kjellander segédlelkésznő mindig idejében közbeszól, és kijavítja.

Az Expressen ugyanazt a riportert és fotográfust küldte ki, mint két és fél évvel ezelőtt. Most megközelítőleg sem látszottak olyan idegesnek, mint annak idején.

Már két órával azután megjelentek a helyszínen, hogy exkluzív interjút ajánlottak a lapnak a gyilkossal, aki találkozott Jézussal, és most egyházat alapít.

Az interjúban Gyilkos-Anders arról beszélt, miért nagyobb boldogság adni, mint elvenni, miközben elismerte, hogy ő volt az, aki az alvilág egynémely alakjától csalárd módon elvette a pénzét. Méghozzá majdnem a legszörnyűbb módon.

– Majdnem? – kérdezte a riporter.

Igen, a bűnözők legtöbb esetben valódi bérgyilkosságot rendeltek meg, és előre fizettek. Ennél már csak az lett volna szörnyűbb, ha a gyilkosságokat végre is hajtja. De persze soha nem hajtotta végre. Az erre a célra szánt pénzt inkább szétosztották a rászorulók között, és a gyilkos, aki már nem gyilkol többé, egy fillért sem tartott meg magának (eltekintve egy ebből a szempontból jelentéktelennek tekinthető összegről, melyet úrvacsorai borra és... igen, úrvacsorai borra fordítottak). Egyébként számítanak az újabb adományozók segítségére!

A riporter szerencsére azt is tudni szerette volna, név szerint kik azok, akik gyilkosságokat rendeltek meg nála. Ezzel lehetőséget adott Gyilkos-Andersnek, hogy eszébe jusson, mit kell válaszolnia, vagyis azt, hogy nem árulhatja el a nevüket, mert minden este imádkozik értük, és tárt karokkal várja őket új egyháza közösségébe, ahol szándékai szerint Jézus elé tárja sorsukat, és Jézus minden bizonnyal magához fogja ölelni őket.

– Halleluja! Hozsánna! Bizony, bizony! – kiáltott fel Anders atya, és mindkét kezét az égnek emelte, de a lelkésznő közben oldalba bökte.

Ennek most nincs itt az ideje, viszont egy fontos dolog még hátra van. Gyilkos-Anders erről, úgy látszik, megfeledkezett. A lelkésznőnek kellett emlékeztetnie rá.

– De megtetted a szükséges óvintézkedéseket – mondta a lelkésznő.

– Én? – kérdezte Gyilkos-Anders, és leengedte a karját. – Ja igen, én! Gondoskodtam róla, hogy mindazoknak a neve, akik gyilkosságot vagy végtagcsonkítást rendeltek meg nálam, automatikusan nyilvánosságra kerüljön a megfelelő bizonyítékokkal együtt, ha az utcán elütne egy autó, ha golyót kapnék a fejembe, ha öngyilkosság látszatát keltve felkötném magam, vagy más hasonló módon idő előtt távoznék az élők sorából.

– Úgy érti, ha meghal, az egész világ megtudja, kik rendeltek magánál gyilkosságot? És... azt is, hogy kik lettek volna az áldozatok?

– Feltétlenül! A mennyországban nem lehetnek titkaink egymás előtt.

A lelkésznő azt gondolta, hogy Gyilkos-Anders annyira zavarosan fejezi ki magát, hogy egészen hitelesnek hangzik. Az Expressen riportere pedig folytatta a faggatózást.

– Szóval fél, hogy az alvilág el akarja kapni?

– Dehogy félek – felelte Gyilkos-Anders. – Érzem a lelkemben, hogy meg fognak változni valamennyien. Jézus szeretetéből mindenkinek jut, Jézus szeretete mindenkit megtalál! De ha az ördög mégsem engedné ki valamelyiket a markából, akkor fontos, hogy a társadalom... hogy... izé. Hozsánna!

Ezzel mindent elmondott, amit el kellett mondania. A lelkésznő megköszönte az újságnak, hogy időt áldozott a riport elkészítésére, de Anders atyának most vissza kell vonulnia, mert készülnie kell az első prédikációjára.

– Amire egyébként ezen a szombaton fog sor kerülni. Pontosan tizenhét órakor. Ingyenes parkolóhelyekkel és ingyenkávéval várunk mindenkit.

A sajtóval való érintkezés két szempontból is fontos volt. Az Andersegyháznak természetesen reklámra volt szüksége a premier előtt. De emellett közölni kellett a gróffal, a grófnővel és a többi vadbarommal, hogy rosszul járnak, ha bántani merészelnék a lelkésznő és a recepciós egyházának főpásztorát.

Jó terv volt.

De nem elég jó.

Mert a gróf és a grófnő még annál is dühösebb volt, mint ahogy gondolták.

33. fejezet

– Ravasz dög – sziszegte másnap a grófnő, és ledobta a földre az Expressen legfrissebb számát.

– Ugyan – mondta a gróf. – Majdnem negyven éve ismerem már. Sok mindent el lehet róla mondani, de hogy ravasz lenne, azt nem. Valaki más gondolkodik helyette.

– A lelkésznő? – kérdezte a grófnő.

– Igen. Johanna Kjellander a neve az újság szerint. Meg ott van még az a másik is, az autótolvaj. Per Jansson, ha jól emlékszem. Mégiscsak le kellett volna vágnom a tökét annak idején. Bár még most sem késő.

A grófnak és a grófnőnek mindenki másnál nagyobb tekintélye volt Stockholm alvilági köreiben. Ha a főváros jelentősebb gengszterei közösen akartak volna fellépni valamilyen ügyben, azt a grófi párnak kellett kezdeményeznie. Éppen ez volt az, amin jelenleg fáradoztak.

*

Svédország első és legnagyobb bűnözői nagygyűlését a gróf és a grófnő félig üres autókereskedésében tartották meg Haningében.

Ezen a telephelyen és épp ezen a héten kitűnően alakult a forgalom. Nincs olyan illegálisan importált, karambolos autó, amit ne lehetne ügyesen rendbe hozni, hogy olyan legyen, mintha új volna. Az előéletéről és a belső állapotáról a gróf és a grófnő úgy érezte, hogy nem köteles tájékoztatni a vásárlókat. Az autók maguk pedig nem tudnak beszélni, legfeljebb a filmekben.

Az elmúlt napokban tízet adtak el ebből az illegálisan behozott és felújított fajtából, majdnem új áron. A légzsákok egyikben sem működtek, de ez nem jelentett gondot mindaddig, amíg a vásárlónak volt annyi esze, hogy ne menjen neki semminek.

Nagyjából tehát jó hetük volt, ha egyébként nem lett volna nyomós okuk rá, hogy a küszöbönálló nagygyűlést megtartsák.

Kicsit ügyeskedni kellett a résztvevők listájának összeállításánál is. Hiszen nem volt sehova felírva, hogy kik rendelték meg felebarátaik megölését vagy megcsonkítását. Szóbeli meghívást bocsátottak útra négy gondosan kiválasztott szórakozóhelyen keresztül.

Az eredmény az lett, hogy a megadott időpontban tizenhét férfi jelent meg az autószalonban a grófon és a grófnőn kívül, akik most a terem végében, egy pódiumon foglaltak helyet.

A pódium eredetileg a szalon legjobb kocsijának elhelyezésére szolgált, de a kocsit épp nemrég adták el kilenc kilogramm jó minőségű metamfetamin áráért. A megüresedett hely kitűnően megfelelt a grófi párnak, akik szívesen jelezték, hogy némileg a többiek fölött állnak.

A gróf dühös volt, de a grófnő még dühösebb. Az utóbbi nyitotta meg a találkozót.

– Úgy látom, nem az a kérdés, hogy Gyilkos-Anders életben maradjon-e vagy sem, hanem az, hogy milyen módon haljon meg. A grófnak és nekem van néhány ötletünk.

A pódium alatt álldogáló tizenhét férfi közül néhányan kezdték kényelmetlenül érezni magukat. Tudták, hogy a megrendelések nyilvánosságra kerülnek, ha a vonakodó gyilkos megkapja, amit megérdemel.

Egyikük összeszedte a bátorságát, és megpróbálta elmagyarázni, milyen következményekre számíthatnak (egyébként sokat fizetett a gróf és a grófné haláláért). Szót kért, és kifejtette, hogy Gyilkos-Anders eltakarítása az útból vérfürdőbe torkollna a fővárosban és környékén, ahelyett, hogy mindenki folytatná az üzleti tevékenységét különösebb botrányok nélkül.

A gróf vitába szállt vele, azt hozta fel, hogy az ő világában nem szokás engedni a zsarolásnak. Azt viszont nem mondta el, hogy ő és a grófnő saját kezűleg végzett azzal a két fontos üzleti konkurenssel, akiknek az életét Gyilkos-Anders megkímélte annak ellenére, hogy a munka előre ki lett fizetve, és a pénz mellé még egy lakókocsi is járt.

A tizenhét közül ekkor egy másik is szólásra jelentkezett, és csatlakozott az első felszólalóhoz. Neki nem telt arra, hogy mind a grófot, mind a grófnőt eltetesse láb alól, beérte a kártékonyabb és kiszámíthatatlanabb grófnővel. Puszta túlélési megfontolásokból neki is jó oka volt rá, hogy Gyilkos-Andersnek hosszú életet kívánjon.

Egy harmadik a gróf egyik unokaöccsének a súlyos bántalmazását rendelte meg, ő is rosszul érezte most magát. A csoport többi tagja is megrendelt különféle súlyú szolgáltatásokat a csoport legalább nyolc másik tagja ellen. Ha egyáltalán van közöttük olyan, aki a szónak szűkített értelmében ártatlannak nevezhető, annak az az oka, nem volt elég pénze ahhoz, hogy kevésbé lehessen ártatlannak nevezni.

A gróftól és a grófnőtől mindenki félt. De a pódium előtt álló tizenhét erős ember végül is összeszedte bátorságát, és ellenállt. Mind úgy gondolták, hogy az üzletmenet szempontjából az volna a legjobb, ha fátylat borítanának az ügyre. Ha választaniuk kell egyfelől a bosszú, másfelől a jelenlegi munkakörülmények megőrzése között, akkor az utóbbit fontosabbnak tartják.

A grófnő szitkozódott, gerinctelen férgeknek és más, hasonlóan visszataszító állatoknak nevezte valamennyiüket. Néhányan úgy érezték, szívesen kifizetnék még egyszer Gyilkos-Anderst, ha mégis elvégezné a megrendelt munkát.

Egy akadt a tizenhét közül, aki azon kezdett morfondírozni, hogy ha jól tudja, minden féreg, per definitionem, gerinctelen, de volt annyi esze, hogy a kérdést ott és akkor nem vetette föl.

A gyűlés kevesebb mint húsz perc alatt véget ért. Az érintett kisebb és nagyobb gengszterek közül mindenki képviseltette magát. Az egyetlen, aki nem volt jelen, az a férfi volt, aki nyolcszázezer koronát fizetett annak a szomszédjának az eltüntetéséért, aki csúnyán nézett a feleségére. A bosszúszomjas és immár teljesen elszegényedett ember öngyilkos lett, miután a felesége elhagyta a nagyon is eleven szomszédja kedvéért, akivel mindjárt el is utazott a Kanári-szigetekre. A kifogásolt csúnya nézés voltaképpen már a régóta folyó flörtölés része volt.

A végeredmény: Gyilkos-Anders éljen tovább – ezt akarta a tizenkilenc átvert bűnöző közül tizenhét. És haljon meg, lehetőleg Johanna Kjellanderrel és Per Janssonnal esetleg Perssonnal együtt – ezt akarta a maradék kettő.

34. fejezet

Két nappal az Andersegyház ünnepélyes megalakulása előtt eljött az ideje, hogy megvalósítsák a lelkésznő második ötletét, vagyis az újabb adományozást, amely számításaik szerint nagy visszhangot fog kelteni az egész országban. Taxi-Torsten ült a volánnál, a lelkésznő, a recepciós és Gyilkos-Anders pedig a hátsó ülésen, egymás mellett. Az utóbbi egy szépen becsomagolt dobozt tartott az ölében, amely ötszázezer koronát tartalmazott, valamint a doboz átvevőjének címzett személyes üdvözletet.

Még nem indult be a turistaszezon, de a stockholmi királyi palota előtt soha nem üres teljesen a tér. Először is, a palotaőr ott áll, ahol áll, megszakítás nélkül 1523 óta (persze nem ugyanaz az őr, hiszen az őrök alighanem szabadságot kaptak, amikor a kastély valamikor a 17. század végén leégett, és csak mintegy ötven évvel később épült újra).

Taxi-Torsten kreatívan vezette kocsiját. Végighajtott a Slottsbackenen, rákanyarodott a macskaköves felhajtóra, és lassan odagördült a szuronyos puskával a kezében vigyázzállásban feszítő, díszegyenruhát viselő katona elé.

Gyilkos-Anders kiszállt, és dobozát felemelve a katonához lépett.

– Jó napot! – mondta ünnepélyesen. – A nevem Gyilkos-Anders, és azért jöttem, hogy átadjak félmillió koronát Őfelségének, a királynénak és az ő World Child... izéjének... Foundationjának. Elfelejtettem a nevét, pedig a kocsiban ezt gyakoroltam egész úton, amíg idefelé jöttünk a... tulajdonképpen mindegy, hogy honnan. Egy szó mint száz, arról van szó, hogy...

– Add már át azt a csomagot, ne szarakodj annyit – kiáltott rá a recepciós a kocsiból.

Könnyű azt mondani. A katona nem vehet át bombagyanús tárgyakat. Viszont megnyomta a riasztó gombját, és elkezdte felmondani a szabályzat szövegét:

– Aki be kíván lépni egy védett objektumba, vagy a védett objektum közvetlen közelében tartózkodik, az objektum őrzésével megbízott hatósági személy felszólítására köteles megadni a nevét, születési idejét és tartózkodási helyét, továbbá köteles alávetni magát testi motozásnak tekintet nélkül a nála lévő levelekre vagy egyéb okiratokra, és köteles eltűrni szárazföldi, vízi vagy légi járművének átkutatását is.

Gyilkos-Anders, kezében a dobozzal, elkerekedett szemmel bámult a katonára.

– Mi van? Beteg vagy? – kérdezte. – Vedd már át ezt a rohadt csomagot Jézus nevében, hadd húzzunk már el innen!

Az őrbódé előtt álló katona folytatta a szabályzat ismertetését:

– A védett objektum őrzője, ha védelmi feladata ellátása szükségessé teszi, jogosult elküldeni, eltávolítani, vagy ha a helyzet megkívánja, elfogni a védett objektum területén vagy közelében tartózkodó személyt, ha...

– Elfogni? Engem? Nem ajánlom, hogy megpróbáld, seggfej ólomkatona – mondta Gyilkos-Anders dühösen, miközben a rémült őr tovább folytatta:

– ...ha az a személy áthágja a jelen törvényben meghatározott valamelyik tilalmat, ha felszólítás ellenére nem ad magyarázatot törvényszegő viselkedésére, ha ellenszegül a testi motozásnak vagy...

Körülbelül itt tartott a derék katona, amikor Gyilkos-Anders félretaszította, és a királynénak szánt csomagot betette az őrbódéba.

– Gondoskodj róla, hogy a királyné kapja meg – mondta a katonának, aki fenékre ült. – Meg is motozhatod a csomagot, ha akarod, de a pénzhez ne merj hozzányúlni!

Gyilkos-Anders ezután visszatért a lelkésznőhöz, a recepcióshoz és Taxi-Torstenhez, aki gyorsan elindította a kocsit, és eltűnt a Skeppsbron sűrű forgalmában másodpercekkel azelőtt, hogy a földön ülő őrszemhez a másik irányból megérkezett az erősítés.

*

Először az a hír terjedt el, hogy Gyilkos-Anders „megtámadta” a palotát, de csak addig a pillanatig, amíg a királyné sajtótájékoztatót tartott, amelynek során megköszönte neki a World Childhood Foundation számára küldött fantasztikus (és megröntgenezett) ajándékot, a négyszázkilencvenhatezer koronát.

– Mikor tanulsz már meg elszámolni ötszázig? – kérdezte a recepciós Gyilkos-Anderstől, aki válaszolás helyett duzzogva hallgatott.

A páratlan sajtóvisszhang első hulláma azt taglalta, hogy veszélyes helyzet állt elő, a második arról szólt, hogy a királyné maga tisztázta a helyzetet, a harmadik pedig teljesen újraértékelte Johan Andersson alias Gyilkos-Anders alias Anders atya egyedülálló sorsát.

– Vagy nevezzem magam egyszerűen lelkésznek? – töprengett el a gyilkos.

– Ne – mondta a lelkésznő.

– Miért ne?

– Mert én azt mondom.

– Vagy inkább esperesnek?

35. fejezet

Bicska-Jerry csak üggyel-bajjal tudta megértetni biztonsági embereivel, hogy nem úgy kell megjelenniük, mintha az ország legfélelmetesebb motoros bandájának volnának a tagjai, vagyis bőrdzsekiben, bokszerrel és jól láthatóan a minden mezei fegyverkereskedőnél harmincötezer koronáért kapható, orosz gyártmányú AK-47-essel felfegyverkezve.

Ehelyett zakóban és vászonnadrágban kellett dolgozniuk, amit a biztonsági őrök többsége nem viselt az érettségi vizsga óta, amit egyébként közülük senki nem tett le. Az automata lőfegyvert egy könnyű felöltő alá kellett rejteniük, az amerikai kézigránátokat pedig a zakójuk zsebébe.

– Az ellenséges elemeket kell kiiktatni – magyarázta Bicska-Jerry –, nem a tisztességes látogatókat elijeszteni.

A legköltségesebb beruházás egyébként a bejáratnál felállított fémdetektor volt. Bicska-Jerry számára ez garanciát jelentett arra, hogy senki nem tud fegyvert becsempészni a templomba. A lelkésznő és a recepciós pedig rájött, hogy a detektor és a titokban készített videófelvétel segítségével egy idő után tudni fogják, kik azok, akik fémpénzt dobnak a perselybe, és kik azok, akik papírpénzt. Nincs értelme, hogy olyanoknak is helyet biztosítsanak a templomban, akik nem hajlandók rendesen fizetni a lelki karbantartásért.

A templomkertet és a temetőt ötszáz férőhelyes parkolóvá alakították át. Az aszfalt alatt meghatározhatatlan számú halott nyugodott, akiket a huszadik század első felében temettek el. A holt lelkek véleményét az aszfaltozással kapcsolatban senki nem kérte ki, ők pedig maguktól nem tiltakoztak ellene.

Ha a parkoló megtelik, az legalább ezer látogatót jelent, miközben a templom a nagyvonalú számítások szerint is csak legfeljebb nyolcszáz hívőt tudott befogadni. A recepciós ezért egy jó minőségű hangosító berendezéssel felszerelt, óriási kivetítőt állíttatott fel kinn a szabadban, aminek a költségei komoly fejfájást okoztak neki. A kivetítő a premier napjára mindenesetre készen állt. Az árát készpénzben kellett kifizetni. A felhalmozott tőkéből már alig maradt valami a bőröndök alján.

– Ne szorongd magad halálra! – mondta a lelkésznő. – Gondolj arra, hogy a hit nemcsak a Bibliában, hanem azon kívül is hegyeket tud mozgatni.

– Azon kívül is?

Bizony ám! A lelkésznő a teológiai tanulmányai során nemcsak a Mózes első könyvében leírt teremtéstörténettel ismerkedett meg – vagyis azzal, hogy Isten hogyan fabrikálta össze néhány nap alatt az eget és a földet –, hanem az alternatív teóriákkal is. Hinni lehetett abban is, hogy létezett egy Pangea nevű szuperkontinens, amely egy idő után darabokra bomlott szét, és ezekből a darabokból lettek a mai földrészek, hegyekkel, völgyekkel, mindenestül. Ha vannak, akik hisznek benne, kicsoda ő, hogy kételkedjen?

A recepcióst megnyugtatta a lelkésznő nyugalma. A helyzetük azt kívánta, hogy a sárga és a piros bőrönd újra és mihamarabb színültig megteljen pénzzel. Ha a lelkésznő hite közben megmozgat egy-két hegyet is, ám legyen. És hogy honnan szedi hozzá a hitet, az pedig kizárólag az ő dolga.

– Ebben az esetben, most az egyszer, a Bibliát választom. Pusztán a teremtés időtartama miatt. Istennek a munka egy hétig tartott. Pangeának viszont ezermillió évig, amíg darabokra esett szét, és ennyi időt nem bírok ki Gyilkos-Andersszel, a lakókocsival meg mindennel.

– Meg mindennel? Velem sem? – kérdezte a recepciós.

– Ezermillió évig? De, talán.

*

Már csak órák voltak hátra a bemutatkozó prédikációig. Bicska-Jerry a templomkert északnyugati sarkában állt egy kis magaslaton, tekintetét végighordozta a terepen balról jobbra, aztán jobbról balra. Minden nyugodtnak és csendesnek látszott.

De mi mozog ott a távolban, a kavicsos úton? Egy öregember, gereblyével? Veszélyforrás? Messziről úgy látszott, hogy a gereblyét rendeltetésszerűen használja.

Gereblyézik.

Vajon az egész utat fel akarja gereblyézni, egészen a templom bejáratáig?

– Helyzet van a kavicsos út túlsó végén – közölte személyzetével a házi kommunikációs hálózaton keresztül, aminek az ára szintén nem két fillér volt.

– Leszedjem? – kérdezte az egyik orvlövész a templom tornyából.

– Ne, te idióta! – mondta Bicska-Jerry. – Megnézem, ki az.

Az öreg tovább gereblyézett. Jerry a zakója zsebébe mélyesztette jobb kezét, és megmarkolta kedvenc rugós kését. Bemutatkozott, közölte, hogy ő az Andersegyház biztonsági főnöke, és megkérdezte az idős embertől, hogy kicsoda, és mit csinál ott.

– Gereblyézem az utat – válaszolta az öreg.

– Azt látom – mondta Bicska-Jerry. – De ki kért rá?

– Kért? Engem? Harminc éve gereblyézem már ezt az utat, minden istentisztelet előtt, egyszer egy héten. Az utóbbi két évben már ritkábban, amióta istentelen módon úgy döntöttek, hogy bezárják az Úrnak ezt a hajlékát.

– A kutya meg a mája! – mondta Bicska-Jerry, aki már napok óta sulykolta magába, hogy az új munkakörben nem szabad durván beszélni. – Jerry vagyok – mondta, és elengedte a rugós kést, hogy kezet foghasson az öreggel.

– Börje Ekman – mondta a gereblyés öregember. – A templom gondnoka.

36. fejezet

Börje Ekman gondnok nem hitt sem a szerencsében, sem a balszerencsében. Egyáltalán semmiben nem hitt önmagán, Istenen, Jézuson, a renden és a tisztaságon kívül. A kívülálló és nem túlságosan vallásos lelkületű megfigyelő mégis legszívesebben azt mondaná, hogy közelgő találkozása Gyilkos-Andersszel számára kifejezetten balszerencsét jelentett.

Ez az ember, aki okkal kívánhatta volna, hogy a dolgok ne úgy alakuljanak, ahogy alakultak, egészen az előző napig tisztviselő volt a munkaerőpiaci felügyeletnél, a Munkaerőügyi Minisztériumban. Negyven évet töltött el ugyanazon a munkahelyen, még ha az a munkahely negyven év alatt párszor nevet cserélt is. Az immár az Andersegyház birtokába került templom gondnokságát eközben önkéntes társadalmi munkában végezte, abban a reményben, hogy jó pontot szerez magának Szent Péternél, amikor találkozásuknak eljön a napja.

Az elmúlt három évtizedben az egyre csalódottabb férfi lényegében csak végigülte a munkaidejét az irodájában. Más volt a helyzet az első években, amikor megdolgozott a béréért. És nemcsak azért. Ádáz harcot folytatott az ellen a vadnyugati jellegű gondolkodás ellen, amely gyökeret eresztett az egyik helyi kirendeltségen, amely Börje Ekman felügyelete alá tartozott. Börje rájött, hogy a munkaközvetítő irodákban dolgozó munkaközvetítők gyakran, de kiszámíthatatlan gyakorisággal elhagyják irodáikat, céltalanul bolyonganak a városban, és betöltetlen álláshelyeket keresnek, amelyeket azután kiközvetíthetnek. Azért csinálják, mint mondták, hogy „megismerkedjenek a munkaadókkal”, hogy „kapcsolatokat teremtsenek”, hogy „elmélyítsék a bizalmat”.

Az ifjú Börje Ekman szerint azonban az efféle „ingujjfeltűrős” stratégia teljesen elhibázott. Hiszen mi a garancia arra, hogy egyik vagy másik munkaközvetítő nem ül be közben valahova, hogy megigyon egy korsó sört?

Alkoholt! Munkaidőben! Úristen!

Börje Ekman elképzelése az ideális munkaközvetítésről egy olyan tökéletesen működő hatóságot feltételezett, mely tisztában van az országban lévő munkanélküliség minden aspektusával, részletesen ismeri a munkanélküliek életkorát, nemét, szakképzettségét, demográfiáját, végzettségét egészen az egyes esetekig bezárólag. Ezt csak úgy lehet létrehozni, ha alulról építkeznek felfelé. Átlátható szervezetre van szükség és hierarchikus struktúrára, amelyben nincsenek feszültségek vagy konfliktusok. A szervezet munkájának azon az elven kell alapulnia, hogy a munkaközvetítő maga az ideális munkahely. Így a munka eredménye is teljesen kiszámíthatóvá válik. Börje Ekman számára már maga a struktúra elgondolása is élvezetet jelentett.

De ha a munkaközvetítők összevissza rohangálnak és munkahelyeket keresgélnek, akkor az eredmény kontrollálhatatlanná válik. Täbyben egyszer az egyik közvetítő annyira összebarátkozott egy cégvezetővel, hogy sikerült rábeszélnie, hogy térjen át a kétműszakos munkarendre. Ezzel egy csapásra nyolcvan új munkahelyet teremtett az adott körzetben, ami valóságos rémálom a munkapiaci elemzők számára. Egyszerűen nincsenek rubrikáik az olyan eredményeknek, amelyeket a cégvezetők és a munkaközvetítők egymás között a szaunában vagy golfozás közben érnek el (ez utóbbi játékban egyébként a munkaközvetítők szívesen alulmaradtak, még ha a cél érdekében kétszer olyan bénán kellett is játszaniuk, mint amilyenek voltak).

Börje Ekman nem volt annyira ostoba, hogy ne tudta volna: nyolcvan munkahely az nyolcvan munkahely, függetlenül attól, hogyan keletkezik. De mindig tekintettel kell lenni a nagyobb perspektívákra. A szóban forgó munkaközvetítő például azonkívül, hogy munkaidőben golfozott, elhanyagolta az adminisztrációt is. Így aztán egyetlen munkaközvetítő miatt hiányos lett az egész észak-stockholmi körzetre vonatkozó negyedéves statisztika. Az illető közvetítő továbbá elmulasztotta a nyolcvan korábbi munkanélküli aktivizálási jelentésének utólagos benyújtását.

– Baromság – mondta a telefonban Börje Ekmannak. – Heteket töltsek el azoknak a papírjaival, akiknek már van munkájuk?

Ezzel letette a kagylót, kiment, és összegolfozott további hét munkahelyet a légtechnikai csőgyártó cég ipartelepén.

Ez volt azonban az utolsó cselekedete, mielőtt kirúgták volna a munka megtagadása és még néhány egyéb mulasztás miatt, amit Börje Ekman kénytelen volt kitalálni és a rovására írni, hogy igazolhassa magát. Bizonyos értelemben kár volt érte, hiszen fantasztikusan értett a munkahelyek teremtéséhez. Még az utolsó pillanatban is teremtett egyet, hiszen azzal, hogy kirúgták, megüresedett egy munkahely Täbyben, a munkaközvetítő kirendeltség irodájában. Börje Ekman nyomban aktivizálta magát, és gondoskodott róla, hogy olyan embert vegyenek fel a helyére, aki más perspektívából nézi a dolgokat. Aki tudja, hogy első a szervezeti struktúra és a statisztika, hogy a politikusok pontos képet kapjanak róla, milyen a helyzet a munkaerőpiacon. Az olyan zabolázhatatlan alakok, mint a most kirúgott kolléga, szinte százszázalékos kockázatot jelentettek abból a szempontból, hogy a negyedéves prognózisok miattuk nem feleltek meg a valóságnak. A hibás előrejelzések pedig tudvalevőleg a politikai ellenzék malmára hajtják a vizet, vagyis a legrosszabb bizonyítványt állítják ki egy kormányhivatalban dolgozó független tisztviselő munkájáról.

Ugyanakkor persze magától értődik, hogy egy leírt előrejelzés nem felelhet meg a valóságnak, azon egyszerű oknál fogva, hogy le van írva. Tehát a valóságnak kell alkalmazkodnia az előrejelzéshez. Börje Ekman számára ez egy olyan általános érvényű igazság volt, amely mindenre kiterjedt az időjáráson kívül. Ennek az egynek az irányítását az Úr nem engedte ki a kezéből, és ezzel nyilván nagy szomorúságot okozott a norrköpingi meteorológiai állomás időjárás-előrejelzéssel foglalkozó munkatársainak. Időről időre megesett, hogy a meteorológusok másnapra napos időt jósoltak, az Úr viszont úgy döntött, hogy eső lesz. Börje Ekman borzongva gondolt rá, milyen szörnyű lenne, ha ilyen helyen kellene dolgoznia, ugyanakkor azonban azt is szívesen elképzelte, mi lenne, ha épp neki adatna meg valami közvetlen érintkezési lehetőség az Úrral, és közben élvezné a meteorológiai megfigyelőközpontok és űrállomások támogatását is. A meteorológiai előrejelzések pontossága ez esetben eddig elképzelhetetlennek tartott csúcsokat érne el.

Szabad fordításban ez azt jelenti, hogy az előrejelzésekben a pontosságot tartotta a legfontosabbnak, nem az eredmény minőségét. Még szabadabb fordításban pedig azt, hogy szigorúan az időjárási szempontok alapján az ország teljes lakosságát át kellene telepíteni a Göteborgtól közvetlenül északra fekvő területekre. Abban az esetben pontosan lehetne tudni, hogy hány meteorológusra van szükség, vagyis azt, hogy egyre sem. Ott ugyanis, ha másnapra esőt jósolnak, az év háromszázhatvanöt napjából kétszáz-kétszázötven esetben a jóslat helyesnek fog bizonyulni. Ha ehhez hozzáadnák Börje Ekman jó kapcsolatát Istennel, az előrejelzés pontossága elérné a nyolcvanöt-kilencven százalékot, az Úr adott pillanatban való elérhetőségétől függően.

A munkaerőpiaci felügyelet oldaláról nézve Börje Ekman logikája szerint az lett volna a legjobb, ha negyedévről negyedévre nem történik semmi. Ha mégis történt valami, a minisztérium elemzőinek mindig elölről kellett kezdeniük a számításaikat. Ez ugyan kétségtelenül indokolttá tette foglalkoztatásukat, de közben bosszantotta a politikusokat, akik emiatt elveszíthették a választásokat is. És ha van valami, amit a minisztérium tisztviselői az évek során megtanultak, az az, hogy nincs olyan kicsi és jelentéktelen alosztály és íróasztal a munkaerőpiaci felügyeletnél, amelyiknél ne akadna még kisebb és még jelentéktelenebb, és még távolabb eső a valóságos eseményektől.

Erre maga Börje Ekman az élő példa. Negyven év alatt annyiszor helyezték át újra és újra az intézményen belül, és végül egy olyan eldugott íróasztalhoz került, hogy szinte meg is feledkeztek róla. Börje sem törte magát, hogy felhívja kollégái figyelmét arra, hogy még a világon van. Inkább szép csendben morzsolgatta napjait, amíg be nem töltötte a hatvanötöt, amikor is a miniszter a nyugdíjazása alkalmából rövid beszédben méltatta Börje Ekman múlhatatlan érdemeit (miután tájékozódott róla, hogy egyáltalán mi a neve és a munkaköre).

Börje Ekman utolsó alkalommal lépett ki az irodájából, amely alig valamivel volt nagyobb egy tágasabb éléskamránál. De nem érzett semmi keserűséget! Megállapította, hogy most, évtizedekkel azután, hogy lelkesen belevetette magát a munkába, hivatala lépésről lépésre magáévá tette az elképzelését a statisztika és a folyamatirányítás elsődlegességéről az esetleges, ad hoc jellegű munkaközvetítés helyett. De a konkrét munkaközvetítés másodlagossá tételének feladatát csak félszívvel hajtották végre. A semmirekellő politikusok mindig beleszóltak a munkába csakúgy, mint az éppolyan semmirekellő állampolgárok úgy nagy általánosságban. Minden negyedik évben demokratikus választásokat tartottak, és előzőleg a politikai pártok megígérték, hogy csökkentik a munkanélküliséget az egyik, a másik vagy a harmadik módon. Függetlenül attól, hogy melyik módozatot választották, a minisztériumban mindig nagy felfordulást csináltak. Mennyivel jobb lenne, ha a választók nem cserélgetnék örökösen a pártokat. A tisztviselőknek minden választás után egy újabb, kudarcra ítélt munkaügyi politikát kellett bevezetniük, ahelyett, hogy folytathatták volna a régebbi, kudarcra ítélt politikát.

Az oly sok éven át magányosan dolgozó tisztviselőnek meglehetősen értelmetlenül telt volna el az egész élete, ha nem gondoskodott volna róla, hogy másképpen valósítsa meg önmagát. Lemondott a munkanélküliség kérdésköréről, a megoldást az Úr kezébe helyezte, maga pedig a mennyei pályán kívánt érvényesülni.

Szépen érvényesült is. Folyamatosan építette az egyház szervezetét abban a gyülekezetben, amelyhez tartozott, s amelynek szép lassan minden részét ellenőrzése alá tudta vonni.

A felekezeti élet boldoggá tette Börje Ekmant. És azt gondolta, ha nyugdíjba megy, még annál is boldogabb lesz. Ha minden idejét annak szentelheti, hogy gyülekezete nem hivatalos pásztora legyen. Hiszen a nyáj hallgatott rá, és engedelmeskedett neki, még a szószéken álló vezérkos is.

Egészen addig, amíg be nem következett a katasztrófa. A templomot bezárták, a gyülekezet – tizennyolcan a tizenkilenc aktív tag közül – átköltözött a szomszédos templomba. A tizenkilencedik, Börje Ekman nem költözött át, ott maradt a régi templomban, gyászolt, és időnként kigyomlálta a kavicsos utat. Granlundot, a szomszéd templom lelkészét egyszerűen csak kerékkötőnek tartotta – vagyis egy olyan embernek, aki neki, Börje Ekmannak nem engedi, hogy azt csináljon, amit akar.

Aztán néhány héttel ezelőtt a volt templomi gondnok volt gyülekezetének templomát a temetővel együtt eladták, mégpedig egy frissen megtért volt gyilkosnak, akit jól ismert az egész ország. Méltatlannak érezte, hogy ilyen ember legyen a feljebbvalója, aki még a végén veszélybe sodorja Börje Ekman reménybeli különleges helyzetét a mennyország kapujában. Végtére is ez az ő temploma, és ezt hamarosan meg fogja értetni a gyilkossal is (eltérően Granlundtól, aki semmit nem értett meg). Svédország legjobb templomi gondnoka újra aktivizálni kívánja magát, bár ezt egyelőre senki nem tudja.

Börje Ekman a templom újbóli megnyitása előtt párszor már végiggereblyézte az utat, de először csak a premier napján vette észre valaki. Egy Jerry nevű ember. Biztonsági főnök? Minek a biztonságáról van szó?

Gereblyézés közben Börje mosolyogva idézte fel magában utolsó napjait a kamraméretű minisztériumi szobájában. Gondolatban már teljes munkaidejét a régi-új gyülekezetében töltötte. Már csak három nap van hátra, már csak kettő, már csak egy... aztán a lélektelen búcsúztatás... és most, az utolsó nap utáni első napon eljött szeretett temploma újbóli megnyitásának pillanata.

Szándékosan nem fedte fel kilétét. Meg akarta várni az első prédikációt. Utána akart csak örömteli meglepetést okozni a gyülekezet minden bizonnyal tanácstalan új vezetőségének, akik még annyi mindent nem tudnak.

Ilyesféle gondolatok jártak a fejében, ezek csalták azt a mosolyt az ajkára, amely bizony a nem túl távoli jövőben le fog hervadni róla.

37. fejezet

Svédország bűnözőinek második legnagyobb és sorrendben is második nagygyűlését a résztvevők egyik kedvenc kocsmájának pincéjében tartották meg.

Tizenheten vettek részt rajta, gróf és grófnő nem volt közöttük. A napirend a grófi pár likvidálásának kérdése volt. Mégpedig gyorsan, mielőtt kárt tehetnének Gyilkos-Andersben. A döntést egyhangúan, ellenszavazat nélkül fogadták el.

De ki vagy kik hajtsák végre, és hogyan? Ezt vitatták meg hosszan, a felső szintről folyamatosan érkező sörök fogyasztása közben.

A gengszterek nem hivatalos vezetője az a főgengszter volt, aki az előző nagygyűlésen elsőként mert ellentmondani a grófnőnek. A főgengszternek két korsó elfogyasztása után jutott eszébe az, amit egyébként mindenki tudott, vagyis hogy Olofsson és Olofsson gyújtotta fel a Tavirózsa Panziót.

– Mi köze van ennek az egészhez? – kérdezte Olofsson.

– Én is ezt kérdezem – csatlakozott hozzá a testvére.

A nem hivatalos főgengszter azzal érvelt, hogy ha a panzió nem égett volna le, Gyilkos-Anders még ma is ott lakna, és akkor egyszerűen csak oda kellene menniük, és el kellene rejteniük a gyilkost a gróf és a grófnő elől.

Olofsson tiltakozott, azt mondta, Gyilkos-Anders eddig is elég jól elrejtőzött az ő segítségük nélkül is, és hogy a katyvasz a grófékkal nem azzal kezdődött, hogy a gyilkos elrejtőzött, hanem azzal, hogy épp ellenkezőleg, abbahagyta a rejtőzködést. Feltámadt Jézus társaságában, felkeltette az újságok érdeklődését, és nekik mondta azt a szerencsétlen dolgot, hogy mi történne másokkal, ha ővele történne valami.

– Ha mindez nincs, nem valószínű, hogy nekünk, tizenhetünknek, akik itt ülünk ebben a pincében, most el kellene mennünk a panzióba, hogy teázgassunk a gyilkossal, és kedvesen megkérjük, hogy vonuljon el egy időre valahova a hegyekbe, hogy ne történjen semmi baja – mondta Olofsson.

– Nem így van? – tette hozzá a testvére.

Olofsson érvelése túl nyakatekert volt ahhoz, hogy a többiek követni tudják. Szavazásra tették fel a kérdést, és 15–2 arányban úgy döntöttek, hogy a testvérek tüntessék el a grófot és a grófnőt, mielőtt még ők tüntetnék el azt, akinek már régen el kellett volna tűnnie, most azonban nagyon is láthatónak kell maradnia.

A pincében gyűlésező gengszterek pénzügyekben általában nem tudnak megegyezni, ez valahogy nincs beleírva a génjeikbe. Annál meglepőbb volt, hogy tizenöten, akik tevőlegesen nem vállaltak részt a munkából, megegyeztek Olofsson és Olofsson díjazásában. Ezek szerint grófi személyenként négyszázezret kapnak, ha pedig egyszerre sikerülne elintézni mind a kettőt, egymilliót.

Olofsson és Olofsson fancsali képpel fogadta az ajánlatot. Az egymillió azonban mégiscsak egymillió, és épp annyi hiányzott nekik ahhoz, hogy anyagilag újra lábra álljanak. E pillanatban pedig tizenöt dühös gengszter meredt rájuk, és várta válaszukat.

Választhattak.

Vagy elfogadják – vagy elfogadják.

38. fejezet

Már csak egy óra volt hátra Gyilkos-Anders prédikátori bemutatkozásáig. A lelkésznő még egyszer átvette vele a stratégiát és a vázlatot. Maga sem volt biztos benne, mi volna a legjobb megoldás. A gyilkosról egyfelől kiderült, hogy tanulékony és képes az önálló gondolkodásra, másfelől azonban nem bizonyult sokkal értelmesebbnek egy biliárdgolyónál. Nem lehetett előre látni, melyik része érvényesül jobban a szószéken.

A templom lassan megtelt. Kint is jelentékeny tömeg verődött össze a kivetítő előtt, és még mindig folyamatosan érkeztek az újabb érdeklődők. A toronyban két orvlövész őrködött távcsöves puskával, az épület minden lehetséges bejáratánál őr állt, az egyetlen valamennyire szalonképes gengszternek, tiltakozása ellenére, fekete öltönyt kellett felvennie, és ő kezelte az elektronikus biztonsági kaput a bejáratnál. A lelkésznő előzőleg – időhiány miatt – villámkurzuson vette át vele az udvarias viselkedés alapszabályait.

– Miért kell biztonsági ellenőrzés egy templom bejáratánál? – kérdezte egy látogató, aki tulajdonképpen nem akart eljönni, csak a felesége kérésének tett eleget.

– Biztonsági okból, kedves uram – felelte az öltönyös őr.

– Biztonsági okból? – makacskodott tovább a férfi.

A lelkésznő úgy döntött, hogy a látogatóknak nem kell az orrukra kötni az igazságot, nem kell tudniuk a főpásztorra és a két társára leselkedő veszélyről.

– Igen, biztonsági okból, kedves uram – mondta az öltönyös őr még egyszer.

– Kinek a biztonsága miatt, és milyen okból? – faggatózott tovább a férfi.

– Menjünk már be, Tage – szólalt meg kissé elkínzott felesége a háta mögött.

– Be kell vallanom, egyetértek a kedves feleségével – mondta az öltönyös őr, miközben mit sem szeretett volna jobban, mint a zakózsebébe mélyesztett jobb öklével bemázolni egy hatalmasat a kötekedő baromnak. Csak el ne felejtse, hogy előbb el kell engednie a markában szorongatott kézigránátot.

– De ez így valahogy nincs rendben, Greta – mondta Tage, aki egész nap arra próbálta rábeszélni feleségét, hogy inkább a hokibajnokság döntőjét nézzék a tévében.

A sor egyre hosszabbra nőtt az akadékoskodó férj mögött, és az öltönyös őr nem bírta tovább alakítani az öltönyös őr szerepét.

– Ha annyit nem bírsz felfogni, hogy mit jelent a „biztonsági ok”, akkor hogy fogod megérteni a főpásztorunk szavait? Fordulj szépen meg, ülj vissza a kibaszott Volvódba, menj haza a kibaszott kertvárosodba, a kibaszott sorházadba, és rohadj meg élve a kibaszott Ikea foteledben, ha nem tetszik a megváltás, amiben itt részed lehet.

Szerencsére a lelkésznő épp ebben a pillanatban ment el mellettük, és meghallotta a rossz irányba kanyarodó dialógus utolsó szavait.

– Bocsánat, hogy közbeszólok – mondta. – A nevem Johanna Kjellander, segédlelkészi teendőket látok el Isten üzenetének talán második legfontosabb közvetítője mellett. Az őr, akivel az imént vitája támadt, a kezdők csoportjába tartozik Anders atya követőinek táborában, és még nem jutott tovább Mózes első könyvénél.

– Na és? – akadékoskodott a férfi.

– Ott bizony még nem sokat olvashat arról, hogyan kell viselkedni, maximum annyit, hogy nem szabad enni a tiltott gyümölcsből, bár ezt Ádám és Éva megtette egy beszélő kígyó bátorítására. Ez kétségtelenül különösnek tetszhet, de az Úr végül elrendezi a dolgokat.

– Beszélő kígyó? – kérdezte a makacskodása okáról mindinkább megfeledkező és egyre jobban összezavarodó férfi (aki a feleségétől eltérően még soha nem nézett bele a Bibliába).

– Hallgatni is tudott, nemcsak beszélni, de azt nem tette a kirakatba, hogy milyen letolást kapott az Úrtól. Ezért kell a porban csúszkálnia a mai napig. A kígyónak, természetesen, nem az Úrnak.

– Mi van? Mit akar ezzel mondani a tiszteletes asszony? – kérdezte a még jobban összezavarodó és már kevésbé makacskodó férfi.

A lelkésznő elsősorban azt akarta elérni, hogy az akadékoskodó férfit kibillentse egyensúlyából, és ezt el is érte. Látszott rajta, hogy alaposabban megválogatja szavait, mielőtt hangját halkabbra fogva közölte, hogy Anders atya szavainak erejét nem lehet előre felmérni. Abban reménykedni, hogy Jézus Krisztus maga is megjelenik a prédikáció közben, talán túlzás, de ha ez mégis bekövetkezne, rémisztő volna, ha valaki neki akarna támadni. Az is megtörténhet, hogy valamelyik apostolát küldi el maga helyett, elsőnek talán nem Iskarióti Júdást, de van még tizenegy másik, akik közül választhat. A lényeg az, hogy senki nem tudhatja biztosan, hogy ettől a naptól kezdve milyen erőket szabadít fel az atya prédikációja. Ezért van szükség biztonsági intézkedésekre.

– De nincs semmi kényszer. Senkire nem akarjuk ráerőltetni, hogy találkozzon az atyával, vagy találkozzon Jézus Krisztussal vagy az apostolaival. Minden, ami itt történik, holnap reggel állítólag úgyis benne lesz a lapokban, tehát nem fog lemaradni semmiről. Ha óhajtja, máris kikísérem.

Nem, ezt már nem akarta a korábban még bőszen makacskodó férfi, és még kevésbé a felesége, aki erős kézzel megragadta a karját, és azt mondta:

– Gyere, Tage, menjünk be, mielőtt elfoglalnak minden helyet.

Tage hagyta magát bevezetni, de volt annyi lélekjelenléte, hogy amikor elhaladt a kellemetlen modorú biztonsági őr mellett, megjegyezze, hogy a feleségével együtt már majdnem két éve egy Opel Corsával közlekednek.

Gyilkos-Anders legfontosabb feladata az volt, hogy prédikációjában a nagylelkűséget hangsúlyozza. Emlegetheti kicsit Jézust is, de főként, újra és újra, a nagylelkűséget. További vezérfonal volt az adakozás boldogsága, és hogy a mennyország vár mindenkire, aki beleüríti tárcája egész tartalmát a perselybe, de ugyanez a mennyország azokat sem utasítja el, akik csak résnyire nyitják meg tárcájukat (a „sok kicsi” elve alapján).

– És fékezd magad a hallelujázással, a hozsannákkal, meg az egyéb olyan dolgokkal, amiket nem értesz – mondta a lelkésznő.

De Gyilkos-Anders most, hogy közeledett a pillanat, egyre idegesebb lett. Ha most hirtelen mindent elfelejtene, amit nem ért, nem sok mindent tudna mondani.

Megkérdezte, mi volna, ha alternatíva gyanánt, amikor válságos pillanat áll elő, gombaneveket kezdene felsorolni latinul, mert az avatatlanok számára az nagyon vallásosnak hangzik. És igazolásul mindjárt sorolni is kezdte:

– Cantharellus cibarius, Agaricus arvensis, Tuber magnatum... Az Apa, a Fiú és a Szentlélek nevében. Ámen.

– Mit mond? – kérdezte a recepciós, aki ekkor lépett be a szobába.

– Nem tudom biztosan, de azt hiszem, fohászkodik a rókagombához, a csiperkéhez meg talán a szarvasgombához – mondta a lelkésznő, majd visszafordult a gyilkoshoz, és egyenesen megtiltotta neki, hogy bármelyiknek a nevét kiejtse a száján, de még ezeknél is jobban vigyázzon, hogy a légyölő galócát ne hozza semmiképp szóba, bármi legyen is a latin neve.

– Amanita muscaria – csúszott ki Gyilkos-Anders száján, még mielőtt belé fojthatták volna a szót.

A lelkésznő azt mondta, hogy most már igazán nem volna szabad elveszítenie az önbizalmát (miközben arra gondolt, hogy a galóca latin neve voltaképpen jobban hangzik, mint egy rossz pillanatban kimondott hozsánna).

– Ne felejtsd el, hogy te most már nemzeti hős vagy, az új Elvis – mondta a lelkésznő, miközben megtöltötte borral azt az úrvacsorai kelyhet, melyet az előző nap talált egy tizennyolcadik században készült szekrényben, amely valószínűleg többet ért, mint az egész templom.

Ugyanebben a szekrényben talált egy kis ládikát is, amelyben összeszáradt ostyák voltak. A lelkésznő kiegészítésképp megkínálta Gyilkos-Anderst Jézus testével, de a főpásztor, aki épp arra készült, hogy kiürítse a már a kezébe vett kelyhet, inkább a vérből szeretett volna még egy adaggal kapni. Ha a prédikáció közben hirtelen mégis szüksége volna a testre is, e célból a biztonság kedvéért már elrejtett a szószéken egy zacskó fahéjas tekercset.

39. fejezet

Hatalmas ujjongás és taps fogadta Anders atyát, amikor megjelent a szószéken.

Integetett jobbra, integetett balra, és integetett egyenesen előre. Azután újra integetett mindkét karjával, amíg a közönség kissé megnyugodott.

– Halleluja! – ez volt az első szava.

Az ünneplés ismét magasba hágott.

– Hozsánna! – folytatta Gyilkos-Anders, mire a lelkésznő a kulisszák mögött odasúgta a recepciósnak, hogy már csak a galóca van hátra.

De az atya témát váltott:

– Adakozzatok, adakozzatok, adakozzatok! – mondta.

– Alakul – mondta a lelkésznő.

Miközben a Mälar Gimnázium két osztályának felbérelt tanulói kint is és bent is körbehordozták a perselyeket, Gyilkos-Anders folytatta prédikációját.

– Jézus vére és teste! – mondta, és az ujjongás ismét felerősödött.

– Teste és vére a helyes sorrend – suttogta a lelkésznő a recepciósnak. – De hát nem mindenkinek ez a fontossági sorrend.

– Csak nehogy elővegye a fahéjas csigákat!

Eddig az atya még nem mondott egyetlen szót sem a saját történetéről, az új élethivatásáról. Nem mondott egyetlen összefüggő mondatot sem. De a lelkésznő és a recepciós döbbenten tapasztalta, hogy erre nem is nagyon van szükség. Gyilkos-Anderst úgy fogadták, mint... igen, mint Elvist.

Most mindenesetre előhúzott egyet az emlékeztető cédulákból, és kitette maga elé. Annak idején, még a lakókocsiban felfedezett néhány rendkívül értékes részt a Bibliában.

– Azt mondom, amit Pál írt egykor Timóteusnak: Ezután ne csak vizet igyál, hanem – gyomrodra és gyakori gyengélkedésedre való tekintettel – élj egy kevés borral is.

A recepciós a fejéhez kapott. A lelkésznő megrémült. Mi állhat még ennek a tuloknak a céduláján?

Az ujjongásba most nevetés és elégedett döcögés keveredett. De a hangulat továbbra is szeretetteli volt. A templomban kezdett felforrósodni a levegő.

A lelkésznő és a recepciós egy elfüggönyözött helyiségben állt a szószéktől balra, ahonnan észrevétlenül megfigyelhették a közönséget. A Mälar Gimnázium tanulói végigjárták a padsorokat, szinte mindenki dobott egy kis pénzt a perselybe, de úgy látszott, mintha...

– Csak képzelődöm? – kérdezte a recepciós a lelkésznőjétől. – Vagy tényleg úgy van, hogy az adja a legtöbbet, aki a legvidámabb?

A lelkésznő is kilesett a függöny mögül, közben Gyilkos-Anders saját gyártmányú cédulái segítségével folytatta a prédikációt:

– Még Habakuk próféta látomásaiban is megjelenik a bor. Egyébként neki a neve is találó. Vagy ahogy az Írásban áll: Igyál csak te is, és mutasd meg, hogy körül sem vagy metélve! Rajtad a sor, hogy megidd az Úr jobbjából a kelyhet.

Az idézet gyökerestül lett kirángatva az eredeti összefüggésből, de hangulatnövelő hatása jól érvényesült. És a lelkésznő látta, hogy a recepciósnak igaza van. Miután a perselyek megteltek, néhány diák vödörrel kezdett körbejárni, az egyikbe valaki beletette az egész tárcáját!

A lelkésznő ritkán káromkodott. Erre nevelte apja, a lelkész, aki nagyon ritkán használt csúnya szavakat, és akkor is csak a lányával kapcsolatosan. Azonkívül még vasárnaponként, órákkal az istentisztelet előtt. A lelkész felébredt, felült az ágyában, bedugta lábát a papucsába, melyet felesége gondosan kikészített neki a megfelelő helyre, eszébe jutott, hogy vasárnap van, és tömören megfogalmazta véleményét az egész napról, mielőtt még elkezdődött volna:

– A kurva életbe.

Ezért figyelemre méltó, hogy a lelkésznő azt mondta, amit mondott, amikor látta, hogy ötszázasok és egész pénztárcák hullnak a perselyekbe és a vödrökbe. A látványra és az élményre a rövid „a kurva életbe” kifejezést érezte a legtalálóbbnak. Mentségére szól, hogy olyan halkan mondta, hogy más nem is hallotta.

Ráadásul Gyilkos-Anders is kitett magáért prédikációja hátralévő húsz percében. Köszönetet mondott Jézusnak, hogy egy nyomorult gyilkos számára lehetővé tette, hogy újjászülessen. Üdvözletét küldte a királynénak, és megköszönte neki a támogatást. És további idézeteket olvasott fel a céduláiból, melyek jobban illettek a helyzethez, mint a korábbiak:

– Mert úgy szerette Isten a világot, hogy egyszülött Fiát adta, hogy aki hisz őbenne, el ne vesszen, hanem örök élete legyen.

Aztán többször is elismételte úgy, hogy a dörgő tapsvihartól alig lehetett hallani:

– Adakozzatok, adakozzatok, adakozzatok. Halleluja, Hozsánna és Ámen!

A meggondolatlanul bemondott „Ámen” miatt a közönség egy része úgy gondolta, hogy az atya befejezte a prédikációt (egyébként maga sem tudta, hogy befejezte-e vagy sem), kiugráltak a padokból, és odarohantak hozzá. Látván a fejleményeket, még legalább háromszázan követték őket. Ha valaki Elvis, annak azt vállalnia kell.

Ezután két és fél órán át folyt az autogramkérés és a közös fotók készítése Anders főpásztorral. Eközben a lelkésznő és a recepciós minden gimnazistának kezébe nyomott egy-egy százast a perselyből, és nekilátott a maradék megszámolásának.

A templom egyik leghátsó sarkában egy férfi állt, aki most kivételesen nem tartott gereblyét a kezében (nem is tudta volna behozni a fémdetektoros kapun át).

– Köszönöm, Uram, hogy nekem adtad a feladatot, hogy rendet teremtsek ebben a káoszban – mondta Börje Ekman.

Az Úr nem válaszolt.

40. fejezet

A premier bevétele a gimnazisták bérének levonása után négyszázhuszonötezer korona volt. Ebből még le kellett vonni huszonegyezer-kétszázötven koronát külön-külön az őrségnek, Gyilkos-Andersnek és a költségek fedezésére és a jótékonykodásra létrehozott kasszának. A megmaradó háromszáznegyvenezer bekerült a lelkésznő és a recepciós sárga bőröndjébe, a bőrönd pedig a sekrestyében álló tizennyolcadik századi szekrénybe. A piros bőröndre egyelőre nem volt szükség (a bőröndök nem a világ legbiztonságosabb bankszéfjei, de a recepciós ragaszkodott hozzá, hogy minden bevételüket azokban tartsák úgy, hogy válságos helyzetben fél percen belül mobilizálhatók legyenek).

Gyilkos-Anders egy nagy üveg vörösbort kapott köszönetképp a jó munkáért, valamint ígéretet arra, hogy mintegy húsz hét múlva ismét elajándékozhat egy félmilliót valamelyik rászoruló szervezet számára.

– Fantasztikus – mondta. – De most már szeretnék harapni is valamit. Kölcsönkérhetek egy ötszázast kajára?

A recepciós rájött, hogy elfelejtették közölni a gyilkossal, hogy bér is jár neki, és mivel nem kérdezte, ennyiben is maradt a dolog, vagyis elfelejtve.

– Még szép, hogy kérhetsz egy ötszázast – mondta. – Mindjárt meg is kapod. De azért ne verd el az egészet egyszerre, légy szíves. És ha elmész valahova, vidd magaddal Bicska-Jerryt.

Gyilkos-Anderstől eltérően Bicska-Jerry tudott számolni. Huszonegyezer-kétszázötven korona nem fedezte ő és az emberei bérét.

– Akkor duplázzuk meg – mondta a recepciós.

Az őrök kapták meg azt, ami a gyilkosnak járt volna, csak nem tudta, hogy jár neki, de így nem borult fel a költségvetés egyensúlya.

De mielőtt Gyilkos-Anders és Bicska-Jerry útnak indult volna, még egy ember lépett be a helyiségbe.

– Nagyszerűen telt az este az Úr szolgálatában – hazudta a férfi, aki az égtől a rendrakás feladatát kapta.

– Kihez van szerencsém? – kérdezte a lelkésznő.

– Börje Ekman vagyok, harminc éve a gyülekezet gondnoka. Vagy harmincegy éve. Vagy huszonkilenc éve, attól függ, hogy számoljuk. A templom parlagon hevert egy ideig.

– Gondnoka? – kérdezte a recepciós.

Még csak ez hiányzott, gondolta a lelkésznő.

– A francba, elfelejtettem mondani – szólt közbe Bicska-Jerry, aki közben a választékosabb nyelvhasználatról is elfeledkezett.

– Isten hozott itthon – mondta Gyilkos-Anders, aki néhány percen belül két dicséretet is kapott, és ettől emelkedett lélekállapotba került.

És kifelé menet még meg is ölelte Börje Ekmant.

– Gyere, Jerry, menjünk. Szomjas vagyok. Akarom mondani, éhes.

41. fejezet

Börje Ekman az esti istentisztelet során felírt tizennégy megjegyzéséből egyet sem tudott szóvá tenni. Ehelyett a recepciós és a lelkésznő szelíden kitessékelte azzal az ígérettel, hogy egy későbbi időpontban majd megbeszélik a dolgokat. Amire ő azt válaszolta, hogy az igehirdetés egyes fontos elemein, a prédikáció hangnemén, az istentisztelet időpontján és még egy-két apróságon kívül nincs sok megbeszélnivalójuk, ő tudja, hogyan kell megteremteni az eszményi gyülekezeti életet, a hívek közül néhánnyal már fel is vette a kapcsolatot.

– Egyébként mennyi bevételünk volt ma este?

– Még nem számoltuk össze, de valószínűleg több mint ötezer – vágta rá gyorsan a recepciós, remélve, hogy nem mondott túl alacsony összeget.

– Ez igen! – mondta Börje Ekman. – Gyűjtésrekord! És ki tudja, mennyi lehet még, ha rendbe hozom a dolgokat, összecsiszolom a szervezést, az igehirdetés tartalmi elemeit és meg egy-két apróságot. Fogadni mernék, hogy egy szép napon át fogjuk lépni a tízezer koronás bűvös határt is.

Már csak ez hiányzott, gondolta a lelkésznő.

Még egy utolsó „hétfőn visszajövök, szépen felgereblyézem az utat, talán akkor találkozunk” megjegyzéssel Börje Ekman végre elhagyta a helyiséget.

– Miért nem lehet soha felhőtlenül örülni semminek? – kérdezte a recepciós.

A lelkésznő is ezt gondolta, de úgy vélte, jobb, ha várnak egy hetet, mielőtt kirúgják azt az embert, akit nem is alkalmaztak. Most inkább ünnepeljenek egy hétfogásos vacsorával, aztán szállodai szobával. És főként beszéljék meg a koncepció finomításának lehetőségeit a mai nap tapasztalatai alapján.

*

A lelkésznő a dél-afrikai, 2005-ös Anwilkával való első koccintás után állt csak elő az új ötletével.

– Úrvacsora – mondta.

– Értem, persze – felelte a recepciós.

– Dehogy érted!

A lelkésznő nem Gyilkos-Anders üzemanyagára gondolt, és nem is a szó eredeti jelentésére, hanem egy újfajta értelmezésre az Andersegyház keretei között.

– Hát akkor fejtsd ki – mondta a recepciós, és még egy kortyot ivott a dél-afrikai borból, amelyért nemsokára kétezer koronát kell fizetniük, hacsak nem rendelnek belőle még egy üveggel.

Arról van szó, amire rájöttek, vagyis hogy összefüggés van a jókedv és az adakozási kedv között. Gyilkos-Anders jókedvre deríti az embereket (szinte mindenkit rajtuk és a savanyú képű gondnokon kívül), akik azután szívesen adakoznak. Ha ehhez még bort is kapnának, még többet adakoznának! Egyszerű matematika.

A lelkésznő arra a következtetésre jutott, ha a közönség minden tagjával – álló-és befogadóképességtől függően – megitatnának egy pohártól fél literig terjedő mennyiségű bort, akár meg is duplázhatnák a szombati bevételüket. Nem ötezerről tízezerre, ahogy a gereblyés öreg gondolja, hanem félmillióról egymillióra.

– Úrvacsora mindenkinek, minden mennyiségben? – kérdezte a recepciós.

– Javaslom, hogy ezentúl ne nevezzük úrvacsorának, legalábbis egymás között ne. A financiális stimuláció szebben hangzik.

– Nem kell az italfogyasztást engedélyeztetni?

– Szerintem nem. Ebben a csodálatos országban, ahol mindenütt tilalomfákba és szabályokba ütközünk, nagyjából bármit megtehetünk, ha nem lépünk ki a templom falai közül. De azért a biztonság kedvéért ennek hétfőn még utánanézek. Egészségedre, drágám. Príma ez a bor. Túlságosan is jó az egyházunknak.

42. fejezet

A rákövetkező hétfőn, reggel 9.01-kor a lelkésznő felhívta a sekrestyéből az alkohol-és dohányforgalmazási engedélyek kiadásával foglalkozó hatóságot, bemutatkozott, elmondta, hogy egy újonnan alapított gyülekezet segédlelkésze, és megkérdezte, szükségese alkoholárusítási engedély az úrvacsorai bor istentiszteleten való kiszolgáltatásához.

Nem, közölte kimért hangon a hatóság képviselője. Úrvacsora szolgáltatásához nem kell engedély.

A lelkésznő ezután, a biztonság kedvéért, még azt is megkérdezte, vannak-e a hatóságnak szempontjai arra nézve, mennyi bort fogyaszthatnak el ilyenkor a gyülekezet tagjai.

A tisztviselő sejtette, hogy a kérdésben valami sandaság rejlik, úgyhogy a formális választ még az eddigieknél is kimértebb hangon személyes reflexióval toldotta meg.

– Az úrvacsorai bor mennyiségére nézve a hatóságnak nincsenek szempontjai, de ha volnának, meg kellene akadályozniuk, hogy a templom közönsége lerészegedjen. Hiszen elképzelhető, hogy a vallás tanítása nem is érné el a célját, ha túl sok bort fogyasztanak.

A lelkésznő majdnem azt válaszolta, hogy ez esetben az se volna baj, ha a tanítás, vagy legalábbis bizonyos részei el se jutnának a közönséghez, de inkább nem mondott semmit, csak megköszönte a felvilágosítást, és gyorsan letette a kagylót.

– Szabad az út! – közölte a recepcióssal.

Majd odafordult Bicska-Jerryhez, aki szintén a sekrestyében tartózkodott.

– Kilencszáz liter vörösborra lenne szükségem a következő szombatra. El tudod intézni?

– Hát persze – felelte Bicska-Jerry, aki megfelelő kapcsolatokkal rendelkezett. – Kétszáz, ötliteres doboz moldáv Merlot, dobozonként száz koronáért, megfelel? Az ízére nézve nem tartozik a...

...„díjnyertes kategóriába” – akarta volna mondani, de a lelkésznő közbeszólt:

– Alkoholtartalom?

– Megfelelő – mondta Bicska-Jerry.

– Akkor jöhet. Hozass mindjárt négyszáz dobozzal, hiszen szombatból is több lesz.

43. fejezet

Börje Ekman végiggereblyézte a kavicsos útját. Az az út tényleg az övé volt, senki másé. Gyilkos-Anders végigsétált rajta, Bicska-Jerry némán követte. A főpásztor dicsérte a gereblyézés minőségét, cserébe szép szavakat kapott az első prédikációjáért.

– Nem volt abban szinte semmi hiba, igazán nem – hazudta mosolyogva Börje Ekman.

A kegyes hazugsággal akart lehetőséget teremteni rá, hogy megvalósítsa három részből álló tervét, amelyben:

1) szempontokat vetne föl a prédikáció tartalmát illetőleg, 2) kitűzné az irányjelzőket, amelyekhez a főpásztornak tartania kellene magát, 3) majd az alkalmas időponttól kezdve ő maga írná számára a vasárnapi textust.

Egyébként azzal is kezdeni akart valamit, hogy miért szombat este tartják a vasárnapi istentiszteletet. Ennek megváltoztatását a második szinten kell majd elérnie. Vagy a harmadikon, attól függően, mennyire bizonyul nehezen kezelhetőnek a főpásztor, a lelkésznő meg az a harmadik.

A gyilkos állandó kísérőjének, Bicska-Jerrynek volt annyi esze, hogy beszámolt a lelkésznőnek és a recepciósnak a prédikátor és az önjelölt gondnok bimbózó barátságáról.

– Még csak ez hiányzott – mondta a lelkésznő.

A recepciós bólintott. Már az is probléma, hogy Börje Ekman gondoknak nevezi magát, miközben senki nem kérte fel rá. Ráadásul úgy viselkedik, mintha egyenesen össze lenne házasodva a templommal és környékével, és várhatólag mindig vissza fog jönni, bármilyen messzire kergeti is el Bicska-Jerry és csapata. Vissza fog jönni, és rá fog jönni, amire első alkalommal nem jött rá, hogy mekkora összegeket gyűjtenek össze. Azonkívül fennáll a veszélye, hogy még jobban elcsavarja a már úgyis eléggé becsavarodott főpásztor fejét, akiben azután végképp nem lehet majd megbízni.

– Ha legközelebb Gyilkos-Andersszel meglátjátok Börje Ekmant, próbáljátok elterelni innen azt a féleszűt valahova máshova – mondta a recepciós.

– Melyiket? A gyilkost vagy a gereblyést? – kérdezte Bicska-Jerry.

44. fejezet

A bemutatkozás jobban sikerült, mint ahogy abban az előzmények alapján reménykedni lehetett. Újságírók is eljöttek, és újabb ingyenreklámmal ajándékozták meg őket, amikor beszámoltak Anders atya sikeréről, és találgatni kezdték, kit támogat újabb félmillióval a frissen megtért és adakozó kedvű egykori gyilkos. Maga a prédikáció különösebben nem imponált egyik újságírónak sem, a főpásztor és a gyülekezet elragadtatása viszont annál inkább.

Néhány nappal később az újságok újra foglalkozni kezdtek az üggyel. Névtelen betelefonálók szerint a következő szombaton az ingyenkávét ingyenbor váltja fel. Az úrvacsora ugyanis fontos szerepet tölt be az Andersegyház liturgiájában. Az újságok információja szerint az istentisztelet tizenhét óra nulla perckor kezdődik minden szombaton, egész évben. Amikor a karácsony szombatra esik, kivételesen forralt bor formájában szolgáltatják ki az úrvacsorát, de más változás nem lesz.

– Köszönöm, Istenem, a névtelen betelefonálókat – mondta a recepciós, amikor elolvasta az ingyenreklámokat az országos napilapokban.

– Hol látsz bármiféle utalást a Bibliában arra, hogy Isten teremtette volna a névtelen betelefonálókat? – kérdezte a lelkésznő.

*

Újra eljött a szombat, özönlöttek a hívők, és a templom újra megtelt, bár nem annyira, mint az első alkalommal. A lelkésznő és a recepciós számított rá, hogy így lesz, sokan megkapták már az autogramjukat vagy a fotójukat, és nem érezték szükségét, hogy még egyszer fizessenek ugyanazért. De még így is voltak kétszázan, akik nem fértek be a templomba.

Az első alkalommal kávés termoszokat helyeztek minden huszadik ülésre a padsorokba. Most viszont borospoharat tettek minden helyre és ötméterenként egy-egy doboz moldáv bort a földre.

Senki nem nyúlt a borhoz, amíg a főpásztor meg nem jelent a szószéken pontosan tizenhét óra nulla perckor.

A helyiség legtávolabbi sarkában most is ott állt, ugyanott, ahol az előző héten:

Börje Ekman.

Máris teljesen összezavarodva.

– Halleluja és Hozsánna! – kezdte el prédikációját Anders atya, majd merőben személyes okok miatt mindjárt a tárgyra tért: – Jézus, kedves barátaim, magára vette az egész emberiség szenvedését. Erre emeljük most poharunkat!

Gyilkos-Anders az úrvacsorai kehelyből töltötte meg poharát, miközben a padsorok között tumultus támadt. Kevés kínosabb dolog van annál, ha poháremelésnél valakinek üres a pohara.

Bármennyire kívánta is már a főpásztor a kezében tartott bort, megvárta, amíg a gyülekezetből elég sokan felkészülnek.

– Igyunk Jézusra! – mondta végül, és egy hajtásra kiitta poharát. A templomban tartózkodó nyolcszáz emberből több mint hétszázan követték a főpásztor példáját. Több mint ötvennek közülük már ennyi is sok volt.

Egy rosszul elhelyezett „ez jólesett” után Anders atya azzal a magyarázattal kezdte prédikációját, hogy ő az Úr egyszerű szolgája, aki korábban nem tudta, hogy az üdvösséghez Jézus vérén és testén keresztül vezet az út. Most azonban meglátta a fényt. És elárulhatja a gyülekezetnek, amire rájött, vagyis hogy honnan ered az úrvacsora gondolata. A részletekbe most nem akar belebonyolódni, de röviden arról van szó, hogy Jézus a keresztre feszítés előtt megéhezett, és meghívta a barátait egy utolsó eszem-iszomra. Ő volt csak jelen meg az apostolok, de a későbbi kutatások, melyeket ő maga, Anders atya folytatott le, kiderítették, hogy sokkal több bort döntöttek magukba, mint amennyiről korábban tudomásunk volt. És ugyan eltelt egy kis idő utána a keresztre feszítésig, de nem lehet kizárni, hogy Jézus a Golgotán mindennek tetejébe még másnapos is volt. Ez logikus magyarázatot adna szorongására és felkiáltására: Én Istenem, én Istenem, miért teszed ezt velem?

Eszem-iszom? Másnapos Jézus a kereszten? Jól hallotta Börje Ekman?

Anders atya ekkor már új cédulát tartott maga előtt, és az utóbbi idézet lelőhelyének elegánsan Márk evangéliumának 15:34 passzusát adta meg. Tett még egy előre nem tervezett kitérőt a másnaposság gyötrelmeiről, mielőtt visszatért volna Jézushoz a kereszten. A főpásztor szerint a legérdekesebb, amit Jézus mondott, mielőtt eltávozott volna az öröklétbe, az volt, hogy „Szomjazom” (János, 19:28).

Ennyit Jézus véréről. Ami a testét illeti... ámbár nem, előbb ideje volna, hogy az Úr nevében még egy poharat ürítsenek, hogy a teremben ülő vagy álló hívek ne legyenek másnaposak.

Nem sok időbe telt, míg jóformán az egész gyülekezet elázott. Az atya háromszor emelte poharát házilag összebarkácsolt úrvacsora-magyarázata közben, mielőtt rátért volna a következő napirendi pontra.

– Állítólag kenyeret is törtek a bor mellé, de álljon meg a hegyi menet: száraz fehér kenyeret a vörösbor mellé? Hát így kell megadni a tiszteletet az Úrnak és fiának?

Halk „nem” hallatszott fel innen-onnan a teremből.

– Nem hallom! – mondta Gyilkos-Anders emelt hangon. – Hát így adjuk meg nekik a tiszteletet?

– Nem! – kiáltották most már többen is.

– Még egyszer! – mondta Gyilkos-Anders.

– Nem! – harsogta most már az egész templom és odakint a fél autóparkoló.

– Most már hallom! – mondta Gyilkos-Anders. – És a ti szavatok számomra törvény.

Adott jelre a Mälar Gimnázium immár négyszeres számban kivonuló tanulói munkához láttak. Egyik kezében mindegyik vödröt tartott a papírpénz vagy legrosszabb esetben a fémpénz számára. A másik kezében tálcát, amely különféle kekszekkel, mag nélküli szőlővel, vajjal és sajttal volt megrakva. A tálcákat a közönség kézről kézre adogatta, és ha valami elfogyott, a diákok nyomban pótolták.

A főpásztor külön tányért kapott. Jóízűen tömte magába a rajta lévő finomságokat.

– Úgy látszik, ma minden sajt papsajt – mondta.

Miután heteken át nem vett mást magához, mint Jézus vérét meg egy-két hamburgert vagy fahéjas csigát, Gyilkos-Anders jónak látta, ha kicsit utánaolvas (tényleg csak kicsit), mi fán terem voltaképpen az úrvacsora. A lelkésznő is erre biztatta, mert attól tartott, hogy ha Gyilkos-Anders száján hétről hétre csak süket duma jön ki, akkor előbb-utóbb olyan lelkiatya lesz belőle, aki nem lelkesíti a tömegeket arra, hogy bőséges adakozással próbáljanak közelebb kerülni a mennyországba való bejutás lehetőségéhez. Ez pedig végső soron épp annyira lenne jövedelmező, mint a bántalmazási iparágban az olyan vállalkozás, amelyik nem vállal bántalmazást.

Az úrvacsorán kívül azonban másképp is lehet ösztönözni az ivászatot, ami immár meghonosodott Isten hajlékának kapuin belül és közvetlenül a kapui előtt is. A lelkésznő ezúttal gondosabban átnézte Gyilkos-Anders céduláit, és hozzátett néhányat maga is, amelyekről úgy gondolta, hogy fokozhatják a jó hangulatot és az adakozókedvet.

Az atya mesélhet például Noéról, aki a világon először ültetett szőlőt, és ennek következtében ő volt az első ember, aki alaposan leitta magát. Ezután mezítelenre vetkőzött a sátrában, ahogy arról Mózes első könyve beszámol (9:21), majd kijózanodott, másnaposságában jól letolta az egyik fiát („mindig ez a másnaposság!”), és élt még további háromszázötven évig azon a hatszázon felül, amit már maga mögött tudott.

– Most még egyszer, utoljára emeljük poharunkat – mondta befejezésül Anders atya. – Igyunk Jézus véréből. A bor jóvoltából Noé kilencszázötven évig élt. Bor nélkül már régen meghalt volna.

A recepciós arra gondolt, Noé már amúgy is régen meghalt, de az atya a jelek szerint bármit mondhat, mindent elfogadnak tőle.

– Egészségünkre! A legközelebbi szombati viszontlátásig! – mondta Anders atya, és magából a kehelyből is kiitta a maradék bort.

A recepciós ujjai pattintásával jelezte a gimnazistáknak, hogy még egyszer menjenek körbe, aminek eredményeképp további tízezreket gyűjtöttek be az eddigiek mellé, bár ekkor, sajnálatos és felettébb ízléstelen módon, egy idősebb hölgy, aki boát viselt a nyakában, belehányt az egyik vödörbe.

Miközben a közönség, eltelve üdvösséggel és borral, kifelé tántorgott a templomból, a lelkésznő és a recepciós kiértékelte az est lefolyását. A gyors első becslés arra utalt, hogy a bevétel ezúttal meghaladta az egymillió koronát, tehát a befektetés a moldáv borba és a különféle rágcsálnivalókba sokszorosan megtérült.

*

A pénzes bőröndök már a szekrényben voltak, amikor Börje Ekman gondnok belépett az események irányító központjába, vagyis a sekrestyébe. Arca kipirult, elégedetlennek látszott.

– Először is! – kezdett bele mondókájába.

– Először is tanulja meg, hogy a jól nevelt ember köszön, ha belép valahova – vágott a szavába a recepciós.

– Helló, Börje – üdvözölte a botfülű gyilkos. – Mit szólsz a mai prédikációhoz? Volt olyan jó, mint a múltkori?

Börje Ekman kizökkent lendületéből, de újra nekifutott.

– Jó estét mindenkinek – mondta. – Van itt néhány dolog, amit szóvá kell tennem. Először is teljes a káosz a templom előtt. Egymásba tolatott legalább négy autó. Az emberek úgy tántorognak, és úgy húzzák a lábukat, hogy hétfőn legalább kétszer kell felgereblyéznem az utat...

– Talán azt is le kéne aszfaltoznunk, jobban is illene a parkolóhoz – szólt közbe a recepciós, aki harcias kedvében volt.

Leaszfaltozni a kavicsos utat? Börje Ekman fülében ez úgy hangzott, mint templomban a durva káromkodás. Még fel sem ocsúdott a döbbenetből, Gyilkos-Anders, aki részegebb volt a kelleténél, felkiáltott:

– Na, nyögd már ki végre, mit szólsz ehhez a kurva prédikációhoz!

Templomban káromkodni Börje Ekman szerint olyan bűn, mint templomban káromkodni.

– Mi folyik itt tulajdonképpen? – kérdezte, és belenézett az egyik vödörbe, amelyet még nem ürítettek ki, s tartalmát nem helyezték át a legközelebbi bőröndbe. Ez volt az a vödör, amelybe az idős hölgy belehányt, elfedve ezzel valószínűleg több ezer koronát! – Prédikációhoz? – folytatta Börje. – Nem prédikáció volt az, hanem részeg hablatyolás!

– Ha már erről van szó – mondta Gyilkos-Anders –, nem gurítasz le te is egy pohárral? Azt nem tudom garantálni, hogy kilencszázötven évig fogsz élni, de hogy vidámabb leszel, mint amilyen most vagy, az biztos.

– Részeg hablatyolás! – ismételte meg Börje Ekman. – Isten házában. Hát nem szégyellik magukat!

A lelkésznőnek ekkor lett elege az egészből. Éppenséggel az istenverte Ekman úr az, akinek szégyellnie kellene magát. Miközben ők maguk azért küzdenek, azért törik magukat, hogy összekolduljanak néhány nyomorult koronát a föld legszegényebb lakóinak, Ekman úr a kavicsos útja miatt sopánkodik. Inkább azt mondja meg, mennyit tett a perselybe?

Az önjelölt gondnok egyetlen koronát sem tett bele, és ez kissé kizökkentette lendületéből.

– Maguk csúfot űznek Isten igéjéből, cirkuszt csinálnak az istentiszteletből, maguk, maguk... mennyi pénzt szedtek össze voltaképpen? És mit csináltak vele?

– Ahhoz magának semmi köze – felelte dühösen a recepciós. – A lényeg az, hogy minden korona a rászorulókhoz kerül.

Ha már a „rászorulók” kerültek szóba, itt kell elmondani, hogy a lelkésznő és a recepciós egy hete kiköltözött a lakókocsiból, és beköltözött a Hilton szálloda Riddarholm lakosztályába, aminek nem két fillér az ára.

De ahelyett, hogy ezt elmesélték volna az önjelölt gondnoknak, a lelkésznő felajánlotta, hogy „Jerry úr” megmutatja neki a kijáratot, ha egyedül nem találná meg. Azt is javasolta, már békülékenyebb hangnemben, hogy akkor beszéljék meg a dolgokat, amikor a kedélyek már némiképp lecsillapodtak. Például a most következő hétfőn, ha Ekman úrnak megfelel.

A lelkésznő szerette volna eltávolítani a kellemetlen embert a helyiségből, de nem akarta túlfeszíteni a húrt, nem akarta, hogy Ekman egyből a rendőrségre szaladjon, vagy valami hasonlóan kellemetlen lépésre szánja el magát.

– Kitalálok egyedül is – mondta a gondnok. – De hétfőn visszajövök, felgereblyézem az utat, összesöpröm az üvegtörmeléket a koccanások helyén, és gondolom, egy-két hányást is fel kell takarítanom, amiket eddig még nem fedeztem fel odakint. És elvárom, hogy jövő szombaton más rendben történjenek a dolgok, nem úgy, mint ma! Megértették? Ebben az ügyben tehát találkozunk tizennégy órakor!

– Tizennégy harminckor – mondta a lelkésznő, mert nem akarta hagyni, hogy Börje Ekmané legyen az utolsó szó.

45. fejezet

Egyike a keveseknek, akik egy cseppet sem ittak a második istentiszteleten, egy középkorú nő volt, aki szőke parókát viselt és egy olyan szemüveget, amelyre nem volt szüksége. A tizennyolcadik sorban ült, és húsz koronát dobott a vödörbe, valahányszor elébe tartották, bármennyire fájt is a szíve a húsz koronáért. De nem akart feltűnést kelteni. Azért volt ott, hogy terepszemlét tartson.

Senki nem volt a templomban, aki tudta volna, hogy hívják. Egyébként máshol sem voltak sokan, akik tudták. Azokban a körökben, ahol ismerték, egyszerűen grófnőnek szólították.

Még hét sorral hátrébb két férfi ült a padokban, akik ketten együtt megittak egy egész doboz moldáviai bort. Az előbb említett hölgytől eltérően egyetlen koronát sem dobtak a perselybe. Ha a körülöttük ülők közül valaki ehhez kommentárt talált fűzni, figyelmeztették, hogy vigyázzon, mert nagyon kihúzhatja a gyufát.

A két férfi ugyanabból a célból volt ott. Az egyiket Olofssonnak hívták. A másikat is. És bármilyen nagy kedvük lett volna csíkokat hasítani a szószéken prédikáló főpásztor hátából, a feladatuk ennek épp ellenkezője volt, azt kellett felderíteniük, mennyi esélye van a túlélésre. Gyilkos-Andersnek egyszerűen nem szabad meghalnia. Főként nem hamarabb, mint a grófnak és a grófnőnek.

Olofsson és Olofsson az érkezésük után elsőként egy fémdetektorral találták szemben magukat, ami miatt kénytelenek voltak kisebb sétát tenni a környéken, hogy elrejthessék egy bokorban a revolvereiket, amelyeket később, miután jól berúgtak, már nem találtak meg.

Amikor tekintetüket még nem homályosította el a bor, látták, hogy komoly erők védik az objektumot. Olofsson vette észre elsőnek a toronyban ülő orvlövészeket. Megkérte testvérét, hogy feltűnés nélkül ellenőrizze megfigyelése helyességét, amit Olofsson meg is tett.

A két testvér még aznap este jelentette a látottakat a csoport tizenöt tagjának, akik egyhangúan úgy határoztak, hogy a gróffal és a grófnővel végezni kell. Találkozójukat kissé nehézkessé tette a jelentéstevők részegsége, de annyit azért ki tudtak szedni Olofssonból és Olofssonból, hogy Gyilkos-Anders biztonsága miatt nem kell aggódniuk. Komoly agyafúrtságot és tettrekészséget igényelne bárkitől, aki a közelébe akarna férkőzni.

Sajnos épp az agyafúrtság és tettrekészség együttes jelenléte jellemezte legjobban a gróf és a grófnő párosát. Az utóbbi közölte a gróffal, hogy a templomba szerencsére nem lehet csak úgy egyszerűen bemenni és szétlőni Gyilkos-Anders koponyáját, ahhoz túl jól védik az épületet. Azért tette hozzá, hogy „szerencsére”, mert ebben az esetben a gyilkos nem szenvedne annyit, amennyi kijár neki.

A szombatok tehát nem a legjobb időpontok az akcióra. Gyilkos-Anders sajnos a hét további hat napján is létezik, olyankor azonban mindig testőr van mellette.

– Egy testőr? – kérdezte mosolyogva a gróf. – Azt akarod mondani, hogy egy távolból leadott, jól irányzott lövés után egy szál magában állna ott, csak egy fejetlen testőr heverne a lába előtt?

– Nagyjából igen – felelte a grófnő. – Láttam ugyan egy orvlövészt is fent a toronyban, de gondolom, az a hét többi napján nem üldögél ott.

– Mást nem láttál?

– Valószínűleg többen is őrködnek a templom körül. Legalább négy bejárata van, az egyik új, és feltehetőleg mind a négyet őrzik.

– Tehát öt-hat biztonsági őrük van, és ezek közül az egyik soha nem tágít Gyilkos-Anders mellől?

– Igen. Ennél többet még most nem mernék mondani.

– Akkor azt javaslom, hogy egyelőre tartsd meg a parókádat, és derítsd ki, hogy hamarosan halott gyilkosunk ki meri-e dugni az orrát a templomból. Ha kicsit többet tudunk a mozgásáról, először, ha kell, a testőrt intézem el százötven méterről, a következő golyót pedig egyenesen Gyilkos-Anders hasába küldöm. Nem kell telhetetlennek lennünk abból a szempontból, hogy mennyit szenvedjen. Lassan elvérezni ronggyá lőtt belekkel talán nem a legjobb megoldás, de a körülményekhez képest nem is a legrosszabb.

A grófnő csalódottan bólintott. Csak aztán így is legyen. A „ronggyá lőtt belekkel” egyébként nem hangzik rosszul. A gróf nemhiába gróf, gondolta, és bensőjét jóleső melegség járta át.

46. fejezet

Olofssonnak és Olofssonnak jutott tehát a gróf és a grófnő likvidálásának nem önként vállalt feladata. A többi tizenötnek egyesült erővel sikerült előteremteni a beígért munkadíjat. Amit persze csak akkor kapnak meg, ha elvégzik a munkát.

Pénzben tehát nem volt hiány a tizenhetek szentségtelen szövetségében. Gondolatokban annál inkább. A főgengszter éppolyan tanácstalan volt, mint a két Olofsson. Ekkor azonban a csoport kilencedik tagja arról számolt be, hogy néhány éjszakával ezelőtt már másodszor sikerült kiürítenie Järfällában a nagy műszaki áruházlánc központi raktárát. Hiába tároltak ott ezerféle elektromos cuccot, csak egy sárga és egy zöld vezetéket kellett elvágni a kapcsolószekrényben ahhoz, hogy a cég riasztóberendezését harcképtelenné tegye. Erre szokták mondani, hogy a hóhért akasztják, ugye? A raktárban több mint ötszáz térfigyelő kamerát tároltak szépen felstószolva, raklapon, kartondobozokban, csak ki kellett húzni és be kellett emelni a tolvajok nagy befogadóképességű teherautójába, és közben egyik sem tudott egyetlen képet sem csinálni róluk.

A kilences számú gengszter talált még a raktárban több mint kétszáz fürdőszobai mérleget (kis csalódás), egy jelentősebb tétel mobiltelefont (telitalálat!), különféle GPS-tartozékokat, negyven látcsövet és körülbelül kétszer ennyi rágógumi-automatát, melyeket a félhomályos raktárban elektromos hangerősítőknek nézett.

– Ha valaki szeretne magának egy rágógumi-automatát, csak szóljon.

Senki nem jelentkezett. A kilences ekkor a GPS-tartozékokat hozta szóba, amelyeket a rágógumi-automatákkal és a többi cuccal együtt hoztak magukkal.

– Ha jól értem, ezeket a cuccokat fel lehet szerelni például a gróf és a grófnő autójára. Aztán a mobiltelefonunkon követni tudjuk, merre jár éppen az autó. Szerintem nem volna hülyeség tudni, hogy épp merre járnak, ha terveink vannak velük kapcsolatban.

– És kire gondoltál, ki fogja felszerelni a „cuccot” a gróf és a grófnő kocsijára? – kérdezte Olofsson, bár rögtön belátta, hogy nem kellett volna.

– Mit szólnál hozzá, ha te volnál az, vagy a tesód? – mondta a főgengszter. – Különös tekintettel a megállapodásunkra meg a dohányra, amit most még csak messziről nézhettek.

– De hát azt se tudjuk, milyen kocsival járnak – próbálkozott a másik Olofsson.

– Egy fehér Audi Q7-essel – mondta a jól értesült kilences. – Éjszakánként ott parkol a házuk előtt. Egy másik ugyanilyen kocsi mellett. Kettő van nekik, mind a ketten ezzel járnak. Ami azért is jó, mert így rögtön mind a kettőt megbuherálhatjátok. Megadjam a lakcímüket is? És adjak még egy GPS-t, hogy odataláljatok?

A kilences volt vélhetőleg a társaság esze, azonos szellemi szintet képviselt a főgengszterrel. Olofsson és Olofsson kifogyott az ellenérvekből. És ez megijesztette őket. Ha végrehajtják az imént kapott utasítást, és ha közben véletlenül szembetalálkoznak a gróffal és a grófnővel, az rájuk nézve beláthatatlan következményekkel járna. Vagy beláthatóval.

Igaz: az egymillió azért mégiscsak egymillió.

47. fejezet

A gróf tekintélyes fegyverraktárral rendelkezett. Fegyvert nem rabolt soha, de az évek során sok mindent összevásárolt. És gyakorlatozott is velük a vidéki birtokon, amelyet a grófnő zsarolt ki magának tíz évvel ezelőtt. A lőgyakorlatok szórakoztatóak voltak, és hasznosak is. Soha nem lehet tudni, hogy az autókereskedelmi üzletágban mikor tör ki komolyabb háború.

A sors iróniája, hogy gyűjteményének legkülönlegesebb darabja – egy 9, 3 × 62 mm kaliberű dupla csövű, golyós vadászpuska – egy Stockholmtól nem messze élő igazi gróf fegyvertárából származott. Távcső is volt rajta. A duplacsövűnek akkor lehet a legjobb hasznát venni, ha elefánttal találja szemben magát az ember, ami Stockholm környékén viszonylag ritkán fordul elő. Ha mégis előfordult, a távcső nem sokat segíthetett a puska tulajdonosán, hacsak a meglopott gróf nem volt majdnem tejesen vak, gondolta az álgróf.

Mindegy, most jó hasznát fogja venni. Rövid kiruccanást szervezett a vidéki birtokra, hogy belője magának a puskát. A terv az volt, hogy éles helyzetben az első csőbe osztott köpenyes töltényt tesz, a másodikba pedig teljes köpenyest. Ez két lövést tesz lehetővé egy másodpercen belül. Az elsőt Gyilkos-Anders testőre kapja a szeme közé. Az osztott köpenyes az egész fejét leszedi.

Ezután néhány milliméteres gyors céligazítás után mehet a második töltény Gyilkos-Anders köldöke tájékára. Az egész köpenyes átfúródik a testen, és kimegy a másik oldalon, de közben helyrehozhatatlan károkat okoz. A gyilkos nem purcan ki tőle azonnal, előbb szörnyű fájdalmat érez és kellő mennyiségű halálfélelmet. Aztán lassan elveszti eszméletét, elvérzik, és meghal. Viszonylag hamar, de a körülményekhez képest azért eléggé sokára.

– Ha megtaláljuk a legjobb helyet, ahonnan lőhetünk, nyugodtan újratölthetjük a fegyvert, és ha túl sokáig kapálózik, még egy golyót beleereszthetünk.

A gróf korábban férfias határozottsággal százötven méterben adta meg a távolságot, de most elismerte, hogy nem bánná, ha a lőállás valamivel közelebb volna a célhoz.

Nagy tűzerejű, távcsöves fegyver, két lövés egy másodpercen belül, két csőből, két külön célpontra. A gróf köszönetet mondott a vélhetően félvak elefántvadász kollégának, hogy nem volt annyi esze, hogy zárva tartsa a fegyverszekrényét.

48. fejezet

Egymillió-egyszázhuszonnégyezer-háromszáz korona. Plusz a telehányt vödör tartalma, de annak pontos összegét a lelkésznő és a recepciós soha nem tudta meg. A térdelve, befogott orral elvégzett, látásszervi becslés alapján a Mälar Gimnázium tanulóinak képviselője úgy döntött, hogy a vödörben több pénz van, mint amennyit a csoport egyébként kapna, és a vödröt választotta a fejenként járó száz korona helyett.

– Rendben – mondta a lelkésznő. – Állj fel, fogd a vödröt, és elmehetsz.

– A szombati viszontlátásig – felelte a diák, majd felkapta vödröt, és eltávozott.

A lelkésznő kinyitotta a sekrestye vadonatúj kétszárnyú ajtaját, hogy kiszellőztessen (Bicska-Jerry jó munkát végzett, a háborús vészkijáratot békeidőben áruátvételre lehetett használni). Igazából nem akarta kitenni magát, a recepcióst és a gyilkost a külvilág kíváncsi tekintetének, de a jelen helyzetben a kockázatot minimálisnak ítélte. Az ajtóban őr állt, és Bicska-Jerry is benn tartózkodott a helyiségben, most is, mint mindig, Gyilkos-Anders közvetlen közelében. Azonkívül mintegy száz méteres, füves rét választotta el a templomot a közeli autópályától és az autópálya túloldalán lévő erdős ligettől, ahonnan egy feltételezett orvlövész egy távcsöves puskával is legfeljebb csak egyet tudna lelőni hármójuk közül.

*

A vasárnapi kiértékelő megbeszélés az anyagi helyzet ismertetésével kezdődött, azon egyszerű okból kifolyólag, hogy Gyilkos-Anders még nem ébredt föl. Máskülönben elnapolták volna az anyagi helyzet megbeszélését.

A bruttó összeg ezúttal nagyjából hatszázhuszonöt korona volt látogatónként, a nettó valamivel hatszáz alatt.

– Szerintem jól belőttük az egyensúlyt a részegség foka és az adakozási kedv mértéke között – mondta a lelkésznő elégedetten.

E pillanatban becsörtetett a gyilkos. Még hallotta a lelkésznő utolsó megjegyzését, és azt kérdezte, mi volna, ha a biztonság kedvéért lavórokat helyeznének el a padsorok között azoknak, akiknek hányniuk kell. Ez azzal az előnnyel járna, hogy még egy-két fokkal megnövelhetnék az úrvacsorai hangulat hőfokát.

A lelkésznő és a recepciós nem találták olyan jónak az ötletet, ahogy azt Gyilkos-Anders feltételezte. A padsorok közé állított lavórok ártanának a hely spirituális atmoszférájának. Akárhogy nézzük is, a lavórnak nincs vallási dimenziója. Bármilyen elázott állapotban volt is Noé a sátrában.

– És meztelenül – tette hozzá Gyilkos-Anders, hogy fokozza vele Noé lealacsonyodásának mértékét.

A gyilkos ahogy jött, már ment is tovább. Várta a kocsma és a lazítás, mivel az előző heti ötszázas szombat estig sem tartott ki. A kiértékelő megbeszélések pedig unalmasak voltak. Általában minden megbeszélés. Ha nem jutott volna eszébe a hányáshoz szükséges lavórok kihelyezésének ötlete, már rég a kocsmában ülne az első pohárral a kezében.

A lelkésznő és a recepciós kitűnően elboldogult a megbeszéléseken a főpásztor nélkül is, bárhogy alakult is a napirend. Miután újra magukra maradtak, az istenverte gondnok került szóba, aki immár az egész tevékenységüket veszélyezteti. Másnapi találkozójuk döntő fontosságú lesz. A lelkésznő szerint a helyzetnek két lehetséges megoldása van. Az egyik az, hogy halálosan megfenyegetik, amit Bicska-Jerryre bízhatnának. A másik pedig az, hogy a gondnokot is felveszik a szekérre...

– Ez a „felvétel” azt jelenti, hogy megvesztegetjük? – kérdezte a recepciós.

– Valami olyasmit. Megdicsérjük, hogy milyen szépen gereblyéz, és felajánlunk neki heti húszezret, ha így folytatja.

– És ha nem fogadja el?

A lelkésznő sóhajtott.

– Ha nem fogadja el, be kell vonnunk a tárgyalásba a biztonsági főnökünket. A bicskájával együtt.

A lelkésznő és a recepciós jogosan aggódott a gondnok miatt. Börje Ekman úgy gondolta, hogy a helyzetről tájékoztatni kellene a püspököt. Csakhogy a püspök nő volt és külföldi. Kétségtelenül német, és a németek megbízhatóak, még ha az alkoholfogyasztás terén néha ők is túlzásokba esnek. Bár nem a vallás nevében, és azért ez fontos különbség. De akkor is külföldi. És nő. Ráadásul az Andersegyház nem is tartozik a püspök fennhatósága alá, ez egy elfajzás, mégpedig a legközönségesebb fajta.

Valamit mégiscsak tennie kell. Hívja föl a rendőrséget? Miért? Vagy az Adóhivatalt? Igen, egy pénzügyi visszaélést feltáró névtelen feljelentés nem is tűnik rossz ötletnek.

Most már mindjárt itt a hétfő, előbb gereblyéznie kell, utána pedig találkozik az istentelen lelkésznővel és a társaival. Alaposan be fog olvasni nekik. És ha nem ér el vele semmit, jöhet az Adóhivatal. Azután a B terv és a C terv. Csak előbb ki kell találni őket.

49. fejezet

Miközben a lelkésznő és a recepciós még vasárnap délután is a Börje Ekman-problémán rágódott, Anders atya újra betoppant. Virágos jókedvében volt. Bent járt a városban. A Stureplannál egymás mellett van a kocsma és a fürdő, ahol a gyilkos teste és lelke is megfelelő kényeztetésben részesült.

– Halihó! – mondta. – Mit lógatjátok itt az orrotok?

Tisztán, frissen borotváltan, új, rövid ujjú ingben állt előttük. Mindkét karját tetoválások díszítették, tele volt késekkel, koponyákkal, egymásba fonódó kígyókkal. A lelkésznő arra gondolt, nem szabad elfeledkeznie róla, hogy soha ne engedje zakó nélkül prédikálni.

– De savanyú a képetek – folytatta Gyilkos-Anders. – Mi volna, ha most inkább átvennénk a jövő szombati prédikációt, van néhány ötletem.

– Épp gondolkozunk valamin, most inkább ne zavarj – mondta a recepciós.

– Mit kell annyit gondolkodni? – kérdezte Gyilkos-Anders. – Mi volna, ha néha élveznétek is kicsit az életet? Az Írás is azt mondja a Zsoltárok könyvében: Az alázatosak öröklik a földet, és teljes békességet élveznek.

A lelkésznő arra gondolt, most már abbahagyhatná annak a könyvnek az olvasását. De nem mondta ki. Inkább végigmérte tetőtől talpig, és azt mondta:

– Mózes harmadik könyve 19. része szerint pedig nem szabad sem borotválkoznod, sem tetováltatnod magad, úgyhogy most hallgass inkább egy kicsit, légy szíves.

– Ügyes voltál – mosolygott a recepciós, miközben a frissen borotvált Gyilkos-Anders elkullogott a halálfejeivel, kígyóival és a többi bőrdíszével.

A vasárnap után eljött a hétfő, de a Börje Ekman-problémára még mindig nem találtak megoldást azon a vagy-vagy variánson kívül, amit már korábban kieszeltek: Börje Ekman vagy önként felül melléjük a szekérre, vagy kényszerből – Jerry és a bicskája biztatására. Reménykedni kell, hogy 14.30-kor jól sikerül a találkozó, addig már nincs értelme rágódni rajta.

*

Hétfő reggel a gondnok már kilenc óra előtt munkába állt. Sok tennivaló várt rá. Először is, természetesen, a kavicsos út felgereblyézése. Aztán a parkoló egyes részeit kellett felmosni, más részein pedig felseperni az egymásba tolató autók összetört lámpáinak maradványait, tekintve, hogy a közönség két nappal ezelőtt valószínűleg megdöntötte az egyidejűleg egy parkolóban tartózkodó ittas vezetők svédországi rekordját. Mivel a stockholmi rendőrség a véralkoholszint ellenőrzését a hétnek azokon a napjain és olyan időpontokban szokta végezni, amikor mindenki józan (beleértve őket is), a templom parkolójában történt koccanásokért senkit nem vontak felelősségre.

Tizenegy óra körül Börje Ekman rövid szünetet tartott, leült a kavicsos út mentén álló padra, elővette a kolbászos szendvicsét és egy kis üveg tejet. Üres tekintettel bámult maga elé, és felsóhajtott, bár az is lehet, hogy fordított sorrendben tette ugyanezt, amikor megpillantott valamit annak a rózsabokornak a tövében, amely egyébként jótékonyan elválasztotta a templomtól a parkolót a nyugati oldalon. Elképesztő, hogy a részeg disznók mennyi szemetet hagynak maguk után!

De mi fekszik ott a bokor tövében? Börje letette maga mellé a szendvicset és a tejes üveget, és közelebb ment, hogy megnézze.

Egy... revolver? Két revolver!

Szinte beleszédült a rémisztő gondolatba. Lehet, hogy valamiféle szövevényes bűnügy zajlik éppen körülötte?

És eszébe jutott, mit válaszoltak a gyűjtés eredményét firtató kérdésére. Ötezer? Atyaisten, hogy lehetett ilyen naiv? Hiszen ezért itatják a közönséget borral! Hogy minél többet dobáljanak a vödrökbe, aztán némelyikbe még bele is hányjanak. Egyedül abban az egy vödörben, amelyik le volt hányva, valószínűleg több pénz gyűlt össze, mint amennyit az előző heti bevétel végösszegéről bevallottak.

Egy volt gyilkos, egy lelkésznő, aki nyilvánvalóan nem hisz Istenben, és egy... tényleg, vajon ki a harmadik? Azt mondta, Per Persson a neve. Kitalált név, nem vitás.

És még? Itt van a „biztonsági” főnök, aki soha nem mozdul el a főpásztor mellől, akinek csak egyszer hallotta a nevét, a lelkésznő szájából: Bicska-Jerry! Nem törődnek ezek az Úrral, nem törődnek az éhező gyerekekkel, csak saját magukkal, gondolta Börje Ekman, aki lényegében maga is ezt tette egész életében.

Ez volt az a pillanat, amikor az Úr először szólt közvetlenül hozzá, Börje Ekmanhoz, aki egész földi életét az Ő szolgálatában töltötte: „Te vagy az, Börje, senki más, aki megmentheti eme földi hajlékomat. Te vagy az egyetlen, aki látja, mi folyik itt, te vagy az egyetlen, aki érti. Te vagy az, akinek meg kell tennie, amit meg kell tennie. Tedd meg, Börje. Tedd meg!”

– Igen, Uram – felelte Börje Ekman. – Csak mondd meg, mit tegyek! Mondd meg, és megteszem. Csak mutasd meg nekem az utat, Uram!

Istennel azonban ugyanaz volt a helyzet, mint Jézussal: csak akkor beszélt, amikor ideje és kedve volt hozzá. Nem válaszolt alattvalója kérdésére, sem akkor, sem később. Tény az, hogy Börje Ekmanhoz, amíg élt, Isten nem szólt többé egy szót sem.

50. fejezet

A gondnok fejfájásra hivatkozva lemondta a fél háromra megbeszélt találkozót, jelezve, hogy egyébként egyik kérdés sem olyan sürgős, hogy most azonnal meg kellene beszélniük. A lelkésznő meglepődve fogadta az üzenetet, hogy már nem ég a csipkebokor, de nem bánta, akadt elég dolga ezen kívül is. Megnyugodva arra gondolt, hogy a vagy-vagy dilemma talán megoldódik valahol félúton.

Ebben aztán csalódnia kellett.

A gondnok csak össze akarta szedni a gondolatait. Felült a biciklijére, és hazakarikázott egyszobás, konyhafülkés lakásába.

– Szodoma és Gomora – gondolta magában.

Bibliai városok, ahol a kicsapongás meghaladt minden mértéket, de csak addig, amíg az Úr megálljt nem parancsolt a bűn terjedésének.

– Szodoma és Gomora és Andersegyház – mondta Börje Ekman.

Talán rosszabbnak kell lennie a helyzetnek ahhoz, hogy aztán jobb legyen?

Erre a következtetésre jutott annak idején Nixon elnök is a vietnami helyzettel kapcsolatban. Ott a dolog azzal végződött, hogy a rosszabbodás után a helyzet még rosszabb lett. Végül Nixonnak távoznia kellett (még ha nem is a vietnami helyzet miatt).

A történelemnek megvan az a kellemetlen szokása, hogy szívesen ismétli magát. Egy terv kezdett alakot ölteni a gondnok fejében. Az Adóhivatal bevonásával együtt már voltaképpen alakot is öltött. Előbb rosszabb, azután jobb lesz (ez volt az alapgondolat).

A végeredmény? Előbb rosszabb lett, azután még rosszabb. És végül Börje Ekmannak is távoznia kellett.

*

A minden részletre kiterjedő felderítő munka közben a grófnő eljutott a ligetben egy facsoportig, ahonnan most guggolva nézte a templom új, kétszárnyú oldalajtaját, amelyet hol kinyitottak, hol becsuktak. Az ajtó mintegy százhúsz méternyi távolságban volt tőle, az autópálya túloldalán. Szerda volt, a borszállítás napja, teherautó tolatott a bejárat közelébe, az ajtó tárva-nyitva állt, hordták be a boros dobozokat a templomba. Az ajtó és a teherautó között őr állt, automata fegyverének vége kilógott a köpenye alól.

A grófnő a bent állók között felismerte a Johanna Kjellander nevű nőt és a férfit, akinek valami Per... Jansson volt a neve. És mellettük, igen, ott állt Gyilkos-Anders és az átkozott testőre.

A grófnő látcsővel nézte a jelenetet, és megállapította, hogy nem ismeri a testőrt, nem az általa ismert alvilági körökből jött. A neve nem érdekelte. Ha ő és a gróf egyszer mégis kíváncsi lenne rá, bármikor kimehetnek a temetőbe, és megnézhetik, milyen név van a sírkövére írva.

Fontosabb az, hogy jól fel legyenek készülve, és egyszerre végezhessenek Gyilkos-Andersszel és a testőrével. Ezután már csak az ajtóban őrködő automata fegyveres férfi jelenthet problémát. Legrosszabb esetben ellentámadást indít, ilyenkor minden azon múlik, hogy időben újra tudják-e tölteni a duplacsövűt. Némi pluszvédelmet jelent számukra a templom és a facsoport között húzódó autópálya.

A mai felderítő akciót a grófnő ezzel a pozitív gondolattal be is fejezte. Nem volt sürgős a dolog, fontosabbnak tartotta, hogy jól sikerüljön.

A grófnő visszatért a fehér Audijához, és elhajtott.

– Hadd menjen – mondta Olofsson. – Megy haza a rohadék grófjához jelenteni, mit látott.

– Mm – felelte Olofsson. – Talán nekünk is oda kellene mennünk ahhoz az erdőhöz, hogy megtudjuk, hogy mit látott.

*

Megint jó hangulat uralkodott az Andersegyház vezetőségében. Megérkezett az új borszállítmány, valamint a harapnivaló is, a keksz, a szőlő, a sajt.

– Ugyanazt a rágcsát kínáljuk – mondta a lelkésznő. – A múltkor bevált. De jövő hétre kitalálhatnánk valami újat. Hogy ne a megszokott gyakorlatot kövessük.

– Hamburgert sült krumplival? – javasolta Gyilkos-Anders.

– Vagy valami mást – mondta a lelkésznő, és hozzátette, hogy most inkább az új prédikáción kellene gondolkodniuk.

A gyilkosnak azonban még voltak ötletei. A bor néha túlságosan karcos. Eszébe jutott, hogy tinédzser korában a legjobb barátjával (aki utóbb ostoba módon halálra drogozta magát) Coca-Colába keverte a vörösbort, hogy könnyebben lecsússzon. Amikor később rájöttek, hogy egy Magnecylt is tehetnek a keverékbe, az eredmény még jobb lett.

– Nem hangzik rosszul – mondta a lelkésznő. – Legközelebb újra felülvizsgáljuk a menüt, és megígérem, hogy figyelembe vesszük a javaslataidat. Most akkor foglalkozhatunk a prédikációval?

A Biblia olyan volt, mint egy bőségszaru, melyből bőven ömlött a bornak mint Isten ajándékának dicsőítése. A lelkésznő emlékezetből összeírta, mi mindent csinál a bor az emberrel: vidámmá teszi az életét, megfényesíti orcáját és erőt ad neki (a Zsoltárok könyve szerint). És hozzátett még egy kevésbé pontos idézetet A prédikátor könyvéből, amelyben a Prédikátor megállapítja, ha az ember időnként nem issza le magát, akkor az élete csak hiábavalóság.

– Így áll benne, hogy „leissza magát”? – kérdezte Gyilkos-Anders.

– Nem, de most nem kell a szavakon lovagolni – felelte a lelkésznő, miközben leírta Ézsaiás jóslatát, amely szerint az utolsó ítélet napján készít majd a Seregek Ura minden népnek lakomát zsíros falatokból, lakomát újborokból, zsíros, velős falatokból, letisztult újborokból.

– Ezt mondom én is – szólt közbe Gyilkos-Anders. – Zsíros falatok kellenek. Hamburger és sült krumpli. A Colát és a Magnecylt ki is hagyhatjuk.

– Ne tartsunk szünetet? – kérdezte a lelkésznő.

51. fejezet

A harmadik szombat után kezdték úgy érezni, hogy a dolgok lassan a helyükre kerülnek. A muri egymás után kétszer is majdnem nettó kilencszázezer koronát hozott be a két rászorulónak. A kivetítőre már nem volt szükség, de a templom padsorai most is szépen megteltek.

Ekman, a gondnok néhány napos távollét után újra előkerült, de többnyire csak céltalanul ténfergett, és nem kért újabb időpontot találkozóra a lelkésznővel vagy a recepcióssal. Olyan volt, mint egy időzített bomba, de nem foglalkoztak vele, volt dolguk épp elég. Ha tárgyalnának vele, legjobb esetben annyit érnének el, hogy megvesztegetik, és beveszik maguk közé (ásó, kapa), legrosszabb esetben pedig azt, hogy aktivizálnak egy problémát, ami pedig épp szünetet tart.

– Egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy nem ketyeg valami a fejében, de mégis azt javaslom, hogy most inkább ne piszkáljuk – mondta a recepciós. – Amíg ő sem piszkál minket.

A lelkésznő egyetértett vele, pedig látta ő is, hogy túl jól megy minden. Ha valakinek, mint neki, eddigi egész élete során semmi nem ment jól, az könnyen gyanakodni kezd, ha beáll egy ilyen fordulat.

Nem hallatott magáról semmilyen formában a minden bizonnyal erősen frusztrált alvilág sem. Gyilkos-Anders fenyegető kijelentése, miszerint ha valami baja történne, a bérgyilkosságok megrendelőinek névsora azonnal napvilágot lát, úgy látszik, megtette a magáét.

A bor és a harapnivalók is menetrendszerű pontossággal érkeztek meg minden szerdán, tizenhárom órakor. A recepciós tudta, hogy az ilyen ismétlődő események biztos támpontot jelenthetnek az esetleges merénylők számára, de megbízott Bicska-Jerry és az emberei szakértelmében. Jerry egyik katonáját egyébként ki kellett rúgni, mivel elhanyagolta kötelességét. Rajtakapták, amikor horkolva aludt a templomtoronyban, ölében egy doboz moldáv borral.

Jerry gyors és határozott döntése miatt ez az esemény is inkább a bizalmat növelte bennük, mint a bizalmatlanságot. Eggyel kevesebben voltak ugyan a kelleténél, de Jerry meghirdette az állást, vizsgáztatta a jelentkezőket, és úgy számolt, hogy egy hónapon belül megtalálja a megfelelő embert.

A recepciós a szociális médiában is kiváló munkát végzett, aminek eredményeképp a heti szűk egymillió készpénzen kívül a gyülekezet bankszámlájára is befolyt pár százezer korona. Ennek az adminisztrációja sok tennivalóval járt. Svédországban ugyanis a közvélekedés szerint mindenki, aki több mint tízezer korona készpénzt tart magánál, az vagy bűnöző vagy adócsaló, vagy mind a kettő. Ezért a számla tulajdonosát szabályok korlátozzák abban, hogy mit csinál a saját pénzével, hogy előzetes engedély nélkül naponta mennyit vehet ki vagy mennyit tehet be a számlájára. A „minden simán megy” témaköréhez tartozik az is, hogy a recepciós megismerkedett és összebarátkozott egy banki tisztviselőnővel, egyházuk egyik leglelkesebb és legszomjasabb hívével. Így aztán naponta felkereshette a nőt a bankfiókban, és kivehetett a számlájukról egy jelentősebb összeget úgy, hogy a nő a pénzmosás gyanúja miatt nem tett jelentést a pénzügyi felügyeletnek. Tudta ugyanis, hogy a pénzzel az Úr céljait szolgálják (meg az ő hétvégi mámorának költségeit fedezik belőle). Azt a lehetőséget, hogy a pénz akár benn is maradhatna a bankban, a recepciós egy pillanatig sem mérlegelte. Ha valami történik ugyanis, fél perce van a távozásra, több százezer korona kivétele egy svéd bankból viszont fél évig is eltart.

– Most, amikor a napos oldalon tartózkodunk – vetette fel a recepciós –, nem kellene szűkmarkúnak lennünk. Mi volna, ha rábíznánk a tulokra egy további félmilliót?

– Jó gondolat – erősítette meg a lelkésznő. – De ezúttal előre leszámoljuk neki.

*

Gyilkos-Anders egészen elérzékenyült, amikor megtudta, hogy egyházuk már alig néhány hét alatt össze tudott gyűjteni négyszáznyolcvanezer koronát, és újra felhasználhatnak adományozás céljára ötszázezret, mivel a lelkésznő nagylelkűen felajánlotta, hogy a hiányzó húszezret saját zsebéből kipótolja.

– Az Úr jobbján lesz a helyed a mennyországban – mondta neki Gyilkos-Anders.

A lelkésznő nem világosította föl, hogy ennek kicsi a valószínűsége. A Zsoltárok könyve szerint egyébként Dávid már ott ül vélhetőleg Jézussal az ölében, akit Márk evangéliuma szerint szintén megillet az a hely.

A főpásztor töprengeni kezdett, kinek adja a pénzt. Talán valamelyik jótékony célú egyesületnek? De aztán eszébe jutott valami más:

– Annyit beszélnek mostanában az esőerdőkről... az micsoda? Egy erdőt megmenteni nem tűnik rossz ötletnek, és egyébként az erdők is az Úr teremtményei. Vagy mi volna, ha egy olyat keresnénk, ahol nem esik olyan sokat az eső?

A lelkésznő már semmin nem csodálkozott, bármivel hozakodott is elő a főpásztor, egyedül a Boletus edulist – a vargányát – nem tudta könnyen megemészteni.

– Én még mindig inkább a betegeket vagy az éhező gyerekeket részesíteném előnyben – mondta.

Gyilkos-Anderst a presztízsszempontok hidegen hagyták. Nem tett különbséget az esőerdők és az éhező gyerekek között, neki maga az adományozás Jézus nevében volt a legfontosabb. De azért egy percig eltöprengett rajta, nem lehetne-e a két dolgot összekapcsolni, nincsenek-e valahol éhező gyerekek valamelyik esőerdőben. És vajon akad-e ilyen kombináció Svédországban?

52. fejezet

A lógó orrú gondnok egyáltalán nem lógatta az orrát. Csak kivárta az idejét, szaglászott még egy kicsit a templomban és a templom körül, további bizonyítékokat gyűjtött feltevéséhez, hogy itt valami nincs rendben. Vagy hogy van-e egyáltalán valami, ami rendben van.

Eltelt egy hét, eltelt három hét. Börje Ekman annak idején a saját szemével látta, hány ezer korona volt a telehányt vödörben, és ezt csak meg kellett szoroznia a vödrök számával ahhoz, hogy felmérje, miről lehet itt szó.

Ennyi idő után a csaló papnő és a csirkefogó társa akár négy-öt milliót is összeharácsolhatott magának. Ha nem többet!

*

A legújabb adományt nem az erdők kapták, akár sok eső esett rájuk, akár kevés. A lelkésznőnek támadt az az ötlete, hogy két újságíró, egy rádióriporter és egy tévéstáb kíséretével felkeresik az Astrid Lindgren gyerekkórházat, ahol Gyilkos-Anders váratlanul átnyújt egy ötszázezer koronát tartalmazó, „Jézus él” feliratú hátizsákot a súlyos beteg gyerekek részére, hogy amennyire csak képesek rá, kövessék Jézust. Éljenek.

Az osztályvezető gyerekgyógyász főorvos nem volt bent az adott időpontban, de gyorsan reagált, és sajtóközleményben méltatta az Andersegyházat és főpásztorát „páratlan nagylelkűségéért, amelyet a legsúlyosabb megpróbáltatásnak kitett gyerekek és szüleik iránt tanúsít”.

Börje Ekman egy pillanatra elbizonytalanodott, hogy talán mégsem csak kapzsiság és cinizmus rejlik a főpásztor nagylelkűsége mögött. De amikor a pillanat elmúlt, ismét tisztán látott mindent.

Jobban mondva: nem is a főpásztorral volt igazán baja (azonkívül, hogy gyilkos és kissé nehéz a felfogása), hanem azokkal, akik mögötte állnak és dróton rángatják, vagyis a lelkésznővel és azzal a fiatalemberrel, akinek a neve szinte ugyanaz elölről, mint hátulról.

Börje Ekman az egyszobás, konyhafülkés lakásában gubbasztott, és arra gondolt, hogy az eladományozott félmillió nála bizony jobb helyen lenne. Az Úr legkiválóbb szolgájának biztos anyagiakkal kell rendelkeznie ahhoz, hogy az Úr szándékainak megfelelően végezhesse munkáját. Ezért vette ki például annyi éven át a perselyben összegyűlt pénz egytizedét a gyülekezet többi tagjának tudta nélkül. Minek terhelte volna őket feleslegesen ezzel az információval? Hiszen ez kettőjük megállapodása volt, Istené és a gondnoké, nem tartozott senki másra.

53. fejezet

A grófnő befejezte az előkészítő munkálatokat, most a gróf következett. Nehezen tudta eldönteni, hogyan fogjon hozzá. Egyfelől kellően fel akarta fegyverezni magát, hogy reagálni tudjon minden váratlan fordulatra, másfelől nem akarta túlságosan leterhelni magát fegyverekkel, hogy váratlan fordulat esetén – persze az elvégzett munka után – a lehető leggyorsabban el tudjon tűnni a helyszínről.

Az utóbbi forgatókönyv látszott a legvalószínűbbnek. A grófnő megfigyelése szerint az elmúlt öt hét során a templom kétszárnyú oldalajtaját minden szerdán pontosan tizenhárom órakor kinyitották. Az utóbbi időben a kapu elé állított őrt felváltotta az az ember, aki eddig fél méternél messzebb soha nem tágított Gyilkos-Anders mellől; mintha egy emberrel kevesebben lennének, és ez az utóbbi hetekben fokozatosan megnövelte a földrajzi távolságot Gyilkos-Anders és a testőre között.

Ez egyszerűbbé tette, de egyúttal bonyolította is a dolgokat.

A nevezett szerdákon Gyilkos-Anderst jól lehetett látni a nyitott kapun keresztül annak a bizonyos Johanna Kjellandernek és Per valakinek a társaságában. Nem tűnt észszerűtlen feltételezésnek, hogy ez így lesz ezen a napon is, a „Köszönjük, ennyi volt” hadművelet napján.

Ebben az esetben elsőként Gyilkos-Anderst kell leteríteni az egész köpenyes tölténnyel, majd készenlétben kell tartani az osztott köpenyest arra az esetre, ha a testőr ellentámadást indítana. Az új sorrend szerint tehát először az egész köpenyes, utána az osztott köpenyes, és nem fordítva.

Abban azonban nem bízhatott, hogy a maradék egyetlen töltényével végezhet az testőrrel is. Először is feltételezni lehetett, hogy ért valamennyire a szakmájához, és akkor nem marad ugyanazon a helyen, ahol az első lövés leadásának pillanatában állt, és nem várja meg, amíg rá kerül a sor. Másodszor is nem csak néhány milliméterrel kell elmozdítani a puska csövét egyetlen tizedmásodperc alatt, ahogy azt eredetileg eltervezte, amikor még úgy volt, hogy a két kiszemelt áldozat egymás mellett fog állni, hanem sokkal többel.

Vagyis fel kellett készülni egy másféle megoldásra, és voltaképpen nem is volt nehéz eldönteni, hogy az mi legyen. Hiszen ők az erdei magaslat fedezékéből várhatták az esetleges – meggondolatlanul indított – ellentámadást. A gróf a megfelelő pillanatban elhajított repeszgránátban találta meg a megoldást az ellenség holtbiztos megsemmisítésére.

– Repeszgránát – ismételte meg a grófnő szinte ízlelgetve a szó zamatát, és elképzelve, hogy bevetése esetén mi történne a testőrrel.

A gróf ellágyultan mosolygott. Hiába, az ő grófnője kifinomult ízlésének tényleg nincs párja.

*

Tíz perccel egy előtt nekiláttak, hogy megtegyék a szükséges előkészületeket Jézus vére és a különféle élelmiszerek heti szállítmányának fogadására. A lelkésznő és a recepciós belépett a sekrestyébe, amelyet raktárnak, irodának, fogadószobának és ki tudja, még mi másnak használtak. Legnagyobb megdöbbenésükre ott találták az önjelölt gondnokot, aki épp a milliókkal megtömött sárga és piros bőröndökben turkált.

– Mi az ördögöt keres maga itt? – kérdezte a recepciós, aki nem tudta eldönteni, hogy a meglepetés vagy a düh beszéle belőle.

– Az ördögöt, ez a helyes kifejezés – felelte a gondnok erőltetett nyugalommal. – Mert ő fogja elvinni magukat, gyilkosokat, csalókat, hamisítókat... nem is tudom, mit mondjak még. Nem találok szavakat.

– De a bőröndjeinket bezzeg megtalálta, maga pióca – mondta a lelkésznő, és lecsukta a bőröndök fedelét. – Milyen jogon üti bele az orrát a számvitelünkbe?

– Számvitel? Ez ügyben megtettem a szükséges lépéseket. Eleget éltek már vissza az Úr nevével. Pfuj! Pfuj!

A lelkésznő arra gondolt, meglepően szerény szókincse van egy ilyen piócának, ha az egész tevékenységükre csak ezt a „pfuj”-t bírja kinyögni. De nem tudott visszavágni neki valamilyen ékesszólóbb fordulattal, mert e pillanatban Anders atya is belépett a szobába.

– Helló, Börje, de rég láttalak! Mi van veled? – mondta az egykori gyilkos, akinek a helyzetértékelő képessége mit sem változott az idők folyamán.

Börje Ekman néhány perccel ezelőtt még a gereblyéjét tartotta a kezében. Már majdnem befejezte az út felgereblyézését, amikor hirtelen rádöbbent valamire:

A bőröndök!

Hát persze! Azokban tartják ördögi veteményük termését. A sárgában is meg a pirosban is. Csak meg kell bizonyosodnia róla, és máris hívhatja a rendőrséget, a miniszterelnöki hivatalt, a gyerekjogok biztosát... Mindenkit, aki tudni szeretné, akinek tudnia kellene, akinek kötelessége tudni.

Kicsit bizonytalan, mi tartozik ebből a gyerekjogok biztosára, de Börje azt szerette volna, ha mindenki, de tényleg mindenki megérti, miről van itt szó. Az újságok, az Élelmiszeripari Felügyelet, Granlund tiszteletes, a Svéd Labdarúgó Szövetség...

Aki úgy érzi, hogy az egyházi életben folyó visszaélésről a Gyerekjogok Biztosának Hivatalát és a Svéd Labdarúgó Szövetséget egyaránt tájékoztatnia kell, arról okkal lehet feltételezni, hogy nem képes a logikus gondolkodásra. Börje Ekman esetében is erről volt szó. Már csak egyvalamit szeretett volna elintézni, mielőtt az ügyet a világ tudomására hozza. Ha gyorsan cselekszik, még sikerül magához vennie a két bőrönd tartalmának egytized részét, ami őt jogosan megilleti.

Lehet, hogy az elkövetkezendő események fényében jobban tette volna, ha óvatosabban viselkedik. Ki tudja, hogyan alakultak volna akkor a dolgok. Így azonban ő is és a gereblye is egy pillanat alatt a bőröndök tárolóhelyén, a sekrestyében termett, tekintet nélkül arra, hogy az óra épp mennyit mutatott, és hogy az ügyben részt vevő bűnözők is éppen a sekrestye felé tartottak.

Így állhatott elő az aktuális helyzet. Börjét tetten érték tettenérés közben, ráadásul úgy, hogy a bűnösök teljes létszámban ott álltak körülötte. Még az is, aki soha nem mozdult el a főpásztor mellől, s akinek a neve is annyira illett istentelen foglalkozásához.

A főpásztor derűs üdvözlő szavai miatt azonban Börje Ekman hirtelen arra gondolt, hogy a gyilkos voltaképpen csak a hasznos hülye szerepét játssza ebben az Istentől elrugaszkodott színjátékban.

– Nem látod, hogy csak kihasználnak? – kérdezte, miközben négy lépést tett a főpásztor felé, továbbra is a gereblyével a kezében.

– Kik? És milyen célból? – kérdezte vissza Anders főpásztor őszinte kíváncsisággal.

Ebben a pillanatban kint, a kétszárnyú ajtó előtt kétszer dudált egy autó. Megérkezett a financiális stimulánsok e heti szállítmánya.

Bicska-Jerry úgy ítélte meg a helyzetet, hogy a főpásztor felé közeledő paprikajancsi kisebb veszélyt jelent, mint ami esetleg kívülről fenyegeti őket. Elindult, hogy kinyissa az ajtót, és Börje Ekmanra nézve azt mondta a lelkésznőnek és a recepciósnak:

– Ha szemmel tartjátok ezt a gereblyés balféket, én elintézem a kinti munkát.

A lelkiismeretes biztonsági főnök először a sofőrt motozta meg, ugyanazt a sofőrt, aki már hetek óta szállítja nekik az árut. Aztán átvizsgálta az árut és a teherautó rakterét, majd teljes készenlétben, hátát a falnak vetve kiállt az ajtó mellé, és körbehordozta tekintetét balról jobbra, majd jobbról balra. A lelkésznő és a recepciós pedig nekilátott a boros dobozok behordásának.

Tőlük mintegy százhúsz-százharminc méter távolságban feküdt a földön a ligetes erdő szélén a gróf és az ő grófnője. Innen a távcső segítségével és a jól begyakorolt mozdulatokkal gyerekjáték lenne az eredeti terv szerint kilőni a főpásztor testőrét. De az új körülmények miatt ez azzal a kockázattal járna, hogy az immár tisztán látható Gyilkos-Anders még a második lövés leadása előtt elmozdulhatna a helyéről, és túlélné a kísérletet. Bónuszként bármilyen szívesen leszedte volna a testőrt is, az elsődleges célpont mégiscsak Gyilkos-Anders volt.

Ezért kellett megváltoztatni a tervet. A gróf a halállistán második helyre tette Bicska-Jerryt, és minden figyelmét az egyes számú célpontra fordította. (Természetesen Johanna Kjellanderre és Per Janssonra sem várt rózsás jövő, de egy gróf teljesítőképességének is vannak határai.)

Miközben a lelkésznő és a recepciós tovább rakodta a boros dobozokat, és miközben a gyilkosságra készülő gróf a célkereszt pontos beállításával foglalatoskodott, vita támadt a főpásztor és Börje Ekman között.

– Átvernek! Minden pénzt megtartanak maguknak! Nem látod? Vak vagy?

Gyilkos-Anders fejében azonban természetesen még friss volt az Astrid Lindgren Gyerekkórházban végrehajtott akció sikere.

– Börje, kedves barátom – mondta. – Mi van veled? Túl sokat gereblyéztél a tűző napon? Hát nem hallottál róla, hogy még össze se gyűlt az első félmillió, amikor egyházunk már elajándékozta? A lelkésznő az utolsó fillérjeit is beleadta csak azért, hogy minél előbb elindíthassuk az első, rendes adományunkat Jézus nevében.

Látszott, hogy Börje Ekman ezt nem fogja szó nélkül hagyni, de a lelkésznő és a recepciós nem bánta. Gyilkos-Anders eddig jól képviselte az érdekeiket.

– Hogy lehetsz ilyen ostoba? Hát nem látod, mennyi pénzt szedsz össze minden szombaton?

Gyilkos-Anders az ostobaság szó hallatán rendesen felkapta vizet. Részben azért, mert nem tudta, mit válaszoljon a kérdésre, részben pedig azért, mert sejtette, hogy az értelmi képességeinek kritikájáról van szó. Ezért megpróbálta helyre tenni Börje Ekmant:

– Te csak gereblyézz, a pénzgyűjtést a rászorulóknak pedig bízd rám.

Ezen viszont Börje Ekman kapta fel a vizet.

– Ha ilyen elképesztően naiv vagy (erősebb szó nem jutott eszébe), akkor csak folytasd. A maradék idődben pedig gereblyézd ezentúl te az utat – mondta, és dühében a főpásztor kezébe nyomta a gereblyét. – Én már megtettem a szükséges lépéseket – tette hozzá. – Csak annyit mondok: Szodoma és Gomora!

És fölényes mosoly jelent meg az ajkán, és tartott mindaddig, amíg a helyzet, az ő szemszögéből nézve, rosszabbra nem fordult.

Egyszer s mindenkorra.

A gróf az erdő szélén befejezte a célzás műveletét. Tisztán látta a célpontot, semmi nem állt az útjában. A lövés pontosan a mell alatt fogja eltalálni azt a gané Gyilkos-Anderst, és átfúrja magát a testén.

– Találkozunk a pokolban – mondta, és meghúzta a ravaszt.

A dörrenés hallatán Bicska-Jerry a megfigyelői pozícióból előírásszerűen átváltott az éles helyzetben való viselkedési módozatba. Levetette magát a földre, a kétszárnyú ajtóhoz kúszott, és becsukta, miközben ő maga kinn maradt (tényleg nem volt gyáva gyerek) a teherautó kétes biztonságú takarásában. Honnan jött a lövés?

A testőr villámgyorsan cselekedett. A gróf ennek ellenére még látta, hogy teljesítette feladatát, mert Gyilkos-Anders hátrazuhant. A testőr a teherautó takarásában eltűnt a gróf látómezejéből. Emiatt az utóbbi azt mondta az ő grófnőjének, hogy most már jobban tennék, ha lelépnének. Nem számít, hogy egy testőrrel több van vagy kevesebb mindaddig, amíg nem fordul ellenük, de ezt valószínűleg megteszi, ha itt maradnak jelenlegi fedezékükben. Hogy kedvet csináljon a testőrnek ahhoz, hogy inkább maradjon ott, ahol van, és ne próbálkozzon öngyilkos támadással, útnak indította az osztott köpenyes töltényt is pusztán azzal a céllal, hogy betörje vele a teherautó vezetőfülkéjének oldalsó ablakát (a sofőr ekkor már a gáz-, a fék-és a kuplungpedál társaságában a fülke padlóján tartózkodott, és a néhány deciméterrel felette elzúgó töltény semmilyen kárt nem tett benne).

Börje Ekman, mint ahogy arról korábban szó volt, nem hitt sem a szerencsében, sem a balszerencsében. Elsősorban önmagában és a saját kiválóságában hitt, másodsorban Istenben, harmadsorban pedig a rendben és tisztaságban.

Mégis, ahogy korábban már úgyszintén szóba került, az elfogulatlan szemlélő Börje Ekman szempontjából nézve joggal nevezheti balszerencsének, hogy Gyilkos-Anders és társai épp az ő templomában rendezték be főhadiszállásukat. Balszerencsének nevezhető továbbá az is, hogy a gereblyéjét éppen akkor adta át Gyilkos-Andersnek, amikor a lövés eldördült. Az is balszerencse volt, hogy a gyilkos a gereblyét úgy tartotta a kezében, hogy a gróf egész köpenyes lövedéke a gereblye vasból készült részét találta el ahelyett, hogy a gyilkos testét fúrta volna keresztül valamelyest északra a köldökétől. Az erős ütéstől a gereblye Gyilkos-Anders arcába csapódott, aki ettől fenékre ült, és vérezni kezdett az orra.

– A kurva életbe! – mondta rögtön, még ott, ahol ült, a földön.

Börje Ekman viszont ugyanekkor nem mondott semmit. Az ember általában ritkán mond bármit is, amikor egy egész köpenyes, és minden bizonnyal gellert kapott töltény behatol a szemén keresztül a fejébe. A templom egykori gondnoka még soha nem volt ennyire egykori. Összerogyott, és elterült a földön. Holtan.

– Folyik a vérem! – jelentette be panaszosan Gyilkos-Anders, miközben feltápászkodott a földről.

– A gondnoknak is – mondta a lelkésznő. – De nem siránkozik miatta, mint te. Remélem, nem haragszol meg érte, ha azt mondom, hogy pillanatnyilag a te orrvérzésed a legkisebb bajunk.

A lelkésznő lepillantott a földre, élete korábbi megkeserítőjére. A gondnok fejéből folyt a vér, abból az üregből, amelyik eddig az egyik szemének elhelyezésére szolgált.

– A bűn zsoldja a halál, Pál levele a rómaiakhoz, 6:23 – mondta, nem térve ki arra kérdésre, hogy akkor ő maga miért van még életben.

*

Miközben a gróf kihúzta zsebéből a repeszgránátot, hogy megtegye az utolsó óvintézkedést, és visszavonuljon, Olofsson és Olofsson is megérkezett a helyszínre. Rossz helyen hajtottak ki az egyik körforgalomból, és szem elől tévesztették a fehér Audit, hiába voltak felszerelkezve mindenféle elektronikus segédeszközzel. Miközben felfelé kapaszkodtak az emelkedőn, lövést hallottak, azután még egy lövést. Most mintegy húszméternyire voltak a gróftól és a grófnőtől, akik négykézláb álltak egy ritkás, de nagy kiterjedésű orgonabokor tövében. A gróf egy dupla csövű puskát tartott a kezében. A gróf arcára a két Olofsson felbukkanása miatt kiülő zavarodottság láttán a testvérek arra a következtetésre jutottak, hogy a gróf ellőtte mind a két töltényét, és valószínűleg már nincs ideje újratölteni a fegyvert, hogy is lenne?

– Intézd el őket – mondta Olofsson a testvérének. – Kezdd a gróffal!

De Olofsson eddig még nem ölt meg senkit, és ez nehéz dolog még egy olyan nehézfiúnak is, mint ő.

– Mióta vagyok a csicskásod? Csináld te, ha olyan rohadt nagy profi vagy – felelte Olofsson. – És kezdd inkább a grófnővel, az a nagyobb szemétláda kettőjük közül.

Eközben a gróf a kézigránátját babrálta, és a testvérek ugyanabban a pillanatban látták meg, hogy mit babrál, amikor a gróf kibiztosította és... kiejtette a kezéből az orgonabokor ágai közé.

– Hülye vagy? Mit csinálsz? – kérdezte a grófnő, és ez volt az utolsó kérdés, amit életében feltett.

A gróf a maga részéről már nem kérdezett semmit.

A két Olofssonnak viszont még sikerült levetnie magát egy szikla mögé, és mindketten sértetlenül megúszták azt a repeszzáport, amely darabokra szaggatta a grófot, a grófnőt és az orgonabokrot.

54. fejezet

Bicska-Jerry óvatosan kidugta fejét a teherautó mögötti rejtekhelyéről. Már nem kellett keresnie, melyik irányból jött a két lövés, mivel a lövéseket szinte azonnal robbanás követte a kiserdő felől, az autópálya túloldaláról.

A lövések által a sekrestyében okozott kár felderítését a testőr későbbre halasztotta. Először az említett kiserdőt kell átvizsgálnia, hogy ártalmatlanná tegye az ellenséges erőket, ha még mindig ott vannak.

Mivel Jerrynek viszonylag nagy kört kellett megtennie, hogy ne legyen könnyű célpont a támadók számára, mire a tetthelyre érkezett, már hallotta a közeledő rendőrautók szirénáit. Nem lehetett pontosan tudni, mi történt, de a szétszóródott testrészek arra utaltak, hogy a merénylőket, egy férfit és egy nőt, a robbanás olyan apró darabokra szaggatta, hogy még azt se lehetett volna megmondani, hányan voltak, ha három, cipőt viselő láb nem feküdt volna szépen egymás mellett a többi testrész kupaca tetején. Jerry úgy látta, hogy a két első láb mérete 44-45-ös lehetett, a magas sarkú cipőt viselő harmadik pedig 36-os. Ha a merénylő maga nem háromlábú és kétnemű volt, és nem viselt különböző méretű cipőket, akkor valószínűleg férfi volt egy nő társaságában. Talán maga a gróf és a grófnő? Feltehetőleg igen. De ki vagy kik röpítették őket a levegőbe? Vagy lehet, hogy olyan szerencsésen alakultak a dolgok, hogy összevesztek Gyilkos-Anders meggyilkolásának forgatókönyvén? Mindketten a halálát kívánták, de csak három láb maradt belőlük, amelyek most már nem mennek sehova, nem úgy, mint Bicska-Jerry, aki a rendőrök érkezése előtt gyorsan elhagyta a helyszínt.

Miközben visszafelé ment a templomba, Jerry még egyszer végiggondolta magában a feltevését, hogy hinni merjen benne. Elképzelhető egyáltalán a körülményeknek olyan szerencsés alakulása, hogy azok röpítették a levegőbe a grófot és a grófnőt, akik végezni akartak azokkal, akik végezni akarnak Gyilkos-Andersszel?

Egy másodperc múlva az jutott eszébe, hogy a robbanás a lövések után következett be. A második lövés az autót találta el, de vajon kit talált el az első? Minden bizonnyal Gyilkos-Anderst.

Mindent egybevetve ez valószínűleg azt jelenti, hogy a fenyegetés Anders atya ellen a legnagyobb mértékben valóságosnak bizonyult.

Meg azt is, hogy meghalt.

Néhány perc múlva Bicska-Jerry megállapíthatta, hogy annak a személynek, akit védenie kellett volna, nagyobb szerencséje volt a lehetségesnél.

– Helyzetünk a következő – jelentette a lelkésznőnek, a recepciósnak és a vérző orrú gyilkosnak. – Tőlünk mintegy százötven méternyire bűnügyi helyszínelő vizsgálat folyik, a lábunk előtt itt fekszik egy holttest, és hamarosan számíthatunk rá, hogy a rendőrök a templomba is bekopogtatnak, mihelyt rájönnek, hogy egy meg egy az mennyi.

– Kettő – mondta Gyilkos-Anders, miután egy darab háztartási törlőpapírt dugott az egyik orrlyukába.

Bicska-Jerry azon gondolkodott, be lehetne-e tenni a gondnokot az egyik bőröndbe, de rájött, hogy csak akkor, ha kettévágják, arra pedig most nincs idő. Maga a gondolat sem tűnt különösebben vonzónak.

A recepciós azt mondta, hogy a golyó valószínűleg benne maradt a néhai Börje Ekman fejében, és bizonyára jó helyre került, a hiányzó kerék helyére.

A lelkésznőt bosszantotta, hogy a gondnok milyen rémesen összepiszkította a padlót. Bár egy vértócsát mindig fel lehet mosni. Mindjárt vállalkozott is a munka elvégzésére, egyúttal javasolta, hogy Bicska-Jerry kapja a holttestet a hóna alá, tegye be a teherautóba, és intézkedjen, hogy az autó is és a holttest is tűnjön el innen. Hiszen az autó is tudna mit mesélni a rendőröknek, ha a szétlőtt oldalsó ablaka felkeltené az érdeklődésüket.

Úgy legyen. És úgy is lett. Bicska-Jerry beült a volán mögé, miután sikerült rábeszélnie a földön kuporgó sofőrt, hogy húzódjon néhány méterrel arrébb, mert szeretne hozzáférni a pedálokhoz. A halálra rémült sofőr az új helyén megtalálta a kilőtt puskagolyót, vagyis az utolsó bizonyítékát annak, hogy lövéseket adtak le a templom irányába.

A bort, a szőlőt, a sajtot és a kekszeket már behordták, úgyhogy a halott gondnok kényelmesen elfért a raktérben. Az igazság az, ha hiányzott volna neki a társaság, egy közepes méretű gyülekezet is elfért volna mellette.

A rendőrök számára nem volt kezdettől fogva nyilvánvaló, hogy az orgonabokorban felrobbant és két ember életét követelő kézigránátnak köze lehet az autópálya túloldalán álló egyházi épülethez. Több óra is eltelt, mire az egyik nyomozónak eszébe jutott az esetleges kapcsolat az Andersegyházzal. A templomot azonban csak másnap keresték fel.

A lelkésznő fogadta őket, elmondta, hogy olvasott az újságokban a rémes esetről, amelyik tőlük alig kőhajításnyira történt, hallották is a dörrenést, miközben az előző napon az árut vették át, de nyomban utána a rendőrautók szirénáját is hallották, és ez megnyugtatta őket.

– Tudtuk, hogy ez azt jelenti, hogy a rendfenntartó erők már úton vannak, hogy rendet csináljanak, bármi történt is. Igazán jó érzés tudni, hogy a hatóság emberei a helyükön vannak. Megkínálhatjuk magukat egy kis gyülekezeti kávéval? És nem volna kis idejük egy parti marokkóra?

Körülbelül tíz órával ezelőtt Bicska-Jerry egy háromrétegű zsákot hajított a Balti-tenger vizébe. A zsák nyolcvan kiló gondnokkal és tizenöt kiló kővel volt megrakva. Ezután egy félreeső földúton negyven liter benzin segítségével gondosan felgyújtotta a teherautót. A földút már Västmanland megye területén helyezkedett el, aminek következtében a várható rendőrségi vizsgálat aktái egy másik körzet másik íróasztalán fognak kikötni, és nem találkoznak a Stockholmtól északra történt megmagyarázhatatlan robbanás aktáival.

55. fejezet

A néhai gondnok, aki immár a Balti-tenger fenekén nyugodott tizennyolc méter mélységben, kísértet formájában arra készült, hogy még egyszer, utoljára meglátogatja a csapatot.

– Szodoma és Gomora – mondogatta magában többször is az előző hét keddjén, miközben egyszobás lakásának konyhafülkéjében a tűzhelyen melegedő zabkását kavargatta.

Beleharapott a margarinnal megkent kétszersültbe, és eldöntötte, mit kell tennie. Mi lesz az első húzása.

– Jó ez a gondolat, Uram? – kérdezte Börje Ekman, de kérdésére csönd volt a válasz.

Ekkor taktikát változtatott.

– Ha rosszul gondolkodom, Uram, mondd meg! Tudod, hogy hű követőd vagyok.

Az Úr továbbra sem szólt semmit.

– Köszönöm, Uram – mondta Börje Ekman, miután megkapta a megerősítést, amire várt.

Szerda reggel azután az Andersegyház templomának önjelölt gondnoka felült a biciklijére, és végigjárta az italboltokat, hogy beszéljen az előttük lévő padokon üldögélő emberekkel. Sokan sejtették, hogy aznap már nem jutnak be az állami tulajdonú italbolthálózat üzleteibe, de azért még ott lebzseltek a bolt közelében. A többiek még viszonylag józanok voltak, és ezért reménykedtek, hogy tíz órakor, amikor a bolt kinyit, beengedik őket. Az állami italboltoknak bonyolult, kettős feladattal kell megküzdeniük: egyfelől minél több alkoholt kell eladniuk a svéd lakosságnak, hogy minél jobban növeljék a nemzet adóbevételét, másrészt arra kell törekedniük, hogy ugyanez a lakosság a józan életvitel érdekében ne igya meg azt az alkoholt, amit sok pénzért megvásárolt.

A felelős viselkedés bizonyítása céljából mindennap megfosztottak a vásárlás lehetőségétől tíz-húsz olyan ügyfelet, akik a leginkább szerettek volna vásárolni.

Ennek az ügyfélkörnek az érdekében karikázott körbe Börje Ekman a jó hírrel, hogy a várostól északra fekvő Anders-templomban a következő szombaton ingyen adják a bort. A Mindenható nagylelkűsége nem ismer határokat; mindent ingyen fognak adni, csak időben ott kell lenni. Még enni is adnak valamit. Nem, az evés nem kötelező, hanem szabadon választható. Nem, senkit nem küldenek el, itt az Úr akarata érvényesül, nem az állami italbolthálózaté.

Börje Ekman tudta, hogy a Mälar Gimnázium tanulói tizenhárom órakor állnak munkába. Fél órával ezután már ki lesznek helyezve a boros dobozok.

– Aki kettő előtt odaér, nem marad le semmiről – mondta Börje Ekman, és tovább-biciklizett.

Mosolyogva nyomta a pedált a hűvös ellenszélben. A következő italboltig. Meg az azután következőig. És a következőig. És az azután következőig. Csak órákkal a halála előtt.

*

Mire eljött a szombat, Börje Ekman már a Balti-tenger fenekén feküdt, miközben a nyomorultak, akiket korábban még sikerült mozgósítania, már tizenegy óra óta benn ültek temploma padjaiban.

Három órával később megteltek a templom padsorai. Ellentétben a moldáviai boros dobozokkal, amelyek húsz perccel ezután viszont kiürültek.

A gimnazisták tartották magukat a megbeszélt szabályokhoz. Ha egy doboz kiürül, újat kell hozni helyette. Ezt a szabályt arra az esetre hozták, ha egy-egy doboz esetleg kiürül a prédikáció végéig, de nem arra, ha az összes doboz kiürül, még mielőtt a prédikáció elkezdődött volna.

Fél öt körül tört ki az első verekedés. A vita azzal kezdődött, hogy kié a legközelebbi boros doboz, és azzal végződött, hogy senki nem emlékezett rá, min kaptak össze, mivel a kiürült dobozokat mindig teli dobozokkal pótolták. Körülbelül ugyanekkor futottak be a teli zsebbel érkező, visszajáró hívek, akik az ajtóban megfordultak, és hazamentek.

Húsz perccel öt előtt a lelkésznő rájött, mi történik. A gimnazisták megtették az első kört a vödrökkel, és begyűjtöttek huszonkét svéd koronát és egy 1982-ben kibocsátott nyugatnémet márkát. Ez látogatónként 2, 7 örés átlagot jelentett. Ehhez adódott hozzá a német márka, ami körülbelül ugyanennyit ért, de csak olvasztott állapotban.

Tíz perccel öt előtt a gimnazisták képviselője bejelentette, hogy a heti bormennyiség elfogyott. Mit csináljanak? Kezdjék el kihordani a következő heti adagot, vagy a tálcákra kikészített harapnivalót?

Egyiket sem. A mai prédikáció elmarad, Bicska-Jerrynek és embereinek pedig sürgősen ki kell üríteniük a templomot, mielőtt kitör az általános verekedés.

– Azt hiszem, ezzel kicsit már elkéstünk – mondta Bicska-Jerry, miközben kilesett a padsorokra a függöny mögül.

Volt, aki állt, volt, aki ült a padokban, egyesek lefeküdtek aludni, négy nagyobb csoport pedig egyre hevesebben vitatkozott egymással, egyre több helyen lökdösődtek vagy ugrottak egymásnak. Egy szutykos asszony és egy még szutykosabb férfi lefeküdt egy falfestmény alá, amely a kis Jézust ábrázolta a jászolban, és úgy tűnt, meg akarják mutatni, mi nem történt a Biblia szerint, amikor Szűz Mária teherbe esett.

Valaki kihívhatta a rendőrséget (Börje Ekman ezúttal gyanún felül állt), mert közeledő szirénázás hangjait hallották. A fémdetektor is sípolni kezdett, valahányszor egy rendőr haladt el alatta, amitől viszont a két rendőrkutya lett egyre idegesebb. Ha kutya ugat egy templomban, a falak megsokszorozzák a hangot. Ha két kutya ugat, teljes lesz a káosz.

Mielőtt oszolni kezdett volna a köd, negyvenhat személyt tartóztattak le ittasság vagy hatósági intézkedésnek való ellenszegülés vagy a kettő együttes fennforgása miatt. Két személyt pedig teljes mértékben megvalósított közszeméremsértés miatt.

Az ügyeletes lelkészt is beidézték kihallgatásra, azzal gyanúsították, hogy... hát igen, pontosan még nem lehetett tudni, mivel.

A közrendről szóló törvény harmadik fejezetének nyolcadik paragrafusa értelmében az önkormányzatok a saját hatáskörükben is jogosultak rendszabályok kihirdetésére a meglévőkön kívül, ha ezt a közrend fenntartása megkívánja.

A vasárnapi lapok beszámolói alapján az illetékes önkormányzat már másnap rendeletet bocsátott ki, amely „megtiltja az alkoholfogyasztást az Andersegyház magántulajdonban lévő gyülekezeti helyiségében, mivel ennek célja nem felel meg az adott intézmény működési céljának”. Az önkormányzat a döntés meghozatalakor nem vette figyelembe, hogy ugyanennek az egyháznak köze lehet a néhány nappal ezelőtti kettős gyilkossághoz is, amelynek két feltételezett bűnöző volt az áldozata.

56. fejezet

Miután egy ideig a legjobb esetben sem teljesen ártatlan emberek bántalmazásának megszervezésével keresték kenyerüket, a lelkésznő és a recepciós pályát módosított, és ettől kezdve pénzt csaltak ki olyan emberektől, akiknek a szívét hit, remény, szeretet és adakozókedv töltötte el, vérét pedig – a biztonság kedvéért – kellő mennyiségű alkohol.

Ha nem jön közbe egy gróf és egy grófnő halála, valamint egy önjelölt és ma már ugyancsak halott gyülekezeti gondnok utolsó cselekedete, tevékenységüket még ma is folytatnák. Hamar kiderült azonban, hogy az említett tevékenységet ingyen reklámozó újságokban nem lehet megbízni. Az újságírók a reklámozás helyett homályos célzásokat tettek arra, hogy összefüggés lehet az alvilág két fontos alakjának feltehetőleg előre kitervelt és bestiális kegyetlenséggel végrehajtott meggyilkolása és az autópálya túloldalán működő Andersegyház között. Egyesek még annak a lehetőségét is felvetették, hogy Gyilkos-Anders visszatért régi foglalkozásához, és ő áll az egész mögött. Azt, hogy az úgynevezett gróf és az ő grófnője azok közé tartozott, akiktől néhány hónappal azelőtt Gyilkos-Anders komoly összeget csalt ki, egyenesen készpénznek vették.

– Kurva újságírók – foglalta össze a recepciós maga és lelkésznője új helyzetét.

A lelkésznő egyetértett vele. Minden sokkal egyszerűbb volna, ha az átkozott sajtó nem végezné tovább a munkáját.

És mintha az újságok spekulációja nem lett volna elég, az önkormányzat nagy sietve úgy döntött, hogy megtiltja saját területén az Andersegyháznak, hogy működését a borra mint minden jó forrására építse (az északnyugat-värmlandi szélmalmot, egy másik egyház működésének talpkövét bezzeg senki nem tiltotta be). A lelkésznő és a recepciós mindent egybevetve egyre borúsabbnak látta a jövőt.

Ahogy száz szónak is egy a vége, a hívők száma a padsorokat megtöltő nyolcszázból és a parkolóba szorult kétszázból néhány hét leforgása alatt hétre zsugorodott.

Hét hívőre.

Akik bruttó száz koronát adományoztak az egyháznak.

Együtt.

Ebből a százasból kellett volna eltartani egy lelkésznőt, egy recepcióst, egy biztonsági őrséget és jó néhány gimnazistát. Még Gyilkos-Anders is belátta, hogy rosszul megy a bolt. De azt hangoztatta, hogy vallási üzenete semmit nem vesztett erejéből, ép és egészséges, és a lelkésznő és a recepciós csak várjon türelemmel.

– Tudjuk, hogy a nyomorúság munkálja ki az állhatatosságot, az állhatatosság a kipróbáltságot, a kipróbáltság a reménységet – mondta Gyilkos-Anders.

– Mi van? – kérdezte a recepciós.

– Pál levele a rómaiakhoz, ötödik rész – felelte a lelkésznő szinte automatikusan, de ugyanakkor meglepetten is.

Nem is sejtve, milyen hatást gyakorolt az imént környezetére, Anders atya kifejtette, először nagyon sajnálta, hogy Börje Ekman eltávozott körükből, de utána, mintegy fél perc elteltével belátta, ha nem ez történik, akkor most neki lenne a köldökénél átfúrva a hasa. Ennek fényében hajlamos egyetérteni a recepcióssal abban, hogy orrvérzését elviselhetőnek kell tekinteni.

A szóban forgó orrvérzés egyébként alig negyedóráig tartott, és ő maga az utána következő szombat viszonylagos sikertelensége ellenére kész folytatni tevékenységét Jézus nevében. Hogy a hívek nem kaphatnak többé alkoholt, az nem jelent problémát mindaddig, amíg ő átmelegítheti magát egy-két kehellyel. A hét hívőből hamarosan tizennégy lesz. És mire ők hárman, a főpásztor, a lelkésznő és a recepciós felocsúdnak, újra ezernégyszáz.

– Nem túlzás „viszonylagos sikertelenségnek” nevezni azt az estét, ami után kijött a rendőrség a kutyákkal? – kérdezte a recepciós.

– Jó, akkor legyen nem viszonylagos. De a hit akkor is hegyeket mozgat – felelte Gyilkos-Anders, és Mózes harmadik könyvére hivatkozott.

– Ez a tulok bevágta az egész Bibliát? – kérdezte a recepciós, mihelyt Gyilkos-Anders távozott a szobából.

– Nem egészen – felelte a lelkésznő. – Már beszéltünk róla, hogy a hit hegyeket képes mozgatni a Bibliában is és azon kívül is, csak éppen nem Mózes harmadik könyvében. Ott állatok feláldozásáról van szó, meg még egyről s másról.

A recepciós nem tudta elképzelni, hogy Gyilkos-Anders hite a jövőben képes lenne bármit is megmozgatni azon kívül, hogy őket magukat még inkább bajba sodorja. A lelkésznő egyetértett vele.

Az Andersegyháznak leáldozott. Nincs más hátra, mint beszüntetni a működésüket, de lehetőleg úgy, hogy a főpásztor ne vegye észre.

– Amikor egy rövid ideig minden túl szép volt, hogy igaz legyen, akkor tényleg arra gondoltam, hogy túl szép, hogy igaz legyen – mondta a lelkésznő.

A recepciós megértette, amit a lelkésznő mondott, és azt felelte:

– Ez körülbelül ugyanakkor lehetett, amikor azt gondoltam, hogy „annyi év után mégiscsak jobbra fordulnak a dolgok”. Ígérem, soha többé nem gondolok ilyet, drágám.

57. fejezet

A lelkésznőnek és a recepciósnak volt hat egész kilenc-tized millió (frissen átszámolt) koronája egy sárga bőröndben. Volt egy ugyanolyan, de üres piros bőröndjük is, ami arra várt, hogy megtöltsék az egyéb holmijukkal.

Volt továbbá egy egyházatyjuk is, aki a körülmények megváltozása miatt üzleti szempontból értéktelenné vált számukra, s akitől ezért meg kellene válniuk. Úgy is mondhatnánk, bizonyos értelemben, hogy visszajutottak a jelen elbeszélés tizenhatodik fejezetének tájékára. Akkor egy szállodát kellett volna bezárni, és két, pénzzel kitömött bőrönddel kellett volna eltűnni. Plusz lerázni magukról Gyilkos-Anderst. Most egy templomot kellett bezárni, és lerázni magukról ugyanazt a Gyilkos-Anderst. Illetve nem egészen ugyanazt, hanem egy kicsit jobbat.

Nem tudták, hogyan fogjanak hozzá, de nyugodtan töprenghettek rajta, mert a főpásztor nem volt tudatában, milyen rossz a helyzet.

– Heten jöttek el szombaton – mondta a recepciós. – A következő szombatra négy hívőre tippelek, esetleg ötre.

– Leginkább a bor dicséretét zengő bibliai idézetek fognak hiányozni nekem – mondta a lelkésznő. – El kell ismernünk, hogy főpásztorunk megtalálta az utat a padsorokban ülő emberek szívéhez. Pedig az abszolút kedvenc idézetemig még el se jutottunk.

– A kedvencedhez?

– Olyan vagyok, mint a részeg, mint a bortól mámoros ember, az Úr miatt és szent szavai miatt.

– Ez igen! Ki mondta?

– Jeremiás. Szerette a piát. És tényleg jól hangzik; Isten beszél, és aki figyel rá, még ingyen be is rúghat tőle.

Nem volt a hangjában semmi tisztelet. A recepciós arra gondolt, vajon hány száz évre van szüksége Johannának ahhoz, hogy megbocsássa az Úrnak a családi hagyomány nevében elkövetett erőszaktételt, amely akarata ellenére az Ő szolgálatára kényszerítette. Ha Isten csak egy picit is jó akart volna lenni hozzá, belepiszkálhatott volna a hibátlan egyetemi vizsgadolgozataiba, és akkor megbukhatott volna valamelyik vizsgáján. Vagy, ha ez túl macerás lett volna, elintézhette volna neki, hogy ne vegyék fel a lelkészképzőbe az utolsó évben. E nélkül nem lehetett volna belőle lelkész, bármennyi tányért dobott volna is az apja a szemetesbödönbe.

Bár a beavatkozás elsülhetett volna rosszul is, mint bármi más. Apja ez esetben talán nem a szemetesbe dobálta volna a tányérokat, hanem a lánya fejéhez vagdosta volna őket, vagyis Isten éppenséggel az életét mentette meg azzal, hogy hagyta, hogy apja kedvére tegyen. Ha Isten most megbánja, amit tett, vajon mit bán jobban?

A recepciós már régen belátta, hogy a teológiai jellegű spekuláció nem erős oldala. Jobban otthon érezte magát az olyan tények világában, mint a hat egész kilenc tized millió korona, a két felrobbant gengszter, a kissé balszerencsés, de lényegében szerencsésen agyonlőtt gyülekezeti gondnok, azt megelőzőleg pedig az olyan tárgyszerű dolgok között, mint a törött kezek és lábak, esetleg arccsontok. Ha a lelkésznőnek és neki igazán teljesülhetne egy kívánsága, gondolta a recepciós, akkor azt kívánná, hogy a mennyország tényleg ne létezzen. Mert ha létezik, akkor ők bizony mind a ketten nyakig ülnek a pácban.

– Napfényes jó reggelt! – penderült be Gyilkos-Anders szinte kicsattanó jókedvvel a sekrestyébe. – Van néhány alkoholmentes felütésem a heti prédikációmhoz, amit véleményeztetni szeretnék a lelkésznővel, ha már egyszer így alakult a helyzet. Csak előbb meglocsolom a kertet!

A főpásztor, ahogy jött, már penderült is tovább, ki a kétszárnyú ajtón, amelyet Bicska-Jerry vészkijáratnak csináltatott. Nem azért ment ki arra, mert menekülnie kellett, hanem mert Isten szabad ege alatt akarta sürgősen elvégezni azt, aminek szükségét érezte.

Felbukkanásához és távozásához már nem fűzött kommentárt sem a lelkésznő, sem a recepciós, mert ekkor egy másik hang szólalt meg, ezúttal a sekrestye bejárata felől.

– Jó napot kívánok – mondta egy kis teremtű, öltönyös férfi. – Olof Klarinder vagyok. Az Adóhivataltól jöttem, és szeretném átvizsgálni a könyvelésüket, ha nincs ellene kifogásuk.

Adóhivatali nyelven ez azt jelenti, hogy Olof Klarinder mindenképpen átvizsgálja a könyvelést, függetlenül attól, hogy a feltételezett bűnösnek van-e kifogása ellene vagy nincs.

A recepciós és a lelkésznő csak nézte az öltönyös embert. Egyikük sem tudta, mit válaszoljon, de mint mindig, ha rögtönözni kellett, most is a lelkésznő bizonyult gyorsabbnak.

– Ennek semmi akadálya – mondta. – De Klarinder úr kicsit korán érkezett. Anders főpásztor úr ma nincs bent, mi pedig csak az ő egyszerű segítői vagyunk. Mi volna, ha visszajönne holnap tíz órakor? Addig értesítem a főpásztor urat, és megkérem rá, hogy úgy alakítsa a napirendjét, hogy itt tudjon lenni. A könyvelési iratanyagával együtt, természetesen. Ez így megfelel önnek?

A papi gallért viselő nő mindezt olyan magabiztosan és olyan ártatlanul mondta, hogy még az a gondolat is átfutott Olof Klarinder fejében, hogy talán nem is olyan biztos, hogy adóügyi visszaéléseket követnek el ebben a gyülekezetben. A névtelen feljelentéseknek megvan az a hátrányuk, hogy gyakran csak elkeseredés áll mögöttük, és nem igazság.

Az is jó hír volt, hogy van iratanyag, amit át lehet nézni. Semmi nem jelentett nagyobb kielégülést Olaf Klarinder számára, mint az iratanyagok átvizsgálásának lehetősége.

– Az ilyen típusú látogatásoknak voltaképpen az a lényege, hogy nincsenek előre bejelentve – mondta. – A hatóságnak ugyanakkor nem az a szándéka, hogy minden esetben észszerűtlen merevséget tanúsítson. Holnap tíz óra nulla perc nekem megfelel abban az esetben, ha a gazdasági ügyekért felelős lelkipásztor jelen van a... hogy is mondta... az iratanyagával együtt?

Szinte még ki se lépett az ajtón Klarinder úr, az állami adóhatóság tisztviselője, amikor a másik oldalon becsörtetett a sliccét gomboló Gyilkos-Anders.

– Mitől vágtok ilyen fancsali képet? – kérdezte Gyilkos-Anders. – Történt valami?

– Nem – felelte gyorsan a lelkésznő. – Semmi. Abszolút semmi. Neked hogy ment a locsolás?

*

Ideje volt, hogy megbeszélést tartsanak az egyetlen biztonsági őrrel, akit még nem küldtek el, vagyis Bicska-Jerryvel. A főpásztor távollétében.

Jerry volt az, aki nemrég egy nap leforgása alatt megszervezte a dobozos moldáv bor hetenkénti és szinte ingyenes kiszállítását. Neki jó kapcsolatai voltak, a lelkésznőnek pedig volt egy hirtelen támadt jó ötlete.

Ez az ötlet sem volt erkölcsösebb, mint az utóbbi évek során, vagy ha úgy tetszik, a felnőttélete folyamán támadt többi ötlete. De ötletnek azért ötlet volt.

– Rohypnol – mondta Bicska-Jerrynek. – Vagy valami hasonló. Mennyi idő alatt tudsz szerezni?

– Sürgős? – kérdezte Bicska-Jerry.

– Hát, eléggé – felelte a lelkésznő.

– Miről van szó? – kérdezte a recepciós, aki az ötlet mibenlétéről időhiányból kifolyólag nem lett kellőképpen tájékoztatva.

– Mivel a Rohypnolt már nem forgalmazzák Svédországban, attól tartok, némi időre van szükségem hozzá.

– Mennyire? – kérdezte a lelkésznő.

– Miről van szó? – kérdezte újra a recepciós.

– Három órára – mondta Bicska-Jerry. – Vagy két és félre, ha nem túl nagy a forgalom az utakon.

– Miről van szó?

58. fejezet

Miután rövid időn belül a recepciós is megismerkedett az ötlettel, némi habozás után – a helyzethez illő kifejezéssel – áldását adta rá.

Mégpedig a következőkre: délután fél öt körül, amikor Anders atya általában a legkitűnőbb hangulatban van, a lelkésznő és a recepciós közli vele a jó hírt, hogy eljött az ideje, hogy ténylegesen is átvegye az egyház vezetését. Ez azt is magában foglalja, hogy a tulajdonosi jogokat és az operatív vezetési jogkört írásban is átruházzák rá, most mindjárt, nincs okuk rá, hogy tovább várjanak vele. Ezentúl maga dönti el továbbá azt is, hogy kik kapják meg a gyülekezet újabb adományait. A lelkésznő és a recepciós a háttérbe vonul, de továbbra is mellette állnak, és erkölcsi támaszt nyújtanak neki.

Anders atya egészen meghatódott. Azon túl, hogy heti ötszáz koronát arra költhet el, amire csak akar (kivéve az utolsó időkben, amikor a perselypénz legjobb esetben is csak három számjegyű volt), most egyszerre övé lehet minden.

– Nagyon, nagyon köszönöm, kedves barátaim – mondta Gyilkos-Anders. – Bevallom, eleinte félreismertelek titeket, de ha korábban nem is, most már látom, hogy igazán jó emberek vagytok. Halleluja és Hozsánna!

Ezután minden papírt aláírt, amit elébe tettek, eszébe sem jutott, hogy megnézze, mi áll rajtuk.

Miután letudták a papírmunkát, a lelkésznő azt javasolta, hogy a főpásztor maga vezesse másnap délelőtt azt az összejövetelt, amelynek keretében a jogilag illetékes hatóság képviselője rutinellenőrzést kíván tartani. Feltehetőleg nem lesz szükség semmi másra, csak ismertetni kell a valóságos helyzetet.

– Mennyi adomány van összesen a kasszában? – kérdezte Gyilkos-Anders.

– Harminckét korona – felelte a recepciós.

*

Megbeszélték, hogy másnap reggel újabb összejövetelt tartanak a sekrestyében. A lelkésznő és a recepciós azt ajánlotta, hogy reggelizzenek együtt, de nem kell nagy felhajtást csinálni belőle, ne aggódjon. A bor reggel is ugyanolyan sákramentum, mint máskor, nem lehet kávéval kiváltani csak azért, mert látogatót várnak. És lesz mellé frissen sütött kenyér is, ígérte a lelkésznő.

Gyilkos-Anders megértette. Azaz magát a sákramentum szót nem értette, csak azt, hogy az eddigi úrvacsorai szokások nem forognak veszélyben.

– Akkor holnap reggel találkozunk – mondta. – Elvihetek most magammal egy doboz moldáv bort? Ha beosztom, nekem elég is ennyi, de lehet, hogy átjön egy vagy két barátom, és a lakókocsiban ma este közös bibliaolvasást tartunk. Gondolom, ti még most is a nagynénédnél laktok a pincében – mondta a gyilkos, és kérdő tekintettel nézett a recepciósra, aki időközben, a hosszabb időtartamra való tekintettel, kedvezményes árat alkudott ki maguknak a Hiltonban a Riddarholm-lakosztályra.

– Igen, és teljesen ingyen, az Isten áldja meg érte – felelte a recepciós, akinek soha nem volt nagynénje. – Vigyél egy dobozt a barátaidnak is. Vagy kettőt. De kilenc óra nulla perckor itt legyél! Ébren és józanon. Valamennyire, legalábbis.

A recepciós ezután a tervnek megfelelően elmosolyodott, mire a gyilkos részéről egy tervezetlen mosoly volt a válasz.

*

Gyilkos-Anders nem jelent meg kilenc órakor a sekrestyében. Negyed tízkor sem. De fél tíz előtt pár perccel végül beállított.

– Bocsánatot kérek a késésért – mondta. – Több időt kellett töltenem a reggeli tisztálkodással, mint máskor.

– Reggeli tisztálkodással? – kérdezte a lelkésznő. – A lakókocsi hetven méternyire áll innen, és már több mint egy hete nem működik benne a mosdó.

– Tudom – felelte Gyilkos-Anders. – Elég nagy baj az.

Mindegy, most ne vesztegessék erre az időt. A gyilkos mindjárt kapott egy vizespohár bort, amelyet titokban kellő mennyiségű vodkával turbóztak fel. Aztán kapott még egy ugyanilyen pohárral. Közben megevett három sajtos szendvicset, amelyek margarinjába gondosan porrá tört Rohypnolt kevertek. Szendvicsenként egy milligramm biztosan megteszi a magét. Ha kicsivel több került bele, az se baj.

A gyilkos, aki évek óta mantrázta már, hogy soha többé együtt alkoholt és tablettát, most kijelentette, hogy ma különösen jólesik a bor, talán az Úr így akarja őt a megfelelő módon felkészíteni a hatóság emberével való találkozásra.

– Gondolom, a legrosszabb, ami történhet, hogy a harminckét koronának a húsz százalékát elviszi adóba. Vagy szerintetek mit akarhat még?

A szendvicsekre nem tett semmi megjegyzést. Csak annyit, hogy kért még egyet. A lelkésznő a biztonság kedvéért ezt is megfűszerezte egy szűk milligrammal abból az anyagból, amit a kémia nyelvén úgy neveznek, hogy C16H12FN3O3.

A lelkésznőnek és a recepciósnak öt perccel tíz előtt a saját ügyeik intézése céljából távoznia kellett, de előzőleg átadtak a gyilkosnak három iratgyűjtő mappát, amelyeket átlyukasztott képregényújságokkal töltöttek meg, hogy valami súlyuk legyen (azzal kellett beérniük, ami épp kéznél volt, ez esetben egy köteg képregényújsággal, amely ki tudja, miért és mióta hevert már a sekrestye egyik szekrényében; egyéb dokumentumokkal viszont nem rendelkeztek az új tulajdonosi viszonyokat rögzítő megállapodásokon kívül). Azt mondták Gyilkos-Andersnek, hogy nyugodtan hívja fel őket, ha segítségre van szüksége. Ezzel eltávoztak, és mindjárt ki is kapcsolták a mobiltelefonjukat.

– Ha jól tudom, az alkohol és a tabletta egyszerre, ilyen mennyiségben egy lovat is kifektetne – mondta a recepciós az ő lelkésznőjének, miután biztos távolságban voltak attól, aminek be kellett következnie.

– Igen, de nekünk most inkább szamárral van dolgunk. Mégpedig edzett szamárral. Úgyhogy attól tartok, a szamár és a kopó találkozása szomorúan fog végződni.

Az Adóhivatal képviselője akkor mutatkozott be, és akkor fogott épp kezet Anders atyával, amikor az kezdte furcsán érezni magát. Van ennek az embernek a kézfogásában valami fölényesség. Meg azt mondja, hogy „örvendek”!

Minek örvend? És minek hord nyakkendőt? Talán különb embernek képzeli magát másoknál?

A nyakkendős alak ráadásul provokáló kérdéseket kezdett feltenni pénztárkönyvről, naplófőkönyvről, adóazonosító számról, könyvviteli bizonylatokról és egyebekről, amiket a főpásztor nem értett. De a képe is visszataszító volt.

– Mi bajod van neked tulajdonképpen? – kérdezte Gyilkos-Anders, miközben kezdett felmenni benne a pumpa.

– Mi bajom? – kérdezett vissza Olof Klarinder kissé aggodalmasan. – Nincs semmi bajom. Állami alkalmazott vagyok, a munkámat próbálom végezni. A jól működő adórendszer a demokratikus állam működésének sarokköve. Főpásztor úr nem ért egyet ezzel?

A főpásztor a fokozódó személyiségzavar állapotában legfeljebb azzal tudott volna egyetérteni, ha az Adóhivatal le akarta volna foglalni a teljes bevétel, vagyis a harminckét korona húsz százalékát. Hogy ez pontosan mennyi lenne, azt a főpásztor nem tudta megmondani, de úgy gondolta, egy ötvenesnél nem lehet több. Vagy mégis?

Olof Klarinder érezte, hogy ebből még baj lehet, de nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy felnyissa az iratgyűjtő mappák közül az elsőt és a másodikat.

A bántalmazást, amelyet a gyilkossá visszaváltozó főpásztor részéről el kellett szenvednie, szerencsésen túlélte. Akkor került rá sor, amikor megjegyezte, hogy a Fantom című képregényújság 1979-80-as évfolyamának tizenhét példánya semmiképp nem pótolhatja azokat az információkat, amelyekre a gyülekezet tevékenységével kapcsolatban neki mint az Adóhivatal képviselőjének szüksége van. Túlélte, de komoly sérüléseket szenvedett, amikor Gyilkos-Anders a harmadik, még nem átvizsgált iratgyűjtővel próbálta a fejébe verni a könyvelést, amit látni akart.

A főpásztor utólag nem emlékezett rá, mi történt, de rutinosan elismerte bűnösségét. A büntető törvénykönyv harmadik fejezetének hetedik paragrafusa értelmében tizenhat hónapi börtönre ítélték. Ezenkívül az adózás rendjének megsértése miatt kapott további kilenc hónapot. Összesen tehát huszonöt hónapot, a legrövidebb büntetést, amit valaha is kiszabtak rá, állapította meg elégedetten. Igazán szerencsésen alakult minden.

Közvetlenül az ítélethirdetés után engedélyt kapott rá, hogy röviden beszélhessen a lelkésznővel és a recepcióssal. Őszintén bocsánatot kért tőlük, azt mondta, nem érti, mi történt vele. A lelkésznő megölelte, és azt mondta, ne gyötörje magát túlságosan, ne legyen bűntudata.

– Meg fogunk látogatni – mondta, és elmosolyodott.

– Tényleg? – kérdezte a recepciós, miután elbúcsúztak a leendő rabtól.

– Nem – felelte a lelkésznő.

*

A Bicska-Jerry tiszteletére adott búcsúvacsora után az egyházból nem maradt más, mint a lelkésznő, a recepciós, egy lakosztály a Hiltonban és (a bankszámláról leemelt összegekkel együtt) egy nagyjából hétmillió koronát tartalmazó sárga bőrönd. A Gyilkos-Anders nevére íratott templomot és lakókocsit Olof Klarinder kollégái a bírói döntés alapján azonnal lefoglalták, miközben a többszörös csonttörést elszenvedő Klarinder a Karolinska Kórházban lábadozott. Szerencsére nem kellett unatkoznia, mivel sikerült magával vinnie az Andersegyház templomában lefoglalt két iratgyűjtő mappát. A Fantom című képregényújság titokban már régóta a kedvence volt.

HARMADIK RÉSZ
Egy harmadik, nem szokványos keresőtevékenység

59. fejezet

A recepciós a lelkésznője mellett feküdt az ágyban a pehelypaplan alatt, és nem tudott aludni. Az eddigi életükre gondolt, és a saját eddigi életére. Az istenverte nagyapjára, aki eltékozolta a család minden pénzét, és aki miatt az unokájából, áttételes módon, hopmester lett egy kuplerájban.

Most viszont neki és a lelkésznőnek van néhány milliója egy sárga bőröndben. Majdnem olyan gazdagok, mint a nagyapja annak idején. Egy luxushotel lakosztályában laknak, és előszeretettel rendelnek maguknak libamájat és pezsgőt. Nem elsősorban azért, mert a libamáj és a pezsgő jó, hanem főként azért, mert Per Persson ragaszkodott hozzá, hogy minden, amit esznek és isznak, drága legyen.

Per Perssonnak a sors megadta az anyagi elégtételt. De mégis maradt benne valami különös... érzés. Vagy inkább... a hiánya.

Ha nagyapja pénzügyi balkezességéért jó ötven évvel később végre kiköszörülhette a család becsületén esett csorbát, akkor miért nem teljes benne az elégtétel érzése? Vagy legalább miért nem nagyobb valamivel?

Rossz volna a lelkiismerete, hogy a lelkésznővel közösen oda juttatták Gyilkos-Anderst, ahová való?

Nem, miért lenne az?

Egyébként is, az eddigiek során mindenki nagyjából azt kapta, amit megérdemelt. Talán a gondnok kivételével, aki előbb sokkal jobban belelátott a kártyáikba, mint amennyire megengedhető lett volna, utóbb pedig sokkal halottabb lett, mint amennyire a helyzet megkövetelte volna. A körülmények sajnálatos alakulása folytán. De a nagy egész szempontjából ennek mégiscsak másodlagos a jelentősége.

A recepciós védelmében itt érdemes egy kis kitérőt tenni. Másodlagos jelentőségűnek nevezni egy félresikerült gyilkossági kísérlet nyomán bekövetkezett emberölést sokak számára talán az érzéketlenség jelének tűnhet. Ám aki ismeri Per Persson származását, még ha nem bocsátja is meg neki, mindenesetre magyarázatot talál rá.

Erkölcsi iránytűjét apjától, a szeszkazántól örökölte (aki elhagyta kétéves fiát egy üveg konyakért), valamint nagyapjától, a lókereskedőtől, aki a csikóit arzénnal etette, kis mennyiségben, de rendszeresen, hogy megszokják a mérget, és ne csak az eladásuk napján legyenek csúcsformában, hanem lassan csökkenő mértékben napokkal, hetekkel és hónapokkal utána is.

Aki élő állatot ad el a szombati vásárokon, és akihez másnap, vasárnap a vásárlói azzal a panasszal jönnek vissza, hogy a megvásárolt állat kimúlt, az gyorsan elveszíti szavahihetőségét. De Per Persson nagyapjának lovai a vásárt követő éjszaka és még másnap is álltak a lábukon, és néztek a szemükkel. Csak hónapokkal később haltak meg krónikus gyomorbajban, tüdő-vagy valamilyen másféle rákban, máj-vagy veseelégtelenségben, vagy egyéb olyan betegségben, amelyet nehezen lehetett volna a jó hírű és jómódú lókereskedő számlájára írni. A gondos adagolásnak köszönhetően az ő lovainak a szőre soha nem zöldült meg közvetlenül az elhullásuk előtt. Ezt a tipikus hibát azok követték el, akik túladagolták az arzént órákkal a vásár előtt. A lovaknak ugyanis nem természetes színe a zöld (nem úgy, mint magának a természetnek vagy bizonyos traktortípusoknak). A haszonállatoknak tulajdonképpen nem illik meghalniuk, mielőtt a gazdáik valami hasznukat vennék. Az a gazda, aki szombat délután vásárol magának egy jó erős igáslovat, azután áldomást iszik rá, majd másnap fejfájással ébred, ellentétben frissen vásárolt lovával, amelyik egyáltalán nem ébred fel – annak máris legalább két oka van rá, hogy kihagyja a vasárnapi istentiszteletet, és vasvillával a kezében a lókupec keresésére induljon, aki persze ekkor már árkon-bokron túl jár.

Per Persson nagyapja az ilyen helyzetekben nagyon előrelátónak bizonyult, nem úgy, mint a traktorok megjelenésének idején, amikor nem fogta föl, hogy ebből előbb-utóbb sokkal nagyobb baja származik, mint abból, ha farba bökik egy vasvillával.

Mivel az alma nem esik messze a fájától, a jelen helyzetben meg lehet érteni a recepciós gondolkodását. Pusztán erkölcsi szempontból ugyan mi különbség van egy ügyesen megmérgezett ló és egy szerencsésen elhalálozott templomi gondnok között?

Miután a recepciós nem tudott zöld ágra vergődni a gondolataival, és nem jött álom a szemére, úgy érezte, segítséget kell kérnie attól a személytől, aki mellette fekszik az ágyban, és alszik.

– Drágám, ébren vagy még?

Semmi válasz.

– Drágám?

A lelkésznő megmozdult. Nem nagyon, de egy kicsit mégis.

– Nem vagyok ébren – felelte. – Miről van szó?

Ó jaj, a recepciós már nagyon bánta, hogy felébresztette. Bevonni a vívódásába, az éjszaka közepén... hogy lehet valaki ekkora marha!

– Bocsásd meg, hogy felébresztettelek. Aludj vissza, majd reggel megbeszéljük.

De a lelkésznő már feljebb húzta a párnáját, és felült az ágyban.

– Most már mondd el, amit akartál, mert másképp nem tudok elaludni, és egész éjjel a gedeoniták bibliáját fogom felolvasni neked.

A recepciós tudta, hogy ez csak üres fenyegetőzés. A gedeoniták bibliáját, amely az ország szinte minden szállodai szobájában megtalálható, a lelkésznő már az első este kihajította az ablakon. De tudta, hogy most már beszélnie kell. Viszont nem tudta, hogy mit mondjon, és azt sem, hogy hogyan kezdjen bele.

– Szóval... arról van szó, drágám... – fogott bele mégis a recepciós –, hogy eddig egészen ügyesek voltunk, úgy nagyjából-egészében. Te is így gondolod?

– Azt akarod mondani, hogy akik az utunkba kerültek, azok vagy nagyon halottak vagy nagyon be vannak zárva, mi pedig pezsgőt iszogatunk?

Hát, nem egészen ezt, vagy legalábbis nem ennyire nyersen fogalmazva. Per azt mondta, nagyjából sikerült helyrekalapálniuk életük történelmi jellegű igazságtalanságait. Nagyapja gazdasági hajótörése után unokája luxusszállodában lakik, libamájat eszik és pezsgőt iszik. Pénzük is van bőven annak köszönhetően, hogy ő és Johanna együttes erővel erőszakot tett azon a Biblián, amelyet apja és nagyapja ráerőszakolt Johannára.

– Szóval igazából azt gondolom, hogy célba értünk. És hogy... bosszantó volna, ha az a költőnő, na, hogy is hívják, aki azt írta, hogy érdemes küszködni, hogy az élet... megéri a küszködést... ha ő...

– Az élet? – kérdezte a lelkésznő már félálomban, miközben kezdte sejteni, hogy ezzel még koránt sincs vége a beszélgetésüknek.

– Igen, az élet. Ha ez a célja, a luxushotel és az ablakon kihajított gedeonita biblia, akkor az élet miért nem szárnyal most magasra velünk? Vagy szerinted ezt teszi?

– Mit?

– Szárnyal?

– Micsoda?

– Az élet.

– Hány óra van?

– Tíz perccel múlt egy – felelte a recepciós.

60. fejezet

Szárnyal? Az élet?

Egy biztos: ha ezt teszi, ez új dolog Johanna Kjellander számára. Eddig leginkább csak kibabrált vele.

Ott volt, ugye, az apja. Meg az apjának az apja. Meg annak az apja. Meg annak is az apja. Ezek valahogy együtt eldöntötték, hogy neki férfinak kell lennie, és azon belül is papnak.

Miután az első kívánságuk nem teljesült, Johanna ennek a folyamatos szemrehányásnak a terhe alatt nőtt fel, vagyis hogy nem annyira legény a talpán, hogy férfi legyen.

Azonban mégiscsak pap lett belőle. És ha jobban belegondol, ahelyett, hogy most újra elaludna, elsősorban talán nem is arról van szó, hogy nem hisz, hanem arról az elhatározásáról, hogy nem akar hinni. Hiszen a Bibliát nagyon sokféleképpen lehet olvasni. Neki is megvolt a maga olvasata – így igazolta magában keserű neheztelését apjával, nagyapjával, dédapjával, ükapjával szemben, és a sor folytatható egészen nagyjából III. Gusztáv királyig (aki egyébként sok mindenben hasonlított a gyülekezeti gondnokra azzal a különbséggel, hogy a király annak idején a hátába kapta a golyót, és nem a szemébe).

– Tehát egy kicsit azért mégiscsak hiszel abban a könyvben? – kérdezte a recepciós.

– Ilyen messzire azért nem mennék. Ki az ördög hihet el olyasmit, hogy Noé kilencszáz évig élt?

– Kilencszázötven évig.

– Pláne! Vedd figyelembe, hogy még nem vagyok teljesen ébren.

– Nem is tudom, hallottalak-e már az ördögöt emlegetni.

– Pedig előfordul. De csak éjjel egy után.

Egymásra mosolyogtak. Nem mintha látták volna egymást a sötétben, a mosolygást mégis érzékelték mind a ketten.

A recepciós azzal folytatta, tudja, hogy talán ügyetlenül fogalmazta meg a kérdését, de mind ez idáig mégsem kapott rá választ.

Johanna Kjellander ásított, és beismerte, hogy ennek bizonyára az az oka, hogy elfelejtette, mi volt a kérdés.

– De tedd fel bátran még egyszer. Az alvásnak már úgyis lőttek.

Na jó, szóval a dolgok céljáról és értelméről lenne szó. Hogy tényleg olyan jó-e nekik most, mint lehetne? Hogy tényleg szárnyal-e most velük az élet?

A lelkésznő egy darabig csak hallgatott, aztán úgy döntött, hogy komolyan veszi a kérdést. Elismeri, szívesen eszik libamájat a Hiltonban a recepciósa társaságában. Sokkal szívesebben teszi ezt, mint hogy minden héten kiálljon a szószékre, és hazudjon valamit egy birkanyájnak.

Pernek ugyanakkor természetesen igaza van abban, hogy a napok kezdenek egyhangúvá válni, és nem biztos, hogy itt kell maradniuk ebben a lakosztályban, amíg a pénzük el nem fogy. Lehet, hogy már nem is tart olyan sokáig, amíg eljön ez a pillanat?

– Ha mértéket tartunk a libamáj és a pezsgő fogyasztásában, a bőröndünk tartalma három és fél évre elég – mondta a recepciós, fenntartva magának a téves számolás lehetőségének jogát.

– És aztán? – kérdezte a lelkésznő.

– Hát erről van szó.

A lelkésznő felfigyelt Per Persson érdeklődésére az egyik legismertebb svéd vers iránt, amely első soraiban azt fogalmazza meg, hogy az életben nem a jóllakottság a legnagyobb érték, hanem a szomjúság.[1]

De nem maga vers gondolkodtatta el igazán, hanem az, hogy írója néhány évvel a vers megírása után megölte magát. Ezt talán mégsem lehet az élet értelmének tekinteni.

Ha Johanna megpróbálta felidézni, melyek voltak életének legjobb pillanatai, amióta megismerkedett a recepcióssal (a lakókocsi matracán, a templomi orgona mögött és egyéb alkalmatos helyeken közösen eltöltött, prémium kategóriás pillanatokon kívül), akkor az adományozás pillanatai jutottak eszébe. A Vöröskereszt boltjában, Växjőben lezajlott csetepaté ugyan nem tartozott a legfényesebb pillanatok közé, de amikor az Üdvhadsereg hátratántorodó katonájára gondolt a hässleholmi italbolt előtt, utólag is akaratlanul elmosolyodott. Akkor is, amikor a járdán parkoló lakókocsira gondolt a Rädda Barnen irodája előtt. Vagy arra, amikor Gyilkos-Anders kiosztotta a palota előtt őrködő ólomkatonát, aki nem akarta átvenni a királynénak szánt, bombagyanús ajándékot...

A recepciós egyetértően bólogatott, de közben elfogta az aggodalom. Lelkésznője talán arra gondol, hogy a sárga bőrönd tartalmát is más rászorulóknak kellene adniuk, nem saját maguknak? Ez volna a követendő útirány...?

– A francokat! – csattant fel a lelkésznő, és még jobban felült az ágyban.

– Már megint káromkodsz.

– Mert hülyeségeket beszélsz!

Végül egyetértettek abban, hogy életük kitüntetett pillanatai azok voltak, amikor egyik kezükkel adakoztak, miközben a másik kezükkel, észrevétlenül, kétszer annyit sepertek be, mint amennyit adtak. Egyetértettek abban is, hogy nagyobb boldogság elvenni, mint adni, de az adakozásban is van valami jó.

A recepciós megpróbálta levonni a tanulságokat a jövőjükre nézve is.

– Talán az a célja az életünknek, hogy örömet okozzunk másoknak mindaddig, amíg az anyagi helyzetünk minket magunkat is kellő mértékű örömmel tölt el. Mint az egyházi projektünk, csak éppen Isten, Jézus és a toronyban ülő orvlövész nélkül.

– Noét ne hagyd ki – mondta a lelkésznő.

– Miből?

– Isten, Jézus, Noé és az orvlövész nélkül. Noé nagyon a bögyömben van.

A recepciós megígérte, hogy megpróbál kidolgozni egy olyan képletet, amelyben egyenlőségjelet lehet tenni a rászorulók iránti jóság és aközé, hogy titokban önmagukat tekintsék a legfőbb rászorulóknak. Azt is megígérte, hogy képletében, bármilyen bonyolult legyen is, Noé és a bárkája semmiképp nem kaphat helyet.

– Nem baj, ha a részletek kidolgozása közben újra elalszom? – kérdezte a lelkésznő felkészülve az immár kiérdemelt egyetértő válaszra.

A recepciós arra gondolt, hogy a lelkésznő még félálomban is kitűnő beszélgetőpartner. Folytathatnák még egy kicsit. Támadt ugyanis egy kósza mikroötlete az élet értelme-témával kapcsolatban. Azt mondta, semmi akadálya annak, hogy Johanna újra elaludjon, ha figyelmen kívül tudja hagyni azt a tényt, hogy recepciósát hirtelen elöntötte a felebaráti vágyakozás.

Per Persson közelebb húzódott a lelkésznőjéhez.

– Mindjárt fél kettő – mondta Johanna Kjellander.

És odabújt a recepciósához.

61. fejezet

Svédország bűnözőinek nagyságban és sorrendben is harmadik nagygyűlését ugyanabban a pincében tartották meg, mint a másodikat. Tizenöt férfi jelent meg, az utóbbi nagygyűlés óta ugyanis két társukat letartóztatták, mert erősen bedrogozott állapotban megtámadtak egy pénzszállító járművet, amelyről a művelet közben kiderült, hogy kenyeret szállít.

A zsákmány ugyan nem nevezhető nagy értékűnek – az Eskelund Pékség tíz darab előrecsomagolt szendvicse tűnt el (az egyik rabló ugyanis éhes volt) –, a rablásban felhasznált fegyverekre tekintettel mégis súlyosabb ítéletre lehetett számítani. A pékség nevét minden újság megírta, ezért a pékség vezetője elküldött két szép cserepes muskátlit az előzetes letartóztatásban ülő két rablónak. A fegyőrök narkotikumok becsempészésének kísérletére gyanakodtak, hiszen eddig még soha nem fordult elő, hogy letartóztatott gyanúsítottak virágot kapjanak (vagy szeretnének kapni) hálából az elkövetett bűntettért. A muskátlikat ezért apró darabokra vágták, mielőtt átadták volna a címzetteknek, amit végül is nem tettek meg, mivel nem lett volna semmi értelme.

A többiekkel annyi fejlemény történt, hogy a gróf és a grófnő elesett a bátor Olofsson testvérekkel vívott harcban, akik magáról a harc részleteiről nem árultak el semmit.

– Szakmai titok – mondogatta Olofsson, miközben a testvére egyetértően bólogatott.

Gyilkos-Anders is le volt csukva, és a fura egyházi vállalkozása véget ért.

A tizenöt férfinak már csak azt kellett eldöntenie, mit csináljanak Gyilkos-Anders két társával. Minden valószínűség szerint milliók vannak náluk. Mivel a gyilkost biztos helyen őrzik, tehát életben van, nincs különösebb kockázata annak, hogy társaival lefolytassanak egy nem kifejezetten barátságos beszélgetést a pénz átadásának témakörében. Hogy azután a pénzt hogyan osszák el egymás között, arról nem beszéltek, pedig tizenöt különböző elképzelés közül is választhattak volna.

Az Ökör névre hallgató gengszter felvetette, hogy ugyanolyan bánásmódban kellene részesíteni őket, mint a grófi párt, például egy-egy kézigránátot kellene megetetni velük, és ezt a feladatot is az Olofsson testvérekre kellene bízni, ha már úgyis olyan jól belejöttek.

Némi vita után 14–1 arányban úgy döntöttek, hogy egy kézigránátot nem lehet lenyelni, bármennyire nyomja is azt lefelé valaki kívülről (nem beszélve arról, hogy a művelet az utóbbira nézve sem teljesen veszélytelen), de azért sem szavazzák meg, mert Gyilkos-Anders a két felrobbantott társa miatt esetleg mégis leleplezi azokat, akiket nem kellene lelepleznie.

Egyszóval nincs szükség újabb gyilkosságokra. Az egyetértés továbbra is nagy volt abban a kérdésben, hogy a Gyilkos-Andersnél megrendelt bérgyilkosságok és végtagtörések megbízói listája jobb, ha titokban marad. A hajszálgörbítések megrendelői és elszenvedői tekintetében még úgy is maradt elegendő lelepleznivaló, hogy a gróf és a grófnő immár átköltözött a pokolba (mindannyiuk jövendő lakhelyére). Utánuk küldeni a lelkésznőt és azt a másikat túl nagy kockázatot jelentene a saját biztonságukra nézve.

Ezután 13–2 arányban úgy döntöttek, hogy Olofssont és Olofssont bízzák meg a két delikvens begyűjtésének feladatával. A testvérek kialkudtak maguknak egy ötvenezer koronás munkadíjat. Hiába próbáltak többet kérni, ha emberölés nem része a megbízásnak, többről szó sem lehet.

*

A boldogtalan Olofsson testvéreknek sejtelmük sem volt róla, hol keressék a lelkésznőt meg azt a másikat. Először a templomot figyelték néhány napon át, azután még néhány napon át. De az egyetlen dolog, ami változott, az volt, hogy a gyom már a bejáratig kezdte benőni a kavicsos utat. Más változást nem tapasztaltak.

Egy hét után az egyik testvérnek eszébe jutott, hogy megpróbálhatnák lenyomni a kavicsos út végén álló ajtó kilincsét, hátha az ajtó nincs is bezárva. Nem volt.

A templom belül továbbra is olyan volt, mint egy csatatér, az állami vagyonkezelőnél senki nem szorgalmazta a lefoglalt épület takarítását.

De semmi olyasmit nem találtak, ami a lelkésznő és társa nyomára vezethette volna őket.

A sekrestyében viszont találtak ezer liter dobozos bort, amit érdemesnek látszott megkóstolni. Nem is volt rossz bor, de nem mentek vele sokra, csak az élet nyomasztó súlyát érezték kevésbé nyomasztónak.

Az egyik szekrényben találtak egy csomó képregényújságot. A rajtuk lévő dátumokból ítélve, már vagy harminc éve ott heverhettek.

– Képregényújság templomban? – kérdezte Olofsson.

A testvére nem válaszolt. Letelepedett az egyik székre, és olvasni kezdte az X-9-es titkos ügynök történetét.

Olofsson észrevette a sekrestye egyetlen íróasztala mellett álló papírkosarat. Kiborította, és megnézte az összegyűrt papírgombócokat. Szinte mindegyik ugyanaz volt, készpénzfizetési nyugta a Hilton Stockholm Slussen szállodából. Egy éjszaka, aztán megint egy éjszaka, aztán megint egy éjszaka... Ezek a piszok disznók a Hiltonban laktak, Olofsson és a többiek pénzén? Hitelkártyájuk persze nincs. Mindig csak egy éjszakára maradnak. Mindig készen arra, hogy meglépjenek.

– Gyerünk! – mondta Olofsson, miután a látottakból levonta élete messze legokosabb következtetését.

– Várj egy kicsit – mondta Olofsson, aki a Modesty Blaise egyik fejezetének épp a közepén tartott.

62. fejezet

A lelkésznő és – főként – a recepciós folytatta az élet értelmének és céljának a kutatását. Hat nap után mindennél világosabban látták, hogy itt, a Hilton Riddarholm lakosztályában nem fogják megtalálni.

Csak akkor döbbentek rá, hogy milyen árak vannak a világban, amikor elhatározták, hogy lakást keresnek maguknak. Egy háromszobás lakásra Stockholm központi részén ráment volna az egész bőrönd, és hogy tudnák megvalósítani a jól élni és nem tönkremenni programjukat, ha mindjárt az elején tönkremennek? Beállni az elfogadható színvonalú bérlakásra várakozók sorának végére kilátástalan vállalkozásnak látszott, hacsak nem akartak volna kilencszázötven évig élni, ami eddig csak egy embernek sikerült.

Sem a recepciósnak, sem a lelkésznőnek nem volt tapasztalata abban, hogyan működik a lakáspiac. Per Persson egész felnőttéletében egy szállodai recepció mögötti szobában vagy egy lakókocsiban lakott. Johanna Kjellander sem ismert más szállást az apai házon, vagyis a paplakon és egy uppsalai kollégiumi szobán kívül, hiszen végzés után visszakerült a paplakba (frissdiplomásként a lányszobája és az onnan két mérföldre lévő munkahelye között ingázott, nagyobb mozgásszabadságot nem kapott apjától).

Most, miután felmérték a lehetőségeiket, úgy döntöttek, hogy túl kedves nekik a sárga bőrönd tartalma ahhoz, hogy az egészet lakásra költsék.

Az anyagilag legészszerűbb alternatívát egy halászkunyhó jelentette egy szigeten, a Balti-tenger közepén. A gotlandi gyöngyszemet az interneten fedezték fel, vonzónak találták az árát (alig volt több a semminél) és a távolságát (bő száz tengeri mérföld) azoktól a stockholmi bűnözőktől, akik még nem repítették levegőbe egymást.

Az alacsony árnak megvolt a maga oka. A kunyhót nem volt szabad állandó lakhelynek használni, nem volt szabad szigetelni a falait és a tetejét, és nem volt szabad fürdőszobát vagy vécét építeni hozzá.

– Szigetelés nélkül még tudnánk használni, ha jól felfűtjük a kályhát. De budira járni mondjuk egy hóviharban furcsa érzés lenne.

– Szerintem vegyük meg, aztán tartsunk próbafűtést a hatósági szabályzattal. Tudatlanságunkban azután szigetelhetjük a falakat és építhetünk fürdőszobát is.

– És ha kijönnek ellenőrizni?

A lelkésznő személyiségében még mindig megvoltak az autoriter apa károkozásának nyomai.

– Ellenőrizni? Kicsoda? Gotland megye rendkívüli és meghatalmazott mosdóellenőre? Aki házról házra jár, mindenhova bekopog, és megnézi, hogy ki hol végzi a dolgát?

A fenti szabályokon túl a házon kívüli tartózkodás is erős korlátok közé volt szorítva, legalábbis a ház tulajdonosa szerint, aki a telefonban partvédelemről, vízvédelemről, állatvédelemről, bioszféra-védelemről és még jó néhány egyéb védelemről beszélt, amit végül már a lelkésznőnek sem volt türelme hallgatni.

Utoljára hagyta a tulajdonos a csattanót, vagyis hogy neki nem mindegy, kinek adja el a nemzeti örökségnek ezt a gyöngyszemét, de megnyugodva és örömmel hallja, hogy az Úr szolgája szeretne vállalkozni az örökség további gondozására.

– Akkor ez rendben is van – mondta a lelkésznő. – Legjobb volna, ha most azonnal átküldené az adásvételi szerződést, mert már alig várom, hogy folytathassam a gondozást.

A tulajdonos inkább személyesen szeretett volna találkozni vele, mert a sikeres adásvétel után algalevessel koccinthatnának. De amikor ezt meghallotta a recepciós, aki titokban követte a beszélgetést, úgy érezte, hogy ami sok, az sok. Átvette a kagylót, bemutatkozott, közölte, hogy Kjellander tiszteletes asszony asszisztense, hogy a tiszteletes asszonnyal jelenleg Stockholmban vesznek részt egy konferencián a Hilton Szállóban, de két nap múlva tovább kell utazniuk Sierra Leonéba a lepratelepeket felújító humanitárius projekt keretében, és ezért a tisztelt tulajdonos jobban tenné, ha azonnal aláírná a szerződést, és elküldené ide a szállodába. Aláírják, és postafordultával visszaküldik.

– Jaj, de sajnálom – mondta az algalevest kilátásba helyező tulajdonos, és megígérte, hogy azonnal elküldi a szerződést.

Miután befejezték a telefonbeszélgetést, a lelkésznő közölte a recepcióssal, hogy lepratelep mint olyan már nem létezik, a betegséget magát pedig már nem kiérdemesült lelkészek gyógyítják kézrátétellel, hanem orvosok antibiotikummal.

– De egyébként ügyes voltál – dicsérte meg a recepcióst. – Sierra Leone hogy jutott eszedbe?

– Nem tudom – felelte a recepciós. – De ha ott már nincs lepratelep, biztos van valami más.

*

Eljött az ideje a bőrönd bepakolásának. Így, egyes számban. A Hilton árszínvonala miatt megcsappant milliók és a legszükségesebb holmik belefértek egy bőröndbe.

A sárga bőrönddel a kezükben utoljára jelentkeztek ki a Hiltonból. A piros bőrönd, üresen, a szobájukban maradt. A terv az volt, hogy átsétálnak a központi pályaudvarra, onnan busszal elmennek Nynäshamnba, ott pedig beszállnak a Gotlandba induló komphajóra.

Nem lett belőle semmi.

63. fejezet

Olofssonnak és Olofssonnak kimondottan szerencsés napja volt, amikor nemrégiben találkozniuk kellett a gróffal és a grófnővel. És a szerencsét illetően a mai napon sem lehetett okuk panaszra. A várakozási idő, amit a Hilton bejáratánál kellett eltölteniük az autójukban, kevesebb volt, mint tíz perc.

– Nem igaz! – szólt oda Olofsson a testvérének, aki még mindig a képregényét olvasta. – Itt vannak!

– Hol? – kérdezte Olofsson tanácstalanul.

– Ott mennek! Azzal a sárga bőrönddel. Kijelentkeztek, és mennek valahova!

– Igen, a pincénkbe – mondta Olofsson testvére, és dühösen a hátsó ülésre dobta a képregényújságot. – Indulj utánuk, én meg egy alkalmas pillanatban begyűjtöm őket.

Az alkalmas pillanat alig ötven méterrel arrébb, a Södermalmstorgnál már el is érkezett. Olofsson kipattant az anyósülésről, és a lelkésznőt és a recepcióst betuszkolta a hátsó ülésre egy kétszer akkora revolver segítségével, mint amilyet részegen elveszített az Anders-templom közelében (minél nagyobb egy revolver, gondolta magában, annál nehezebb elveszíteni). A két és fél kilós Smith & Wesson 500-as rájuk meredő csövébe nézve sem a lelkésznő, sem a recepciós nem gondolta, hogy ne fogadja el ennek az ismeretlen férfinak az invitálását.

De mi legyen a bőrönddel? Olofsson arra gondolt, ott hagyja a járdán, de végül úgy döntött, bedobja azt is a kocsiba a két elrabolt ember ölébe. Talán lesz benne valami használható információ, ha tulajdonosaik ostoba módon nem akarnák elárulni, hol tartják a pénzüket.

*

A lelkésznő, a recepciós és a sárga bőrönd egymás mellett állt a stockholmi alvilág gyűléstermében, a város egyik legkevesebb adót fizető kocsmájának pincéjében. A lelkésznő meglepetésére a tizenöt fős csoportból senki nem mutatott érdeklődést a bőrönd iránt.

– Isten hozott benneteket itt nálunk – mondta a tizenöt gengszter nem hivatalos vezetője. – Megígérhetjük, hogy ki fogtok jutni innen. Vagy zsákba csomagolva, vagy másképp.

A főgengszter azzal folytatta, hogy a lelkésznő meg ez a másik legalább tizenhárom millió koronával tartozik a csoportjának.

– Nana! – szólt közbe bátran a lelkésznő. – Ez attól függ, hogyan számolunk. Tizenhárom ab ovo soknak tűnik.

– Per Persson – mondta a recepciós, akinek nem tetszett a „másik” titulus.

– Teszek rá, hogy hívnak – mondta a főgengszter, és újra a lelkésznőhöz fordult. – Mi az, hogy „ab ovo”, és mi az, hogy „hogyan számolunk”?

A lelkésznőnek fogalma sem volt róla, hogy mennyiről indultak, és hogyan kellene számolniuk, de a kő már gurulni kezdett, nem lehetett megállítani. Ilyenkor az a fontos, hogy a szeme se rebbenjen. Előbb beszélni, azután gondolkodni – erre a dallamra kell táncolni az ilyen helyzetekben.

– Bő tízest mondanék inkább egy gyors fejszámolás után – mondta, és arra gondolt, alighanem rosszul döntött, amikor akkora összeget nevezett meg, ami jóval több annál, amennyijük van és amennyivel kivásárolhatnák magukat.

A főgengszter kérdéssel válaszolt:

– Ha, mondjuk, a vicc kedvéért beérnénk annyival, amennyit itt a lelkésznő fejben kiszámolt, akkor hol találnánk azt a tízmilliót?

Per Persson soha nem tudott jól improvizálni az ilyen helyzetekben. Miközben megpróbált kicsiholni magából valami épkézláb gondolatot, amit szavakká formálhatna, s ami azután a javukra fordíthatná a helyzetet, a lelkésznő megelőzte.

– Először is szeretném, ha pontosítanánk az összeget – mondta.

– Az összeget? – kérdezte a főgengszter. – Hát nem most mondtad, te nyavalyás, hogy tízmillió?

– Nana, csak lassan, nem kell csúnyán beszélni – mondta a lelkésznő. – Ő, aki odafent van, mindent hall és mindent lát.

Beindult, gondolta a recepciós.

– Azt mondtam, hogy egy gyors fejszámolás alapján a tízmillió méltányosabb összegnek látszik. Nem akarok túlságosan indiszkrét lenni, de jeleznem kell, hogy a tízből legalább hárommillió származik abból, hogy a gróf és a grófnő megrendelte az itt jelenlevők közül néhányuk eltakarítását az útból, vagy esetleg abból, hogy az itt jelenlevők közül rendelték meg néhányan ugyanezt, csak fordítva, valamint egy-két kisebb nagyságrendű munkát.

Aggodalmas hümmögés hangjai töltötték be a pincét. Csak nem akarja elmondani, ki mit rendelt meg?

– Ha folytathatom – folytatta a lelkésznő –, meg kell mondanom, amorális viselkedésnek tartom a maguk részéről, hogy azért akarják elvenni Gyilkos-Anders pénzét, mert nem ölte meg néhányukat.

A recepciós alig bírta követni a lelkésznő matematikáját. A többiek még annyira sem értették, mint ő. Sokan már az amorális szónál elvesztették a fonalat.

– Továbbá helyénvalónak tartanám további árengedmény megfontolását, tekintettel a gróf és a grófnő sorsának alakulására. Ha nem lapultak volna egy bokor tövében, és nem emelték volna puskájukat arra az emberre, aki munkadíjat vett fel a meggyilkolásukért, akkor nem haltak volna meg. Nem így van?

Újabb hümmögés.

– Hova akarsz kilyukadni? – kérdezte a főgengszter dühösen.

– Arra, hogy van egy piros bőröndünk – mondta a lelkésznő, és kezét a mellette álló sárga bőröndre tette.

– Egy piros bőröndötök?

– Pontosan hatmillió korona van benne. Minden összegyűjtött pénzünk. Felteszem, hogy akad önök között olyan, aki valamikor konfirmált, és olyan is, aki talán még most is úgy gondolja, hogy van élet a halál után, és ez nem feltétlenül azt jelenti, hogy újra találkozni kell a gróffal és a grófnővel. Hatmillió vajon nem volna megfelelő kárpótlás azért, hogy ne kelljen likvidálniuk egy papot?

– És egy Per Perssont – mondta gyorsan a recepciós.

– És egy Per Perssont, természetesen – tette hozzá a lelkésznő.

A főgengszter megismételte, hogy nem kíváncsi Per Persson nevére, miközben a többi gengszter ismét aggodalmasan összedugta a fejét. A lelkésznő ebből arra következtetett, hogy megoszlanak a vélemények a kérdésben. Úgyhogy rádobott még egy lapáttal:

– A bőrönd biztos helyen van elrejtve. Csak én tudom, hol van, és szívesen elmondom önöknek, de csak ha kínvallatásnak vetnek alá. És a kérdés ugyanaz: vajon egy pap megkínzása a legjobb módszer arra, hogy kiengeszteljék az Urat? Hozzátenném még, hogy Gyilkos-Anders sem vesztette el a beszédkészségét csak azért, mert le van csukva.

Ez utóbbi nyílt fenyegetés volt, amitől a csoportban többen is megborzongtak.

– Javaslatom a következő: én és a társam, akinek nem akarják tudni a nevét, a lehető legrövidebb időn belül átadunk önöknek hatmillió koronát, önök pedig úri becsületszóra megígérik, hogy életben hagynak minket, és nem bántanak.

– Nem inkább hárommilliót? – szólt közbe a recepciós, akit mindennek ellenére eléggé elkeserített a gondolat, hogy újra koldusbotra juthatnak. – Akkor talán mindannyian a mennyországba kerülünk, ha eljön az ideje.

Per Persson ezzel egyszer és mindenkorra elásta magát a gengsztereknél.

– Nemcsak a neved nem érdekel baromira, hanem az sem, hogy hová kerülsz, miután felváglak a köldöködtől a nyakadig – mondta a főgengszter, és látszott, hogy folytatni szeretné a kilátásba helyezett művelet leírását, de Johanna Kjellander közbevágott.

– Vagy, mint mondtam, hatmilliót – mondta, miután gyors elemzést végzett, és rájött, hogy ennél kevesebbel nem úszhatják meg.

Újra tanácskozni kezdtek. Végül a gengszterek megegyeztek abban, hogy hatmillió korona elfogadható fizetség azért, hogy ne üssék agyon az átkozott lelkésznőt meg azt a másikat, amelyik minduntalan előhozakodik a nevével. Természetesen egyszerűbb lenne kinyírni mind a kettőt, de a gyilkosság mégiscsak gyilkosság, és a rendőrség mégiscsak rendőrség. Meg Gyilkos-Anders ígéretéről sem ajánlatos csak úgy megfeledkezni.

– Oké – mondta a főgengszter. – Megmutatjátok, hol van a piros bőrönd a hatmillióval, idehozzuk a pincébe, megszámoljuk, és ha az összeg stimmel, elmehettek, nem nyúlunk hozzátok. Számunkra többé nem léteztek.

– De amúgy azért igen, vagy nem? – próbálta egyértelműsíteni a kijelentést a recepciós.

– Ha le akartok ugrani a Västerbróról, az a ti dolgotok, de a mi listánkon már nem lesztek rajta. Feltéve, hogy átadjátok a piros bőröndöt, és tényleg az van benne, aminek benne kell lennie.

A lelkésznő lesütötte szemét, és azt mondta, az Úr mindig megértéssel viszonyul a hazugságokhoz, feltéve, hogy ártatlan és kegyes hazugságokról van szó.

– Miről beszélsz?

– A piros bőrönd... voltaképpen sárga.

– Amelyik ott van melletted?

– Expressz kézbesítés, így is mondhatnánk – mosolygott a lelkésznő. – Ha megengedik, mielőtt távozunk, a barátommal magunkhoz vennénk a fogkefénket, a fehérneműinket, és még egy-két apróságot, amit a pénz mellé raktunk.

És kinyitotta a bőröndöt, és megmutatta nekik az egész csodálatosságot, mielőtt a főgengszter és az algengszterek meggondolnák magukat.

64. fejezet

Miközben a zsiványok a pénz láttán a kezüket dörzsölték, a lelkésznő kikapta a bőröndből a bugyikat, a fogkeféket, a ruhát, a nadrágot és az apróságokat, és odasúgta a recepciósának, hogy itt a pillanat, most kell gyorsan odébbállniuk.

Még a főgengszter sem vette észre, hogy a foglyok eltűnnek, hiszen ő is éppolyan mohón vetette magát a pénzre, mint a többiek. Viszont rögtön utána felordított, hogy mindenki azonnal tegye vissza a pénzt, amit kivett, mert az elosztást rendezett formában kell végrehajtani.

Az ordítás megtette a magáét, a bankjegyek többsége visszakerült a bőröndbe, de nem mindegyik. A kettes számú gengszter ugyanis tisztán látta, amikor a négyes számú gengszter a bal első nadrágzsebébe süllyesztett egy egész köteg bankót, és ezt most be is akarta bizonyítani.

De a négyes nem az a típus volt, aki szereti, ha tapogatják, kivált nem a kiemelt jelentőségű testrésze közelében, és egyáltalán nem, ha ezt más férfiak is nézik. Mivel meg akarta őrizni helyét a ranglétrán, ököllel védte meg magát. A kettes hanyatt vágódott, és mivel tarkóját a betonba verte, szerencsésen el is vesztette az eszméletét, különben rögtön elszabadult volna a pokol. Így csak négy perc múlva szabadult el.

A főgengszter átmenetileg rendet teremtett az osztályban. A feladat az volt, hogy hatmillió koronát el kell osztani tizenöt ember között, esetleg tizennégy között, attól függően, hogy a földön fekvő gengszter magához akar-e térni, vagy nem.

De hogyan kell hatmilliót tizenöt részre osztani? Túl nehéz kérdés volt ez mindegyikük számára. Amikor egy hang azt kiáltotta, hogy az Olofsson testvérek részéből le kell vonni azt, amit már megkaptak, és az ő részüket különben is egynek kell számolni – nem kettőnek –, mivel ugyanaz a nevük, akkor Olofsson a szokásosnál is nagyobb méregbe gurult. Olyan nagyon, hogy azt találta mondani a hetes számú gengszternek (az Ökör nevűnek), hogy már sajnálja, hogy Gyilkos-Anders nem végezte el a munkáját, és nem vágta el a torkát.

– Aha, te rohadt disznó – mondta Ökör –, szóval te bérelted fel!

És előhúzta a kését, hogy elvégezze Olofssonon ugyanazt a műveletet, amit Olofsson akart elvégeztetni rajta Gyilkos-Andersszel.

A kissé bepánikolt másik Olofsson ekkor elterelő hadműveletre szánta rá magát. Hirtelen nem jutott más eszébe, mint hogy a hatalmas Smith & Wesson 500-asával belelő a pénzzel teli bőröndbe. Tudvalevőleg a világ egyik legnagyobb méretű revolveréről van szó, amellyel szükség esetén egy igazi ökröt is le lehet teríteni. Nem csoda hát, hogy a torkolattűztől kigyulladtak a bankjegyek.

Hadműveletével el is érte a kívánt célt, mivel Ökör és a többiek (kivéve a földön fekvő gengsztert) a dörrenés miatt pár másodpercre megsüketültek, utána pedig a figyelmük azonnal másra irányult. Ahány láb csak elfért a bőröndben, az mind taposni kezdte az égő ötszázasokat, és a tűz hamarosan ki is aludt volna, ha a nyolcas számú gengszternek nem támad hirtelen az az ötlete, hogy a kilencven százalékos házi kisüstijével fojtsa el a maradék lángokat.

A két Olofsson túlélés céljából másodpercekkel azelőtt hagyta el a pincét, hogy az egész helyiség lángba borult volna. A többi gengszter is gyorsan követte a testvérek példáját (kivéve a kettes számút, aki ott maradt a földön, és meg is halt, ha még nem halt volna meg akkor, amikor tarkóját a betonba verte). Mint már annyiszor, most is bebizonyosodott, hogy kilencven százalékos alkohollal nem lehet tüzet oltani.

Másnap éjszaka négy férfi kereste fel otthonában Olofssont és Olofssont. Nem csöngettek be, nem is kopogtattak az ajtón. Inkább a náluk lévő fejszékkel vágtak rajta egy akkora nyílást, amin egyszerűen csak át kellett lépni. De hiába tették tűvé a lakást, nem lelték meg sem Olofssont, sem a testvérét. Csak egy rémült hörcsögöt találtak, akinek egy híres bankrabló emlékére a Clark nevet adták. Olofsson erővel kényszerítette testvérét, hogy Clarkot hagyják ott a lakásban, amelybe soha többé nem fognak visszatérni. A kocsma pincéjében balszerencsésen végződő osztozkodás után azonnal felültek egy vonatra, és elmentek Malmőbe, hogy mintegy hatszáz kilométer válassza el őket a világnak abban az időpontban talán legdühösebb gengsztereitől.

Malmö kellemes hely, bűnözés szempontjából Svédország talán legfertőzöttebb városa. Heti egy-két betöréssel több vagy kevesebb alighanem fel sem tűnik a statisztikában, filozofált Olofsson, miközben testvére segítségével mintegy bemelegítésképpen kirabolt egy benzinkutat, elvitte a kasszában lévő összes pénzt és négy doboz csokoládés kekszet, majd beült a kútkezelő autójába, és mint aki jól végezte dolgát, távozott.

65. fejezet

A recepciós csak egyvalamit nem értett. Hogy lehetett pontosan hatmillió korona a bőröndben? Úgy emlékezett, legalább hatmillió hatszázezer volt benne.

Hát igen, a lelkésznő csomagolás közben a zsebeibe is dugott némi készpénzt. A fogkefék, a bugyik és egyebek talán még a különbözettel együtt is elfértek volna, de úgy gondolta, minek nyitogassa a bőröndöt, valahányszor buszjegyet akar venni.

– Vagy halászkunyhót Gotlandon? – mondta a recepciós.

– Vagy azt.

Rosszabbul is járhattak volna. Számokban ez annyit jelent, hogy a kunyhó megvásárlása után hatszáznegyvenhatezer koronájuk maradt. És mintegy hatszázezer, miután berendezkedtek, és felkészültek a harcra az ismeretlen számú hatósági rendelkezés ellen, amelyeknek egész kötegét terveiknek megfelelően mindjárt az első nap elégették. A biztonság kedvéért nem hívták fel az illetékes hatóságot, hogy megtudakolják, rendben van-e, ha Klorinnal irtják ki a homokban élő védett rovar, az óriás csőrösdarázs kellemetlen kolóniáját.

– Még bő félmilliónk maradt, hogy boldog-boldogtalant boldoggá tegyünk vele – mondta a lelkésznő elgondolkodva.

A recepciós bólintott, visszacsavarta a klorinos üveg kupakját, és emlékeztetett rá, hogy amit boldog kap, azt boldogtalannak fillérre pontosan meg kell termelnie. Vagy fordítva.

66. fejezet

Visby, a középkorban épült város és Visby üzletei a közelgő karácsonyra készültek. Az alapkamat nulla egész nulla tizeden állt, ami felbátorította az embereket, akiknek nem volt semmi pénzük, hogy kölcsönöket vegyenek fel, és ebben az évben is megdöntsék a karácsonyi kereskedelmi forgalom minden eddigi rekordját. Ennek következtében az emberek többsége megtarthatta állását, ami azt jelentette, hogy törleszteni tudták frissen felvett adósságaikat. A gazdaságtan komoly tudomány.

A recepciós már jó néhány hónapja azon törte a fejét, hogyan lehetne a „nagyobb boldogság kapni, mint adni” elvét átültetni a gyakorlatba, és közben azt a látszatot kelteni, mintha fordítva lenne. Egyelőre csak az adakozás különféle formáinak átgondolásáig jutott el. Adni könnyű. És jó. És rettenetesen ostoba dolog, ha az elosztogatott pénz helyett nem jön be legalább ugyanannyi.

Egyszer már működött a rendszer egyfelől egy adakozó kedvű egykori gyilkos, másfelől nagyszámú templomi persely és vödör segítségével. Csakhogy most nincs sem gyilkos, sem persely, sem templom. A vödör az egyetlen, ami most is volna, de minek?

Ekkor történt, hogy egy séta alkalmával a Hästgatsbackenen a lelkésznő és a recepciós találkozott egy piros ruhás öregemberrel, aki fehér álszakállt viselt, és akit minden bizonnyal a bevásárlóközpont bérelt fel. Oda-vissza járkált az utcán, minden szembejövőnek kellemes karácsonyt kívánt, a gyerekeknek pedig mézeskalácsot nyomott a kezükbe. Kicsik és nagyok egyaránt örömmel fogadták a piros ruhás öreg jókívánságait és édességeit. Ezután talán még többet vásároltak a környező üzletekben, bár ezt nem lehetett tudni.

A lelkésznő mindenesetre azt mondta, talán minden másképp alakult volna, ha annak idején nem Jézus, hanem a Mikulás fészkeli be magát Gyilkos-Anders képzeletébe.

A recepciós vigyorogva gondolt arra, mi lett volna, ha Gyilkos-Anders a szószéken a mindenható Mikuláshoz fohászkodik. És nem vörösborral és sajttal, hanem forralt borral és mézeskaláccsal traktálja a gyülekezetet.

– Vagy jó erős glögg-gel – mondta elgondolkodva a lelkésznő. – A részletek fontosak.

Recepciósa folytathatta volna a mosolygást, de hirtelen mégis elkomolyodott. A különbség a mennyekben lakó Isten és a (ki tudja, hol lakó) Mikulás között voltaképpen nem is olyan nagy.

– Arra gondolsz, hogy egyik sem létezik, vagy arra, hogy mind a kettőnek szakálla van? – kérdezte a lelkésznő.

– Egyikre sem. Hanem arra, hogy az emberek mind a kettőt jóságosnak tartják, ha nem tévedek. Ebben egy ötlet csíráját látom.

A lelkésznő jelenlétében Istent nem lehet minden további nélkül jóságosnak nevezi. Azt mondta, százszámra tudna példákat hozni a Biblia történeteiből, amelyek alapján az Úr orvosi esetnek minősíthető. A Mikulásról ebből a szempontból nem rendelkezik információval, de ha valakinek az a fő foglalkozása, hogy kéményeken át ki-be mászkál a házakba, nem biztos, hogy mentálisan teljesen egészséges.

A recepciós erre vidáman megjegyezte, hogy akkor ők voltaképpen a Mikulás vagy Isten legjobb gyerekei. Gyors számvetés után arra az eredményre jutott, hogy a tíz parancsolatból kilencet rendszeresen megszegnek. A házasságtörés tilalma az egyetlen, amit eddig még sikerült betartaniuk.

– Ha már erről van szó – mondta a lelkésznő –, mi volna, ha összeházasodnánk, ha már úgyis ilyen szépen együtt vagyunk? Persze csak akkor, ha polgári esküvőt tartunk, és te veszed a gyűrűket.

A recepciós rögtön igent mondott, beígérte az aranygyűrűket, de a tízparancsolat tekintetében rögtön szerette volna kiigazítani magát. A saját kezükkel tulajdonképpen senkit nem öltek meg.

Vagyis akkor nem 9–1-re állnak vesztésre a tízparancsolattal szemben, hanem 8–2-re. Nem mintha ez szép eredmény volna, de mégis.

Per Persson nem válaszolt, nem volt rá szükség. De a tízparancsolat azt ugye megengedi, hogy a férfi megkívánja leendő feleségét? Meg a közösen összehordott ötszázasaikat?

A lelkésznő szerint ez értelmezési kérdés, de ő most már egyszer s mindenkorra szeretne búcsút mondani a Bibliának. Mennyország nem létezik, de ha mégis létezne, neki nincs kedve sorban állni a kapuja előtt. A gondolatot sem bírja elviselni, hogy Isten esetleg alaposan lehordja, mielőtt bebocsátaná az országába. Inkább arra kíváncsi: mitől került a Mikulás a recepciós érdeklődésének homlokterébe az adakozás és a megtérülés témájával kapcsolatban?

Per Persson őszintén azt válaszolta, hogy homloktérről csak akkor lehet szó, ha a lelkésznő – akárcsak ő – nem éri be a puszta adakozással, és nem mond le a mindenkori beruházás megtérüléséről.

– Nincs okom feltételezni, hogy ez reális alternatíva lenne.

– Valóban nincs – felelte a lelkésznő. – Mihez kezdenénk, ha egyszer elfogyna a pénzünk?

– Összeházasodnánk?

– Ezt már eldöntöttük. Attól nem leszünk gazdagabbak.

– Az nem olyan biztos. Hiszen családi pótlék is van a világon. Hat-hét gyerek után már egészen csinos summa.

– Marha – mondta a lelkésznő mosolyogva.

Ebben a pillanatban észrevett egy ékszerüzletet.

– Gyere, menjünk be, és jegyezzük el egymást.

67. fejezet

És eljött a tél, és eljött a tavasz, és eljött a kora nyár. A lelkésznő és a recepciós végre megelégelték a bűnös életet legalább egy tekintetben. Úgy döntöttek, hogy összeházasodnak.

A legpolgáribb megoldás az volt, hogy felkérik Gotland tartományfőnöknőjét, hogy adja őket össze, aki elfogadta a felkérést, és vállalta, hogy a vízparton álló halászkunyhóban végzi el a szertartást.

– Itt laknak? – ez volt az első kérdése.

– Ugyan, dehogy – felelte a lelkésznő.

– Hát hol laknak?

– Máshol – mondta a recepciós. – Akkor kezdhetjük?

Az ifjú pár az előzetes egyeztetés során azt a formulát kérte, amelyik negyvenöt másodpercig tart, míg a tartományfőnök asszony a háromperces változatot részesítette volna előnyben. Végtére is eléggé sokáig tart, amíg kiér a kunyhóhoz, és csak annyit mondani, kétszer egymás után, hogy „kijelenti-e ön...”, és aztán hazamenni, azt nagyon szegényes megoldásnak érezte. Ráadásul mindig tartogat néhány szép mondatot is abban a témakörben, hogy ugyanúgy kell vigyáznunk egymásra, ahogy Gotland veszélyeztetett természeti értékeire vigyázunk.

Amikor a telefonon folytatott alkudozás közben a recepciós egyszer csak rájött, hogy az esketés szolgáltatása ingyenes, függetlenül a ceremónia hosszúságától, mindjárt beleegyezett abba, hogy a tartományfőnöknő, ha ennyire fontos neki, megtarthatja eszmefuttatását a szerelem és a természet változatossága témakörében. Ezután elbúcsúzott, letette a kagylót, és gyorsan elrejtette a Klorinos üvegeket, mert nem akarta feleslegesen elrontani az esketést végző főhivatalnok hangulatát. A biztonság kedvéért másnap beszerzett még tíz darab Wunderbaumot is, amelyeket belenyomott a moszatba, hogy a természet olyan természetes illatot árasszon, amilyet a valóságban nem tud.

*

A szükséges anyakönyvi kivonatok és igazolások mind elő voltak készítve, amiért a főnökasszony az ifjú párt dicséretben részesítette.

– De hol vannak a tanúk?

– Miféle tanúk? – kérdezte a recepciós.

– Ó, a szentségit neki – mondta a lelkésznő, aki a maga idejében sok ifjú párt összeadott, és rögtön megértette, hogy erről bizony elfelejtettek gondoskodni. – Egy pillanat – tette hozzá, és odafutott egy idősebb párhoz, akik kissé távolabb a parton sétálgattak.

Miközben a tartományfőnöknő megjegyezte magának, hogy polgári szertartás keretében olyan párt készül összeadni, ahol a menyasszony egy káromkodó lelkésznő, eközben maga a lelkésznő nagyban magyarázott valamit az idős párnak, akikről kiderült, hogy japánok, és nem értenek semmit svédül, angolul, németül, franciául, vagy bármilyen más nyelven, amelyben van valami logika. Annyit azért megértettek, hogy a lelkésznő hívja őket valahova, és mint engedelmes japánok, engedelmeskedtek a felszólításnak.

– Önök a jegyespár tanúi? – kérdezte a tartományfőnöknő a japánoktól, akik csak bámultak az érthetetlen nyelven beszélő asszonyra.

– Mondják azt, hogy „hai’ – biztatta őket a recepciós (az egyetlen japán szóval, amit tudott).

– – mondta az egyik tanú, mást nem is mert volna mondani.

– – mondta a felesége, ugyanabból a meggondolásból.

– Régi ismerősök vagyunk – mondta a lelkésznő.

Az érvényes házasságkötéshez a megszokottnál bonyolultabb adminisztrációra és némi kreativitásra volt szükség. De mivel a tartományfőnöknő azok közé a köztisztviselők közé tartozott, akik nem létrehozni akarják a problémákat, hanem megoldani, a lelkésznő és a recepciós egy idő után írást kapott róla, hogy immár a törvény előtt is egy párnak számítanak.

*

Eltelt a nyár, eljött az ősz. A lelkésznő teherbe esett, a negyedik hónapban járt.

– Közeledik az első családi pótlék! – lelkendezett a recepciós, amikor megtudta. – Még négy-öt gyerek, és összejön az üzlet. Ha kellő időközönként követik egymást, egyetlen ruhagarnitúrával megoldhatjuk az öltöztetésüket. Az első átadja a másodiknak, a második a harmadiknak, a harmadik a negyediknek, aki...

– Mi volna, drágám, ha most csak az elsővel foglalkoznánk? – vetette közbe a lelkésznő. – Aztán később majd a másodikkal. Mindegyikkel a maga idejében.

A lelkésznő most inkább másról akart beszélni. Szép nyugodtan éldegélnek a halászkunyhójukban tizenkilenc négyzetméteren, amibe a padlás is beleszámít, s ahol törvényesen nem is lakhatnának. A költségeik minimálisak. A főtt tészta és a csapvíz nem az a kulináris színvonal, mint a libamáj és a pezsgő annak idején, viszont ott van a szemük előtt a tenger, és ott vannak ők ketten egymásnak. Ráadásul egy ideje, a Klorin segítségével már nemcsak a csőrösdarazsaktól szabadultak meg, hanem a hangyáktól, piroshasúméhektől, fémdarazsaktól, hangyadarazsaktól, fürkészlegyektől és a legtöbb olyan lakótársuktól, akiknek a biológiai sokféleség fenntartása a feladatuk.

A bőröndbe rakott milliókból már a bőrönd sincs meg. Mi a helyzet tulajdonképpen a recepciós „valamennyit adni és valamennyivel többet kapni” elképzelésével? A jelen körülmények között ő maga, a lelkésznő nem bízik a megvalósíthatóságában. Lehet, hogy a mostani konjunktúra idején a „kapni és még többet kapni” talán jobb kiindulópont volna?

A recepciós elismerte, hogy nehezen boldogul a terv kidolgozásával. Gyakran gondol a Mikulásra, de az a szemét alak nem viszonozza a közeledését.

A lelkésznő, aki kicsit már unta, hogy az élet nem tartogat számára mást, mint a hasa növekedését és egy újabb gotlandi tél közeledését, azt javasolta, inkább gondolkozzanak azon, nem látogathatnának-e el újra a fővárosba.

– Mit csinálnánk ott? – kérdezte a recepciós. – Azon kívül, hogy esetleg összeakadunk valamelyik gengszterrel, aki nem kedvel minket. Vagy akár többel is.

A lelkésznő maga sem tudta pontosan, mit akar. De az idejüket olyan helyeken is eltölthetnék, ahol biztosan nem találkozhatnak gengszterekkel. Például a Királyi Könyvtárban vagy a Tengerészeti Múzeumban...

Maga is érezte, mennyire izgalmas ez a perspektíva.

– Vagy megpróbálunk valami jót tenni, ami nem kerül pénzbe – folytatta. – Ha nem élvezzük, rossz nyomon járunk. Fontos darabja volna a jövő kirakós játékának.

– A mi jövőnkének, ha szabad kérnem – mondta a recepciós. – Jót tenni? Átvezetni öreg néniket az utca túloldalára?

– Miért ne? Vagy meglátogathatnánk a gombagyűjtő gyilkosunkat, akit olyan elegánsan sikerült visszaküldenünk a börtönbe. Ha jól emlékszem, ezt akkor a nagy kapkodásban meg is ígértem neki.

– Na de nem azért, hogy be is tartsd – mondta a recepciós.

– Tudom. De valahol azt olvastam, hogy ne tégy felebarátod ellen hamis tanúságot – felelte mosolyogva a lelkésznő.

Ha meglátogatnák Gyilkos-Anderst, 7–3-ra szépíthetnék az eredményt a tízparancsolattal vívott meccsükben, amelyet soha nem nyerhetnek meg. De mindig javíthatnak valamit a gólarányon.

A recepciós hitetlenkedve nézett a lelkésznőre, aki elismerte, hogy az ötlet, hogy találkozzanak azzal az emberrel, akitől nagy nehezen megszabadultak, valamiféle hormonzavar tünete lehet. Olvasott olyan terhes nőkről is, akik olajos tonhalon élnek, vagy naponta megesznek húsz narancsot, vagy krétát rágnak, szóval ebben lehet valami. De mégis. Az életük olyan mozdulatlanságba dermedt, mint a partra kisodort moszatok élete. Már csőrösdarazsak sem visznek bele semmi változatosságot. Egy rövid hajóút és egy még rövidebb látogatás a börtönben mit változtatna rajta? Ami pedig a költségeket illeti, az egész szinte nem kerülne semmibe.

A recepciós belátta, hogy ez valahogy összefügg a terhességgel. Az ő egyetlen lelkésznője láthatólag vágyakozni kezdett a gyilkos és a csőrösdarazsak után. Neki mint jövendő apának ebben a helyzetben nyilvánvalóan nagyobb a felelőssége. Most az sem volna jó megoldás, ha elrohanna, és venne egy láda narancsot.

– Azt javaslom, a jövő hét elején induljunk útnak – mondta. – Érdeklődd meg a börtönben, mikor vannak a látogatási időpontok, én pedig megveszem a hajójegyeket.

Johanna Kjellander elégedetten bólintott, Per Persson pedig igyekezett jó képet vágni az egészhez. Egy újbóli találkozásnak Gyilkos-Andersszel nem sok köze lehet az élet értelméhez. De ha a feleségének hormonzavara van, akkor nincs mit tenni. A Királyi Könyvtár vagy a Tengerészeti Múzeum meglátogatása egyébként sem tűnik vonzóbb alternatívának.

– Jóban, rosszban – dünnyögte magában. – Ezt most az utóbbi számlájára írjuk.

68. fejezet

– Kedves barátaim! Isten hozott benneteket! Halleluja és Hozsánna – köszöntötte őket Gyilkos-Anders a börtön beszélőhelyiségében.

Alig ismertek rá. Erősnek és egészségesnek látszott, és nagy szakállt növesztett. Ez utóbbit azzal indokolta, hogy annak idején a lelkésznő mondta neki, hogy az Ószövetség szerint a férfiaknak nem szabad borotválkozniuk. A pontos szavakra már nem emlékszik, és hiába kereste, nem találta meg a szöveghelyet, de mindig megbízott kedves barátja tudásában.

– Mózes harmadik könyve, 19. rész – vágta rá a lelkésznő szinte automatikusan. – Ne egyetek semmit a vérével! Varázslást ne űzzetek, és ne jövendölgessetek! Ne nyírjátok le halántékotokról a hajat! Szakállad végét ne csúfítsd el! Ne vagdaljátok be testeteket halottért, és ne végezzetek magatokon tetoválást. Én vagyok az Úr!

– Igen, ez az – mondta az egykori egyházatya, és megvakarta a szakállát. – A tetoválást nem lehet eltüntetni, de ezt a kérdést megbeszéltem és rendeztem Jézussal.

Gyilkos-Anders jól érezte magát, élt, mint hal a vízben. Háromszor egy héten bibliaórákat tartott, volt már négy tanítványa, és ugyanilyen számú szimpatizánsa. Csak abból lett egyszer baj, amikor megpróbálta bevezetni az étkezések előtti imádkozást, amitől az életfogytiglanra ítélt szakács dührohamot kapott, és tömegverekedést robbantott ki. A sorban előtte egy kis termetű külföldi rab állt, akit mindenki „dumagép”-nek hívott, mert soha nem mondott semmit (lényegében azért, mert más nyelven, mint ami az anyanyelve volt, s amit senki nem értett, nem tudott semmit sem mondani). A szakács egy sörösüveg letört nyakával hadakozott, ezt nyomta bele a dumagép torkába, aki ekkor, életében utoljára, mégiscsak megszólalt érthető nyelven, és azt mondta, hogy „jaj!”.

– A szakács a meglévő mellé kapott még egy életfogytiglanit. És lefokozták mosogatóvá.

Gyilkos-Anders szerint egy életfogytiglani mellé még egy másik már nem sokat számít (bár talán még a halálnál is rosszabb tányérokat mosogatni egymás után két életen át). Viszont örömmel újságolta el, hogy amióta újra lecsukták, leszokott az úrvacsoráról, de úgy, hogy közben nem romlott meg a kapcsolata Jézussal. A Biblia tanulmányozása közben pedig rájött – és kéri, ezt most a lelkésznő és a recepciós ne vegye zokon –, hogy ebben a kérdésben mindketten tévesen értelmezték a Szentírást. Csak azért, mert valaki Jézus követője lesz, nem kell több üveg bort meginnia naponta. Ezt, ha akarják, szívesen kifejti bővebben is.

– Köszönjük, de most inkább ne – mondta a lelkésznő. – Azt hiszem, nagyjából értem, mit akarsz mondani.

Jól van, egyszer máskor ezt még megbeszélhetik. Lényeg az, hogy a szakács, akinek most már tányérokat kell mosogatnia mind a két élete végéig, a börtönszabályzat szerint csak tejet vagy áfonyaszörpöt adhatott az étkezésekhez. Mivel a tejtől vagy az áfonyaszörptől a rabok közül senki nem szállt el, nagyobb mennyiségben csempésztek be a börtönbe olyan szereket, amilyeneket Gyilkos-Anders már évek óta nem vett magához, és nem is szándékozott magához venni.

– Mi az? – kérdezte a lelkésznő.

– Rohypnol meg a hasonló cuccok – felelte Gyilkos-Anders. – Semmi nem bírt annyira kiütni, mint a Rohypnol egy kis piával vegyítve. Köszönöm az Úrnak, hogy már évekkel ezelőtt elvette tőlem.

Egyetlen felhő vetett csak árnyékot a gyilkos derült égboltjára, nevezetesen az, hogy a börtönben felfigyeltek rá, milyen példásan tölti a büntetését, és a háta mögött azt fontolgatják, hogy javasolják a bíróságnak, hogy hamarabb engedjék ki.

– Hamarabb? – kérdezte a recepciós.

– Két hónap múlva – felelte Gyilkos-Anders. – Vagy még hamarabb. Mi lesz a bibliaköröm hallgatóival? És velem? Egészen odavagyok az aggodalomtól.

– De hát ez nagyszerű hír – kiáltott fel a recepciós olyan őszinte lelkesedéssel, hogy a lelkésznő nem akart hinni a fülének. – Mi lenne, ha eljönnénk érted a szabadulásod napján? Azt hiszem, tudok neked munkát szerezni – tette hozzá a lelkésznő még nagyobb elképedésére.

– Isten segítsen mindannyiunkat! – mondta Gyilkos-Anders.

A lelkésznő nem mondott semmit. Egyszerűen nem bírt megszólalni.

*

Per Persson menet közben rájött valamire, amire a lelkésznő nem gondolt. Gyilkos-Anders Mózes harmadik könyve 19:27–28 versének köszönhetően a Mikulás pontos másává alakult át. Csak a haját kell még kicsit megigazítani, és egy fémkeretes, mikulásos szemüveget az orrára ültetni. A szakálla eredeti, és pont annyira szürke, amennyire kell.

A recepciós úgy érezte, mintha sugallat érkezett volna... valahonnan... És a következő pillanatban már össze is állt fejében a Mikulás-projekt, és joggal gondolhatta volna, hogy egy felsőbb hatalom is beszállt a tervezésbe, ha nem tudta volna minden kétséget kizáróan, hogy nincs felsőbb hatalom, amelyik akárcsak a kisujját is megmozdítaná az ő vagy az ő lelkésznője érdekében.

69. fejezet

Amint magukra maradtak, a recepciós elmondta a lelkésznőnek, mi jutott eszébe a börtön beszélőhelyiségében. Miután hazaérkeztek, átlapozták a Gotlands Allehanda régebbi számait, és viszonylag gyorsan találtak példát arra, hogy a recepciós ötletének van értelme. A cikk arról szólt, hogy egy férfi nem bír tovább megmaradni a bérelt lakásában, mert a lakás falai tele vannak poloskával. A lakás tulajdonosa ezt a bérlő problémájának tekinti, és a bérlőnek így nincs hol laknia, miközben a bért továbbra is fizetnie kell.

„Nincs más jövedelmem, csak a nyugdíjam”, nyilatkozta a szóban forgó idős férfi az újságnak, és okkal tekintette magát a körülmények áldozatának.

Az öregember szorult helyzete nem váltott ki különösebb érdeklődést a recepciósból vagy a lelkésznőből. Túl öreg volt már, túl ráncos és hajlott hátú ahhoz, hogy üzleti értéke legyen. Nem érdekelte őket, mi lesz vele és a poloskáival, bár egy másodpercre megfordult a recepciós fejében, hogy felhívja, és elmondja neki, hogy Klorinnal szinte mindent, ami mozog, ki lehet irtani.

De a tény, hogy az öreg elsírta panaszát az egyik helyi újságban, és hogy egy másik szerencsétlen egy másik hasonló ügyben ugyanezt tette nem sokkal ezután a konkurens Gotlands Tidningarban, a lelkésznőt és a recepcióst megerősítette feltevésük helyességében.

A panaszos történetek száma az ország napilapjaiban megközelíti a végtelent. Ha ebből a számból levonjuk a poloskás falak között élő öregeket, a kertjükben gyilkos csigákkal hadakozó milliomosokat és az érzelmileg sérült tinédzserek által légpuskával megsebesített és utána kukába dobott patkányokat, a cikkek száma még akkor is a végtelenhez közelít.

A recepciós elővette az évekkel ezelőtt perselypénzből vásárolt két táblagép egyikét, és munkához látott.

*

– Hogy haladsz? – kérdezte a lelkésznő a hasát simogatva és elnézve férjét, aki egy iPad fölé görnyedve, jegyzetfüzettel az ölében ült, és írt valamit.

– Egész jól – felelte a recepciós, és elmondta, hogy megrendelte és már meg is kapta a legtöbb svéd napilap legfrissebb elektronikus kiadását. – Itt van a Ljusdalposten – mondta. – Havi százkilencvenkilenc koronáért.

Igen, miért is ne?, gondolta a lelkésznő. Ljusdalban is biztosan vannak emberek, akiket sajnálni lehet, még ha jó környéknek számít is. Azután elkövette azt a hibát, hogy megkérdezte, melyik újságnak van még elektronikus kiadása – a válasz ugyanis szinte nem akart véget érni.

– Itt van a listám – mondta a recepciós. – Lássuk csak... igen, Östersunds-Posten, Dala-Demokraten, Gefla Dagblad, Upsala Nya Tidning, Nerikes Allehanda, Sydsvenskan, Svenska Dagbla...

– Állj! Elég! – szólt közbe a lelkésznő.

– Nem, ennyi nem elég. A kellő alapozáshoz az ország legtávolabbi szögletének is képviselve kell lennie. Még egy csomó lap címe van itt felírva, és a lap másik oldalán folytatódik a lista. Összesen körülbelül ötven cím van rajta. Nem is olcsó mulatság, még ha egyiknek-másiknak bevezető ára van is. Egyébként le a kalappal a Blekinge Läns Tidning előtt. Az első hónapban egy korona a kipróbálás ára.

– Akár kettőre is előfizethetnénk – mondta a lelkésznő. – Kár, hogy ugyanaz lenne mind a kettőben.

A recepciós mosolygott, és megnyitott egy Excel-táblázatot. Teljes áron az egész éves előfizetés az összes lapra körülbelül százhúszezer korona lenne, de a bevezető engedményeket, a rövidebb időre szóló előfizetéseket és a kipróbálási ajánlatokat figyelembe véve az induló befektetés épp annyi, amennyit jelenleg még megengedhetnek maguknak. A vállalkozás remélhetőleg jól fog végződni mind az adakozó fél, mind pedig azok számára (elsősorban), akik nem adnak, hanem kapnak. Mivel az emberek nagy általánosságban bőkezűbben adakoznak, mint ők, ezért legalul, az utolsó sorban várhatóan pozitív szám lesz az eredmény. Talán nem mindjárt az elején, de azért a nem túl távoli jövőben, hogy még tudjanak örülni neki.

– Attól eltekintve, hogy az emberek szerintem nagy általánosságban sokkal bőkezűbben adakoznak, mint mi magunk, mindenben egyetértek veled, drágám – mondta a lelkésznő.

Szerinte a sikert legnagyobb mértékben maga a Mikulás veszélyezteti: Gyilkos-Anders régebben is biztonsági kockázatot jelentett, és még ma is az. De ha valami okból be kell dőlnie a vállalkozásuknak, hát akkor dőljön. A recepciós ötlete túl csábító ahhoz, hogy ne próbálják ki teljes erőbedobással.

– Ne aggódjatok tehát a holnapért, mert a holnap majd aggódik magáért: elég minden napnak a maga baja. Máté 6:34.

– A Bibliát idézed, csak úgy magadtól? – kérdezte a recepciós.

– Hát igen. Most szólj hozzá.

*

Az emberiség általában ilyen is, meg olyan is. Például zsugori, önző, irigy, tudatlan, együgyű és gyáva. De kedves is, okos, barátságos, megbocsátó, gondoskodó és – nagylelkű. Minden nem fér bele mindenkibe, ezt a lelkésznő és a recepciós is pontosan tudta, nem utolsósorban saját tapasztalatból. A filozófus Immanuel Kant tézisének a megalapozottsága, miszerint minden ember magában hordoz egy eleven erkölcsi iránytűt, valószínűleg azzal igazolható, hogy a maga korában soha nem találkozott az akkori idők lelkésznőjével vagy recepciósával.

Az új kapni-és-(ha muszáj)-adni-projekt, amelynek ötletét a Visby belvárosában sétálgató, a gyerekeknek mézeskalácsot osztogató, közönséges kereskedelmi ál-Mikulás adta, immár kidolgozva és készre csiszolva várta, hogy megvalósuljon.

A recepciós azzal kezdte, hogy megbízta magát a piac felmérésével. Tisztában akart lenni a piaci viszonyokkal és a konkurenciával.

Sok mindenre figyelemmel kellett lennie. Például kiderült, hogy a svéd posta évenként mintegy százezer levelet kézbesít a Mikulás svédországi lakcímére, Tomtebodába. A posta képviselője büszkén közölte a telefonban a recepcióssal, hogy mindenki, aki ír neki, választ és egy kis ajándékot kap a Mikulástól.

A recepciós megköszönte a felvilágosítást, letette a kagylót, és azt mormogta magában, hogy az úgynevezett „ajándék” értéke biztosan kevesebb, mint a bélyeg ára, amit a Mikulásnak címzett levélre kell ragasztani. Vagyis a jóságot erősen behatárolja a vállalkozás pénzügyi teljesítőképessége. Alapjában véve nem rossz ötlet, de nem tudja kifutni magát. Az adminisztrációs költségekkel együtt legjobb esetben is csak nullszaldós végeredményt produkál. És a lelkésznő és a recepciós a nullánál csak azokat a számokat kedvelte kevésbé, amelyek mínuszjellel kezdődtek.

A postai vállalkozáson kívül Dalarnában létezik egy Mikulásország nevű hely. Miután a recepciós elolvasta az ide vonatkozó ismertető szövegeket, arra a következtetésre jutott, hogy itt egy kalandparkról van szó, ahol azok, akik megveszik a belépőjegyet, elkölthetnek néhány száz koronát ételre és italra, további néhány ezrest szállásra, ha ott akarnak éjszakázni, cserébe pedig abban a kitüntetésben lehet részük, hogy átnyújthatják a kívánságlistájukat az ál-Mikulásnak, aki esténként mindet eltüzeli.

Ez sem olyan rossz ötlet, de az „adni” erősen vesztésre áll a „kapni”-val szemben, pedig az ilyen vállalkozásban az egyensúly nagyon fontos szempont!

Finnországban, Rovaniemiben is lakik egy Mikulás, akinek poliészterből van a szakálla. Az ötlet nagyon hasonlít a dalarnaira. Ugyanazok a hibái és fogyatékosságai.

A dánok szerint egyébként a Mikulás Grönlandon lakik, az amerikaiak szerint az Északi-sarkon. A törökök Mikulása Törökországban él, az oroszoké Oroszországban. Ezek közül üzletileg csak az amerikaiak aknázzák ki rendesen a Mikulásukat. Részben azzal, hogy a Coca-Colát minden más italnál jobban szereti, részben pedig azzal, hogy évenként legalább egy új karácsonyi filmet készítenek, amelyben a Mikulás először mindenféle kalamajkába keveredik, aztán az utolsó pillanatban boldoggá teszi a világ összes gyerekét. Vagy legalább egyet. Látszólag. A moziban. Ahol a belépőjegy tizenkét dollár.

A Mikulásnak továbbá unokatestvére is van Sinterklaas vagy Szent Miklós személyében. A recepciós annyit tudott meg róla, hogy eredetileg a tolvajok védőszentje volt, amit rokonszenves gondolatnak tartott. De nem számít konkurenciának, mivel a svéd Mikulástól eltérően nem karácsonykor, hanem december hatodikán ad ajándékot a gyerekeknek.

– Bár kérdés, hogy mennyire globálisak a terveink? – jegyezte meg a lelkésznő.

– Országonként kell haladnunk, egyszerre mindig csak egyben – felelte a recepciós. – Vegyük például Németországot, ahol tízszer annyi ember él, mint nálunk. Vagyis ott tíz, Gyilkos-Andershez hasonló alkatú Mikulásra van szükség, és mindegyiknek legalább annyit meg kell tanulnia németül, hogy hiba nélkül tudja kimondani a „Frohe Weihnachten”-t.

Vagyis két egész szót egy idegen nyelven. Ez pontosan kettővel több annál, amire Gyilkos-Anders képes lenne, ezt jól tudta a lelkésznő és a recepciós is (hacsak nem a gombák latin nevéről van szó). És fennállt továbbá annak a veszélye is, hogy a hozsánna németül is hozsánna.

*

Az olyan Mikulásnak tehát, amelyik igazi ajándékot ad, anélkül, hogy előzőleg fizetni kellene neki, alig volt konkurenciája, sőt, egyáltalán nem volt.

Az üzlet teljesítőképessége azon múlt, hogy hány szomorú történetet találnak az újságokban. Leginkább olyanokat, amelyekben egyedülálló anyák, beteg gyerekek, elhagyott háziállatok szerepelnek, lehetőleg cuki egyedek mindegyikből. Poloskás lakásokban élő csúnya vénemberek nem lobbantják fel az emberek szívében az együttérzés lángját, éppoly kevéssé, mint a kukákba dobott, megkínzott vagy megcsonkított patkányok. A kertjükben gyilkos csigákkal hadakozó milliomosok pedig a svéd közvélekedés szerint megérdemlik a sorsukat.

Az igazán zseniális elem az ötletben az volt, hogy mivel a helyi lapokban publikált, jól kiválasztott történetekből indul ki, tudni lehet, hogy az ajándékozás célszemélye már megszólalt a médiában, tehát minden bizonnyal hajlandó lesz újra megszólalni a Mikulással való meglepő találkozása után is.

Ezzel forgalmat generál a neten arra a honlapra, ahol a Mikulás lakik, mégpedig az a Mikulás, akinek meg is lehet húzni a szakállát.

És ha tényleg jó az Isten (csúszott már ki majdnem a recepciós száján), a történet adakozásra ösztökélhet egy-két embert. Vagy százat. Vagy akár ezret is. Ki tudja?

A terv végrehajtásához már csak egyetlen dolog hiányzott: a börtönigazgatóság őrült és nagyszerű ötletének végrehajtása, vagyis Gyilkos-Anders szabadon bocsátása.

70. fejezet

A Mikulás-projekt alapgondolata az volt, hogy adni jó, de kapni még jobb. Aki mind a kettőre képes, az – a lelkésznő és a recepciós véleménye szerint – okkal bízhat benne, hogy hosszú és boldog életet fog élni. Mert az nem cél, hogy ők maguk és még meg sem született gyermekeik éhen haljanak. Még Gyilkos-Anders sem érdemel ilyen sorsot.

Ezzel a gondolattal a fejében látott neki a recepciós egy Facebook-oldal létrehozásának a következő jelmondattal: „Az igazi Mikulás – örömet okoz egész éven át”.

Az oldal tele volt különféle hangnemben megfogalmazott szeretet-üzenetekkel (egyik sem volt vallásos jellegű). A maradék helyen megjelenő közlemény tudatta, hogy bárki megnyithatja szívét és lelkét (vagyis a pénztárcáját), aki támogatni szeretné a Mikulást hivatása gyakorlásában. Fizetni lehet átutalással, hitelkártyával, postai csekken, mobillal és még néhány módon. A fizetési módtól függetlenül a pénz a Handelsbank visbyi fiókjában nyitott számlára folyik be. A számla egy svéd cég, az Igazi Mikulás Rt. számlája, a cégnek pedig száz százalékban egy semmitmondó nevű svájci alapítvány a tulajdonosa. Annak viszont soha, semmi pénzért nem szabad kiderülnie, ki az, aki fényt visz az éjszakába. Gyilkos-Anders neve mint áruvédjegy többé nem használható. A Mikulás neve viszont tudvalevőleg időtlen idők óta egy magasságban lebeg Nelson Mandela és Teréz anya nevével, meg még annak a nevével is, akinek nevét az ember hiába nem veszi szájára.

Eddig az ötlet ugyanolyan egyedülálló volt, mint Gyilkos-Anders korábbi, internetalapú pénzgyűjtő oldala. (Erre mostanában csupa olyan bejegyzés érkezett, amelyben az emberek visszakövetelik a pénzüket.)

A recepciós a biztonság kedvéért megrendelte az Adózók évkönyvének mind a huszonhárom svédországi kiadását, egyenként kétszázhetvenegy koronáért. Ráment több mint hatezer-kétszáz korona, de megérte. Hozzáférést nyert az ország minden adófizető polgárának adataihoz, nevéhez, címéhez, adózott jövedelmének és tőkejövedelmének számaihoz. Svédország így működik. Semmi nincs titokban tartva. A Mikulás identitását kivéve. Az úgy nem megy, hogy az emberek pénzt adjanak valakinek, akinek szomorú történetét az újságból ismerik, és akiről azután kiderül, hogy az éves jövedelme kétmillió korona, és a Djursholmon lakik egy századfordulón épült, sárga színű, tizenkét szobás villában. Akár hadakozik a kertjében a gyilkos csigákkal, akár nem.

A Mikulás első bevetésének célszemélye egy fiatal nő, akinek a lakcíme arról árulkodik, hogy bérlakásban él. Tudni lehet róla, hogy lakbérfizetési nehézségekkel küszködik, és hogy az adózott jövedelme kilencvenkilencezer korona évenként.

71. fejezet

A harminckét éves Maria Johansson és ötéves kislánya, Gisela egy kis alapterületű, kétszobás lakásban lakott Ystadban, Svédország legdélibb részén. Gisela apja már több mint egy éve nem lakik velük. Maria munkanélküli, és az Ystad Allehanda tudósítása szerint valaki egy követ hajított be a hálószobája ablakán. A biztosító nem akarta a kárt megtéríteni, mert bebizonyosodott, hogy az ablakot a kővel Gisela apja törte be egy szombat éjszaka. A bizonyságot maga az apa szolgáltatta, aki a rendőrségi kihallgatáson elmondta, hogy egy vendéglőben elfogyasztott vacsora után felkereste korábbi barátnőjét, akivel ordibálni kezdett, s akit prostituáltnak nevezett, miután nem akart ajtót nyitni neki, és nem akart szexuális kapcsolatot létesíteni vele még pénzért sem. Látogatását azzal fejezte be, hogy egy követ hajított be a lakás ablakán.

A biztosító szempontjából az jelentette a problémát, hogy Gisela apjának jelenleg is ez a lakás volt az állandó, bejelentett lakcíme. Aki a saját otthonában tesz kárt, az nem várhatja el, hogy azt a biztosító kifizesse. Mariának és a kis Giselának a karácsonyt ezért egy olyan szobában kell majd megünnepelnie, amelynek az ablaka farostlemezzel van beszegezve, hacsak nem költik Maria minden félretett pénzét Gisela karácsonyi ajándéka helyett az ablak megcsináltatására. Mivel Svédországban a tél még délen is hideg, Giselának ebben az évben nem lesz karácsonyfája, és nem kap ajándékot sem. Ez volt a helyzet, amikor valaki bekopogott Maria és a lánya otthonába. Maria csak résnyire nyitott ajtót, hiszen nem tudhatta, hogy nem a...

De nem ő volt az. Hanem a Mikulás. Mégpedig szemmel láthatóan az igazi. Meghajolt, és átnyújtott Giselának egy interaktív babát, akivel beszélgetni lehet! A baba a Nanne nevet kapta, és ő lett Gisela legbecsesebb tulajdona. Annak ellenére, hogy Nanne hibásan lett beprogramozva.

– Szeretlek, Nanne – mondta neki például Gisela.

– Nem tudom – felelte Nanne. – Nem tudom, hány óra van.

A baba mellett a Mikulás egy borítékot is hozott, amit Gisela anyjának adott át. Azután boldog karácsonyt kívánt, ahogy a Mikulások szokták. És még azt is hozzátette, az előzetesen kapott utasítások ellenére, hogy „Hozsánna!”. A Mikulás, úgy látszik, eggyel több rénszarvast fogott be a kocsija elé.

Azután eltávozott, éppolyan gyorsan, ahogy érkezett. Taxi várt rá a ház előtt, amelyet egy Taxi-Torsten nevű sofőr vezetett. A hátsó ülésen két elégedett, civil ruhás krampusz ült, az egyik terhes volt, a nyolcadik hónapban járt.

A Mikulás-offenzívának Ystad volt az első állomása. A hadművelet ezután északi irányban folytatódott. A második állomás Sjöbo volt. Ezt követte Hörby, Höör és Hässleholm és további helységek szerte az országban. Az ajándékok értéke napi átlagban tízezer és harmincezer korona között mozgott, négy héten keresztül. Néha készpénz, néha ajándék formájában adták át, néha mind a kettőt egyszerre.

A magányos anyák megfeleltek a célnak. A magányosan élő menekült gyerekek talán még náluk is jobban, igaz, inkább csak a lányok, és minél fiatalabbak voltak, annál többet hoztak a konyhára. A betegek és mozgássérültek is alkalmas célpontnak bizonyultak. A rákos betegségben szenvedő kisfiúk és kislányok pedig valóságos aranybányát jelentettek.

A Mikulás korábbi életében már megfordult Hässleholmban. Taxi-Torsten itt egy ismerős lakcímre hajtott. A Mikulás felment az emeletre, és becsöngetett annak az idősebb Üdvhadsereg-katonának az ajtaján, akit egyszer már megajándékozott egy csomó pénzzel.

Az idős nő ajtót nyitott, átvett egy százezer koronát tartalmazó vastag borítékot, belenézett, és azt mondta:

– Az Isten áldjon meg! Nem találkoztunk mi már valamikor?

A Mikulás visszasietett a taxijához. Az Üdvhadsereg katonájának következő kérdését, hogy megkínálhatja-e egy kis répapürével, már nem várta meg.

Az eredeti költségvetésben az első hónap kiadásait pontosan ötszázezer koronára tervezték, ennyi maradt még a korábbi bevételekből. Ha februárra elfogy a pénz, a vállalkozásuk is véget ér – hacsak nem jön vissza valami az adományokból.

A december huszadikától január huszadikáig terjedő időszakban azonban csak négyszázhatvanezer koronát költöttek el annak ellenére, hogy Hässleholmban kirívóan magas összegű ajándékot adtak, és végigdolgozták a négy hetet. Egyébként úgy tervezték, hogy havonta csak három hetet dolgoznak, és egy hetet pihennek otthon, Gotlandon. Feltéve, persze, hogy nem mennek csődbe. Ha igen, nem marad más megélhetési forrásuk, mint a lehető legtöbb gyerek.

– Belül maradtunk a költségvetésen? – kérdezte a lelkésznő olyan izgatottan, hogy hirtelen elment a magzatvize. – Jaj! Juj! Be kell mennünk a kórházba – mondta.

– Várj még egy kicsit, nem vagyok készen – mondta a recepciós.

– Hozsánna! – mondta a Mikulás.

– Hozom a kocsit – mondta Taxi-Torsten.

*

Kislány lett, kétezer kilencszáz gramm.

– No lám – mondta a recepciós a kimerült lelkésznőjének. – Megvan az első családi pótlék! Mit gondolsz, mikor állsz készen a második előállítására?

– Ma még nem, köszönöm érdeklődésedet – felelte a lelkésznő, miközben a szülésznő összevarrta ott, ahol össze kellett varrni.

Néhány órával később, amikor a kisbaba már elégedetten aludt az anyja hasán, a lelkésznő megkérdezte, mi volt az, amit a recepciós nem tudott végigmondani a közbejött események miatt.

Nahát, a recepciós ezt már egészen el is felejtette, amikor a fájások sűrűsödni kezdtek. De most már elmondhatja.

– Igen, ott tartottunk, hogy a költségeink megálltak négyszázhatvanezernél, ami rendben is van. De az internetes kampányunk hozott egy kis bevételt is.

– Na, sejtettem – mondta a lelkésznő anyuka. – De mégis mennyit?

– Az első hónapban?

– Az első hónapban, mondjuk.

– Nagyjából?

– Nagyjából, most az is jó lesz.

– Jó, de csak azzal a fenntartással, hogy talán rosszul emlékszem rá, a pontos összeget ugyanis nem volt időm leírni, tehát lehetséges, hogy amíg gyereket szültünk, befolyt még néhány korona. Tehát mindezekkel a fenntartásokkal...

– Válaszolnál végre a kérdésemre? – mondta a lelkésznő, miközben arra gondolt, hogy a kislányt mégis inkább ő szülte, mint a recepciós.

– ...igen, bocsánat. Tehát mindezekkel a fenntartásokkal úgy nagyjából kétmillió-háromszáznegyvenötezer-hétszázkilencven korona.

A lelkésznőnek most ismét elment volna a magzatvize, ha ez technikailag lehetséges lenne.

72. fejezet

Minél több címet tudott naponta felkeresni a Mikulás, annál nagyobb örömet szerzett mindenkinek, és annál jobban ment az üzlet is. Ezrével érkeztek be minden áldott nap a kis összegű adományok, és nemcsak Svédországból, hanem az egész világból. A magányos anyák sírtak a boldogságtól, hasonlóképp az aranyos kislányok is, a kutyakölykök pedig hálásan vinnyogtak. A napilapok mindent megírtak, a hetilapok különkiadásban számoltak be az esetekről, és a rádiók és a tévék is követték az eseményeket. A Mikulás igazi örömöt okozott sok embernek karácsony tájékán, de akkor is, amikor a télből tavasz lett, a tavaszból pedig nyár. Úgy látszott, az örömszerzés nem ér véget soha.

Mikulásországban, Morában és Rovaniemiben újra kellett gondolni az egész koncepciót. Már nem volt elég, ha egy poliészterszakállas öregember megértően bólogat, amikor a kis Lisa pónilovat kér karácsonyra. Vagy odaadja a poliésztermikulás a kislánynak, amit kér (ami üzletileg csődöt jelent), vagy a tőle telhető legjobb pedagógiai érvekkel alátámasztva elmondja neki, hogy most csak egy kis doboz Lego® játékot adhat neki a The Lego Group, Billund, Dánia jóvoltából. Pónit most sajnos nem adhat, de még egy hörcsögöt sem. A kis Lisának csalódást okozó ajándékok megemelkedett költségeit a belépőjegyek árának felemelésével tudják kompenzálni.

Oknyomozó újságírók megpróbálták kideríteni, ki a Mikulás, és mennyi jövedelme származhat az adományokból. De nem jutottak tovább a Handelsbank visbyi fiókjánál, ahol semmi okot nem láttak rá, hogy közöljék velük, hogy a Svéd Királyság törvényeit betartó tulajdonosok mennyit utalnak tovább az anonim svájci alapítvány számlájára. És mivel az adományozók egyenként csak keveset adtak (viszont sokan voltak, abból lettek a milliók), egyetlen újságíró sem tudott léket verni a névtelen Mikulás igazi jószívűségének mítoszába.

Néha sikerült valakinek lefényképeznie a Mikulást, de a hosszú szakáll miatt annyira megváltozott az arca, hogy senkinek nem jutott eszébe, hogy azonos lehet az egykori gyilkossal és az Andersegyház alapító atyjával. Taxi-Torsten az egyik stockholmi kiruccanás alkalmából a biztonság kedvéért lopott egy pár új rendszámtáblát. Egy kis olajfesték segítségével egy F betűből E betűt csinált, aminek következtében a taxija vagy nem tartozott semmilyen céghez, vagy esetleg egy hässelbyi villanyszerelő tulajdona volt.

Folyt a találgatás, mendemondák terjedtek. Lehet, hogy a király szerez így álruhában örömet a népének? Hiszen a királynéról tudni lehetett, mennyire szívén viseli a gyerekek és az elesettek sorsát. A spekuláció már a neten is terjedni kezdett, mindaddig, amíg Őfelsége az egyik sörmlandi erdőben el nem ejtett egy kapitális trófeájú őzbakot percre pontosan ugyanakkor, amikor a Mikulás az ajándékával Härnösandban tett boldoggá egy tizenkét éves, menekült, árva kislányt.

A lelkésznő, a recepciós, a Mikulás és Taxi-Torsten testvériesen megosztozott a nyereség nyolc százalékán, és ebből mindannyian jól és elégedetten megéltek a Balti-tenger szigetén, amely az otthonuk lett. A bevétel többi részét újra befektették az üdvös adományozásba. A recepciós mostanában már a lelkésznő eredeti tervén dolgozott, vagyis Németország meghódításán. A németeknek van szívük és van pénzük is. És jól futballoznak. Tetejébe olyan sokan vannak, hogy szinte megszámolni sem lehet, hány Mikulás-projekt hozná be azt a pénzt, amit ugyanott szétosztanának. A nehéz kérdés az volt, hol találnak tíz német Mikulást, hogyan értik meg, amit mondanak, és hogyan értessék meg velük, hogy mit kell mondaniuk. Valamint azt, hogy mit nem kell, illetve nem szabad mondaniuk.

*

Itt volt még ez a dolog Isten útjairól, meg hogy ki tudja, hova vezetnek. Ugyanis körülbelül ugyanekkor történt, hogy a recepciós anyja – akiből majdnem némettanárnő lett – belefáradt Izlandon a férje és a tűzhányók kitöréseibe.

A ritka alkalmak egyikén, amikor bevásárlás céljából felkeresték a világ civilizáltabb részét, egyszerűen felhívta a rendőrséget, és elmondta nekik, hol találják meg férjét, a sikkasztót, és így rövid úton megszabadult tőle.

A következő lépés fia felkutatása volt a Facebook segítségével, és nem telt bele hosszú idő, és ő is beköltözhetett Gotlandon egy halászkunyhóba, nem messze fia és családja halászkunyhójától, és munkát is kapott mint a közelgő németországi offenzíva kidolgozója. Eközben az egyik izlandi bíróság úgy döntött, hogy pénzügyi vonatkozású erkölcsi rehabilitáció céljából férjének hasznára válna, ha eltölthetne hat évet és négy hónapot egy erre a célra alkalmas intézményben.

Gyilkos-Anders eközben megismerkedett Stinával, akivel mindjárt össze is költözött. Stina akkor szeretett bele, amikor kiderült, hogy a férfi tudja a fodros káposztagomba latin nevét (aminek az a magyarázata, hogy a gyilkos, mielőtt gyilkos lett volna, vett magának egy könyvet abból a célból, hogy megtanulja, hogyan lehet a drogfogyasztást kiváltani a gombák varázserejével, és miután tizenkétszer végigolvasta az egész könyvet, belátta, hogy hiába tudja már az összes gomba nevét, a varázserejük elővarázslásáról még mindig nem tud semmit.)

Kettesben sem sikerült szarvasgombát (Tuber melanosporum) találniuk a saját, ám kissé tökkelütött disznójuk segítségével, de a kudarc nem vette el kedvüket az újabb kísérlettől, a spárgatermesztéstől, amellyel hasonló sikereket értek el (nem utolsósorban ugyanannak a disznónak a kert feltúrásában tanúsított megátalkodott viselkedése miatt).

Stina kellően egyszerű gondolkodású asszony volt, soha nem értette meg, hogy szeretett Johanja mit csinál egyfolytában három hétig az ország túlsó felében. Számára az volt a fontos, hogy mindig hazajött, amikor ígérte, és minden alkalommal egyre szebb munkabérrel a borítékjában. Meg az is, hogy minden negyedik vasárnap együtt mehetnek templomba, hogy hálát adjanak az Úrnak mindenért, kivéve a spárgát és a szarvasgombát.

Taxi-Torsten a szigeten is folytatta a taxizást azokban az időszakokban, amikor nem a Mikulás magánsofőrjeként dolgozott. Nem mintha rászorult volna a külön bevételre, hanem inkább azért, mert szeretett autót vezetni. Soha nem dolgozott többet napi négy óránál, mindig tizenkettő és tizenhat óra között volt szolgálatban, hétfőtől csütörtökig, minden negyedik héten. A többi időt vagy kocsmázással töltötte el, vagy alvással. Állandó szobája volt Visby központjában egy apartmanhotelben, karnyújtásnyira minden valamirevaló csehótól.

A lelkésznő és a recepciós továbbra is a tengerparti halászkunyhóban lakott a kisbabával együtt, és szükség esetén a közelben lakó nagymama vigyázott a gyerekre.

Már nem kellett négy-öt gyerek ahhoz, hogy a szerény családi pótlékból próbáljanak mindannyian megélni. De még egyet vagy kettőt azért szívesen látnának. Puszta szeretetből. Párhuzamosan azzal, hogy a világot magát továbbra sem szeretik. – Vagy esetleg hagyjuk már abba ezt a nemszeretést? – csúszott ki egyszer egyik este, lefekvés előtt a recepciós száján.

– Hagyjuk abba? – kérdezte a lelkésznő. – Miért?

Á, ezt csak úgy véletlenül mondta. Biztosan csak azért, mert a kivételek listája már kezd nagyon hosszú lenni. Itt van természetesen a kisbaba. Meg talán a gyilkos. Tulajdonképpen jó ember, csak ne volna olyan rémesen fafejű. Meg ott van az a, hogy is hívják, tartományfőnöknő, aki összeadta őket, pedig biztosan rájött, hogy a tanúknak fogalmuk sincs arról, hogy mihez tanúskodnak.

A lelkésznő bólintott. Neki is volna még néhány további jelöltje a listára. A baba nagymamája, a gyilkos új barátnője, és ha maga Taxi-Torsten nem is, de legalább a taxija.

– Tegnap egyébként láttam egy csőrösdarazsat futni a moszatban. Elfogyott a Klorin. Vagy veszünk egy új üveggel, vagy a csőrösdarazsat is fölírjuk a gyilkos, a tartományfőnöknő és a többiek közé.

– Írjuk föl. Szóval vegyük fel a listára a csőrösdarazsakat is. Sok van ugyan belőlük, de kis helyen is elférnek. És akkor itt meghúzzuk a határt? És marad a rossz véleményünk minden másról?

Ez jó kompromisszumnak látszott.

– Rendben, csak ne ma este. Túl fáradt vagyok a nemszeretéshez. Nehéz napunk volt. Jó, de nehéz. Jó éjszakát, drága egykori recepciósom, mondta az ugyancsak egykori lelkipásztor, és elaludt.

EPILÓGUS

A lelkésznő egy szép este kinn állt a család halászkunyhója előtt, és nézte a tengert. A víz szinte tükörsima volt.

A messzi távolban hangtalanul úszott a komphajó Oskarshamn felé. A parton egy magányos csigaforgató piszkálta a csőrével a kiszáradt moszatot. Meglepetésére talált egy kukacot, ezen a helyen erre már nem is számított.

Egyébként semmi nem mozdult, csak a nap ment lefelé, és aranyló fénye lassan mély sárgává sötétült.

Ekkor megtört a csend.

„Nem vagy te rossz ember, Johanna. Azt akarom, hogy tudd. Nincs olyan ember, aki velejéig rossz volna.”

Van itt valaki?

Nincs. A hang belülről jön, belőle.

– Ki beszél? – kérdezte mégis.

„Tudod, hogy ki vagyok, és tudod, hogy Atyánk mindig kész megbocsátani.”

A lelkésznő döbbenten állt. Ő lenne az? Ennyi év után? Beleszédült a gondolatba, hogy mégis létezik. És felkavarta. Ha mindennek ellenére mégis létezik, miért nem lépett közbe már korábban, miért nem állította le idejében Kjellander papa családi zsarnokságát?

– Az én apám nem bocsátott meg semmit. És én sem tervezem, hogy megbocsátok neki. És ne gyere most azzal, hogy annak, aki megüt jobb felől, tartsd oda a másik arcodat is.

„Miért ne?”, kérdezte Jézus.

– Mert ezt tulajdonképpen nem is te mondtad, és még csak nem is Máté. Az emberek az évszázadok alatt mindenfélét a szájadba adtak, és előbb meg se kérdeztek róla.

„Várj csak egy kicsit”, mondta Jézus a tőle telhető legnagyobb feldúltsággal a hangjában. „Az igaz, hogy az emberek sok mindent elkövettek az én nevemben, de te honnan tudod, hogy mi az, ami...”

Nem jutott tovább, mert a kunyhóból ekkor kilépett a recepciós a kis Hozsánnával a karjában.

A pillanat elmúlt.

– Mi van, magadban beszélsz? – kérdezte csodálkozva a recepciós.

A lelkésznő először hallgatással válaszolt.

Azután tovább hallgatott még egy darabig. Majd ezt mondta:

– Igen. Azt hiszem. Vagy tudja az ördög.

KÖSZÖNET

Köszönetet mondok a Piratförlaget kiadó egész családjának, elsősorban magának a kiadónak, Sofiának és a szerkesztőnek, Annának. Annának ezúttal a szokásosnál is nagyobb köszönettel tartozom a fantasztikus mentő ötleteiért az utolsó pillanatokban.

Köszönettel tartozom anyai nagybátyáimnak, Hansnak és Roxonnak a bátorító kommentárokért a kézirat első változatától kezdve. Testvéreim, Lars és Stefan is inspiráltak és önbizalmat adtak a fontos pillanatokban.

Ha már benne vagyok, nem feledkezhetem meg ügynökömről, Carina Brandtról, a páratlanul rátermett szakemberről és barátról. És ha már a barátoknál tartok:

Mindenkinek azt kívánom, hogy legyen mellette egy Anders Abenius, egy Patrik Brissman és egy Maria Magnusson. Írói életem nélkületek sokkal nehezebb volna.

Természetesen többen is vagytok, tudjátok, hogy kik!

A sok közül, akiket most nem tudok felsorolni, ki akarom emelni Istent. Természetesen köszönet illeti azért, hogy kölcsönvehettem személyét elbeszélésemben. De közben azt gondolom, keményebben kellene dolgoznia azon, hogy legbuzgóbb hívei ne vegyék őt annyira komolyan. Hogy egy kicsit kedvesebbek lehessünk egymáshoz, hogy több okunk legyen nevetni, mint sírni.

Túl sokat kívánok? R.s.v.p.

JEGYZETEK

[1] Utalás Karin Boye (1900-1941) I rörelse (Úton) c. versére (a ford.)

TARTALOM

- ELSŐ RÉSZ Egy nem szokványos keresőtevékenység

- 1. fejezet
- 2. fejezet
- 3. fejezet
- 4. fejezet
- 5. fejezet
- 6. fejezet
- 7. fejezet
- 8. fejezet
- 9. fejezet
- 10. fejezet
- 11. fejezet
- 12. fejezet
- 13. fejezet
- 14. fejezet
- 15. fejezet
- 16. fejezet
- 17. fejezet
- 18. fejezet
- 19. fejezet
- 20. fejezet
- 21. fejezet

- MÁSODIK RÉSZ Egy másik, nem szokványos keresőtevékenység

- 22. fejezet
- 23. fejezet
- 24. fejezet
- 25. fejezet
- 26. fejezet
- 27. fejezet
- 28. fejezet
- 29. fejezet
- 30. fejezet
- 31. fejezet
- 32. fejezet
- 33. fejezet
- 34. fejezet
- 35. fejezet
- 36. fejezet
- 37. fejezet
- 38. fejezet
- 39. fejezet
- 40. fejezet
- 41. fejezet
- 42. fejezet
- 43. fejezet
- 44. fejezet
- 45. fejezet
- 46. fejezet
- 47. fejezet
- 48. fejezet
- 49. fejezet
- 50. fejezet
- 51. fejezet
- 52. fejezet
- 53. fejezet
- 54. fejezet
- 55. fejezet
- 56. fejezet
- 57. fejezet
- 58. fejezet

- HARMADIK RÉSZ Egy harmadik, nem szokványos keresőtevékenység

- 59. fejezet
- 60. fejezet
- 61. fejezet
- 62. fejezet
- 63. fejezet
- 64. fejezet
- 65. fejezet
- 66. fejezet
- 67. fejezet
- 68. fejezet
- 69. fejezet
- 70. fejezet
- 71. fejezet
- 72. fejezet

- EPILÓGUS
- KÖSZÖNET
- JEGYZETEK