JONAS JONASSON

Az analfabéta,

aki tudott számolni

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jonas Jonasson: Analfabeten som kunde rakna

© 2013 Jonas Jonasson

Hungarian translation © Kúnos László, 2013

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: az Athenaeum Kiadó ügyvezetője 1086 Budapest, Dankó u. 4-8.

Telefon: 1-235-5020

www. athenaeum.hu www.facebook.com/athenaeumkiado

graph-definition>

athenaeum@lira.hu

Felelős szerkesztő: Király Levente

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Borítóterv és nyomdai előkészítés: 9s Műhely

Készült a Szekszárdi Nyomda Kft.-ben, 2013-ban

Felelős vezető: Vadász Katalin igazgató

ISBN 978-963-293-290-3

A statisztikai valószínűsége annak, hogy egy analfabéta, aki

Sowetóban nőtt fel a hetvenes években, egy szép napon összezárva találja magát egy krumpliszállító teherautóban a svéd királlyal és a svéd miniszterelnökkel, egy a negyvenötmilliárd-hétszázhatvanhatmillió-kétszáztizenkétezer-nyolcszáztízhez.

A fentnevezett analfabéta számítása szerint.

ELSŐ RÉSZ

Az ostobaság és a zsenialitás között az a különbség,

hogy a zsenialitásnak vannak határai.

ISMERETLEN GONDOLKODÓ

1. FEJEZET

Egy lányról, aki bádogviskóban lakott,

és a férfiról, aki a halála után

kiszabadította onnan

Dél-Afrika legnagyobb bádogvárosának latrinapucolói, ha úgy vesszük, szerencsések voltak. Munkájuk is volt, fedél is került a fejük fölé.

Statisztikai értelemben viszont nem volt jövőjük. Legtöbbjükre korai halál várt: tuberkulózis, tüdőgyulladás, vérhas, drog, alkohol vagy mindezek kombinációi. Néhány kivételes példány megérhette az ötvenedik születésnapját. Mint például az egyik sowetói latrinairoda főnöke. De addigra már valóságos roncs volt. Túl sok fájdalomcsillapítót szedett be túl sok sörrel, és túl korán kezdte, mindennap. Ebből kifolyólag egyszer visszaszólt a johannesburgi önkormányzat köztisztasági hivatalából kiküldött képviselőnek. Egy kaffernak, aki felkapta a vizet. Az ügyet jelentette, eljutott a johannesburgi főhivatal osztályvezetőjéhez, aki másnap, a reggeli kávézás közben bejelentette munkatársainak, hogy a B szektorban ideje lenne leváltani az analfabétát.

A hivatalban amúgy nagyon kellemesen telt a reggeli kávészünet. Tortával köszöntötték a köztisztasági hivatal új segédmunkatársát, akinek Piet du Toit volt a neve, huszonhárom éves volt, most fejezte be tanulmányait, ez az első munkahelye.

Az új embernek jutott a Soweto-probléma megoldásának feladata, Johannesburg város önkormányzatánál ez volt a gyakorlat. Az analfabétákkal a frissen beállt munkatársaknak kellettfoglalkozniuk, hogy szokják a gyűrődést.

Hogy Soweto latrinapucolói tényleg írástudatlanok-e, azt valójában senki nem tudta, mindenesetre analfabétáknak nevezték őket. Iskolába csakugyan nem járt egyik sem. És bádogviskókban laktak. És pokoli nehezen értették meg, amit mondtak nekik.

*

Piet du Toit kényelmetlenül érezte magát. Ez az első látogatása a vadaknál. Apja, egy műkereskedő, a biztonság kedvéért testőrt adott melléje.

A huszonhárom éves segédmunkatárs belépett a latrinairodába, és nem állta meg, hogy ne tegyen megjegyzést a szagra. Bent, az íróasztal mögött ült a latrinafőnök, aki most lesz kirúgva. Mellette egy kislány állt, aki az önkormányzat képviselőjének legnagyobb meglepetésére szólásra nyitotta száját, és azt felelte, hogy a szarnak sajnos megvan az a rossz tulajdonsága, hogy büdös.

Piet du Toit fejében átfutott a gondolat, hogy a lány talán gúnyolódik rajta, de aztán úgy döntött, hogy ez lehetetlen.

Úgy tett, mintha meg se hallotta volna. Inkább a latrinafőnökhöz fordult, és közölte vele, hogy nincs többé állása, mert fent, a központban így döntöttek, de megkapja háromhavi bérét, ha a következő hétre szerez ugyanennyi jelöltet a megüresedett állására.

– Visszamehetnék egyszerű latrinapucolónak, hogy mégis keressek egy kis pénzt? – kérdezte a frissen kirúgott főnök.

– Nem – felelte Piet du Toit. – Nem mehetsz.

Egy hét múlva a segédmunkatárs és testőre újra megjelent az irodában. A kirúgott főnök az íróasztalnál ült, minden bizonnyal utoljára. Mellette ugyanaz a lány állt, aki az előző alkalommal.

– Hol a három jelölted? – kérdezte a segédmunkatárs.

A kirúgott főnök sajnálattal közölte, hogy kettő közülük nem tud jelen lenni. Egyiküknek előző este verekedés közben elvágták a torkát. A másik ismeretlen helyen tartózkodik. Valószínűleg visszaesésről van szó.

Piet du Toit nem akarta tudni, miféle visszaesésről lehet szó. Távozni akart, minél hamarabb.

– És ki a harmadik jelölted? – kérdezte dühösen.

– Ez a lány, itt mellettem. Évek óta segít már nekem mindenféle munkában. Ügyes lány, mondhatom.

– Ne szórakozz velem! Hogy lehetne latrinafőnök egy tizenkét éves gyerek?

– Tizennégy – szólalt meg a lány. – És már kilenc éve itt dolgozom.

A bűz egyre áthatóbb lett. Piet du Toit félt, hogy beleivódik a ruhájába.

– Elkezdtél már drogozni? – kérdezte.

– Nem – felelte a lány.

– Terhes vagy?

– Nem.

A segédmunkatárs pár másodpercig hallgatott. Ha nem szükséges, nem szeretne többször visszajönni ide.

– Mi a neved? – kérdezte.

– Nombeko – felelte a lány.

– Nombeko mi?

– Mayeki, ha jól tudom.

Uramisten, a nevüket se tudják.

– Tied lehet az állás, ha nem iszol – mondta a segédmunkatárs.

– Nem iszom – felelte a lány.

– Helyes.

A segédmunkatárs ezután a kirúgott főnökhöz fordult.

– Azt mondtuk, háromhavi bért kapsz, ha három jelöltet hozol. Tehát egy jelöltért egyhavi bért. De mínusz egyet azért, mert nem tudtál mást, csak egy tizenkét éves gyereket.

– Tizennégy – mondta a lány.

Piet du Toit köszönés nélkül távozott. A testőr két lépéssel a háta mögött követte.

A lány, aki ezennel volt főnöke főnöke lett, megköszönte volt főnökének a támogatást, és közölte vele, hogy azonnali hatállyal újra alkalmazza mint helyettesét.

– Na és Piet du Toit? – kérdezte a volt főnök.

– Megváltoztatjuk a nevedet. Biztos vagyok benne, hogy a segédmunkatárs nem tudja megkülönböztetni egyik négert a másiktól.

Mondta a tizennégy éves lány, aki tizenkettőnek látszott.

*

Soweto B szektorának újonnan kinevezett latrinapucoló főnöke soha nem járt iskolába. Részben anyja más irányú elfoglaltságai miatt, részben pedig azért nem, mert a világ sok országa közül épp Dél-Afrikában jött világra, mégpedig a hatvanas évek elején, amikor az ország politikai vezetése szemében a Nombeko féle gyerekek mintha nem is léteztek volna. Az akkori miniszterelnök azzal a szónoki kérdéssel szerzett magának hírnevet, hogy minek a feketéknek az iskola, ha csak arra jók, hogy fát hordjanak vagy vizet.

Ez utóbbiban tévedett, mert Nombeko ganét hordott, nem fát vagy vizet. Azt feltételezni azonban kétségtelenül semmi oka nem volt, hogy ha ez a törékeny kislány felnő, királyok és államelnökök társaságába kerül. Vagy egész nemzeteket tart rémületben. Vagy hatással lehet a világ sorsának alakulására.

Ha ez a lány nem az lett volna, aki volt.

De az volt.

Egyebek mellett szorgalmas gyerek. Már ötéves korában akkora latrinás vödröket cipelt, mint ő maga. A latrinatisztítással pontosan annyi pénzt keresett, amennyire az anyjának szüksége volt: arra, hogy mindennap megkérje lányát, vegyen neki egy üveg hígítót. „Köszönöm, édes lányom”, mondta anyja, amikor átvette tőle az üveget, majd lecsavarta az üveg kupakját, és csillapítani kezdte örök fájdalmát, amiért nem képes magának és lányának értelmes jövőt teremteni. Nombeko apja húsz perccel a fogantatás után tűnt el a lánya életéből.

Minél nagyobb lett Nombeko, annál több latrinás vödröt tudott naponta kiüríteni, és a megkeresett pénzből többre is futotta, mint pusztán hígítóra. Anyja az oldószeres diétát így aztán ki tudta egészíteni drogokkal és pálinkával. De lánya látta, hogy ez így nem mehet tovább, és azt mondta anyjának, választania kell: vagy abbahagyja, vagy meghal.

Anyja megértette, és bólintott.

A temetésre sokan elmentek. Sowetóban ez idő tájt bőven akadtak emberek, akik lényegében kétféle tevékenységet végeztek: lassan elpusztították saját magukat, és búcsúztatták azokat, akiknek ez már sikerült. Nombeko tízéves volt, amikor anyja meghalt, apával pedig tudvalevőleg nem rendelkezett. Elgondolkodott rajta, hogy ott folytatja, ahol anyja abbahagyta, vagyis vegyi anyagokból épít tartós védőfalat önmaga és a valóság közé. De amikor anyja halála után megkapta első bérét, úgy döntött, inkább ennivalót vesz magának. És miután csillapította éhségét, körülnézett, és azt mondta:

– Mit keresek én itt?

Közben tudta, hogy nincs más választása. A dél-afrikai munkaerőpiacon nem volt kereslet tízéves analfabéták iránt. Sowetónak ebben a negyedében egyáltalán nem volt semmiféle munkaerőpiac, és ami azt illeti, túl sok munkaképes ember sem.

Bélműködése azonban még földünk legnyomorultabb lakóinak is van, úgyhogy Nombeko is tudott valamivel egy kis pénzt keresni. És anyja halála és temetése után a pénzét már megtarthatta magának.

Hogy cipekedés közben agyonüsse az időt valamivel, már ötéves korában számolni kezdte a vödröket:

– Egy, kettő, három, négy, öt...

Ahogy idősebb lett, egyre nehezebb feladatokkal foglalta el magát:

– Tizenöt vödör szorozva három fordulóval szorozva hét teherhordóval plusz egy, aki ül és nem csinál semmit, mert be van rúgva... az annyi, mint... háromszáztizenöt.

Nombeko anyjának érdeklődése nemigen terjedt túl a hígítós üvegen, mégis felfigyelt rá, hogy lánya tud összeadni és kivonni. Élete utolsó évében ezért mindig kérte, hogy jöjjön segíteni, valahányszor a különféle színű és erősségű tablettákat kellett elosztani a nyomornegyed lakói között. Egy üveg hígító az egy üveg hígító. De amikor ötven, száz, kétszázötven és ötszáz milligrammos tablettákat kell a szükségleteknek és az anyagi képességeknek megfelelően szétosztani – akkor nem árt, ha valaki tud számolni. És ez a tízéves gyerek tudott. Nem is akárhogyan.

Megesett például, hogy ott állt a közvetlen főnöke mellett, amikor annak a havi súly-és mennyiség-jelentést kellett összeállítania.

– Kilencvenötször kilencvenkettő, lássuk csak – motyogta a főnök. – Hol van a számológépem?

– Nyolcezer-hétszáznegyven – mondta Nombeko.

– Inkább segíts már a gépet megkeresni, kislányom.

– Nyolcezer-hétszáznegyven – mondta újra Nombeko.

– Mit mondasz?

– Kilencvenötször kilencvenkettő az nyolcezer-hétszáz...

– Honnan tudod?

– Hát, a kilencvenöt az százból öt, a kilencvenkettő az százból nyolc. Megfordítás és kivonás után mind a kettő nyolcvanhét lesz. És ötször nyolc az negyven. Nyolcvanhét-negyven. Nyolcezer-hétszáznegyven.

– Miért gondolkodsz így? – kérdezte elképedve a főnök.

– Nem tudom – mondta Nombeko. – Folytatjuk a munkát?

Ettől a naptól kezdve a főnök segédje lett.

De az analfabétát, aki tudott számolni, idővel egyre jobban zavarta, hogy nem érti, mi áll a johannesburgi főnökség utasításaiban, melyek időnként megjelentek a saját főnöke asztalán. A főnök hadilábon állt a betűkkel. Akadozva végigolvasta az afrikaans szövegeket, és közben egy angol szótárban keresgélte a szavakat, hogy az érthetetlen szöveg legalább olyan nyelven jelenjen meg számára, melyet meg lehet érteni.

– Most meg mit akarnak? – szokta ilyenkor kérdezni Nombeko.

– Hogy jobban tömjük tele a zsákokat – felelte a főnök. – Azt hiszem. De az is lehet, hogy be akarják zárni az egyik tisztítótelepet. Nem egészen értem.

A főnök sóhajtott. A segéd nem tudott segíteni. Ő is sóhajtott.

De a szerencsés véletlennek köszönhetően a tizenhárom éves Nombekót molesztálni akarta egy tolakodó öregember a latrinapucolók öltözőjének zuhanyozójában. A lány azzal hűtötte le a bizalmaskodó férfi érdeklődését, hogy ollót mélyesztett a combjába.

Másnap felkereste az öregembert a B szektor latrinasorának másik oldalán. Az öreg bekötött lábbal egy kempingszéken ült a zöldre festett bádogviskója előtt. Az ölében... – csak nem? –... könyveket tartott.

– És most mit akarsz? – kérdezte az öreg.

– Azt hiszem, tegnap a bácsi combjában felejtettem az ollómat. Szeretném visszakapni.

– Eldobtam – felelte az öreg.

– Akkor tartozol nekem egy ollóval – mondta a lány. – Hogy lehet az, hogy tudsz olvasni?

A bizalmaskodó öreget Thabónak hívták, és alig volt már pár foga. Nagyon fájt a combja, nem volt kedve társalogni a barátságtalan lánnyal. Másrészt viszont, amióta Sowetóba jött, most fordult elő vele először, hogy valaki a könyvei iránt érdeklődik. A viskója tele volt könyvekkel, ami miatt a környékbeliek egyszerűen Bolond Thabónak hívták. De most ez a lány, aki itt állt előtte, nem gúnyolódott, inkább mintha irigykedett volna. Ki tudja, nem származhat-e ebből még valami előnye is?

– Ha kicsit engedékenyebb lennél, és nem ilyen minden várakozást felülmúlóan harcias, elképzelhető, hogy Thabo bácsi mesélne neked. Még talán arra is megtanítana, hogyan lehet felismerni a betűket és a szavakat. Persze csak ha kicsit engedékenyebb lennél.

Nombekónak esze ágában nem volt az előző napi zuhanyozói szintnél engedékenyebbnek lenni a bizalmaskodó öreggel. Azt felelte, hogy szerencsére van egy másik ollója, amit inkább megtartana magának, mintsem hogy Thabo bácsi másik combjába mélyessze. De ha Thabo bácsi vigyáz magára – őt pedig megtanítja olvasni –, akkor a másik combja egészséges maradhat.

Thabo nem egészen értette. A lány ezt fenyegetésnek szánta?

*

Nem látszott rajta, de Thabo jómódú ember volt.

Egy darab vitorlavászon alatt született Port Elisabeth kikötőjében, Kelet-Fokföld tartományban. Hatéves korában a rendőrség elvette tőle az anyját, és nem adta vissza soha többé. Apja úgy gondolta, fia elég nagy már ahhoz, hogy gondoskodjon magáról, jóllehet neki magának ugyanez soha nem sikerült.

– Vigyázz magadra – summázta az apa minden életbölcsességét, mielőtt megveregette volna fia vállát, és elindult volna Durbanba, hogy egy rosszul tervezett bankrablásban szitává lövesse magát.

A hatéves fiú lopásból éldegélt a kikötőben, és az a sors várt rá, ha egyáltalán felnő, hogy elkapják, bezárják vagy lelövik, mint a szüleit.

A nyomornegyedben élt azonban egy spanyol tengerész, szakács és költő, akit egyszer a tengerbe hajított tizenkét éhes matróz, akik szonettek helyett inkább valami ennivalót szerettek volna kapni ebédre.

A spanyol kiúszott a partra, talált magának egy viskót, ahol meghúzhatta magát, és attól a naptól kezdve csak a saját és mások verseiért élt. Amikor egy idő után romlani kezdett a látása, magához vette az ifjú Thabót, és rábírta, hogy némi kenyér ellenében elsajátítsa az olvasás művészetét. A fiú később, további kenyéradagok fejében fel is olvasott az öregnek, aki ekkor már nemcsak teljesen vak volt, hanem erősen szenilis is, és kizárólag Pablo Nerudát fogyasztott reggelire, ebédre és vacsorára.

A matrózoknak igazuk volt, amikor azt gondolták, hogy kizárólag költészetből nem lehet élni. Az öreg ugyanis éhen halt, és Thabo úgy döntött, hogy megörökli a könyveit. Másnak úgyse kellettek.

Az olvasás képességének birtokában a fiú különféle alkalmi munkákat vállalt a kikötőben, és ebből tartotta el magát. Esténként költészetet olvasott, szépirodalmat és – mindenekelőtt – útleírásokat. Tizenhat éves korában felfedezte a másik nem létezését, két évvel később pedig a másik nem fedezte fel őt. Thabo ugyanis csak tizennyolc évesen talált rá a hatékony receptre. Ez egyharmad részben egy ellenállhatatlan mosolyból állt, egyharmad részben kitalált történetekből, kizárólag képzeletben megtett utazások kalandjaiból, további egyharmad részben pedig maga és választottja örök szerelmét ecsetelő nyilvánvaló hazugságokból.

Igazi sikert azonban csak akkor ért el, amikor az irodalmat is hozzáadta a mosolyhoz, a meséhez és a hazugsághoz. Az örökölt könyvek között ugyanis megtalálta Pablo Neruda Húsz szerelmes vers és egy kétségbeesett ének című kötetének fordítását, melyet a spanyol tengerész készített. A kétségbeesett éneket Thabo eldobta, de a húsz szerelmes verset kipróbálta a kikötőben húsz fiatal nőn, és tizenkilenc alkalommal sikerült is alkalmi szerelmet átélnie. A huszadiknak is sikerülnie kellett volna, ha az a tökkelütött Neruda nem írta volna oda az egyik verse végére, hogy „nem tagadom, már nem szeretlek”, amit Thabo csak túl későn vett észre.

Néhány év elteltével a környéken már mindenki ismerte Thabo receptjét, további irodalmi élmények megszerzésére kevés esélye maradt. Az sem segített rajta, hogy élményeit illetően durvábban hazudott még II. Lipótnál is, aki a maga idejében azt állította, hogy Belga Kongóban a bennszülötteknek jó dolguk van, miközben levágatta a kezét és a lábát mindenkinek, aki nem volt hajlandó ingyen dolgozni.

Thabo elnyerte méltó büntetését (akárcsak a belga király, aki először a gyarmatát vesztette el, aztán a pénzét, amit a kedvenc francia-román szeretőjére költött, utána pedig meg is halt). De előbb eltávozott Port Elizabethből egyenesen észak felé, és Baszutóföldön kötött ki, mert úgy tudta, ott élnek a legformásabb idomú nők.

Éveken át mindig talált valami okot rá, hogy ott maradjon, ha kellett, faluról falura vándorolt, írástudásának köszönhetően mindig kapott munkát, végül ő lett a legfőbb helyi képviselője azoknak az európai misszionáriusoknak, akik szerették volna közelebbről is megismerni az országot és civilizálatlan lakóit.

A baszutók törzsfőnöke, Seeiso őexcellenciája nem tartotta fontosnak, hogy népét megkereszteljék, de tudta, hogy országát meg kell védenie a körülötte élő búroktól. Amikor a misszionáriusok Thabo biztatására fegyvereket kínáltak fel neki, ha cserében megengedi, hogy bibliákat osszanak szét a nép között, rögtön bekapta a horgot.

Így történt, hogy papok és diakónusok árasztották el az országot, hogy megmentsék a baszutó népet a gonosztól. Bibliákat hoztak magukkal, automata fegyvereket és taposóaknákat.

A fegyverek távol tartották az ellenséget, a bibliák hasznos fűtőanyagot szolgáltattak a hegyek fázós lakóinak. Olvasni ugyanis nem tudtak. Amikor a misszionáriusok felfogták, mi a helyzet, stratégiát váltottak, és templomokat kezdtek építeni.

Thabo mindenféle egyházi segédmunkákat vállalt, és kidolgozta a kézrátevésnek egy egészen egyéni változatát, melyet csak válogatott pacientúrán és titokban gyakorolt.

Szerelmi téren csak egyszer került bajba. Ez akkor történt, amikor egy hegyi faluban rájöttek, hogy a templomi kórus egyetlen férfi tagja örök hűséget ígért legalább öt fiatal lánynak a kórus kilenc tagja közül. A helybeli angol lelkész mindvégig sejtette, hogy Thabo rosszban sántikál. Énekelni ugyanis nem tudott.

A lelkész felvette a kapcsolatot az öt lány apjával, akik úgy döntöttek, hogy a gyanúsítottat hagyományos módon kihallgatásnak vetik alá. Ez úgy történik, hogy Thabóba öt irányból lándzsát döfnek telihold idején, miközben csupasz fenékkel ül egy hangyabolyban.

Amíg a hold megfelelő állására vártak, Thabót bezárták egy kunyhóba, amely folyamatosan a lelkész felügyelete alatt állt, ám a lelkész időközben napszúrást kapott, és ezt követően lement a folyóhoz, hogy megtérítsen egy vízilovat. Óvatosan az állat orrára helyezte kezét, és azt mondta neki, Jézus tárt karokkal várja, hogy...

De ennél tovább nem jutott, mert a víziló kitátotta száját, és kettéharapta.

A lelkész – egyszersmind börtönparancsnok – ily módon való távozása után Thabónak Pablo Neruda segítségével sikerült rábírnia a női segédbörtönőrt, hogy kinyissa alkalmi zárkája ajtaját, és lehetővé tegye számára, hogy megszökjön.

– Na és velem mi lesz? – kiáltotta utána börtönőre, miután Thabo teljes erőből futni kezdett a szavannában.

– Nem tagadom, már nem szeretlek – kiáltotta vissza Thabo.

A felületes szemlélő azt hihette, hogy Thabót maga az Úr védelmezi, mert sem oroszlánnal, sem gepárddal, sem orrszarvúval, sem egyéb hasonló fenevaddal nem találkozott két mérföldes éjszakai sétája során, amíg eljutott a fővárosba, Maseruba. Ott tanácsadói állásra jelentkezett Seeiso törzsfőnöknél, aki még emlékezett rá, és szívesen alkalmazta újra. A törzsfőnök a gőgös angolokkal tárgyalt a függetlenségről, de nem jutott semmire mindaddig, amíg Thabo be nem kapcsolódott a tárgyalásokba, és ki nem jelentette, hogy ha az urak továbbra is ilyen rugalmatlanok maradnak, Baszutóföld megfontolja, ne kérjen-e segítséget a kongói Joseph Mobututól.

Az angolok megdermedtek. Joseph Mobututól? Attól az embertől, aki nemrég hozta a világ tudomására, hogy nevet akar változtatni, és az új neve az volna, hogy A Dicső És Hatalmas Harcos Aki Kitartásának És Akaraterejének Köszönhetően Sorra Aratja Győzelmeit És Nem Nő Fű A Lába Nyomán?

– Igen, tőle – mondta Thabo. – Ugyanis közeli jó barátom. Én időhiány miatt csak Joe-nak szoktam szólítani.

Az angol delegáció félrevonult, gondolkodási időt kért, és úgy döntött, hogy a régiónak nyugalomra van szüksége, nem pedig a hatalmas harcosra, aki elképzelt szerepe alapján ad nevet magának. Az angolok visszatértek a tárgyalóasztalhoz, és azt mondták:

– Az ország a tiétek. Vihetitek.

Így lett Baszutóföldből Lesotho, így lett Seeiso törzsfőnökből II. Moshoeshoe király, és így lett Thabóból az új király legfőbb bizalmasa. A királyi család tagjának tekintették, és egy zacskó csiszolatlan gyémánttal ajándékozták meg, mely az ország legfontosabb bányájából származott, és értéke felért egy kisebb vagyonnal.

Egy napon azonban eltűnt. És behozhatatlan huszonnégy órás előnyre tett szert, mielőtt a király rájött, hogy kishúga és szeme fénye, a bájos Maseeiso hercegnő teherbe esett.

Aki fekete volt, piszkos és fogatlan a hatvanas években Dél-Afrikában, semmiképp nem tagolódhatott be a fehérek világába. Így aztán az egykori Baszutóföldön megesett balszerencsés incidens után Thabo Sowetóba sietett, miután az első útjába eső ékszerésznél pénzzé tudta tenni a legkisebb gyémántját.

A B szektorban talált magának egy üres viskót, beköltözött, a cipőjét kitömte bankjegyekkel, gyémántjainak felét elásta a viskó döngölt padlójába. A másik felét szájának üregeiben rejtette el.

Mielőtt hozzáfogott volna, hogy minél nagyobb ígéreteket tegyen minél több nőnek, zöldre festette a viskóját, mert úgy tudta, ez imponál a hölgyeknek. És linóleumszőnyeggel fedte be a viskó döngölt padlóját.

A csábítás hatóköre Soweto valamennyi szektorára kiterjedt, egy idő után azonban Thabo a sajátját kihagyta, hogy az egyes fordulók között zavartalanul üldögélhessen a viskója előtt, és olvashasson.

Az olvasáson és a csábításon kívül utazással töltötte idejét. Kétszer egy évben végigutazta egész Afrikát. Élettapasztalatot szerzett és újabb könyveket.

De mindig visszatért a viskójába, noha megengedhette volna magának, hogy máshol lakjon. Nem utolsósorban persze azért, mert vagyonának fele továbbra is harminc centivel a linóleumszőnyeg alatt nyugodott. A szájában nem volt több hely, alsó fogsora még túl jó állapotban volt.

Eltelt néhány év, mielőtt a sowetói bádogváros lakói gyanút fogtak. Honnan van a könyvei között gubbasztó bolondnak ennyi pénze?

Hogy a szóbeszéd ne kapjon jobban lábra, Thabo úgy döntött, munkát vállal. A legkézenfekvőbb munkát választotta, a latrinapucolást, néhány órát minden héten.

A kollégák többsége fiatal, alkoholista férfi volt, akiknek nem volt jövőjük. De dolgoztak ott gyerekek is. Köztük egy tizenhárom éves lány, aki ollót döfött Thabo combjába, csak azért, mert rossz helyre nyitott be, eltévesztette a zuhanyozó ajtaját. Voltaképpen jó helyre, csak a lányt tévesztette el. Túl fiatal volt. És csenevész. Nem Thabónak való, csak a bajt hozza rá.

A döfés fájdalmas volt. Most pedig itt áll a viskója előtt, és azt akarja, hogy Thabo tanítsa meg olvasni.

– Szívesen foglalkoznék veled, de holnap elutazom – mondta Thabo, és arra gondolt, talán az volna a legjobb, ha tényleg azt tenné, amit mond.

– Elutazol? – kérdezte Nombeko, aki élete tizenhárom éve alatt még egyszer sem hagyta el Sowetót. – Hova utazol?

– Északra – felelte Thabo. – Aztán majd meglátom.

*

Amíg Thabo utazgatott, Nombeko egy évvel idősebb lett, és előléptették. Hamar beletanult a főnöki szerepbe. Ötletes módszerrel a történelmi vagy geográfiai szempontok helyett demográfiai megfontolások alapján osztotta kisebb egységekre szektora területét, és így sokkal hatékonyabbá vált a budik kihelyezése.

– Harminc százalékos javulás – dicsérte meg a fölöttese.

– Harminc egész kettő – mondta Nombeko.

A kereslet megfelelő kínálattal párosult és viszont, és a költségvetésben a megtakarított összegből négy új fürdő-és mosdóhelyiséget lehetett építeni.

A tizennégy éves lány nagyon ékesszólóan tudott beszélni a környezetében élő férfiak nyelvhasználatához képest (aki beszélt már életében sowetói latrinapucolóval, tudja, hogy a szókincsük fele nem tűr nyomdafestéket, másik fele még elgondolást sem). Beszédkészsége vele született. De a latrinairoda sarkában állt egy rádiókészülék, és Nombeko már egészen kicsi korától kezdve mindig bekapcsolta, ha a közelében tartózkodott. A beszélgetős műsorokat hallgatta nagy érdeklődéssel, és nemcsak azt figyelte, mit mondanak, hanem azt is, hogyan mondják.

A rádió Afrikai körkép című magazinműsorából értesült róla először, hogy Sowetón kívül is van világ. Nem szükségképpen szebb vagy ígéretesebb. De kívül van.

Angola például akkor nyerte el függetlenségét. A PLUA nevű szabadságpárt szövetséget kötött a PCA nevű szabadságpárttal, és közösen létrehozták az MPLA nevű szabadságpártot, amely az FNLA és UNITA nevű szabadságpártokkal együtt elérte, hogy a portugál kormány azt is megbánta, hogy valaha egyáltalán felfedezték a földrésznek ezt a részét. Az a kormány, amelynek a négyszáz éves uralma alatt egyébként egyetlen egyetemet sem sikerült felépítenie.

Az analfabéta Nombeko nem értette, hogy a betűkombinációk pontosan mit jelentenek, az eredmény mindenesetre változás lett, ami az ennivaló mellett Nombeko kedvenc szava volt.

Egyszer megemlítette a kollégáinak, hogy a változás mindannyiuknak jót tenne. De a kollégák zokon vették, hogy a főnökük politizál. Nem elég, hogy egész nap szart hordanak, még azt kell hallgatniuk is?

A latrinatisztítók főnökeként Nombekónak nemcsak reménytelen kollégáival kellett foglalkoznia, hanem Piet du Toittal, a johannesburgi köztisztasági hivatal segédmunkatársával is. Amikor először jött vissza azóta, hogy kinevezte Nombekót, közölte, hogy nem négy új fürdőhelyiséget építenek, hanem csak egyet. A költségvetés nehéz helyzete miatt. Nombeko a maga szerény eszközeivel vágott vissza neki:

– Ha már itt tartunk: mit szól a segédmunkatárs úr a tanzániai fejleményekhez? Bukásra lenne ítélve Julius Nyerere szocialista kísérlete? Mi a véleménye, segédmunkatárs úr?

– Tanzánia?

– Igen. A gabonahiány jelenleg megközelíti az egymillió tonnát. Az a kérdés, mit tehetett volna Nyerere, ha nincs ott a nemzetközi valutaalap. Vagy a segédmunkatárs úr szerint lehet, hogy maga a valutaalap a probléma?

Mondta a lány, aki nem járt iskolába, és még a lábát sem tette ki soha Sowetóból. A segédmunkatársnak, aki a hatalom képviselője volt. Aki egyetemet végzett. És akinek sejtelme sem volt arról, milyen a politikai helyzet Tanzániában. A segédmunkatárs bőrszíne már alapból fehér volt. A lány eszmefuttatásának hallatán még fehérebb lett.

Piet du Toit úgy érezte, porig alázza a tizennégy éves analfabéta. Aki ráadásul kétségbe vonja az új létesítményre vonatkozó számításai helyességét is.

– Ezt hogy gondolta, segédmunkatárs úr? – kérdezte Nombeko, aki a számjegyek olvasását már magától megtanulta. – A célszámokat miért szorozta be egymással?

Egy analfabéta, aki tud számolni.

Gyűlölte.

Gyűlölte mindet.

Thabo néhány hónappal később visszatért. Az első változás, amit észrevett, az volt, hogy az ollóval szurkáló lány lett a főnöke. És hogy már nem kislány többé. Kezd kigömbölyödni.

A félig fogatlan férfi vívódni kezdett magában. A mérleg egyik serpenyőjébe tette az ellenállhatatlan mosolyt, a mesélőképességet és Pablo Nerudát. A másikba a főnök-beosztott viszonyt. Meg az olló emlékét.

Thabo úgy döntött, óvatos lesz, de ugrásra kész.

– Na, itt az ideje, hogy megtanítsalak olvasni – mondta.

– Nagyszerű! – felelte Nombeko. – Kezdjük el még ma, rögtön munka után. Odamegyek hozzád. Hozom az ollómat is.

Thabo jó tanár volt. Nombeko pedig igyekvő tanítvány. Három nap után már pálcával le tudta rajzolni a betűket a homokba Thabo viskója küszöbénél. Az ötödik naptól kezdve egész szavakat és mondatokat is ki tudott betűzni. Eleinte inkább hibásan, mint hibátlanul. Két hónap múlva többnyire hibátlanul.

Tanulás közben, a szünetekben Thabo sokat mesélt utazásai során szerzett élményeiről. Nombeko rögtön rájött, hogy két rész mesét vegyít legfeljebb egy rész valósággal, de nem bánta. A saját valósága épp elég nyomorúságos volt. Nem volt szüksége többre belőle.

Thabo utoljára Etiópiában járt, hogy ledöntse trónjáról Őcsászári fenségét, Juda oroszlánját, Isten választottját, a királyok királyát.

– Hailé Szelassziét – mondta Nombeko.

Thabo nem válaszolt, inkább beszélni szeretett, mint mások szavaira figyelni.

A császár története – eredeti nevén Ras Tafarié, akiből előbb rasztafári lett, azután külön vallás, nem utolsósorban Nyugat-Indiában – olyan szaftos volt, hogy Thabo jobb napokra tartogatta, amikor valami haszna is származhat belőle.

Az alapítót most tehát elűzték császári trónjáról, a tanítványok pedig szerte a világban tanácstalanul kérdezgették egymástól, hogy lehet a várva várt Messiást, Isten testet öltött képmását elkergetni. Magát az Istent elmozdítani?

Nombeko óvakodott attól, hogy Thabót a dráma politikai hátteréről faggassa. Biztos volt benne ugyanis, hogy tanárának sejtelme sincs róla, és a sok kérdéssel csak megakasztaná vagy elapasztaná a szórakoztató történetmesélést.

– Mesélj még! – biztatta inkább Thabót.

Thabo úgy látta, a helyzet szépen alakul. (Ha tudta volna, mekkorát téved!). Közelebb húzódott a lányhoz, és azzal folytatta, hogy hazafelé úton megfordult Kinshasában is, és segített Muhammad Alinak a felkészülésben az évszázad nehézsúlyú ökölvívó-mérkőzésére, melyet a verhetetlen George Foremannel vívott.

– Istenem, de izgalmas – mondta Nombeko, és arra gondolt, elbeszélésnek tényleg az.

Thabo teli szájjal vigyorgott, Nombeko látta, hogy valami villog a férfi maradék fogai között.

– Igazából a verhetetlen Foreman kérte a segítségemet, de éreztem, hogy... – folytatta Thabo, és abba se hagyta addig, amíg Ali a nyolcadik menetben ki nem ütötte Foremant és meg nem köszönte szívbéli jó barátjának, Thabónak a felbecsülhetetlen értékű segítséget.

Egyébként Ali felesége is elbűvölően viselkedett.

– Ali felesége? – kérdezte Nombeko. – Csak nem azt akarod mondani, hogy...

Thabo úgy nevetett, hogy szinte csörögtek a fogai a szájában, de aztán elkomolyodott, és még közelebb húzódott a lányhoz.

– Te nagyon szép lány vagy, Nombeko – mondta. – Sokkal szebb, mint Ali felesége. Mi volna, ha te meg én összeállnánk? Elmennénk innen, ketten együtt?

És átkarolta a lány vállát.

„Elmenni innen” csodásan csengett Nombeko fülében. El innen, bárhová. De nem ezzel a bizalmaskodó vénséggel. Az aznapi tanóra nyilvánvalóan véget ért. Nombeko beledöfte az ollóját Thabo másik combjába is, majd távozott.

Másnap Nombeko visszament Thabo viskójához, és megkérdezte tőle, miért nem jelent meg a munkahelyén.

Thabo azt felelte, hogy mind a két combja fáj, de különösen az egyik, és hogy Nombeko kisasszony bizonyára jól tudja, miért.

Valóban tudja, és még nagyobb fájdalomra számíthat, mert legközelebb nem egyik vagy másik combjába, hanem valahová a kettő közé fogja döfni az ollót, ha Thabo bácsi nem viselkedik rendesen.

– Azonkívül láttam és hallottam is tegnap, mit tartasz abban a ronda pofádban. Ha mostantól kezdve nem viselkedsz rendesen, elmondom mindenkinek, akinek csak tudom.

Thabo nagyon megrémült. Pontosan tudta, ha a világ tudomást szerez gyémántvagyonáról, az élete lyukas garast sem ér.

– Mit akarsz tőlem? – kérdezte elhaló hangon.

– Úgy akarok ide jönni, és úgy akarom átrágni magam a könyveiden, hogy ne kelljen mindennap új ollót hoznom magammal. Az olló drága portéka olyanoknak, mint én, aki fogakat tart a szájában, és nem más egyebet.

– Nem akarsz inkább elmenni innen? – kérdezte Thabo. – Megkapod az egyik gyémántot, ha békén hagysz.

Sok embert megvesztegetett már, de ezúttal nem sikerült. Nombeko azt mondta, nem kell neki a gyémánt. Ami nem az övé, az nem az övé.

Jóval később, a világnak egy egészen más részén majd kiderül, hogy az élet ennél azért bonyolultabb.

*

A sors különös szeszélye folytán Thabo életének két nő vetett véget. A nők portugál Kelet-Afrikában nőttek fel, és abból éltek, hogy fehér telepeseket gyilkoltak meg, hogy azután ellophassák a pénzüket. Amíg tartott a polgárháború, jól megéltek belőle.

De a függetlenség kivívása és az ország nevének Mozambikra való átkeresztelése után a megmaradt telepeseknek negyvennyolc órán belül el kellett hagyniuk az országot. A nőknek nem maradt más választásuk, mint hogy jómódú feketéket tegyenek el láb alól. Üzleti szempontból ez nem bizonyult jó ötletnek, mert szinte minden valamirevaló fekete, akitől egyáltalán lopni lehetett, az éppen hatalmon lévő marxista-leninista párt tagja volt. Így aztán nem telt bele sok idő, körözést adtak ki a nők ellen, és az állam félelmetes rendőrsége a nyomukba eredt.

Ezért kerekedtek fel és indultak el dél felé. És találták meg a legkitűnőbb rejtekhelyet, a Johannesburg közelében lévő Sowetót.

Dél-Afrika legnagyobb bádogvárosának megvolt az az előnye, hogy az ember eltűnhetett a tömegben (ha fekete volt), de az a hátránya is, hogy portugál Kelet-Afrika bármely fehér telepesének nagyobb vagyona volt, mint Soweto nyolcszázezer lakosának összesen (Thabo kivételével). A nők bekaptak néhány szem színes tablettát, és elindultak gyilkos portyájukra. Egy idő után elvetődtek a B szektorba, ahol a latrinák sora mögött a rozsdabarna bádogházak tengerében megpillantottak egy zöldre festett viskót. Aki a viskóját zöldre festi (vagy akármilyen színűre), annak bizonyára több pénze van a kelleténél, gondolták a nők, és az éjszaka folyamán betörték a viskó ajtaját, kést döftek Thabo szívébe, és jól meg is forgatták benne. Annak a férfinak a szívébe, aki maga is késeket szokott forgatni mások szívében.

Miután meghalt, a nők keresni kezdték a pénzét a halmokban heverő könyvek között. Miféle futóbolond került az útjukba? Végül találtak egy köteg bankjegyet az áldozat egyik cipőjében, aztán még egyet a másikban. És meggondolatlan módon kiültek a viskó elé, hogy ott osztozzanak a zsákmányon. Pont olyan tablettákat nyeltek le egy fél pohár rum kíséretében, melyeknek hatására elveszítették tér-és időérzékelésüket. Úgyhogy még akkor is ott ültek bárgyú vigyorral az ajkukon, amikor kivételesen arra járt a rendőrség egyik őrjárata.

A nőket elkapták, és harmincéves futamidejű kiadási költségtételt csináltak belőlük a dél-afrikai büntetés-végrehajtás könyvelésében. A bankjegyek, melyeket meg akartak számolni, hamar eltűntek a rendőrségi vizsgálat során. Thabo holttestét ott hagyták a viskójában. A dél-afrikai rendőrök szerették szívatni egymást, és ha tehették, a másnapi műszakra hagyták a néger hullák eltakarítását.

Nombekót már az éjszaka folyamán felébresztette a latrinasor túloldaláról behallatszó lárma. Felöltözött, odament, és felfogta, mi történhetett.

Miután a rendőrök eltávoztak a gyilkosokkal és Thabo minden pénzével, Nombeko bement a viskóba.

– Rémes alak voltál, de elszórakoztattál a hazugságaiddal. Hiányolni foglak. Legalábbis a könyveidet.

Ezután kinyitotta Thabo száját, és kiszedett belőle tizennégy darab csiszolatlan gyémántot, pontosan annyit, amennyi üreg volt az állkapcsában a kihullott fogai helyén.

Tizennégy lyuk, tizennégy gyémánt – mondta Nombeko. – Ennyi az annyi?

Thabo nem válaszolt. De Nombeko felszedte a linóleumszőnyegeket, és ásni kezdett.

– Jól gondoltam – mondta, amikor megtalálta, amit keresett.

Aztán vizet hozott, egy ruhadarabbal megmosdatta Thabót, kihúzta a viskóból, és az egyetlen fehér lepedőjével letakarta. Ennyi tisztesség mindenek ellenére kijár neki. Sok nem. De egy kicsi igen.

Nombeko azonnal bevarrta Thabo összes gyémántját egyetlen dzsekijének a korcába, majd ismét nyugovóra tért.

A latrinapucolók főnöke másnap későn kelt fel. Sok mindent végig kellett gondolnia. Amikor belépett az irodájába, a latrinapucoló munkások már mind ott voltak. Főnökük távollétében a harmadik reggeli sörüknél tartottak, de már a második után úgy döntöttek, hogy munka helyett az indiai faj alsóbbrendűsége kérdésének szentelik idejüket. A leghangosabb férfi épp egy történetet ismertetett a többiekkel, melynek hőse papundeklivel akarta megjavítani a viskója kilyukadt tetejét.

Nombeko félbeszakította az előadást, elrámolta a még ki nem ürített sörösüvegeket, és közölte, hogy feltevése szerint a kollégák feje ugyanazzal van tele, mint a latrinapucolásnál használt vödreik. Tényleg olyan ostobák, hogy nem fogják fel, hogy a hülyeség fajsemleges?

A hangadó férfi szerint a főnök nyilván nem képes megérteni, hogy az ember reggel, az első hetvenöt vödör után nyugodtan akarja meginni a sörét, és nem akarja, hogy közben arról prédikáljanak neki, hogy mind kurvára egyformák és egyenlőek vagyunk.

Nombeko arra gondolt, hogy a férfi fejéhez vág egy tekercs vécépapírt, de úgy döntött, hogy kár lenne a papírért. Inkább mindenkit visszaküldött dolgozni.

Aztán visszatért a viskójába. És ott ismét feltette magának a kérdést:

– Mit keresek itt?

Másnap lesz tizenöt éves.

*

Nombeko a tizenötödik születésnapján régóta esedékes megbeszélést folytatott a költségvetés ügyében Piet du Toittal, a johannesburgi önkormányzat köztisztasági részlegének segédmunkatársával. Aki ezúttal jobban felkészült a beszélgetésre. Alaposan átnézte az elszámolásokat. Most megkapja a magáét az a tizenkét éves lány.

– A B szektor tizenegy százalékkal túllépte a keretét – mondta Piet du Toit, és felpillantott az olvasószemüvege mögül, melyre voltaképpen nem volt szüksége, de idősebbnek mutatta, mint amennyi volt.

– A B szektor nem lépte túl a keretét – felelte Nombeko.

– Ha azt mondom, hogy a B szektor tizenegy százalékkal túllépte a keretét, akkor az úgy van – mondta Piet du Toit.

– És ha én azt mondom, hogy a segédmunkatárs úr úgy számol, ahogy a képességei engedik, akkor az is úgy van. Adjon néhány másodpercet – mondta Nombeko, és kivette Piet du Toit kezéből a statisztikai lapokat, szeme végigfutott a számsorokon, majd rámutatott a huszadik sorra, és azt mondta:

– Az engedmény, amit kialkudtam, túlteljesítésen alapul. Ha azt a ténylegesen csökkentett árhoz adja hozzá, és nem valamiféle képzeletbeli listaárhoz, akkor láthatja, hogy a tizenegy fantomszázaléka nincs sehol. Azonkívül összekeverte a pluszt a mínusszal. A segédmunkatárs úr logikája szerint tizenegy százalékkal alatta kellene maradnunk a költségvetésnek. Ami épp olyan hiba lenne, mint az előbbi.

Piet du Toit fülig elvörösödött. Hát nem tudja ez a lány, hol a helye? Mi volna, ha bárki beleszólhatna abba, hogy mi helyes és mi nem? Jobban gyűlölte a lányt, mint bármikor azelőtt, de nem tudta, mit válaszoljon neki. Úgyhogy azt mondta:

– Sokat beszélünk rólad fent az irodában.

– Nocsak – mondta Nombeko.

– Az a vélemény alakult ki, hogy nem vagy képes az együttműködésre.

Nombeko megértette, hogy ki fogják rúgni, pontosan úgy, ahogy az elődjét.

– Nocsak – mondta ismét.

– Attól tartok, hogy át kell helyeznünk téged. Vissza a munkások közé.

Ez több volt, mint amit az elődjének ajánlottak. Nombeko arra gondolt, a segédmunkatárs úrnak jó napja van.

– Nocsak – mondta Nombeko.

– Mást nem tudsz mondani, csak azt, hogy „nocsak”? – kérdezte Piet du Toit mérgesen.

– De igen, természetesen elmondhatnám du Toit úrnak azt is, hogy du Toit úr mekkora idióta, de elérni, hogy meg is értse, szinte teljesen reménytelen volna, ezt megtanultam a latrinapucolók között eltöltött hosszú évek során. Idióták ugyanis itt is vannak, jobb, ha ezt du Toit úr tőlem tudja. Nekem meg az lesz a legjobb, ha egyszerűen lelépek innen, hogy többet látnom se kelljen du Toit urat – mondta Nombeko, és úgy tett, ahogy mondta.

Amit pedig mondott, azt olyan gyorsan mondta, hogy Piet du Toit még reagálni sem tudott rá, mielőtt a lány eltűnt volna a helyiségből. A keresésére indulni a bádogváros viskói között szóba sem jöhetett. Felőle egyébként nyugodtan megbújhat a nyomornegyedben, a tuberkulózis, a drog vagy a többi analfabéta előbb-utóbb úgyis eltakarítja a föld színéről.

– Gyerünk innen – mondta Piet du Toit, és intett a testőrnek, akit az apja fizetett.

Ideje visszatérni a civilizációba.

Természetesen nemcsak a főnökség ugrott a segédmunkatárssal folytatott beszélgetés eredményeképpen, hanem maga az állás is. És azzal együtt Nombeko utolsó fizetése.

A hátizsák Nombeko szerény holmijával már össze volt csomagolva. Egy váltás ruha, Thabo három könyve és húsz csík szárított antilophús volt benne, amit utolsó fillérjeiből vásárolt.

A könyveket már elolvasta, betéve tudta mind a hármat. De volt bennük valami, amit vonzónak talált. A puszta létüket. Valahogy úgy volt velük, mint a latrinapucoló kollégáival. Csak épp fordítva.

Este volt, a levegő lehűlt. Nombeko felvette egyetlen dzsekijét. Lefeküdt egyetlen matracára, és magára húzta egyetlen takaróját (az egyetlen lepedőjéből épp az imént csinált halotti leplet). Másnap reggel útnak indul.

És hirtelen azt is tudta, hová.

Az előző nap olvasta az újságban. Pretoriába megy, az Andries Street 75.-be.

A nemzeti könyvtárba.

Úgy tudta, nem számít tiltott területnek feketék számára, ha szerencséje van, bejut. Hogy ott aztán mit csinál azon kívül, hogy kifújja magát, és élvezi a kilátást, nem tudta. De kezdetnek ennyi is elég volt. És érezte: az irodalom megmutatja majd neki, merre menjen tovább.

Ebben a biztos tudatban aludt el utoljára abban a viskóban, amit öt évvel ezelőtt anyjától örökölt. Mosollyal az ajkán.

Ez még nem fordult vele elő soha.

Amikor megvirradt, útnak indult. Nem kis távolságot kellett megtennie. Élete első útján Soweto határain túl kilencven kilométer gyaloglás várt rá.

Hat óra elteltével, miután huszonhat kilométert megtett a kilencvenből, megérkezett Johannesburg belvárosába. Micsoda más világ! Ha másért nem, hát azért, mert az emberek körülötte szinte kivétel nélkül fehérek voltak, a megtévesztésig olyanok, mint Piet du Toit. Nombeko érdeklődéssel nézett körül. Neonfények, közlekedési lámpák, utcazaj. És csillogó, új autók mindenütt, olyan típusok, amilyeneket még nem látott soha. Amikor oldalra fordult, hogy kicsit jobban lássa őket, látta, hogy az egyik teljes sebességgel éppen feléje tart a járdán.

Arra gondolt, milyen szép autó.

De arra már nem volt ideje, hogy elugorjon előle.

Engelbrecht van der Westhuizen mérnök a Quartz Sweeten lévő Hilton Plaza Hotel bárjában töltötte a délutánját. Aztán beült az új Opel Admiraljába, és elindult észak felé.

De egy liter konyakkal az erekben nem könnyű autót vezetni, nem is volt az soha. A mérnök és az Opel az első útkereszteződésnél felszaladt a járdára, és – a kurva életbe! – hát nem elütött egy kaffert?

A lánynak, aki a mérnök autója alatt feküdt, Nombeko volt a neve, korábban latrinapucolással foglalkozott. Tizenöt évvel és egy nappal ezelőtt látta meg a napvilágot egy viskóban Dél-Afrika legnagyobb bádogvárosában. Alkohollal, hígítóval, drogokkal átitatott környezetben nőtt fel, és korai halál várt rá Soweto B szektorában, a latrinák között.

Épp Nombeko volt az, aki kitört a környezetéből. Elhagyta viskóját először és utoljára.

És nem jutott tovább Johannesburg belvárosánál, ahol maga alá gyűrte egy Opel Admiral.

– Ennyi volt? – gondolta magában, mielőtt elvesztette eszméletét.

De nem ennyi volt.

2. FEJEZET

Arról, hogy mi történt a világ másik részén,

miután minden a feje tetejére állt

Nombekót egy nappal a tizenötödik születésnapja után gázolták el. De túlélte. Jobb sors várt rá ezután. És rosszabb. De legfőképpen más.

A férfiak közé, akik majd keresztezik sorsát, a tőle kilencezer-ötszáz kilométerre, a svédországi Södertäljében élő Ingmar Qvist nem volt bekalkulálva. A férfi sorsa mégis frontálisan ütközik majd az övével.

Nem lehet pontosan megmondani, Ingmar mikor csavarodott be, mert nem egyik napról a másikra történt. De az biztos, hogy a folyamat 1947 őszén már beindult. És sem ő, sem a felesége nem akarta tudni, miről van szó.

Ingmar és Henrietta akkor házasodott össze, amikor a világ nagy részén még javában állt a háború. Kiköltöztek egy erdei házba Södertälje közelében, alig harminc kilométernyire Stockholmtól.

Ingmar kistisztviselő volt, Henrietta varrónő. Otthon dolgozott.

Először a södertäljei bíróság 2. számú tárgyalóterme előtt találkoztak, ahol épp az Ingmar és Henrietta atyja között támadt vitás ügyet tárgyalták, miután az előbbi egy éjszaka nagy betűkkel az „Éljen a király!” feliratot festette fel a Svéd Kommunista Párt helyi irodájának egyik falára. A királyság intézménye és a kommunizmus általában nem férnek össze egymással, úgyhogy pokoli botrány kerekedett belőle már hajnalban, amikor a södertäljei kommunisták erős embere – Henrietta atyja – felfedezte a szörnyűséget.

Ingmart hamar elkapták, szokatlanul gyorsan, mivel az akció végeztével elaludt a park egyik padján a rendőrség közelében, ölében a festékkel és az ecsettel.

A bíróságon pozitív érzelmi feszültség keletkezett az alperes Ingmar és a nézők sorában ülő Henrietta között. Lehet, hogy a tiltott gyümölcs is vonzotta a lányt, de a legfőbb oka mégiscsak az volt, hogy Ingmar valahogy... tele volt élettel... ellentétben Henrietta apjával, aki többnyire nem csinált semmit, csak arra várt, hogy minden omoljon össze, és ő meg a kommunisták átvehessék a hatalmat, legalábbis Södertäljében. Az apa mindig is forradalmárnak tartotta magát, de a fejében sötét gondolatokat forgató, keserű ember lett belőle egészen pontosan 1937. április 7. óta, amikor megkockáztatott rádió-előfizetést, és ő lett az ország kilencszázkilencvenkilencezer-kilencszázkilencvenkilencedik előfizetője. Másnap a tőle háromszázharminc kilométerre lévő Hudiksvallban egy szabómester lett az ünnepelt egymilliomodik előfizető. A szabó nemcsak ismert ember lett (nevét bemondták a rádióban!), hanem kapott egy hatszáz koronát érő ezüst emlékserleget is. Miközben ő, Henrietta apja, nem kapott semmit.

Ezen az élményen soha nem tudta túltenni magát, elvesztette (amúgy is korlátozott) képességét arra, hogy humort lásson bármiben is, például abban, hogy V. Gusztávot valaki épp a kommunista párt helyiségének falán éltesse. A pártot ő maga képviselte a bíróság előtt, és tizennyolc év börtönbüntetés kiszabását kérte Ingmar Qvistre, akit végül tizenöt korona kártérítés megfizetésére köteleztek.

Csapás csapás után zúdult Henrietta apjára. Először ez a rádió-előfizetés ügy. Utána a södertäljei bíróság enyhe ítélete. Aztán a lánya, aki egy királypárti karjába veti magát. És persze maga az átkozott kapitalizmus, ami valahogy mindig a talpára esik.

Amikor Henrietta ráadásul úgy döntött, hogy Ingmarnak templomban akar örök hűséget esküdni, Södertälje kommunista vezetője egyszer s mindenkorra megszakította lányával a kapcsolatot, minekutána Henrietta anyjának viszont belőle lett elege, szakított vele, s miután megismerkedett egy új férfival a södertäljei vasútállomáson, egy német katonai attaséval, nem sokkal a háború vége előtt Berlinbe költözött, és többé nem adott hírt magáról.

Henrietta gyereket akart, sokat, amennyit csak lehetséges. Ingmar ezt alapjában véve jó ötletnek tartotta, kivált a gyártási folyamatot értékelte sokra. Milyen nagyszerű volt az első alkalom is Henrietta apjának autójában, két nappal a bírósági tárgyalás után! Milyen felejthetetlen élmény, igaz, utána két napra el kellett rejtőznie bácsikája pincéjében, mert jövendő apósa egész Södertäljét átkutatta utána. Rosszul tette, hogy a használt kondomot a kocsiban hagyta.

Mindegy, ami történt, megtörtént, az viszont mégiscsak óriási szerencse volt, hogy annak idején talált egy doboz amerikai katonai óvszert, mert mindennek megvan a maga rendje és ideje, ha azt akarjuk, hogy jól alakuljanak a dolgok.

Ingmar ezzel nem az anyagi előrejutásra és a családja jól megalapozott jövőjére gondolt. A södertäljei postahivatalban dolgozott, a Svéd Királyi Postán, ő maga így szokott hivatkozni rá. Átlagos fizetést kapott, és minden kilátása megvolt rá, hogy a jövőben is azt fog.

Henriettának ügyes keze volt, jól bánt a tűvel és cérnával, és majdnem kétszer annyi pénzt keresett, mint a férje. Nagy és állandó klientúrája volt, és a család jól megélt volna belőle, ha Ingmar nem költ el egyre nagyobb tempóban mindent, amit Henriettának sikerült összespórolnia.

Mint már szó esett róla, Ingmarnak nem volt kifogása a gyerekek ellen, de előbb minden energiájával élete nagy feladatára kellett összpontosítania. Ennek a célnak a teljesülése előtt hallani sem akart nem oda tartozó mellékprogramok beindításáról.

Henrietta tiltakozott férje szóhasználata ellen. A gyerek maga az élet és a jövő, nem valamiféle mellékprogram.

– Ha így állunk, akkor foghatod az amerikai óvszereidet, és alhatsz velük egyedül a konyhában – mondta Henrietta.

Ingmar kutyaszorítóba került. Ő természetesen nem azt akarta mondani, hogy a gyerekek nem fontosak, csak arról van szó, hogy... de hát Henrietta ezt már tudja. Hogy itt van ez a dolog Őfelségével, a királlyal. Ezt előbb valahogy el kell intéznie. Ez nem tarthat örökké.

– Édes, aranyos Henriettám! Nem alhatnánk egy ágyban ma is? És akár gyakorlatozhatnánk is egy kicsit, készülhetnénk a jövőre?

Henrietta természetesen elgyengült, és engedett. Mint már oly sokszor azelőtt, és még oly sokszor ezután is.

Amit Ingmar élete legfőbb céljának nevezett, az nem más volt, mint hogy kezet szoríthasson a svéd királlyal. Egyszerű vágyakozásként született meg benne a gondolat, de később életcél lett belőle. Hogy mikor alakult át megszállottsággá, azt nehéz lenne pontosan megmondani. Könnyebb dolog viszont megállapítani, hogy mikor és miért kezdődött.

Őfelsége, V. Gusztáv király 1928. június 16-án, szombaton ünnepelte hetvenedik születésnapját. Az akkor tizennégy éves Ingmar Qvist apjával és anyjával Stockholmba ment, hogy a palota előtt svéd zászlókkal integessenek a királynak, majd kimenjenek a Skanzenbe, ahol farkasokat és medvéket is lehet látni!

De a programot némileg módosítani kellett. Kiderült, hogy a palota előtt túl nagy a tolongás, a család inkább pár száz méterrel távolabb, annak az útvonalnak mentén talált magának helyet, ahol a király és Viktória királyné nyitott hintóban várhatólag el fog haladni.

Így is történt. És ráadásul minden jobban alakult, mint ahogy azt Ingmar apja és anyja elképzelte. Közvetlenül a Qvist család mellett ugyanis a Lundsberg Internátus mintegy húsz diákja állt, akik arra készültek, hogy virágcsokrot adnak át őfelségének, így köszönve meg az iskolának nyújtott támogatást és nem utolsósorban Gustaf Adolf trónörökös segítő aktivitását. A tervek szerint a hintó megáll előttük, a király leszáll, átveszi a csokrot, és köszönetet mond a diákoknak.

Minden a tervek szerint történt, a király átvette a virágot, ám amikor megfordult, hogy újra beüljön a hintóba, a szeme megakadt Ingmaron. A király egy pillanatra megállt.

– Milyen szép legényke – mondta, majd közelebb lépett hozzá, és megborzolta a fiú haját. – Várj csak, adok neked valamit – folytatta, és a belső zsebéből előhúzott egy képeslapot az évfordulóra kiadott jubileumi bélyegsorozattal.

Átnyújtotta a lapot az ifjú Ingmarnak, mosolygott, „ennivaló kölyök”, jegyezte meg, aztán még egyszer megborzolta a fiú haját, és felült a hintóra a szemét dühösen meresztő királyné mellé.

– Megköszönted szépen, Ingmar? – kérdezte az anyja Ingmartól, miután magához tért a megtiszteltetéstől, hogy Őfelsége, a király megérintette a fiát, és ajándékot adott neki.

– Ne-e-em – dadogta Ingmar a bélyeges lappal a kezében. – Nem mondtam semmit. Nem tudtam... megszólítani.

A bélyegsorozat lett természetesen Ingmar legbecsesebb tulajdona. Két évvel később beállt dolgozni a södertäljei postahivatalba. A legalacsonyabb beosztásban kezdte a pénzügyi osztályon, ahonnan azután tizenhat év múlva sem jutott feljebb.

Ingmar elmondhatatlan büszkeséggel tekintett a magas termetű, méltóságteljes királyra. V. Gusztáv pedig előkelően pillantott le valahová Ingmar háta mögé a bélyegekről, melyekkel alattvalója naponta találkozott a munkája során. Ingmar alázattal és szeretettel nézett vissza rá hivatali székéből, a királyi posta egyenruhájában, melyet a pénzügyi osztályon egyébként senkinek sem kellett viselnie.

Csak az volt a baj, hogy a király Ingmar háta mögé nézett. Mintha nem is látná alattvalóját, és így nem is szembesülne szeretetével. Ingmar nagyon szerette volna egyszer elkapni a király tekintetét. Bocsánatot kérni tőle azért, hogy nem mondott köszönetet neki tizennégy éves korában. És biztosítani örök hűségéről.

Semmire sem vágyott jobban. Egyre fontosabb lett számára... hogy a szemébe nézzen, beszéljen vele, megfogja a kezét.

Egyre fontosabb és fontosabb.

És fontosabb.

Mert a király eközben napról napra öregedett. Nemsokára késő lesz. Ingmar Qvist tovább már nem várhatott ölbe tett kézzel arra, hogy a király egy szép napon besétál a södertäljei postahivatalba. Éveken át erről álmodott, de eljött az ébredés pillanata.

A király nem fogja meglátogatni Ingmart.

Nincs más megoldás: Ingmarnak kell meglátogatnia a királyt.

Aztán gyereket csinál Henriettának. Megígérte neki.

*

A Qvist család már kezdettől fogva szűkös életkörülményei idővel még szűkösebbek lettek. Ingmar próbálkozásai, hogy a király közelébe kerüljön, felemésztette minden pénzüket. Valóságos szerelmes leveleket írt a királynak (és szükségtelenül sok bélyeget ragasztott rájuk), telefonon hívta (természetesen nem jutott tovább az egyik szerencsétlen udvari kamarásnál), és ajándékokat küldött, svéd ezüstművesek munkáit, királynak való tárgyakat (ezáltal is gondoskodva annak a nem teljesen becsületes, ötgyermekes családapának a megélhetéséről, akinek könyvelnie kellett a királynak küldött ajándékokat). Továbbá teniszmeccsekre járt és szinte minden olyan eseményre, ahol elképzelhető volt, hogy a király megjelenik. Költséges utazásokat tett, drága belépőjegyeket vásárolt, mégsem sikerült soha igazán a király közelébe kerülnie.

A családi költségvetésnek az sem tett jót, hogy az örökösen szorongó Henrietta rászokott – mint akkoriban szinte mindenki – a dohányzásra, és elszívott naponta egy vagy két doboz John Silver cigarettát.

Ingmar főnökének a posta pénzügyi osztályán annyira elege volt a királyról (akit már a pokolba kívánt) és a király nagyszerűségéről szóló fejtegetésekből, hogy az engedélyt a távolmaradásra már akkor megadta Qvist nevű beosztottjának, mielőtt az végig tudta volna mondani kérelmének indokát.

– Kérem, osztályvezető úr, gondolja, hogy lehetséges volna, hogy kétheti fizetés nélküli szabadságot kapjak a közeljövőben? El szeretnék ugyanis utazni a...

– Rendben.

Ingmart a munkahelyén egy idő után csak nevének kezdőbetűivel emlegették. A főnöke és a kollégái egyszerűen IQ-nak nevezték.

– Sok szerencsét, IQ, bármilyen hülyeségre készül is ezúttal – mondta az osztályvezető.

Ingmart nem zavarta, hogy röhögnek rajta. A södertäljei postahivatal többi alkalmazottjától eltérően az ő életének ugyanis volt célja és értelme.

Három próbálkozás kellett még ahhoz, hogy Ingmar életében minden a feje tetejére álljon.

Az első az volt, hogy postásegyenruhát öltve elment a királyi palotába, és becsengetett.

– Jó napot kívánok! A nevem Ingmar Qvist, a Svéd Királyi

Posta alkalmazottja vagyok, és van egy ügyem, amit személyesen Őfelségével kell elintéznem. Legyen olyan kedves, és jelentsen be. Itt megvárom – mondta Ingmar a kapuőrnek.

– Teljesen meghibbant? Vagy másról van szó? – kérdezte az őr.

Terméketlen párbeszéd vette kezdetét, melynek végén Ingmar felszólítást kapott, hogy késedelem nélkül hordja el magát, máskülönben az őr gondoskodik róla, hogy a tisztelt postás urat itt helyben összecsomagolják, dobozba rakják, és visszaküldjék abba a postahivatalba, ahonnan jött.

Ingmar ezt rossz néven vette, és hirtelenjében nem jutott más eszébe, mint hogy a nemi szervével azonosítsa a kapuőrt, és mindjárt megjegyzést is tett a szóban forgó szerv feltételezett méretére, minekutána a kapuőrrel a nyomában futva kellett távoznia.

Sikerült elmenekülnie, részben azért, mert kicsit gyorsabban futott, mint a kapuőr, de főként azért, mert az utóbbinak a szolgálati szabályzat szerint nem volt szabad elhagynia őrhelyét, és ezért pár lépés után visszafordult.

Ezután Ingmar még két napon át kószált a három méter magas vasrács külső oldalán, vigyázva, hogy kívül maradjon az ostoba és a király érdekeinek képviseletére teljesen alkalmatlan kapuőr látókörén, mielőtt feladta tervét, és visszatért a műveleti főhadiszállásnak tekintett szállodájába.

– Készíthetem a számlát? – kérdezte a portás, aki erről a vendégről már régóta feltételezte, hogy nem áll szándékában fizetni.

– Igen, köszönöm – mondta Ingmar, és felment a szobájába, összepakolta a holmiját, és eltávozott a szállodából – az ablakon át.

A második jelentős kísérlet – mielőtt minden a feje tetejére állt volna – azzal kezdődött, hogy Ingmar, kollégái társaságát kerülendő, bezárkózott a munkahelyi vécére, és újságot olvasott. A Dagens Nyheter beszámolt róla, hogy a király kikapcsolódás céljából néhány napot Tullgarnban tölt szarvasvadászaton. Ingmar feltette magának a szónoki kérdést, hogy vajon hol máshol élnének szarvasok, ha nem Isten szabad ege alatt a természetben, és ki másnak lenne joga a szabad természetben tartózkodni, ha nem... mindenkinek! Királyoknak éppúgy, mint a királyi posta egyszerű alkalmazottainak.

Ingmar a látszat kedvéért lehúzta a vécét, és elindult, hogy megint fizetés nélküli szabadságot kérjen. Az osztályvezető hozzájárult azzal az őszinte megjegyzéssel, hogy észre sem vette, hogy Qvist kolléga úr az előzőről már visszatért.

Mivel Ingmar nem volt hitelképes, és Södertäljében mindenki ismerte, helyben nem tudott autót bérelni, ezért busszal ment Nyköpingbe, ahol becsületes képére való tekintettel bérbe adtak neki egy lestrapált Fiat 518-ast. Nyomban elindul Tullgarn felé a negyvennyolc lóerő által biztosított legnagyobb sebességgel.

Félúton járhatott, amikor szembejött vele egy fekete V8-as Cadillac, 1939-es modell. A király, természetesen. Befejezte a vadászatot. Legjobb úton afelé, hogy ismét kicsússzon Ingmar keze közül.

Ingmar villámgyorsan megfordult a bérelt Fiatjával, és néhány lejtős útszakasz jótékony segítségével utolérte a száz lőerővel nagyobb teljesítményű királyi autót. Most már csak az kellett, hogy valahogy megelőzze, és aztán eljátssza, hogy a kocsija lerobban az út közepén.

De a király ideges természetű sofőrje attól tartva, hogy a király esetleg megharagszik rá, ha hagyja, hogy egy Fiat megelőzze, növelte a sebességet. Sajnos gyakrabban nézett a visszapillantó tükörbe, mint előre, és amikor az út elkanyarodott, a sofőr a Cadillackel, a királlyal és kíséretével egyenesen haladt tovább, bele egy vízzel teli árokba.

V. Gusztáv és kísérete sértetlenül megúszta a balesetet, de a Fiat volánja mögött ülő Ingmar ezt nem tudhatta. Első gondolata az volt, hogy kiugrik segíteni, és közben megszorítja a király kezét. A második gondolata viszont az volt: mi van, ha az öreg belehalt az általa okozott balesetbe? És ezt követte a harmadik gondolat: harminc év kényszermunka talán mégiscsak túl nagy ár egy kézfogásért. Kivált, ha a szóban forgó kéz egy hulla keze. És nem valószínű, hogy tette népszerűvé tenné az ország népe körében. A királygyilkosok ritkán népszerűek.

Inkább megfordult.

A bérelt autót a södertäljei kommunisták pártirodája előtt állította le, remélve, hogy apósa nyakába fogják varrni az ügyet. Onnan hazament Henriettához, és elmondta neki, hogy minden valószínűség szerint kioltotta hőn szeretett királya életét.

Henrietta azzal vigasztalta, hogy talán mégsem volt halálos az a királyi kanyar, de ha ne adj’ isten mégis, akkor talán helyreáll a családi költségvetésük egyensúlya.

Másnap az újságok megírták, hogy a király autója gyorshajtás következtében árokba csúszott, de V. Gusztávnak nem történt semmi baja. Henrietta vegyes érzésekkel olvasta a hírt, de arra gondolt, hogy férje talán okul belőle. Reménykedve megkérdezte Ingmartól, nem akarja-e most már befejezni ezt a hajszát.

Nem akarta.

A harmadik jelentős nekirugaszkodás, mielőtt minden a feje tetejére állt volna, azzal járt, hogy Ingmarnak el kell utaznia Nizzába, a francia Riviérára, ahol az immár nyolcvannyolc éves V. Gusztáv a nyárutókat szokta tölteni, hogy enyhítse krónikus légcsőhurutjának tüneteit. A király egy exkluzív interjúban elmondta, hogy napközben általában az Hotel d' Angleterre-ben lévő lakosztálya teraszán szokott üldögélni, kivéve, amikor a lassú tempójú napi sétáját teszi a Promenade des Anglaisen.

Ingmar ebből megtudta, amit tudni akart. Odautazik, kimegy a sétányra, a király elé lép, és bemutatkozik.

Hogy azután mi lesz, azt nem lehet tudni. Talán beszélgetnek egy kicsit, és ha jól megértik egymást, Ingmar meghívja estére a királyt egy italra a hotel bárjába. Vagy inkább másnapra, egy teniszpartira?

– Most nem jöhet közbe semmi – mondta Ingmar Henriettának.

– Akkor jó – mondta a felesége. – Nem láttad a cigarettámat?

Ingmar autóstoppal utazott végig Európán. Egy egész hétig tartott az út, de Nizzában, miután megérkezett, alig két órát kellett csak üldögélnie a Promenade des Anglais egyik padján, mielőtt megpillantotta azt a bizonyos, monoklit viselő, ezüstfejű bottal járó, magas, elegáns úriembert, akire várt. Istenem, milyen méltóságteljes! Lassan közeledett. És egyedül volt.

Ami ezután történt, azt Henrietta később bármikor fel tudta részletesen idézni, mivel Ingmar ezen rágódott egész hátralévő életében.

Ingmar felállt, a királyhoz lépett, bemutatkozott, elmondta, hogy a király hűséges alattvalója, a királyi posta alkalmazottja, nyitott egy közösen elfogyasztott ital vagy esetleg teniszparti lehetőségére, és azzal a javaslattal fejezte be mondókáját, hogy fogjanak kezet mint férfi a férfival.

A király azonban másképpen reagált minderre, mint ahogy Ingmar számított rá. Először is nem hajlandó kezet fogni egy ismeretlen emberrel. Másodszor nem méltatta egy pillantásra sem. Elnézett Ingmar feje fölött a messzeségbe, ugyanúgy, mint azon a sokezernyi bélyegen, melyek munka közben annyiszor megjelentek Ingmar hivatali asztalán. És azt mondta, hogy semmilyen körülmények között nem kíván szóba elegyedni egy postai kézbesítővel.

A király voltaképpen méltóságán alulinak tartotta, hogy elmondja, mit gondol az alattvalóiról. Kicsi gyermekkora óta arra nevelték, hogy olyan tiszteletet mutasson népe iránt, melyet népe úgy általánosságban természetesen nem érdemel meg. Most azonban testi fájdalmak gyötörték, és egyébként is megelégelte már, hogy véleményét egy életen át magában kell tartania.

– Na de felség, bizonyára nem érti... – próbálkozott Ingmar.

– Ha nem volnék egyedül, már megkértem volna kísérőimet, magyarázzák meg az utamban álló tolakodó fráternek, hogy nagyon is jól értem – mondta a király elkerülve boldogtalan alattvalójának még a közvetlen megszólítását is.

– Na de... – mondta Ingmar, de nem tudta folytatni, mert a király ezüstfejű botjával a fejére csapott, miközben csak ennyit mondott: – Nézzenek oda!

Ingmar az ütéstől megtántorodva fenékre ült, miáltal szabaddá tette a király előtt az utat. Az alattvaló a földön ült, az uralkodó pedig továbbsétált.

Ingmar megsemmisülten ült a földön.

Huszonöt másodpercig.

Aztán lassan feltápászkodott, és hosszan nézett a királya után. És még azután is egy kicsit.

– Kézbesítő? Tolakodó fráter? Ezért még számolunk.

Így történt, hogy ezek után minden a feje tetejére állt.

3. FEJEZET

Egy szigorú ítéletről, egy félreértett országról

és három sokoldalú kínai lányról

Engelbrecht van der Westhuizen ügyvédje szerint a fekete lány le akart lépni az úttestre, és ezért védencének nem volt más választása, félre kellett rántania a kormányt. A balesetet tehát a lány okozta, nem ő. Westhuizen mérnök úr ebben az esetben áldozat. A lány egyébként is a fehéreknek fenntartott járdán ment.

A lány számára kijelölt ügyvéd minderre nem válaszolt semmit, mert elfelejtett megjelenni a tárgyaláson. A lány maga sem mondott semmit, elsősorban azért nem, mert állkapocscsonttörése volt, ami nem ösztökélte arra, hogy beszéljen.

E helyett a bíró vette védelmébe Nombekót. Szóvá tette, hogy Van der Westhuizen úrnak legalább ötször annyi alkohol volt a vérében, mint amennyi a közlekedésben résztvevők számára megengedett, valamint azt is, hogy azon a bizonyos járdán feketék is közlekedhetnek, mégha ezt egyesek nem tekintik is illendőnek. De minthogy a lány lelépett az úttestre – és ehhez nem férhet kétség, hiszen Van der Westhuizen úr a vallomását esküvel is megerősítette –, a felelősség is nagyobb mértékben őt terheli.

A bíró ötezer rand kártérítést ítélt meg Van der Westhuizen javára lelki sérülés okozása miatt, és további kétezer rand kártérítést a lány által az autóján okozott horpadásokért.

Nombeko kifizethette volna a büntetést és a horpadások kijavításának költségeit, bármennyi horpadásét. Akár új autót is vehetett volna a mérnöknek. Vagy tíz új autót. Rendkívül jómódú volt ugyanis, amit senkinek, sem a tárgyalóteremben, sem máshol, nem lehetett oka feltételezni. Hogy a gyémántok a helyükön vannak a dzsekije korcában, azt még a kórházban ellenőrizte az épen maradt kezével.

De elsősorban nem az állcsonttörése miatt hallgatott róla. A gyémántok bizonyos értelemben lopott gyémántok voltak. Igaz, halott embertől lopta, de mégis. És hát gyémántok voltak, nem készpénz. Ha egyet előhúzna, a többit is kivetetnék vele és elvennék tőle, és ha szerencséje van, lopásért csukják le, ha nincs szerencséje, rablásért és gyilkosságért. A helyzet tehát nem volt egyszerű.

A bíró figyelmesen megnézte Nombekót, és valami mást olvasott le gondterhelt vonásairól. Azt mondta, a lány nem úgy néz ki, mint aki kártérítést tudna fizetni, ezért arra is ítélheti, hogy tartozását ledolgozza Van der Westhuizen úr szolgálatában, ha a mérnök úrnak megfelel egy ilyen megoldás. A bíróság egyszer már alkalmazta ezt a formulát a mérnök úr esetében, ha jóltudja, a felek kölcsönös megelégedésére.

Engelbrecht van der Westhuizen beleborzongott az emlék felidézésébe, hogyan került a szolgálatába három sárga nő, akik azóta kétségtelenül hasznossá teszik magukat, és ha már így hozta a sors, a sárgák mellé egy fekete még talán színesítené is az életét. Vagy lehet, hogy ezt a szánalmas példányt a törött lábával, a törött karjával, a törött állával csak nyűgnek venné magához?

– Nem bánom, de csak fél bérért. Bíró úr látja, hogy néz ki.

Engelbrecht van der Westhuizen mérnök úr a fizetést havi ötszáz randban állapította meg, amiből levonandó a szállás és ellátás költsége, havi négyszázhúsz rand. A bíró egyetértően bólintott.

Nombeko majdnem felnevetett. De csak majdnem, mert minden porcikája fájt. A hájas bíró és a hazudozó mérnök azt javasolja, hogy ingyen dolgozzon a mérnöknek több mint hét évig. A bírság kifizetése helyett, amely minden indokolatlansága és méltatlansága ellenére alig mérhető töredéke volna a vagyonának.

De lehet, hogy ez volna a megoldás Nombeko dilemmájára? Beköltözhetne a mérnökhöz, kivárhatja, amíg sérülései szépen begyógyulnak, aztán, amikor úgy érzi, hogy a pretoriai nemzeti könyvtár már nem várhat rá tovább, egyszerűen lelép. Végtére is házimunkára ítélik, nem börtönre.

Hajlott rá, hogy elfogadja a bíró ajánlatát, de némi gondolkodási időt nyert azzal, hogy sajgó állkapcsa ellenére kötözködött egy kicsit:

– Vagyis havi nyolcvan rand lenne a nettó keresetem. Összesen hét évet, három hónapot és húsz napot kellene dolgoznom a mérnöknél, mire a tartozásomat kiegyenlítem. Nem gondolja a bíró úr, hogy meglehetősen szigorú ítélettel sújt valakit, akit a járdán üt el egy olyan ember, akinek a véralkoholszintje alapján az úttesten sem volna szabad vezetnie?

A bíró döbbenten meredt rá. A bűnös ki meri nyitni száját. Normális, kerek mondatokban beszél. Megkérdőjelezi a mérnök esküvel megerősített vallomását. És a tetejébe kiszámolja a büntetés mértékét, mielőtt a jelenlevők közül bárki kísérletet tenne rá. Rendre kellene utasítania a lányt, de... közben elfogta a kíváncsiság, hogy tényleg jól számol-e. Az írnokhoz fordult, aki pár perc számolás után megerősítette, hogy „hát, igen... valóban... ahogy itt szó volt róla, ez hét évet, három hónapot és... talán igen, húsz napot jelent”.

Engelbrecht van der Westhuizen nagyot kortyolt a köhögés elleni orvosságából, egy kis barna üvegből, melyet mindig magánál hordott arra az esetre, ha valami miatt épp nem ihat konyakot. Magyarázatképp megjegyezte, hogy a szörnyű baleset által okozott sokk felerősítette az asztmáját.

De az orvosság jót tett neki:

– Javaslom, hogy kerekítsünk lefelé. Hét év elég lesz. A horpadásokat végtére is ki lehet kalapálni.

Nombeko úgy döntött, hogy néhány hét ennél a Westhuizennél még mindig jobb, mint harminc év börtönben. A könyvtári látogatás így sajnos odébb tolódik, de amúgy is hosszú volna a gyalogút odáig, és törött lábbal most nem szívesen vállalkozna rá. A többi kényelmetlenségről most nem is beszélve. Arról sem, hogy többek között a cipő is feltörte a lábát a bemelegítő huszonhat kilométeren.

Egy kis pihenő tehát nem árt, feltéve, hogy a mérnök nem üti el még egyszer.

– Köszönöm a nagylelkű ajánlatot, mérnök úr – mondta, és ezzel jóváhagyta a bíró ítéletét.

A „mérnök úr” titulus jó lesz neki. A „baas”, a „gazda” mégiscsak túlzás volna.

*

Nombeko a tárgyalás után mindjárt Van der Westhuizen mérnök autójában, az anyósülésen találta magát. Az autó észak felé robogott, a mérnök egy kézzel fogta a kormányt, másik kezével a Klipdrift konyakos üveget emelte a szájához. A konyak színe és illata azonos volt annak az orvosságnak a színével és illatával, amiből a mérnök a tárgyalás közben ivott.

Mindez 1976. június 16-án történt.

Ugyanezen a napon jó néhány sowetói iskolás gyerek aggasztónak találta a kormány legutóbbi ötletét, hogy az amúgy is alacsony színvonalú oktatás ezentúl afrikaans nyelven történjék. A diákok kivonultak az utcára, és hangot adtak elégedetlenségüknek. Úgy vélték, könnyebb megtanulni valamit, ha értik is, mi az. És olvasni is könnyebb egy szöveget, ha tudják, mit jelent. Ezért – mondták a diákok – az oktatás nyelve továbbra is az angol kellene hogy legyen.

A kivezényelt rendőrök érdeklődve hallgatták a diákok okfejtését, majd a dél-afrikai rendőrség sajátos érvelési logikájával kifejtették a kormány álláspontját:

Tüzet nyitottak.

Egyenesen bele a felvonulók menetébe.

Huszonhárom tüntető halt meg meglehetősen rövid időn belül. Másnapra a rendőrség helikopterekkel és páncélozott járművekkel egészítette ki érvrendszerét. Mielőtt a füst ritkulni kezdett, további több száz emberéletet oltottak ki. A johannesburgi önkormányzat oktatásügyi főosztálya ezek után a kisebb diáklétszámra hivatkozva csökkenteni tudta Soweto tanügyi költségvetését.

Nombeko mindebből kimaradt. Az állam eddig se törődött vele, most pedig úton volt új gazdája házába.

– Hosszú még az út, mérnök úr? – kérdezte, inkább csak a társalgás kedvéért.

– Nem – felelte Van dér Westhuizen. – De ne jártasd a szád. Csak akkor beszélj, ha kérdeznek.

Westhuizen mérnök úrról mindenfélét el lehet mondani. Hazudik, ezt Nombeko már a bíróságon megtapasztalta. Alkoholista, erről Nombeko az autóút során bizonyosodott meg. A szaktudása a nullával egyenlő. Mérnökként inkompetens, magas pozícióját hazugságok segítségével és mások leplezetlen kihasználásával őrizte meg.

Mindez a nagy egész szempontjából szót sem érdemelt volna, ha nem ő lett volna megbízva a világ egyik legtitkosabb és legizgalmasabb feladatával. Neki kellett Dél-Afrikát atomhatalommá tennie. A műveletet a Johannesburgtól észak felé nem messze lévő Pelindaba kutatóközpontból irányították.

Nombeko erről természetesen semmit sem tudott, de ahogy közeledtek a mérnök irodája felé, erősödött benne az érzés, hogy a helyzet nem olyan egyszerű, mint ahogy eredetileg képzelte.

Mire a klipdriftes üveg kiürült, megérkeztek a telephely külső védvonalához. Igazoltatás után beengedték őket a külső kapun, amelyhez egy három méter magas, tizenkétezer voltos árammal töltött kerítés tartozott. Ezután egy tizenöt méter széles földsáv következett, melyet kettőzött őrség védett kutyákkal, majd elérkeztek a belső kapuhoz és a második, nagyfeszültségű árammal töltött, három méter magas kerítéshez. Az egész telep körül, a kerítések közötti sávban, a föld aknákat rejtett.

– Itt fogod ledolgozni a büntetésedet – mondta a mérnök. – És itt fogsz lakni, nehogy eszedbe jusson megszökni.

A nagyfeszültségű kerítés, a kutyás őrség és az aknamező paramétereit Nombeko nem vette tekintetbe pár órával ezelőtt a bíróságon.

– Lakályosnak látszik – mondta.

– Nem kérdeztelek – felelte a mérnök.

*

A dél-afrikai atomfegyverkezési program 1975-ben indult, egy évvel azelőtt, hogy Van der Westhuizen részegen elgázolt egy fekete lányt. Két oka is volt annak, hogy azon a napon a Hilton szállodában konyakozott mindaddig, amíg szép szóval ki nem tessékelték onnan. Az egyik ok az volt, hogy alkoholista. A mérnöknek naponta legalább egy üveg Klipdriftet meg kellett innia, hogy működésben tudja tartani magát. A másik ok a rosszkedve volt. És a frusztráció. Épp nemrég tett szemrehányást neki Vorster miniszterelnök, hogy eltelt egy év, és nincs semmi előrehaladás.

A mérnök az ellenkezőjét próbálta állítani. Kialakult az üzleti kapcsolat Izraellel. Igaz, hogy ezt maga a miniszterelnök kezdeményezte, de már beindult az uránexport Jeruzsálembe, ellenkező irányban pedig a trícium szállítása. A projekt érdekében két izraeli ügynök pedig folyamatosan Pelindabában tartózkodik.

Na igen, ezzel a miniszterelnök is tisztában van, az együttműködésre Izraellel, Tajvannal és a többiekkel nincs is panasza. A saját tevékenységgel van baja. Vagy, ahogy ő mondta:

– Ne magyarázkodjon itt nekem összevissza. Ne hivatkozzon újabb és újabb együttműködésekre. Az ég szerelmére, csináljon már nekem végre egy atombombát, Westhuizen úr. És azután még ötöt.

Miközben Nombeko beköltözött a kettős kerítéssel körbezárt Pelindabába, Balthazar Johannes Vorster miniszterelnök a palotájában üldögélt, és sóhajtozott. Csak a munka, reggeltől estig. És ami legjobban szúrta a szemét az asztalán heverő iratok közül, az a hat megrendelt atombomba ügye volt. Lehetséges, hogy ez a hízelgő Westhuizen nem alkalmas a munka elvégzésére? Csak a szája jár, de nem csinál semmit.

Vorster magában morogva szidta a rohadt ENSZ-t, az angolai kommunistákat, a Szovjetuniót és Kubát, ahonnan forradalmárok tömegeit küldik Dél-Afrikába, a marxistákat, akik Mozambikban már át is vették a hatalmat. És az átkozott CIA-t, akiknek valahogy mindig sikerül megtudniuk, mi van készülőben, és aztán mindig kifecsegik.

– Picsába velük! – gondolta B. J. Vorster úgy általában az egész világról.

A nemzetet most fenyegeti veszély, nem akkor, amikor a tisztelt mérnök úr végre abbahagyja a segge vakargatását.

A miniszterelnök hosszú utat tett meg a hatalomig. Fiatalkorában, a harmincas évek végén érdekelni kezdte a nácizmus. Tetszett neki, hogy a német nácik érdekes eljárásmódokat dolgoztak ki arra, hogyan lehet megkülönböztetni egyik embert a másiktól. Ezt el is mondta mindenkinek, aki hajlandó volt meghallgatni.

Aztán kitört a világháború. Dél-Afrika, Vorster pechére, a szövetségesek oldalára állt (mégiscsak a brit birodalom része volt), és az olyan nácikat, mint Vorster, pár évre, amíg meg nem nyerték a háborút, lecsukták. Miután kiengedték, óvatosabb lett; a náci gondolkodásnak sem azelőtt, sem azután nem tett jót, ha a nevén nevezték.

Az ötvenes években Vorstert már szobatisztának tekintették. 1961 tavaszán, ugyanabban az évben, amikor Nombeko világra jött egy sowetói bádogviskóban, igazságügy-miniszter lett belőle. A rákövetkező évben neki és rendőreinek sikerült becserkészniük a legundorítóbb férget – az ANC terroristáját, Nelson Rolihlahla Mandelát.

Mandelát természetesen életfogytiglanra ítélték, és a Fokváros közelében lévő börtönszigetre vitték, hogy ott rohadjon meg elevenen. Vorster remélte, hogy nem kell sokáig várni.

Miközben Mandela megkezdte feltételezett elrohadását, Vorster tovább emelkedett a ranglétrán. Az utolsó lépés megtételét annak köszönhette, hogy egy egészen sajátos problémával küzdő honfitársánál elszakadt a cérna. Az apartheid rendszer a férfit fehérnek minősítette, de kiderült, hogy tévesen, mert a teljesen fehérnél kicsit több volt benne a szín, és így aztán egyik kategóriába sem illett bele. A férfi úgy vetett véget lelki gyötrelmeinek, hogy felkereste J. B. Vorster elődjét abból a célból, hogy kést döfjön a hasába – összesen tizenötször.

A férfit, aki fehér is volt meg nem is, bezárták egy pszichiátriai intézetbe, ahol harminchárom évet töltött el úgy, hogy soha nem tudta meg, melyik népcsoporthoz tartozik.

Azután meghalt. Nem úgy, mint a tizenötször hasbaszúrt miniszterelnök, aki egyfelől egészen biztosan tudta, hogy fehér, másfelől viszont azonnal meghalt.

Az országnak új miniszterelnökre volt szüksége. Lehetőleg olyanra, akinek kemény keze és vastag bőre van. Így lett az egykori náci Vorsterből egyik napról a másikra miniszterelnök.

A belpolitikában elégedett volt maga és országa vívmányaival. Az új terroristaellenes törvény értelmében a kormány bárkit terroristának nevezhetett, és bármilyen ürüggyel, bármilyen hosszú időre bezárathatta. Vagy akár ürügy nélkül is.

Egy másik sikeres projektjének az lett az eredménye, hogy új országokat hoztak létre a különféle törzseknek – egyetegyet mindegyiknek. Kivéve a xhoszákat, mert ők olyan sokan voltak, hogy két országot kaptak. Csak össze kellett fogdosni bizonyos fajta feketéket, buszokkal elvinni őket a kijelölt országukba, elvenni tőlük a dél-afrikai állampolgárságukat, és újat adni nekik az új országuk nevében. Aki nem dél-afrikai, arra nem vonatkozik a dél-afrikai jog. Egyszerű matematika.

A külpolitika sok szempontból nehezebb diónak bizonyult. A külvilág állandóan félreértette az ország törekvéseit. Rettenetes hévvel bírálták például azért a Dél-Afrikában alapvetőnek tartott egyszerű igazságért, hogy aki nem fehér, az egyszer és mindenkorra nem az.

Az egykori náci Vorster mindennek ellenére bizonyos elégedettséggel gondolt arra, hogy együttműködik Izraellel. Igaz, hogy zsidók, de sok tekintetben éppúgy félre vannak értve, mint ő maga.

– Picsába velük – gondolta B. J. Vorster rövid időn belül másodszor is.

Meddig szarakodik még az a balfácán Westhuizen?

*

Engelbrecht van der Westhuizen elégedett volt új alkalmazottjával, akit a gondviselés a házába sodort. Még begipszelt lábbal, sántikálva és felkötött karral is sok mindent meg tudott csinálni. Mi is a neve?

Eleinte „kaffer 2”-nek nevezte, így különböztetve meg attól a fekete nőtől, aki a külső őrség lakrészeit takarította. De amikor ez tudomására jutott a helyi református egyházmegye püspökének, alapos letolást kapott tőle. A feketék több tiszteletet érdemelnek.

Az egyház már több mint száz éve megengedi, hogy a feketék is tagjai legyenek ugyanannak az úrvacsorai közösségnek, mint a fehérek, még ha az előbbieknek a templomokban mindig leghátul kell is várniuk a sorukra. Minthogy azonban már nagyon sokan vannak, külön templomokat kellett nekik építeni. A püspök szerint nem lehet az egyházat felelőssé tenni azért, mert a feketék olyan szaporák, mint a nyulak.

– Tisztelet – ismételte meg a püspök. – Erre gondoljon, mérnök úr.

Engelbrecht van der Westhuizen megszívlelte a püspöki intelmet, de Nombeko nevét mégsem tudta megjegyezni. Ha meg kellett szólítania, a „hogyishívnak” formulát használta, ha pedig csak úgy hivatkozni akart volna rá, harmadik személyben... nos, ilyen nem fordult elő.

Vorster miniszterelnök az elmúlt időszakban kétszer is meglátogatta, és mindvégig barátságosan mosolygott rá, ami azt a ki nem mondott üzenetet hordozta, hogy ha a hat bomba nem készül el, akkor könnyen megeshet, hogy Westhuizen hamarosan repülni fog.

Az első miniszterelnöki látogatás előtt Westhuizen arra gondolt, hogy Hogyishívnakot bezárja a takarítószerek raktárába. Az előírások ugyan megengedik, hogy fekete vagy más színes bőrű segédmunkások is tartózkodjanak a telepen, azzal a feltétellel, hogy soha nem mehetnek el szabadságra, de Westhuizen úgy érezte, maga a látvány is piszkítja a környezetet.

Bezárása a raktárba viszont azzal a hátránnyal járt volna, hogy nincs a mérnök közelében; a mérnök ugyanis hamar felfedezte, hogy neki az a jó, ha a közelében van. Érthetetlen módon mindig motoszkált valami annak a lánynak a fejében. Hogyishívnak kétségtelenül sokkal több mindenbe beleütötte az orrát, mint szabad lett volna neki, és nem volt a telepen olyan szabály, amit ne szegett volna meg. A legszemtelenebb húzása az volt, hogy engedély nélkül bejárt a kutatóközpont könyvtárába, sőt, egyes könyveket ki is kölcsönzött magának. A mérnök először azt gondolta, hogy azonnal le kell állítania, és szólni kell a biztonságiaknak, hogy nézzenek a körmére. Mit kezd egy sowetói analfabéta a könyvekkel?

De aztán észrevette, hogy a lány voltaképpen olvassa a könyveket, ami tovább bonyolította a helyzetet, hiszen az ország analfabéta népességére nem volt jellemző az olvasni tudás. A mérnök utánanézett annak is, hogy mit olvas, és azt tapasztalta, hogy mindent, beleértve a magasabb szintű matematikát, kémiát, elektrotechnikát és metallurgiát (vagyis mindazt, amiben neki magának kellett volna elmélyülnie). Amikor egyszer tetten érte, vagyis olvasáson kapta felmosás helyett, látta, hogy a lány mosolyogva néz egy sor matematikai képletre.

Nézi őket, bólint, és mosolyog.

Méghozzá pimasz módon, ami azt illeti. A mérnök a maga részéről soha nem talált semmi szórakoztatót a matematikatanulásban. Vagy bármilyen más tárgy tanulásában. Szerencsére így is mindig a legjobb jegyeket kapta az egyetemen, amelynek apja volt az egyik fő szponzora.

A mérnök tudta, hogy nem kell mindent tudni. Könnyű felkapaszkodni a szamárlétrán, ha jók a bizonyítványai, rendelkezik a megfelelő apával, és ki tudja használni mások kompetenciáját. De ahhoz, hogy meg is maradjon a csúcson, most már eredményt kell felmutatnia. Persze nem neki saját magának, hanem azoknak a kutatóknak és technikusoknak, akiket jó érzékkel alkalmazott, és akik most éjt nappallá téve dolgoznak az ő nevében.

Húztak is rendesen. A mérnök biztos volt benne, hogy belátható időn belül megoldják a még meglévő technikai problémákat, és hamarosan megkezdhetik az atomfegyverek kísérleti robbantásait. A kutatórészleg vezetője nem buta ember. Csak nehézkes. Ragaszkodik hozzá, hogy a munka előrehaladásáról folyamatosan tájékoztassa a mérnököt, és kikérje a véleményét.

Itt kerül a képbe Hogyishívnak. A könyvtár könyveihez való szabad hozzáférés eltűrésével a mérnök szélesre tárta előtte a matematika birodalmának kapuját, és a lány mindent magába szívott, amit csak tudni lehet az algebrai, a transzcendens, az imaginárius és a komplex számokról, az Euler-féle állandóról, a differenciál és diofantikus egyenletekről és a végtelen (∞) számú egyéb komplexitásokról, melyek a mérnök számára többnyire felfoghatatlanok.

Nombeko idővel kiérdemelhette volna a főnök jobbkeze titulusát, ha nem nő lett volna, és, főként, ha bőrének színe más lett volna. Így megmaradt az általános takarítói szerepkörben, de a takarítás mellett ő volt az, aki végigolvasta a kutatórészleg vezetőjének vaskos dolgozatokban prezentált problémaleírásait, teszteredményeit és elemzéseit. Vagyis azt, amit maga a mérnök képtelen volt megtenni.

– Ebben meg mi a szar van? – kérdezte egy napon Westhuizen, és egy iratköteget nyomott takarítónője kezébe.

Nombeko elolvasta, és visszajött a válasszal.

– A statikus és dinamikus túlnyomás következményeinek elemzése kilotonnában mért különféle erejű bombák esetében.

– Beszélj érthetően – mondta a mérnök.

– Minél erősebb a bomba, annál több épület repül a levegőbe – magyarázta Nombeko.

– Ennyi? Hát ezt még egy orangután is érti! Lehet, hogy csupa hülyével vagyok körülvéve? – mondta a mérnök, felhajtott egy konyakot, és megkérte a takarítónőjét, hogy tűnjön el.

Börtönnek Pelindaba szinte páratlanul magas színvonalúnak tűnt Nombeko szemében. Saját ágy, vízöblítéses vécé használata négyezer budi tisztításának felügyelete helyett, napi kétszeri étkezés, ebédre gyümölcs. És saját könyvtár. Pontosabban nem saját, nem az övé természetesen, de Nombekón kívül nem használta senki más. És persze nem volt különösebben nagy gyűjtemény, távolról sem akkora, mint amekkorát Nombeko Pretoriába képzelt. És a könyvek közül sok idejétmúlt volt és irreleváns. De mégis.

Minden jel arra mutatott, hogy gondtalanul letöltheti büntetését, melyet azért szabtak ki rá, mert 1976-ban Johannesburgban egy téli napon hagyta, hogy egy holtrészeg ember elüsse a járdán. A mostani élete minden szempontból jobb volt, mint a latrinapucolás a világ legnagyobb szemétdombján.

Mindazonáltal miután eltelt jó néhány hónap, eljött az ideje az évek számolgatásának. Persze, az is megfordult a fejében, hogyan varázsolhatná ki magát Pelindabából időnek előtte. Izgatta a feladat, hogyan lehetne kicselezni a drótkerítést, az aknamezőt, az őrkutyákat és a riasztórendszereket.

Ásson alagutat?

Nem, ez akkora ostobaság, hogy rögtön elvetette.

Rejtőzzön el egy autóban?

Nem, az őrkutyák mindenkit kiszagolnak, és akkor már csak abban lehet reménykedni, hogy mindjárt a torkát harapják át, és az egész nem tart sokáig.

Vesztegessen meg valakit?

Hát igen, talán... bár csak egyetlen kísérletet tehetne, mert akin az ötletet kipróbálná, jó dél-afrikai szokás szerint minden bizonnyal elvenné a gyémántjait, és aztán feljelentené.

Lopja el valakinek az identitását?

Nem rossz ötlet. De bőrszínt nehezebben tudna lopni magának.

Nombeko úgy döntött, egyelőre nem gondol a szökésre.

Végül is az egyetlen sikeres megoldás az lehetne, ha láthatatlanná válik, és szárnyakat növeszt. A szárnynövesztés önmagában nem volna elég, mert a négy őrtoronyban szolgáló nyolc őr közül valamelyik biztosan lelőné.

Nem sokkal múlt tizenöt, amikor a dupla drótkerítés és az aknamező mögé került, és közel járt a tizenhéthez, amikor a mérnök ünnepélyesen bejelentette, hogy érvényes dél-afrikai útlevelet szerzett számára, annak ellenére, hogy fekete. Enélkül ugyanis nem közlekedhetne azokon a folyosókon, amelyeken a kényelemszerető mérnök szerette volna, ha közlekedik. A szabályokat a dél-afrikai titkosrendőrség szabja meg, és Westhuizen pontosan tudta, kivel érdemes ujjat húzni, és kivel nem.

Az útlevelet az íróasztala fiókjában őrizte, és mivel örökös késztetést érzett magában, hogy a hatalmát fitogtassa, fontosnak tartotta elmagyarázni, miért kénytelen ott tartani.

– Azért, Hogyishívnak, hogy eszedbe ne jusson megszökni. Útlevél nélkül nem jutsz ki az országból, itthon meg mindig megtalálunk, csak idő kérdése, mikor – mondta a mérnök, és gonosz vigyor jelent meg az arcán.

Nombeko azt válaszolta, benne van az útlevélben „hogyishívják”, ha a mérnök úr tudni akarja, máskülönben pedig a mérnök úr megbízásából már régóta ő kezeli a mérnök úr kulcsait. Beleértve az íróasztal fiókjának a kulcsát.

– És mégsem szöktem meg – tette hozzá Nombeko, miközben arra gondolt, hogy ettől sokkal inkább az őrök, a kutyák, a riasztóberendezések, az aknamező és a tizenkétezer volt tartják vissza.

A mérnök dühösen meredt takarítónőjére. Megint pimaszkodik vele. A falra lehet mászni tőle. Meg attól, hogy mindig igaza van.

Kibírhatatlan perszóna.

Kétszázötven ember dolgozott a titkosabbnál is titkosabb projekt különféle részfeladatain. Nombeko hamar rájött, hogy a legfőbb főnök semmihez sem ért az élősködés művészetén kívül. Meg eddig a szerencse is mindig mellé szegődött (de csak addig a napig, amíg el nem szegődik mellőle máshová).

A fejlesztési folyamat egyik legnehezebben leküzdhető problémáját az urán-hexafluorid folyamatos szivárgása jelentette. Westhuizen fekete táblát tartott az irodája falán, vonalakat és nyilakat rajzolt rá, és képleteket és hasonló formulákat firkált fel rá, hogy úgy nézzen ki, mintha ezen gondolkodna. Ült a foteljában, olyasmiket motyogott, mint „hidrogén vivőgáz”, „urán-hexafluorid”, „szivárgás”, és angol és afrikaans szitokszavakat kevert közéjük. Nombekónak igazából hagynia kellett volna, hogy kedvére motyogjon, hiszen ő maga azért van ott, hogy takarítson. Végül mégiscsak megszólalt:

– Aligha tudnám pontosan megmondani, mi fán terem a hidrogén vivőgáz, és az urán-hexafluoridról sem sokat tudok. De látom a mérnök úrnak a táblára írt, nehezen követhető próbálkozásaiból, hogy ez esetben autokatalitikus problémáról van szó.

A mérnök nem mondott semmit, csak elpillantott Hogyishívnak feje fölött a folyosóra nyíló ajtó felé, meg akart bizonyosodni róla, nem hallja-e valaki, hogy ez a csudabogár már megint, ki tudja, hányadszor, hülyét csinál belőle.

– Tekinthetem a mérnök úr hallgatását beleegyezésnek, és folytathatom? Máskor ilyenkor azt szokta mondani, csak akkor beszéljek, ha kérdeznek.

– Jól van, na, beszélj! – mondta a mérnök.

Nombeko barátságosan mosolygott, és azt mondta, számára tulajdonképpen édes mindegy, minek nevezzük a probléma elemeit, mert így is, úgy is le lehet az egészet fordítani a matematika nyelvére.

– Legyen a hidrogén vivőgáz A, az urán-hexafluorid pedig B – mondta Nombeko.

Aztán a táblához lépett, a szivaccsal letörölte a mérnök firkáit, és felírta rá egy elsőrendű autokatalitikus reakció gyorsulási egyenletét.

Minthogy a mérnök értetlenül bámult a táblára, segítségül felrajzolta mellé a szigmoid görbét is.

Amikor ezzel is elkészült, látta, hogy Westhuizen mérnök körülbelül annyit fog fel az egészből, mint amennyit bármelyik latrinapucoló is felfogna hasonló helyzetben. Vagy Johannesburg köztisztasági hivatalának bármelyik segédmunkatársa.

– Szedje össze magát, mérnök úr – mondta. – Próbálja megérteni. Nekem még fel kell mosnom a padlót. A gáz és a fluorid nem kedveli egymás társaságát, és ebből csak gyorsan fokozódó baj származik.

– És mi itt a megoldás? – kérdezte a mérnök.

– Azt nem tudom – felelte Nombeko. – Még nem volt időm gondolkodni rajta. Mint tudja, nekem itt takarítanom kell.

Ebben a pillanatban bedugta fejét az ajtón Westhuizen kutatócsoportjának egyik magasan kvalifikált munkatársa. A kutatócsoport vezetője küldte át a jó hírrel, hogy a csoport rájött, hogy a probléma autokatalitikus jellegű, aminek következtében vegyi szennyeződés keletkezik a folyamatot vezérlő gép szűrőjében, erre pedig rövidesen megtalálják a megoldást.

Mindezt azonban a munkatársnak már nem kellett elmondania, mert a szivacsot szorongató kaffer háta mögött látta, hogy a mérnök mit írt fel a táblára.

– Aha, látom, a mérnök úr már kiszámolta, amit el akartam mondani. Nem is zavarok tovább – mondta, és már ott fe volt.

Van der Westhuizen némán ült az íróasztala mögött, és felhajtott egy újabb vizespohár Klipdriftet.

Nombeko csak annyit mondott, örül, hogy ilyen jól alakulnak a dolgok. Mindjárt békén is hagyja a mérnök urat, csak két kérdése volna még. Az egyik az, hogy nem ellenezné-e a mérnök úr, ha készítene egy matematikai elemzést arról, hogyan növelhetné a munkacsoport az évi tizenkétezer SWU dúsitási kapacitást húszezerre 0,46 százalékon fenntartott hasznosítási hatásfok mellett.

A mérnök nem ellenezte.

A másik kérése az lenne, megtenné-e a mérnök úr, hogy rendel az iroda számára egy új súrolókefét, mivel a régit a kutyája szétrágta.

A mérnök azt felelte, nem ígérhet semmit, de utánanéz, mit tehet az ügy érdekében.

Mivel be volt zárva, és mást úgysem tehetett, Nombeko arra gondolt, számba veszi, mit tartogat számára az élet naposabb oldala. Izgalmas lehet például megfigyelni, meddig tud még Westhuizen blöffölni.

Amúgy egészen jó dolga volt. Olvasgatta a könyveit, főként, amikor nem látta senki, felmosott néhány folyosót, kiürített néhány hamutartót, elolvasta a kutatócsoport elemzéseit, és amennyire lehetett, leegyszerűsített formában összefoglalta őket a mérnöknek.

Szabad idejét együtt töltötte a kiszolgáló személyzet többi tagjával. Ezek az apartheid rendszer nehezebben definiálható kisebbségéhez tartoztak, az „egyéb ázsiaiak” kategóriájába. Közelebbről kínaiak voltak.

Kínaiak mintegy száz éve éltek már Dél-Afrika területén; akkor kerültek oda, amikor az országnak olcsó munkaerőre volt szüksége (főként olyanra, amelyik nem siránkozik sokat) a Johannesburg közelében lévő aranybányákba. Ez ma már történelem, de a kínai kolóniák megmaradtak, és megőrizték nyelvüket is.

A három kínai lánynak – három nővérnek – az estéket együtt kellett tölteni Nombekóval. Eleinte tartózkodóan viselkedtek vele, de mivel a mahjong sokkal érdekesebb, ha nem hárman játsszák, hanem négyen, úgy gondolták, kipróbálják a sowetói lányt, aki nem volt ugyan sárga, mégsem tűnt túlságosan ostobának.

Nombeko szívesen csatlakozott, és gyorsan megtanult mindent a teknősről, a sárkányról, az erődről és a többi alakzatról és a lehetséges stratégiákról. Előnyére szolgált az is, hogy meg tudta jegyezni mind a száznegyvennégy követ, így aztán négyből három partit megnyert. A negyediket hagyta, hogy az egyik kínai lány nyerje meg.

Minden héten együtt tudtak tölteni egy olyan órát, amikor Nombeko a falakon át és a folyosókon felcsipegetett hírmorzsák alapján beszámolt a kínai lányoknak arról, hogy mi történik a világban. A híranyag egyfelől nem volt túlságosan átfogó jellegű, másfelől viszont a hírfogyasztók sem léptek föl túl nagy igényekkel. Amikor Nombeko beszámolt például arról, hogy Kínában Arisztotelészt és Shakespeare-t levették a betiltott írók listájáról, a lányok úgy vélték, hogy ennek bizonyára mind a ketten nagyon örülnek.

Az esti játékok során a sorsüldözött lányok összebarátkoztak. A kövek jelei és szimbólumai ráadásul arra indították a kínaiakat, hogy Nombekót megtanítsák az általuk beszélt kínai dialektusra, és jól szórakoztak rajta, hogy miközben Nombeko könnyen és gyorsan tanul, ők maguk milyen nehezen boldogulnak az isixhosa nyelvvel, melyet Nombeko még az anyjától tanult.

Történeti perspektívából nézve a három kínai lány eredettörténete nem volt olyan makulátlan, mint Nombekóé. Nagyjából ők is ugyanúgy kerültek a mérnök szolgálatába, mint ő, csak nem hét évre, hanem tizenötre. Egy johannesburgi bárban ismerkedtek meg a mérnökkel, aki egyszerre mind a hármukat fel akarta szedni, de közben megtudta, hogy egy beteg rokonuk számára szeretnének pénzt szerezni, és ezért eladásra kínálják... nos, nem a testüket, hanem családjuk nagy becsben tartott értéktárgyát.

A mérnöknek pillanatnyi gerjedelmében inkább a lányok kellettek volna, de aztán arra gondolt, talán valami kincs kerülhet a birtokába, úgyhogy hazakísérte a lányokat, akik megmutattak neki egy mintázott cserépből formázott libát, amely a Han dinasztia korában készült, körülbelül az időszámítás előtti I. században. A lányok húszezer randot kértek a libáért, a mérnök arra gondolt, a valóságos értéke legalább tízszer annyi, ha nem százszor! De a lányok nemcsak lányok voltak, hanem kínaiak is, úgyhogy tizenötezret kínált nekik készpénzben, amit másnap reggel a bankja előtt le is számol a kezükbe („ötöt-ötöt mindegyikteknek, ez az utolsó ajánlatom!”), és amilyen hülyék, belementek az üzletbe.

A különleges liba talapzatra került, és díszhelyet kapott a mérnök irodájában mindaddig, amíg egy évvel később az izraeli Moszad egyik ügynöke, aki részt vett az atomfegyver-projektben is, közelebbről meg nem vizsgálta, és nem nyilvánította tíz másodperc leforgása alatt értéktelen hamisítványnak. Vizsgálat indult, melyet a mérnök elkomorult tekintettel irányított, s melynek során kiderült, hogy a libát nem Zhejiang tartományban készítette valamelyik kézműves a Han-dinasztia korában az időszámítás kezdete előtt körülbelül száz évvel, hanem három kínai lány Johannesburg egyik külvárosában egy dinasztiák nélküli korban, időszámítás után körülbelül ezerkilencszázhetvenötben.

A lányok annak idején meggondolatlan módon a saját otthonukban mutatták meg vevőjüknek a libát. Így aztán a mérnök és az igazságszolgáltatás könnyen a nyomukra jutott. A tizenötezer randból már csak kettő volt meg, így aztán a lányoknak még legalább tíz évet Pelindabában kell tölteniük.

– Magunk között a mérnököt

-nak hívjuk – mondta az egyik lány.

– Libának – fordította le Nombeko.

A kínaiak legszívesebben visszatértek volna Johannesburg kínai negyedébe, és folytatták volna az időszámítás előtti libák előállítását, csak valamivel elegánsabb körülmények között, mint korábban.

Amíg erre vártak, viszonylag kellemesen töltötték az időt, akárcsak Nombeko. Nekik kellett felszolgálniuk a mérnöknek és az őrszemélyzetnek az étkezések idején, és ők kezelték a bejövő és a kimenő postát. Nem utolsósorban a kimenőt. Mindent, amit el lehetett lopni, amit nem keresett senki, kisebb és nagyobb tárgyakat, egyszerűen becsomagoltak, a csomagra ráírták az édesanyjuk címét, és betették a kimenő posta kosarába. A mama hálásan fogadta a küldeményeket, eladogatott mindent, amit kapott, és elégedetten gondolt vissza azokra az időkre, amikor megtaníttatta a lányait angolul írni és olvasni.

A lányok nem voltak különösebben elővigyázatosak, és ezzel mindenféle kalamajkát okoztak. Mint amikor összekevertek és tévesen címeztek meg két csomagot, és maga a külügyminiszter hívta fel Westhuizen mérnök urat, magyarázatot kérve tőle, hogy miért kapott tőle egy csomagban nyolc darab viaszgyertyát, két papírlyukasztót és négy darab üres iratrendezőt – ugyanakkor, amikor a lányok mamája megkapott és nyomban el is égetett egy négyszáz oldalas műszaki jelentést a neptúnium alapú hasadóanyag felhasználásának hátrányairól.

*

Nombeko csak lassan ébredt rá – haragudott is érte magára –, hogy mennyire rossz helyzetben van. A dolgok jelenlegi állása szerint nem hét évet kell lehúznia a mérnök szolgálatában; büntetése gyakorlatilag életfogytiglanra szól. A kínai lányoktól eltérően ő ugyanis teljes mélységében ismerte a világ legtitkosabb projektjét. Amíg tizenkétezer voltos árammal töltött kerítés választja el mindenkitől, akinek a titkot elfecseghetné, addig nincs probléma. De ha kiengednék? Értéktelen fekete nő és biztonsági kockázat egy személyben. Mennyi ideig élhetne azután? Tíz másodpercig. Vagy húszig. Ha szerencséje van.

Helyzetét olyan matematikai problémaként lehetett volna leírni, amire nincs megoldás. Ha segít a mérnöknek, hogy feladatát sikeresen teljesítse, a mérnököt kitüntetik, szép nyugdíjat kap az államtól, és békésen visszavonul. Ő pedig, aki mindent tud, golyóval a fejében távozhat.

Ha viszont mindent elkövet, hogy a projekt ne sikerüljön, a mérnököt leminősítik, kirúgják, és a nyugdíja jóval kisebb lesz. De ő akkor is golyót kap a fejébe.

Egyszóval, ezt az egyenletet nem tudja megoldani. Nem tehet mást, mint hogy megpróbál egyensúlyozni, vagyis mindent megtenni, hogy a mérnök blöffje ne lepleződjön le, és közben időben elnyújtani a projektet, amilyen sokáig csak lehet. Attól a bizonyos tarkólövéstől ez sem menti meg, de minél hosszabb idő telik el addig, annál nagyobb esélye van rá, hogy valami közbejön, mondjuk, egy forradalom vagy a személyzet lázadása vagy valami más elképzelhetetlen fordulat.

Hacsak, mindenek ellenére, nem talál mégis valami megoldást.

Jobb ötlet híján, amilyen gyakran csak tudott, leült a könyvtár ablakához, és nézte, mi történik a kerítések mentén. Többféle napszakban is megfigyelte az őrség munkáját.

Mindjárt az elején látta, hogy az őrség és a kutyák minden járművet átvizsgálnak, akár kifelé tart, akár befelé. Kivéve a mérnök autóját. Vagy a kutatócsoport vezetőjéét. Vagy a két Moszad-ügynök autóját. Ez a négy ember láthatólag minden gyanú fölött áll. Sajnos a garázsuk is jobb volt a többiekénél. Nombeko könnyen bejuthatott volna a nagyobbik garázsba, elbújhatott volna valamelyik autó csomagtartójában – és aztán megtalálják az őrök és a szolgálatban lévő kutyák is. Ez utóbbiak úgy vannak idomítva, hogy előbb harapjanak, és utána nézzenek a gazdira kérdő tekintettel. De a kisebbik garázsba, ahol a főnökök autói állnak, melyeknek a csomagtartóiban túl lehetne élni a távozást, Nombeko nem tudott bejutni. A garázs kulcsa volt az egyetlen a mérnök kulcsai közül, melyet nem a Nombeko által kezelt faliszekrényben tartott. Mivel mindennap használnia kellett, magával hordta.

Nombeko azt is észrevette, hogy a külső körzetben dolgozó fekete takarítónő voltaképpen eljut Pelindaba külső kerítéséig, valahányszor kiüríti a tizenkétezer voltos árammal töltött belső kerítés közelében álló zöld szemeteskukát. Ez mindennap megtörtént, és rögtön felkeltette Nombeko érdeklődését, mert biztos volt benne, hogy a takarítónőnek erre nincs engedélye, de az őrök megengedik neki, csak hogy ne kelljen a saját kezükkel kiüríteniük a saját szemetüket.

Merész terv született Nombeko fejében. A nagy garázson keresztül észrevétlenül eljut a szemeteskukáig, elbújik benne, aztán a fekete takarítónővel kiviteti magát a kerítés túloldalán, a szabad oldalon álló konténerhez. A fekete takarítónő szigorú szabályok szerint, mindennap 16.05-kor üríti a kukát, és ezt csak azért éli túl, mert a kutyák megtanulták, hogy ennek a fekete nőnek az esetében előbb kell kérdezni, és csak utána harapni. De a kukát minden alkalommal gyanakodva megszaglászták.

A kutyákat kell tehát harcképtelenné tenni legalább egy délutánra. Akkor, és csak akkor van esélye a szökevénynek a túlélésre. Egy icike-picike ételmérgezés vajon elég lenne?

Nombeko bevonta a tervezésbe a kínai lányokat, mivel ők feleltek az egész G szektor és az őrség élelmezéséért, emberekért és kutyákért egyaránt.

– Hát persze! – mondta a legidősebb nővér, amikor a kérdés felmerült. – Véletlenül kutyaméreg-szakértők is vagyunk mind a hárman. Vagy legalábbis ketten.

A kínai lányokkal kapcsolatban Nombeko egy ideje már semmin se csodálkozott, ez a bejelentés mégis felkeltette a kíváncsiságát. Azt mondta, örülne, ha a nagyobbik nővér megvilágítaná számára a dolog hátterét, csak hogy ne kelljen egész hátralévő életében ezen csodálkoznia. Bármennyi van is még hátra neki.

Nos, a lányok és mamájuk a jól jövedelmező műtárgy-hamisítási biznisz beindulása előtt kutyatemetőt üzemeltettek a Johannesburg közelében lévő, fehérek lakta Parktown Westben. Az üzlet pangott, a kutyák ezen a környéken éppolyan egészségesen táplálkoztak, mint a gazdáik, így aztán átkozottul sokáig éltek. Aztán a mamának az az ötlete támadt, hogy a nagyobbik és a középső nővér kicsit fellendíthetné az üzletet némi mérgezett kutyaeledel kihelyezésével azokban a parkokban, ahol a fehérek uszkárjai és pekingi pincsijei szoktak szaladgálni. A legkisebb nővér akkoriban még nagyon kicsi volt, és előfordulhatott volna, hogy ha valahol kutyaeledelt talál, megkóstolja.

Rövid időn belül a kutyatemető tulajdonosának megduplázódott a munkája, és a család valószínűleg még ma is jól megélne az üzletből, ha nem esnek a mértéktelenség bűnébe. Mert amikor a parkokban már több volt a halott kutya, mint az élő, a fehér rasszisták figyelme a környék egyetlen sárga lakója és a lányai felé fordult.

– Ez bizony előítéletes gondolkodásra vall – jegyezte meg Nombeko.

A mama gyorsan összecsomagolt, lányaival együtt Johannesburg sűrűn lakott belvárosában rejtőzött el, és pályát változtatott.

Jó néhány év eltelt már azóta, de a nővérek még emlékeztek rá, hogyan kell adagolni a megfelelő kutyaeledelt.

– Itt most nyolc kutyáról van szó, és csak kicsit kell megmérgezni őket – mondta Nombeko. – Csak annyira, hogy egy vagy két napig betegek legyenek. Nem jobban.

– Ez nagyon úgy hangzik, mint egy tipikus etilénglikol-mérgezés – mondta a középső nővér.

– Erre gondoltam én is – csatlakozott hozzá a legidősebb nővér.

Ezután megbeszélték, mekkora dózis volna megfelelő. A középső nővér szerint három deciliter elég volna, de az idősebb rámutatott, hogy jelen esetben nagy testű juhászkutyákról van szó, nem aprócska csivavákról.

Végül a lányok megegyeztek, hogy öt deciliterre van szükség ahhoz, hogy a kutyák egy napig pokoli rosszul érezzék magukat.

A lányok olyan lelki nyugalommal kezelték a kérdést, hogy Nombeko már megbánta, hogy feltette nekik. Hát nem értik, milyen bajba kerülhetnek, ha a mérgezés nyomai hozzájuk vezetnek?

– Ugyan már – mondta a legfiatalabb. – Majd csak lesz valahogy. Most először is meg kell rendelnünk egy kanna etilénglikolt, különben semmi nem lesz a dologból.

Nombeko most még jobban bánta, hogy egyáltalán belekezdett. Hát nem értik, hogy a biztonságiak percek alatt lefülelik őket, ha meglátják ezt a tételt a beszerzendő áruk listáján?

De ekkor eszébe jutott valami.

– Várjatok egy kicsit – mondta. – Ne csináljatok semmit, mielőtt vissza nem jövök. Semmit az égvilágon!

A lányok csodálkozva néztek Nombeko után. Most meg mi ütött belé?

Nombekónak időközben eszébe jutott, hogy az egyik jelentésben, amit a kutatók állítottak össze a mérnöknek, olvasott valami érdekeset. Igaz, hogy nem az etilénglikolról, hanem az etándiolról. A jelentésben arról számoltak be, hogy olyan folyadékokkal kísérleteznek, melyeknek száz fok Celsius felett van a forráspontja, hogy ezáltal néhány tizedmásodpercnyi késlekedést érjenek el a kritikus tömeg felmelegedésében. Így került a képbe az etándiol. Vajon az etándiolnak és az etilénglikolnak nem hasonlóak-e egymáshoz a tulajdonságai?

Lehet, hogy a kutatórészleg könyvtára a legfrissebb hirek szempontjából hagyott maga után némi kívánnivalót, de az általános tudományos anyaga minden igényt kielégített. Meg tudta például erősíteni azt a feltevést, hogy az etándiol és az etilénglikol hasonló tulajdonságokkal rendelkezik. Annyira, hogy a két vegyület azonos egymással.

Nombeko kölcsönvett a mérnök kulcstartó szekrényéből két kulcsot, belopózott a nagyobb garázsba és az onnan nyíló vegyianyag-raktárba. Talált egy huszonöt literes etándiolos kannát, amely majdnem teljesen tele volt. Letöltött belőle a magával vitt kisebb kannába öt litert, és visszament a lányokhoz.

– Itt van, amennyi kell, még marad is.

Nombeko és a lányok úgy döntöttek, hogy kísérletképpen belekevernek egy egészen kis adagot a kutyák ételébe, hogy lássák, mi történik velük, aztán majd fokozatosan megnövelik az adagjukat, amíg mind a nyolc kutya megbetegszik, de úgy, hogy az őrség nem gyanakszik szándékosságra.

A kínai lányok Nombeko javaslatára leszállították az adagot ötről négy deciliterre, de elkövették azt a hibát, hogy a kishúgukra bízták az adagolást, vagyis hármójuk közül arra, aki annak idején túl kicsi volt még a közös munkához. A kishúg így aztán kutyánként kevert négy deciliter etilénglikolt az első kísérleti adagba. Tizenkét óra múlva mind a nyolc kutya halott volt, pontosan úgy, mint néhány évvel ezelőtt Parktown West kutyái. Ráadásul az őrség parancsnokának falánk macskája is súlyosan megbetegedett.

Az etilénglikolnak az a tulajdonsága, hogy a belekből gyorsan felszívódik a vérbe. A májban azután glikolaldehid, glikolsav és oxalát lesz belőle. Ha a mennyiség elég nagy, működésképtelenné teszi előbb a vesét, utóbb a tüdőt és a szívet is. A nyolc kutya halálának közvetlen oka a szívműködés leállása volt.

A legfiatalabb kínai lány hibás számításának az lett a közvetlen következménye, hogy riasztották és a legmagasabb fokú készültségbe helyezték az őrséget, és természetesen szó sem lehetett róla, hogy Nombeko kicsempésztesse magát a szemeteskukában.

A lányokat már a második napon kihallgatták, de miközben a kihallgatószobában ültek, és mereven tagadtak mindent, a biztonságiak egy majdnem üres etilénglikolos kannát találtak a kétszázötven munkatárs egyikének autójában, a csomagtartóban. Nombekónak ugyanis a mérnök kulcskészletének segítségével szabad bejárása volt a garázsba; az autók közül ez volt az egyetlen, amelyiknek nyitva volt a csomagtartója, és valahogy mégiscsak el kellett tüntetnie a kannát. Az autó tulajdonosa a félig-tisztességes munkatársak csoportjába tartozott; a hazáját soha nem árulta volna el, ezen a napon viszont sajnos éppen elemelte a főnöke tárcáját a benne lévő csekkfüzettel és készpénzzel együtt. Ezt is megtalálták a csomagtartóban a kanna mellett, és a kettő együtt már elég okot szolgáltatott arra, hogy elfogják, kihallgassák és kirúgják az állásából. A bíróság hat hónap börtönre ítélte lopásért, terrorcselekmény elkövetéséért pedig további harminckét évre.

– Necces volt, de megúsztuk – állapította meg a legfiatalabb nővér, miután mindhármukat törölték a gyanúsítottak listájáról.

– Fussunk neki újra? – vetette fel a középső nővér.

– Jó, de várjuk meg, amíg új kutyákat vesznek – mondta a legidősebb. – A régiek ugyanis már kimúltak.

Nombeko nem szólt semmit. Arra gondolt, hogy a jövőjét illető lehetőségei nem sokkal fényesebbek az őrparancsnok immár görcsösen rángatózó macskájának kilátásainál.

4. FEJEZET

Egy irgalmas szamaritánusról,

egy biciklitolvajról és egy nikotinéhes asszonyról

Mivel Henrietta pénze elfogyott, Ingmar visszafelé autóstoppal tette meg az utat Nizzából Södertäljébe, és közben semmit nem evett. Malmőben azonban a piszkos és kiéhezett postás szerencsésen összetalálkozott az üdvhadsereg egyik katonájával, aki az Úr szolgálatában eltöltött hosszú munkanap végeztével éppen hazatérni készült a szállására. Ingmar megkérdezte tőle, nem volna-e számára egy darab kenyere.

Az üdvhadsereg katonájának szívét azonnal átjárta a szeretet és a szánalom érzése, méghozzá olyan mértékben, hogy Ingmart meghívta az otthonába.

Vendégét először megetette répapürével és sózott hússal, majd megvetette számára a saját ágyát, miközben ő maga arra készült, hogy a földön alszik a tűzhely előtt. Ingmar lefeküdt, nagyot ásított, és azt mondta, nagyra tartja vendéglátója kedvességét. Az üdvhadsereg katonája erre azt felelte, hogy cselekedeteire a Bibliában van a magyarázat, főként Lukács evangéliumában, mert ott olvasható az irgalmas szamaritánus története. Megkérdezte Ingmart, felolvashat-e neki egy részt a Szentírásból.

– Hát persze – felelte Ingmar. – Csak halkan, mert aludnom kell.

És elaludt. Másnap reggel a friss kenyér illatára ébredt.

Reggeli után köszönetet mondott az irgalmas katonának, búcsút vett tőle, távozás után pedig ellopta a biciklijét. Miközben felpattant a járgányra, és erőteljesen pedálozni kezdett, azon gondolkodott, vajon nem a Bibliában áll-e az is valahol, hogy a szükség törvényt bont. Nem tudta biztosan.

De nem gondolkodott rajta sokáig, mert Lundban megvált a lopott biciklitől: eladta, a pénzből vonatjegyet vett, és onnan már vasúton utazott egészen hazáig.

A lakásba belépve, szembetalálta magát Henriettával. Az asszony üdvözölni sem tudta, Ingmar máris közölte vele, hogy eljött a gyerekcsinálás pillanata.

Henrietta még mindenfélét kérdezni akart tőle, nem utolsósorban azt, mi történt, hogy nem az amerikai katonai kotonos dobozt szorongatja a hóna alatt, de azért volt annyi esze, hogy nem mondott nemet a javaslatra. Csupán annyit kért, hogy Ingmar előbb zuhanyozzon le, mert a szaga majdnem olyan förtelmes, mint a kinézete.

A házaspár első kotonmentes együttléte négy percig tartott. Ingmarnak ennyi idő kellett hozzá. Henrietta mégis elégedett volt. Hóbortos párja újra itthon van, és a kotont az ágyba bújás előtt dobja a szemétbe, nem utána. Lehet, hogy a hóbortját elfújta a szél? Ő pedig nemsokára megkapja a várva várt kisbabát?

Tizenöt óra múlva Ingmar felébredt. Azzal kezdte, hogy elmesélte, lent Nizzában ezúttal tényleg köszöntötte a királyt. Illetve fordítva. A király köszöntötte őt. A fejére mért jókora botütéssel.

– Jaj, szegénykém – mondta Henrietta.

Erről van szó. De Ingmar voltaképpen hálás neki. Lehullt szeméről a hályog. A király megértette vele, hogy a királyság intézménye az ördögtől való, és sürgősen el kell törölni a föld színéről.

– Ördögtől való? – kérdezte elképedve az asszony.

– El kell törölni a föld színéről.

De türelem és fifika kell hozzá. A terv része az is, hogy

Ingmar és Henrietta gyereket csinál. Egyébként Holger lesz a neve.

– Kinek? – kérdezte Henrietta.

– A fiunknak, természetesen.

Henrietta, aki titokban mindig is Elzát szeretett volna szülni, azt mondta, ha egyáltalán lesz gyerekük, az éppúgy lehet lány is. De erre azt a választ kapta, hogy elég a borúlátó gondolkodásból. Inkább szolgáljon fel valami ennivalót, cserébe Ingmar megígéri, hogy elmondja neki, ezentúl hogy lesz.

Henrietta követte tanácsát. Serpenyős húst szolgált fel, céklával és tojással.

Evés közben Ingmar részletesen beszámolt a királlyal való találkozásáról. Először, de korántsem utoljára, elmondta, hogy a király „kézbesítőnek” és „tolakodó fráternek” nevezte. Másodszor, de korántsem utoljára, elmesélte, hogyan csapott a király a fejére az ezüstnyelű botjával.

– És ezért el kell törölni a királyságot a föld színéről? – kérdezte Henrietta. – Türelemmel és fifikával? Miféle türelemre és miféle fifikára gondolsz?

Henrietta nem mondta ki, amire eközben gondolt, vagyis hogy történelmi perspektívából nézve sem a türelem, sem a fifika nem tartozik férje jellemző tulajdonságai közé.

Nos, ami a türelmet illeti, arról van szó, hogy ha tegnap végre sikerült is megcsinálniuk Henriettával azt a bizonyos gyereket, Ingmar tudja, hogy az érkezésére mindenképpen hónapokat kell várni, majd utána további hosszú éveket, amíg Holger elég nagy lesz ahhoz, hogy folytassa, amit apja elkezdett.

– Amit apja elkezdett? Mi az? – kérdezte Henrietta.

– A harcot, kedvesem. A harcot.

Ingmarnak a hosszú európai autóstoppolás közben volt ideje gondolkodni. A királyság elsöprése nem fog könnyen menni. Nem biztos, hogy egy emberélet elég hozzá. Lehet, hogy annál is több időre lesz szükség. Így kerül a képbe

Holger. Ha Ingmar eltávozna a végső győzelem előtt, a fiának kell folytatnia a harcot.

– De miért pont Holger? – kérdezte Henrietta, aki egyebek mellett ezt sem értette.

Hát, voltaképpen mindegy, mi legyen a fiú neve, nem a név számít a harcban. De nem volna szerencsés, ha egyáltalán nem volna neve. Ingmar először Vilhelmre gondolt, az ismert író és republikánus Vilhelm Moberg után, de aztán eszébe jutott, hogy Södermanland hercegét, a király egyik fiát is így hívják.

Inkább elkezdte A-tól kezdve sorra venni a lehetséges neveket, és amikor a Malmőből Lundba vezető bicikliúton eljutott a H betűig, eszébe jutott az üdvhadseregnek az a derék katonája, akit az előző napon ismert meg. Ennek a katonának Holger volt a neve, és nagyon jó ember volt, még ha a biciklije gumiját nem fújta is fel eléggé keményre. Holger becsületessége és nagyvonalúsága igazán rendkívülinek mondható, továbbá Ingmarnak nincs tudomása róla, hogy akár egyetlen nemesember is akadna a földön, akit Holgernek hívnak. A Holger név annyira távol esik a nemesség intézményétől, amennyire a jelen helyzet ezt megköveteli.

Henrietta ezzel nagyjából mindent megtudott. Svédország legelvakultabb monarchistája ezentúl a királyság megdöntésének szenteli életét. Harcát élete végéig folytatni kívánja, de ezt megelőzőleg gondoskodni akar róla, hogy utódai a fent jelzett időpontban készen álljanak a harc folytatására. Mindent egybevetve mégiscsak van benne türelem és fifika is.

– Nem az utódaim – mondta Ingmar. – Az utódom. Akinek Holger lesz a neve.

*

Holger azonban megközelítőleg sem bizonyult olyan céltudatosnak, mint az apja. Az ezután következő tizennégy év folyamán Ingmar lényegében két dolognak szentelte életét:

1) a meddőségről szóló mindenféle irodalom elolvasásának, és

2) a király mint személy és a királyság mint intézmény folyamatos és nem konvencionális becsmérlésének.

Emellett a södertäljei postahivatal legalacsonyabb beosztásában végzett munkáját sem hanyagolta el annál nagyobb mértékben, mint amennyit a főnökei még elviseltek, és így elkerülte, hogy kirúgják.

Miután Ingmar átrágta magát a södertäljei városi könyvtár teljes anyagán, rendszeresen feljárt Stockholmba, a Királyi Könyvtárba. Ebben az utálatos nevű intézményben annyi könyv van, hogy nem győzte olvasni.

Ingmar megtanult mindent, amit érdemes volt megtanulni a petesejtérés zavarairól, a kromoszóma-defektusokról és a csökevényes spermiumtermelődésről. A könyvtár mélyebb rétegeiből azonban tudományos szempontból kétes értékű információkat is előbányászott.

Ez olyan következményekkel járt, hogy például a hét bizonyos napjain, miután hazatért a munkából (általában negyedórával a munkaidő vége előtt), meztelen alsótesttel járkált a lakásban egészen estig, amíg le nem feküdtek. Így hűvösen tartotta a herezacskóját, ami az egyik nemrégiben olvasott könyv szerint jótékony hatást gyakorol a spermiumok mozgékonyságára.

– Kevergetnéd a levest, amíg kiteregetem a ruhát? – kérdezte egyszer Henrietta.

– Nem – felelte Ingmar. – A herezacskóm túl közel volna a tűzhelyhez.

Henrietta továbbra is szerette férjét, aki még mindig tele volt élettel, de a lelki egyensúlya megteremtéséhez időnként egy-egy soron kívüli John Silverre is szüksége volt. Meg még egyre. Sőt, még azon felül is egyre, amikor Ingmar készségesen ráállt, hogy kimegy a boltba tejszínt vásárolni. Alul meztelenül, merő feledékenységből.

Egyébként inkább hóbortos volt, mint feledékeny. Azt például megtanulta, mikor várható Henrietta havivérzése. Ezeken a kilátástalan napokon azzal foglalkozott, hogy megkeserítse államfője életét. Meg is tette. Hol így, hol úgy.

A kilencvenedik születésnapján például azzal köszöntötte őfelségét, hogy a megfelelő pillanatban kifeszített egy tizenhárom méter széles molinót a Kungsgatán a király arra haladó ünnepi menete fölött azzal a szöveggel, hogy „Dögölj meg, vén bakkecske!”. V. Gusztáv ekkor már gyengén látott, de a felirat olyan nagy betűkkel készült, hogy a vak is látta. A Dagens Nyheter másnapi száma szerint a király azt mondta: „kapják el ezt a csirkefogót, és vezessék elém!”.

Most bezzeg látni akarta.

A születésnapi siker után Ingmar viszonylagos nyugalomban töltötte napjait egészen 1950 októberéig, amikor is felbérelte a stockholmi opera egyik fiatal és gyanútlan tenorját, hogy énekelje el a „Bye, Bye, Baby”-t a Drottningholm palota ablaka alatt, amely mögött V. Gusztáv éppen haldoklott. Az énekest a virrasztó tömeg alaposan elagyabugyálta, míg Ingmarnak, aki jól ismerte a környék sűrű növényzetét, sikerült lelépnie. Az elagyabugyált énekes dühös levelet írt Ingmarnak, és nemcsak a megbeszélt, kétszáz koronás fellépti díjat követelte rajta, hanem további ötszáz korona fájdalomdíjat is. De mivel Ingmar hamis néven és még hamisabb címen adott megbízást az énekesnek, a levelet egyedül a Lövsta szemétégető telep részlegvezetője olvasta el, aki elolvasás után összegyűrte, és bedobta a 2. számú kazánba.

1955-ben Ingmar végigkísérte az új királyt az Erik-úton, a hagyományos országjáráson, de egyetlen tervét sem tudta megvalósítani. Már-már kezdte elveszíteni a magabiztosságát, arra gondolt, merészebb akciókat kell indítania, nem elég, hogy csak a közvéleményt akarja átformálni. A király a kövér ülepével biztosabban ül a trónon, mint bármikor a múltban.

– Miért nem hagyod a fenébe az egészet? – érdeklődött Henrietta.

– Már megint negatív a gondolkodásod, kedvesem. Pedig úgy tudom, a teherbe eséshez pozitív gondolatokra van szükség. Olvastam egyébként, hogy nem szabad higanyt innod, mert az árt a kezdődő terhességnek.

– Higanyt? – kérdezte Henrietta. – Mi az ördögnek innék én higanyt?

– Hát ezt kérdem én is! És szóját sem szabad enned.

– Szóját? Az meg micsoda?

– Nem tudom. De nem szabad enned.

1960 augusztusában Ingmar új ötlettel állt elő a fogantatás sikere érdekében, megint olyasmivel, amit olvasott valahol. Csak az volt a baj, hogy nem könnyű elmondani a dolgot Henriettának.

– Szóval, hogyha a fejeden állsz... miközben... izé... azt csináljuk, akkor a spermium könnyebben...

– A fejemen?

Henrietta megkérdezte férjétől, hogy teljesen elment-e a józan esze, de a gondolat mégis szöget ütött a fejébe. Ha így akarja? Ezen ne múljon. Úgyse lesz belőle semmi.

Annál nagyobb meglepetés érte őket, mert régen érezték ilyen jól magukat, mint most, ebben a bizarr pozícióban. Ennek mindketten örömteli felkiáltásokkal hangot is adtak. Sőt, Henrietta, amikor észrevette, hogy Ingmar nem aludt el azonnal, javaslattal fordult feléje:

– Ez nem is volt olyan rossz ötlet, drágám. Ne próbáljuk meg még egyszer?

Ingmar meglepődve vette észre, hogy még ébren van. Eltűnődött Henrietta javaslatán, és azt felelte:

– Egye fene, nem bánom.

Hogy azon az estén az első alkalommal történt-e vagy a másodikon, nem lehet tudni, de tizenhárom terméketlen év után Henrietta teherbe esett.

– Holger, fiam, Holger, nemsokára megérkezel! – lelkendezett Ingmar az asszony hasa fölé hajolva, amikor meghallotta a hírt.

Henrietta, aki sok mindent tudott a virágokról és a méhekről, és nem zárta ki Elza érkezését sem, kiment a konyhába, hogy elszívjon egy cigarettát.

*

Az ezután következő hónapokban Ingmar nagyobb sebességbe kapcsolt. Henrietta növekvő hasa előtt minden este felolvasott egy részt Vilhelm Moberg Miért vagyok republikánus? című írásából. Reggelente is beszélgetett Holgerrel az asszony köldökén keresztül a frissiben támadt köztársaságpárti gondolatairól. Időnként Martin Luther is megkapta tőle a magáét, mert azt mondta: „Istent féljük és szeressük; szüleinket és urainkat meg ne vessük, se haragra ne ingereljük”.

Luther okfejtésében két bökkenőt talált. Az elsőt maga Isten jelentette. Nem a nép választotta. És nem lehet elmozdítani. Természetesen az ember, ha akar, kitérhet a hitéből, de az istenek mind egyformák, egy alomból valók.

A másik ez a „haragra ne ingereljük urainkat” volt. Miféle urakról van szó, és miért ne ingereljük őket haragra?

Henrietta ritkán szólt bele férje monológjaiba, melyeket a hasához intézett, de néha meg kellett akasztania a szóáradatot, ha nem akarta, hogy a tűzhelyen odakozmáljon az étel.

– Várj, még nem fejeztem be – mondta ilyenkor Ingmar.

– De az étel odaég – felelte Henrietta. – Holnap beszélgethetsz még a köldökömmel, de most abba kell hagynod, ha nem akarod, hogy leégjen az egész ház.

Eljött a nagy nap. Egy hónappal korábban, mint várták. Amikor elment a magzatvíz, Ingmar épp szerencsésen hazaérkezett az átkozottul királyi postahivatalából, ahol a kilátásba helyezett súlyos retorziókra való tekintettel meg kellett ígérnie, hogy az elébe kerülő bélyegeken többé nem rajzol szarvakat VI. Gusztáv Adolf fejére. Aztán sűrűsödni kezdtek a fájások. Henrietta bevonszolta magát az ágyába, Ingmar pedig hívni akarta a bábát, de közben úgy belegabalyodott a telefon zsinórjába, hogy végül az egész aljzatot kiszakította a falból. Még akkor is káromkodva állt a konyha küszöbén, amikor bent a szobában Henrietta megszülte gyermeküket.

– Ha befejezted a káromkodást, bejöhetsz – szólt ki Henrietta elfúló hangon. – De hozz magaddal egy ollót, mert van itt egy köldökzsinór, amit el kell vágnod.

Ingmar nem találta meg az ollót (nem ismerte ki magát a konyhában), viszont talált egy csípőfogót a szerszámos ládában.

– Fiú vagy lány? – kérdezte az újdonsült anya.

A rend kedvéért Ingmar odapillantott, ahol a válasz fészkelt, aztán azt mondta:

– Holger. Megmondtam.

És már lehajolt, hogy megcsókolja feleségét, amikor az asszony megszólalt:

– Jaj! Azt hiszem, jön még egy.

Az újdonsült papa összezavarodott. Az imént tanúja lehetett volna fia születésének, ha nem gabalyodik bele a telefon zsinórjába. Most meg, alig pár perccel utána – jön még egy!

Ingmar rendesen fel sem tudta dolgozni az élményt, mivel Henrietta halkan, de erélyesen mindenféle utasításokat adott neki, hogy miket kell csinálnia, ha nem akarja kockára tenni anya és gyermeke életét.

De a helyzet megoldódott, minden jól alakult, attól eltekintve, hogy Ingmar a tervezett egy fiú helyett végül két fiút tartott az ölében. Mégsem kellett volna kétszer próbálkozniuk azon az estén, lám, milyen bonyodalom lett belőle.

Henrietta leintette férjét, ne mondjon már ilyen hülyeségeket, aztán csak nézte a két fiút, előbb az egyiket, azután a másikat. Majd azt mondta:

– Úgy érzem, a bal oldali, az a Holger.

– Igen – mondta tétován Ingmar. – Vagy ő, itt a jobb oldalon.

Könnyen eldönthette volna a kérdést, hogy az az igazi Holger, aki először született, de a nagy kavarodásban, miközben kapkodnia kellett a méhlepénnyel meg mindennel, Ingmar összekeverte az elsőt a másodikkal, és most nem tudta, melyik melyik.

– A kurva életbe! – mondta, de a felesége nyomban rászólt.

Nehogy már szitkozódást kelljen hallgatniuk életükben először csak azért, mert többen vannak a kelleténél.

Ingmar elhallgatott. Újra átgondolta a helyzetet. És döntött.

– Ő a Holger – mondta, és rámutatott a jobb oldali újszülöttre.

– Rendben – mondta Henrietta. – És akkor ki a másik?

– Ő is Holger.

– Holger és Holger? – kérdezte Henrietta, és hirtelen nagyon szeretett volna elszívni egy cigarettát. – Biztos vagy benne, Ingmar?

Ingmar biztos volt benne.

MÁSODIK RÉSZ

Minél több embert ismerünk,

annál többre tartjuk a kutyánkat.

MADAME DE STAËL

5. FEJEZET

Egy névtelen levélről, a világbékéről

és egy éhes skorpióról

Westhuizen mérnök takarítónője ismét csak valamilyen külső, társadalmi jellegű fordulattól várhatta sorsának jobbra fordulását. De nehezen tudta elképzelni, mi hozhat olyan változást az életében, hogy egyáltalán értelme legyen benne a jövő fogalmának, bármiféle jövő legyen is az.

A kutatórészleg könyvtárában lévő könyvek lehetőséget adtak ugyan az összefüggések bizonyos fokú megismerésére, de a könyvek többsége legalább tízéves volt, vagy még annál is régebbi. Nombeko többek között talált egy olyan 1924-es könyvet is, melyben egy londoni professzor kétszáz oldalon keresztül megpróbálja bebizonyítani, hogy a Népszövetség létrejötte és az egyre népszerűbbé váló zenei stílus, a jazz egyidejű elterjedése miatt soha többé nem lesz háború.

Egyszerűbbnek bizonyult a telep kerítésein és falain belül folyó tevékenység megfigyelése. A mérnök szorgalmas munkatársai a legfrissebb jelentések szerint jó néhány kérdést sikeresen megoldottak, köztük az autokatalízis problémáját is, és készen álltak a kísérleti robbantás előkészítésére. Ha a kísérlet sikerül, a projekt befejezése Nombeko elképzeléseihez képest túlságosan hamar bekövetkezik, ő ugyanis még szeretett volna élni egy kicsit.

Az egyetlen, amit tehet, hogy fékezni próbálja a dolgok előrehaladását. Lehetőleg úgy, hogy a pretoriai kormányzat ne rögtön Westhuizen alkalmatlanságára kezdjen gyanakodni. Beérné annyival, ha átmenetileg leállíthatná a Kalahári sivatagban beindított próbafúrásokat.

Az etilénglikolos kísérlet kudarca ellenére Nombeko ismét a kínai lányokhoz fordult segítségért. Megkérdezte tőlük, ki tudnának-e juttatni egy levelet a mamájuk segítségével. Egyáltalán, hogy mennek ki a levelek? Nem ellenőrzi őket senki?

Dehogynem. Az őrség egyik fehér bőrű tagjának nincs is más dolga, mint hogy mindent átnézzen, ami nem a biztonságosnak nyilvánított címzettek valamelyikének szól. És ha bármit gyanúsnak talál, kinyitja. És a feladót minden esetben kihallgatja.

Ez természetesen leküzdhetetlen akadályt jelentett volna, ha egyszer, évekkel ezelőtt a biztonsági főnök nem tart eligazítást a postaforgalomért felelős alkalmazottaknak. Miután részletesen ismertette a kínai lányokkal a biztonsági rendszer működését, kifejtve, hogy az óvintézkedésekre azért van szükség, mert egyetlen emberben sem lehet megbízni, és elnézést kért, mert ki kell mennie a mosdóba, a lányok bizonyságot szolgáltattak rá, hogy mennyire igaza van. Amint magukra maradtak a szobában, átlibbentek az íróasztala túloldalára, befűztek egy megfelelő űrlapot az írógépébe, és kitöltöttek egy további címzett nevére szóló biztonsági igazolást a már meglévő száztizennégy mellé.

– A mamátok nevére – mondta Nombeko.

A lányok bólintottak és mosolyogtak. A biztonság kedvéért elegáns titulust is biggyesztettek a mama nevéhez. A Cseng Lian önmagában gyanús lett volna. A Cseng Lian professzor viszont bizalmat keltett. Kibicsaklott rajta a rasszista logika.

Nombeko arra gondolt, a kínai névnek a professzori cím ellenére is gyanút kellett volna ébresztenie, de úgy látszik, a kockázatos dolgok vállalása és megúszása a lányok alapvető specialitása, kivéve azt az egy esetet, melynek alapján jelenleg ők is éppúgy be vannak zárva erre a helyre, mint ő maga. És ha a név már évek óta jól működik, akkor talán holnap is működni fog. Tehát a kérdés az: küldhetne-e Nombeko egy levelet Cseng Lian professzornak, azzal a kéréssel, hogy a lányok mamája aztán küldje tovább?

– Hát persze! – felelték a lányok, és semmiféle érdeklődést nem mutattak aziránt, hogy Nombeko kinek akar levelet küldeni.

James Earl Carter Jr. Elnök úrnak

Fehér Ház, Washington

Jó napot, elnök úr. Nem árt, ha tudja, hogy Dél-Ajrikában egy folyamatosan részeg barom vezetésével arra készülnek, hogy három hónapon belül felrobbantanak egy körülbelül három megatonnás atombombát. Erre 1978 elején kerül sor a Kalahári sivatagban, közelebbről a 26°44 '26”S és a 22° 11'32”E koordináták metszéspontjában. Ezután Dél-Afrika arra készül, hogy hat ilyen bombát gyárt magának tetszés szerinti felhasználás céljából.

Szívélyes üdvözlettel, egy jó barát

Nombeko a kezére gumikesztyűt húzva leragasztotta a borítékot, megcímezte, és az egyik sarkára ráírta: „Halál Amerikára!” Aztán betette egy másik borítékba, melyet már másnap kézbesítettek egy kínai nevű professzor biztonságosnak nyilvánított johannesburgi címére.

*

A washingtoni Fehér Házat valamikor Nombeko Afrikájából importált fekete rabszolgák építették. Az épület százhetvenhét éves korában, ha lehet, impozánsabb volt, mint eredeti állapotában. Százharminckét szoba volt benne, harmincöt fürdőszoba, hat szint, tekepálya, színházterem. És rengeteg alkalmazott dolgozott a havonta beérkező harmincháromezer küldemény feldolgozásán.

Mindegyiket megröntgenezték, különlegesen kiképzett kutyákkal végigszagoltatták, és egyenként szemügyre vették, mielőtt továbbították őket a címzettekhez.

Nombeko levele átment a röntgenen, túljutott a kutyákon, de amikor egy álmos, de éles szemű ellenőr észrevette az elnöknek címzett borítékon a „Halál Amerikára” feliratot, nyomban riadóztatta a biztonsági szolgálatot. Tizenkét órával később a levelet repülőgép vitte Langley-be, Virginiába a CIA főnökének, Stansfield M. Turnernek. A jelentéstevő ügynök beszámolt a boríték külső megjelenéséről, a rajta lévő ujjlenyomatokról, melyekről elhelyezkedésük és méretük alapján valószínűsíthető, hogy a postai ügykezelés során kerültek rá, a radioaktív sugárzásvizsgálat negatív eredményéről, az autentikusnak látszó postai bélyegzésről, a feladás helyéről, a dél-afrikai Johannesburg 9. számú postai körzetéről, a nyolc nappal korábbi feladási időpontról, valamint a számítógépes szövegelemzésről, amely kimutatta, hogy a levél szövegét A világbékéről című könyvből kivágott szavakból rakták össze, a könyvet egyébként egy angol professzor írta, aki azt állította, hogy a Népszövetség és a jazz együttes erővel békét és boldogságot teremthet a földön, s aki 1939-ben öngyilkosságot követett el.

– A jazz? Világbékét? – kérdezte a CIA főnöke.

– Mint említettem, megölte magát – felelte az ügynök.

A CIA főnöke köszönetet mondott a jelentésért, és magára maradt a levéllel. Húsz perccel később, három telefon után már világosan látta, hogy a levélben közölt információ pontosan megegyezik azzal a három héttel korábbi, a szovjet titkosszolgálattól kapott információval, amelynek akkor nem adott hitelt. Az egyetlen különbség az volt, hogy a névtelen levél megadta a pontos koordinátákat is. Mindent egybevetve az információ teljesen hihetőnek tűnt. A CIA főnök fejében ennek következtében két gondolat fogalmazódott meg:

1) Ki az ördög írta a levelet?

2) Szólni kéne az elnöknek. A levél végtére is neki szól.

Stansfield M. Turner népszerűtlen főnök volt, mivel megbízhatóbb munkatársaknak tekintette a számítógépeket, mint az embereket. A világbékéről című könyvből kivágott szavakat is a gép azonosította, nem ember.

– A jazz? Világbékét? – kérdezte Carter elnök régi iskolatársától, Turnertől, amikor másnap beszélgettek az Ovális irodában.

– Néhány évvel később a szerző megölte magát, elnök úr – felelte a CIA főnöke.

Carter elnök szerette a jazzt, és a gondolat nem hagyta nyugodni. Lehet, hogy annak a szerencsétlen professzornak lényegében igaza volt? És hogy a Beatles és a Rolling Stones rontott el mindent?

A CIA-főnök azt mondta, a Beatlest sok mindenért felelőssé lehet tenni, de a vietnami háború kirobbantását nem lehet az ő számlájukra írni. És azt is mondta, hogy nem hisz magában az elméletben sem, mert ha a Beatles és a Rolling Stones mostanáig nem eliminálta volna teljes mértékben a világbékét, újabban már a Sex Pistols is ezen dolgozik.

– Sex Pistols? – nézett rá az elnök kérdő tekintettel.

– „God save the Queen, she ain’t no human being”* – idézte neki a CIA főnöke.

– Értem – mondta az elnök. – Térjünk a tárgyra. Azok a hülyék Dél-Afrikában tényleg atombombát akarnak robbantani? És egy barom vezeti a projektet?

– Nem tudom, miféle baromról van szó, elnök úr. Arról van információnk, hogy a fejlesztést egy bizonyos Westhuizen nevű mérnök irányítja, aki valamikor kitűnő eredménnyel végzett Dél-Afrika egyik legjobb egyetemén. Nyilván az érdemei alapján szemelték ki erre a feladatra.

De sok minden utalt arra, hogy az információ egyébként helyes. A KGB már volt szíves jelezni, miben mesterkednek arrafelé. És most itt ez a levél, amely úgy van megfogalmazva, hogy a CIA főnöke mérget venne rá, hogy nem a KGB van mögötte. Nem beszélve arról, hogy a CIA saját műholdas felvételei is aktivitást jeleznek a sivatagban, pontosan azon a helyen, ahol az ismeretlen levélíró állítja.

– De miért írta a borítékra, hogy „Halál Amerikára”? – kérdezte Carter elnök.

– Mert ennek az a következménye, hogy a levél az én asztalomra kerül, és azt hiszem, ez volt a levél küldőjének szándéka. Valószínűleg sokat tud arról, hogyan működik az elnök körül a biztonsági szolgálat. Ettől aztán még kíváncsibbak leszünk rá. Ügyes munka, meg kell hagyni.

Az elnök hümmögött. Nem értette, miféle ügyesség van abban, hogy „Halál Amerikára”. Vagy éppenséggel abban az állításban, hogy II. Erzsébet nem emberi lény.

De megköszönte régi barátjának a felvilágosítást – és megkérte a titkárát, hívja fel Vorster miniszterelnököt Pretoriában. Carter elnök személyesen felelt harminckétezer, különféle irányokban felállított, nukleáris töltettel rendelkező rakétáért. Moszkvában Brezsnyev nagyjából ugyanennyiért. A világnak semmi szüksége további hat, hasonló nagyságrendű fegyverre. Itt most határozott fellépésre van szükség!

*

Vorster őrjöngött. Az amerikai elnöknek, ennek a mogyorótermelő baptista parasztnak volt képe felhívni őt, és azt állítani, hogy kísérleti robbantás előkészületei folynak a Kalahári sivatagban. Még a pontos földrajzi koordináták adatait is beolvasta a telefonba. Micsoda légből kapott, alaptalan és megalázó vádaskodás! Vorster dühében végig se hallgatta Cartert, hanem lecsapta a kagylót, de volt annyi esze, hogy ennyivel beérje. Inkább tüstént felhívta Pelindabát, és közölte Westhuizennel, hogy máshol kell robbantania.

– Na de hol? – kérdezte a mérnök, miközben a takarítónője éppen a lába körül mosta fel a padlót.

– Bárhol, csak nem a Kalahari sivatagban – mondta Vorster miniszterelnök.

– De akkor hónapokat csúszunk, még az is lehet, hogy egy egész évet vagy még többet – mondta a mérnök.

– Nem érdekel. Azt csinálja, amit mondok.

*

A takarítónője hagyta, hogy a mérnök két évig töprengjen a kísérleti robbantás új helyszínén, miután a Kalahári sivatag kiesett a számításba vehető helyek közül. Westhuizennek nem volt jobb ötlete annál, mint hogy valamelyik bantusztánban hajtja végre a kísérletet, de ezt maga sem tartotta túl jó ötletnek.

Nombeko érezte, hogy a mérnök tekintélyének árfolyama a piacon újabb mélypont felé közeledik, és hamarosan tenni kell valamit, hogy emelkedésnek induljon. De szerencsére történt valami a külvilágban, ami további fél éves haladékot jelentett a mérnök és takarítónője számára.

Kiderült, hogy B. J. Vorster miniszterelnöknek időközben elege lett honfitársainak az élet minden területén megnyilvánuló elégedetlenségéből és hálátlanságából. Ügyesen eltüntetett hetvenötmillió randot az ország kincstárából, és lapot alapított Polgártárs címmel. A lap, a polgártársak többségétől eltérően, rendkívül pozitív véleményt fogalmazott meg az ország kormányáról, és a kormánynak arról a markáns tulajdonságáról, hogy a bennszülötteket és a külvilágot egyaránt rövid pórázon tudja tartani.

Sajnos, egy példátlanul becstelen polgártárs nyilvánosságra hozta az egész ügyet. És amikor ezzel egy időben a világ amúgy pokolian ellenszenves közvéleménye egy sikeres angolai katonai akciót hatszáz civil lemészárlásának nevezett – Vorster kénytelen volt beadni a lemondását.

– Picsába mindenkivel – mondta még egyszer utoljára, és 1979-ben lelépett a politika színpadáról. Visszatért Fokvárosba, groggal a kezében leült fényűző villájának teraszára, ahonnan arra a Robben-szigetre nyílt kilátás, ahol a terrorista Mandelát tartották fogságban.

Mandela fog elevenen megrohadni, nem én, gondolta, miközben rohadt elevenen.

Utódja a miniszterelnöki székben P. W. Botha, közkedvelt nevén Die Groot Krokodil, a nagy krokodil már az első pelindabai látogatásán alaposan legorombította a mérnököt. Nombeko megértette, hogy a kísérleti robbantás nem várhat tovább. Ezért az egyik délelőtt, amikor a mérnök még beszédképes volt, megszólalt.

– Nézze, mérnök úr – mondta, miközben kiürítette az íróasztalon álló hamutartót.

– Mi van már megint? – kérdezte a mérnök.

– Arra gondoltam... – fogott bele Nombeko, és a mérnök ezúttal nem szakította félbe –, hogy ha Dél-Afrikában ennyire nincs hely sehol, csak a Kalahári sivatagban, ahol viszont robbantási tilalom van érvényben, miért nem próbál a tengeren robbantani?

Dél-Afrikát három oldalról is végtelen tengerek vették körül. Nombeko már régóta úgy gondolta, hogy a kísérlet helyének kiválasztása még egy gyereknek sem okozna különösebb fejtörést, miután a sivatag lekerült a lehetséges helyszínek listájáról. A kis Westhuizen gyerek arca mindjárt fel is derült. De csak egy percre. Aztán eszébe jutott, hogy a titkosszolgálat óvatosságra intette a flottával való együttműködés tekintetében. Miután kiderült, hogy Amerikában Carter elnök tudomást szerzett a Kalahári sivatagban tervezett robbantás előkészületeiről, mindenre kiterjedő vizsgálat indult, melynek eredményeképp a gyanú Johan Charl Walters ellentengernagyra terelődött. Walters ellentengernagy Carter telefonhívása előtt kereste fel Pelindabát, és teljes mélységében ismerte a projekt előkészületeit. Egy alkalommal hét percre egyedül maradt Westhuizen irodájában, amikor a mérnök késve érkezett be egy előre nem látható közlekedési akadály miatt (a kihallgatása során a mérnök e szavakkal írta le azt a tényt, hogy kissé tovább maradt a bárban, ahol a reggeli italát szokta felhörpinteni). A domináns koncepció szerint Walters azért fecsegte ki a titkot az amerikaiaknak, mert rájött, hogy a tengeralattjáróit nem fogják felszerelni atomtöltetű fegyverekkel, és megsértődött.

– Nem bízom a hadiflottában – morogta a bajusza alatt a mérnök a takarítónőjének.

– Akkor kérjen segítséget az izraeliektől – mondta Nombeko.

E pillanatban csengeni kezdett a telefon.

– Igen, miniszterelnök úr... hát persze, hogy tisztában vagyok a jelentőségével... igen, miniszterelnök úr... nem, miniszterelnök úr... ha nem haragszik, ezzel nem értek egyet, miniszterelnök úr. Itt fekszik az íróasztalomon a kidolgozott terv, hogy izraeli közreműködéssel kísérleti robbantást hajtunk végre az Indiai-óceánon. Három hónapon belül, miniszterelnök úr. Köszönöm, miniszterelnök úr, nagyon kedves. Köszönöm még egyszer. Igen, viszonthallásra.

Westhuizen letette a kagylót, és felhajtotta az egész pohár konyakot, amit korábban kitöltött magának. Aztán Nombekóhoz fordult:

– Mit állsz itt? Menj, és kerítsd elő nekem a két izraelit.

A kísérleti robbantást valóban Izraellel közösen hajtották végre. Westhuizen hálával gondolt az egykori miniszterelnök és egykori náci Vorster zseniális húzására, a Jeruzsálemmel való együttműködés létrehozására. Elvégre a háborúban, a szerelemben és a politikában minden eszköz megengedett. Izraelt a telepen a Moszad két nagyképű ügynöke képviselte. A mérnöknek sajnos a kívánatosnál gyakrabban kellett találkoznia velük, és soha nem bírta megszokni fölényes mosolyukat, amely azt közölte vele: „Hogy lehettél annyira hülye, hogy megvettél egy cserepet, amelyen még meg se száradt a festék, és azt képzelted róla, hogy kétezer éves?”

Mivel Walters ellentengernagyot, a feltételezett árulót sikerült távol tartani a kísérlettől, Amerika elvesztette a fonalat. De még mennyire! A robbanást ugyan észlelte az amerikaiak Vela műholdja, de akkor már késő volt.

Az új miniszterelnök, P. W. Botha el volt ragadtatva a robbantás sikerétől, és három üveg Constantia pezsgővel felszerelkezve látogatást tett a kutatóbázison. Koccintani akart Westhuizen mérnökkel, és köszönetet mondani neki a két izraeli Moszad-ügynök és egy helybeli feka felszolgáló jelenlétében. Botha persze soha nem nevezett volna egy fekát fekának, a pozíciója nem engedte meg. De gondolni gondolhatott, amit akart.

A lány felszolgálta, amit fel kellett szolgálnia, egyébként igyekezett belesimulni a fehér tapétába, amennyire csak tudott.

– Gratulálok, mérnök úr – mondta Botha miniszterelnök, és megemelte poharát. – Egészségére!

Westhuizen mérnök láthatólag zavart elfogódottsággal viselkedett hősi szerepében, és halkan újabb pohár italt kért Hogyishívnaktól, miközben a miniszterelnök barátságosan társalgott a Moszad-ügynökökkel.

De a kellemesen oldott hangulat egy pillanat alatt megváltozott. A miniszterelnök ugyanis ismét Westhuizen felé fordult, és azt kérdezte:

– Egyébként mi a véleménye, mérnök úr, a trícium-problematikáról?

*

P. W. Botha múltja nem teljesen különbözött az előző miniszterelnök múltjától. Az ország új vezetőjének mindenesetre több esze volt, mint az elődjének, és szakított a nácizmussal, amikor látta, hova fejlődnek a dolgok, és attól kezdve „keresztény nacionalizmusnak” nevezte meggyőződését. Megúszta az internálást, amikor a szövetségesek kerekedtek felül a világháborúban, és kényszerszünet nélkül vághatott neki a politikusi pályának.

Botha és az egyháza tudta, hogy az Igazság benne van a Bibliában, csak tudni kell jól olvasni. Hiszen már Mózes első könyvében szó esik Bábel tornyáról, az ember próbálkozásáról, hogy feljusson az égbe. Isten ezt elbizakodottságnak tartotta, megharagudott, szétszórta a népeket, szétkergette az embereket a világban, és büntetésül nyelvzavart bocsátott rájuk.

Sokféle ember, sokféle nyelv. Isten akarata a népek különválasztása. Zöld jelzés a legfelső helyről az emberek bőrszín szerinti megkülönböztetésére.

A nagy krokodil úgy érezte, Isten segít neki a ranglétra megmászásában is. Hamarosan hadügyminiszter lett elődje, Vorster kormányában. Ebből a posztból vezényelte le az Angolában rejtőző terroristák elleni légitámadást, melyet az értetlenkedő külvilág ártatlan emberek lemészárlásának nevezett. „Fényképek bizonyítják!”, mondta a világ. „Ami igazán fontos, azt nem lehet látni”, mondta a krokodil, de ezzel csak a saját anyját tudta meggyőzni.

Westhuizen mérnök problémája abból fakadt, hogy P. W. Botha apja katonatiszt volt, harcolt a második búr háborúban, és fia is mintegy a vérében hordozta a katonai kérdések és stratégiák iránti érdeklődést. Ezért értett valamennyire a haditechnikához, és ezen belül az atomfegyverkezési programhoz is, melynek legmagasabb szintű szakértője maga a mérnök volt. Bothának semmi oka nem volt feltételezni, hogy a mérnök blöfföl, és nem ért semmihez. Igazából csak társalogni akart.

*

Westhuizen már tíz másodperce hallgatott, a helyzet kezdett egyre kínosabbá válni – takarítónője számára pedig egyenesen életveszélyessé. Nombeko arra gondolt, hogy ha ez az idióta nem válaszol a világ legegyszerűbb kérdésére, akkor vége van. Rögtön utána pedig neki is. Unta már, hogy megint meg kell mentenie, de azért elővette a zsebéből a Klipdrift konyakkal töltött, barna színű orvosságos üveget, a mérnökhöz lépett, és azt mondta, látja, hogy Westhuizen úrnak megint asztmás tünetei vannak.

– Tessék, igyon ebből egy kortyot, hogy visszanyerje a beszédkészségét, és elmondhassa a miniszterelnök úrnak, hogy a trícium rövid felezési ideje nem jelent problémát, mert nincs köze a bomba hatóerejéhez.

A mérnök az utolsó cseppig kiitta az orvosságot, és mindjárt jobban érezte magát. Eközben Botha miniszterelnök elképedve bámult a felszolgálónőre.

– Maga tudja, mi az a trícium-problematika? – kérdezte.

– Jaj, hova gondol, dehogy tudom – nevetett Nombeko. – Csak mindennap itt takarítok, és a mérnök úr egész idő alatt mást sem csinál, mint ilyen furcsaságokat mondogat magában. És van, ami beleragad az emlékezetembe. Miniszterelnök úrnak tölthetek még egy kicsit?

Botha miniszterelnök a teli pezsgőspohárral a kezében sokáig nézett Nombeko után, miközben a lány visszaolvadt a tapétába. Közben a mérnök a torkát köszörülte, és elnézést kért az asztmás roham és a felszolgáló szemtelen kotyogása miatt.

– Szóval a trícium felezési ideje irreleváns a bomba hatóereje szempontjából – mondta a mérnök.

– Ezt már a felszolgálónő is mondta – jegyezte meg mogorván a miniszterelnök.

Botha nem folytatta a témát, nem tett fel több nehéz kérdést, és hamarosan a jókedve is visszatért, hála a szorgalmasan töltögető Nombekónak. Westhuizen túlélte ezt a válságot is. És vele együtt a takarítónője is.

Miután az első bomba elkészült, a továbbiakat úgy kezdték el építeni, hogy két, egymástól független, magasan képzett szakemberekből álló munkacsoport párhuzamosan dolgozott a sajátján az első bomba mintáját követve. Mind a két csoporttól azt kérték, hogy rendkívül pontosan dokumentálják az egész folyamatot. Ennek segítségével aztán részletesen össze tudják hasonlítani egymással a 2. és 3. számú bombát – először egymással, azután az 1. számúval. Az összehasonlítást a mérnök egymaga végezte el, más nem láthatta az adatokat (a takarítónőn kívül, aki nem számított).

Ha a két bomba minden elemében megegyezik egymással, akkor mind a kettő jó. Két, magas szinten és egymástól elkülönülten dolgozó munkacsoport nem követhet el hasonló hibákat. Hogyishívnak szerint ennek a statisztikai valószínűsége 0,0054 százalék.

Nombeko továbbra is azt kereste, mi nyújthatna számára valami reményt. A kínai lányok tudtak egyet s mást, például azt, hogy az egyiptomi piramisok Egyiptomban vannak, meg azt, hogyan kell kutyákat megmérgezni, és mire kell vigyázni, amikor tárcát emelünk el egy kabát belső zsebéből. Nagyjából ennyit.

A mérnök gyakran morfondírozott magában Dél-Afrika és a világ előrehaladásáról, de ezzel az információval óvatosan kellett bánni, szűrni és értelmezni kellett, mivel a mérnök szerint a politikusok általában vagy hülyék, vagy kommunisták, és a döntéseik is vagy hülyék vagy kommunisták. Az utóbbi kategóriába tartozó politikusok, a kommunisták, ráadásul hülyék is voltak.

Amikor Amerikában a nép egy hollywoodi színészt választott meg az ország új elnökének, a mérnök nemcsak az új elnököt, hanem az ország népét is hülyének nyilvánította. Igaz, Ronald Reagan megúszta, hogy kommunistának nevezze. A mérnök inkább az elnök feltételezett szexuális orientációját vette górcső alá, abból indulva ki, hogy az a férfi, akinek az ízlése bármilyen szempontból eltér az övétől, az homoszexuális.

Bármilyen sokat lehetett tanulni a kínai lányoktól és a mérnöktől is, hírforrásként nem vehették fel a versenyt a mérnök irodájának előszobájában lévő televízióval. Nombeko titokban be szokta kapcsolni, és követte a híreket és a vitaműsorokat, miközben látszólag a padlómosással volt elfoglalva. Ez az előszoba a hozzá tartozó folyosóval a kutatótelep messze legtisztább helyisége volt.

– Már megint itt lábatlankodsz? – kérdezte bosszankodva a mérnök, amikor egyszer, délelőtt fél tizenegy körül megérkezett a munkahelyére, legalább negyedórával a szokásosnál korábban. – És ki kapcsolta be a tévét?

Az információszerzés perspektívájából nézve a történet akár rosszul is végződhetett volna, de Nombeko ismerte már a mérnököt. Válasz helyett témát váltott:

– Láttam egy fél üveg Klipdriftet a mérnök úr íróasztalán, amikor bent takarítottam, és arra gondoltam, kiöntöm, mert biztosan állott már. De nem voltam benne biztos, gondoltam, előbb megkérdezem a mérnök úrtól.

– Kiöntöd? Te nem vagy normális! – horkant fel a mérnök, és besietett az irodájába, hogy megnézze, ott van-e még asztalán az éltető nedű. És hogy megelőzze Hogyishívnak jóvátehetetlen károkozását, az üveg tartalmát gyorsan áthelyezte saját vérkeringésének közegébe – feledve a bekapcsolt tévét és a lábatlankodó takarítónőt.

*

Aztán egy nap mégiscsak megszületett.

A lehetőség.

Ha Nombeko jól dönt, és kölcsönkap egy adagot a mérnök szerencséjéből, szabad ember lehet. Üldözött, de mégis szabad. Az alkalom – Nombeko semmit nem tudott róla – a föld túlsó oldalán csírázott ki.

Kína valódi vezetője, Teng Hsziao-ping mindig nagyon tehetségesen cselezte ki a vetélytársait, már jóval azelőtt is, hogy a szenilis Mao Ce-tung végleg lehunyta volna szemét. A leglátványosabb húzása talán az volt, amikor – a szóbeszéd szerint – megakadályozta, hogy Mao jobbkeze, a rákban szenvedő Csou En-laj megfelelő kezelést kapjon. Rákban szenvedni kezelés nélkül ritkán vezet jóra. Persze ez nézőpont kérdése. Csou En-laj mindenesetre meghalt, húsz évvel azután, hogy a CIA megpróbálta levegőbe repíteni.

Ezután lépett színre a „négyek bandája”, melyet Mao utolsó felesége vezetett. De amint az öreg kilehelte lelkét, a négyeket elfogták és bezárták, Teng pedig gyorsan elfelejtette, hova tették a kulcsot.

Külpolitikai viszonylatban a moszkvai fatuskó, Brezsnyev irritálta legjobban. Akit egy másik fatuskó, Andropov követett. Akinek helyét azután Csernyenko foglalta el, hármójuk közül a legnagyobb fatuskó. Csernyenko szerencsére alighogy fellépett a nagypolitika színpadára, örökre lelépett onnan. Állítólag az amerikai Ronald Reagan rémítette halálra a csillagháborús tervével. Mostanában valami Gorbacsov nevezetű vette át a kormányrudat... a változatosság kedvéért nem fatuskó, hanem zöldfülű. Sokat kell még tanulnia, ha bizonyítani akar.

Az örökös gondok közé tartozott, egyebek mellett, Kína afrikai szerepvállalása. A Szovjetunió már évtizedek óta belepiszkál a különféle afrikai felszabadítási harcokba. Ékes példa rá legutóbbi angolai beavatkozásuk. Szovjet fegyverekkel látták el az MPLA-t cserébe a megfelelő ideológiai recept választásáért. A szovjet receptért, természetesen. Hogy rohadnának meg!

A szovjet befolyás Angolában és más országokban Afrika déli felén szembemegy mindazzal, amit az USA és Dél-Afrika szeretne elérni. Mi legyen Kína szerepe ebben az általános felfordulásban? Álljanak be a renegát moszkvai kommunisták háta mögé? Vagy paktáljanak le az amerikai imperialistákkal és a pretoriai apartheid rendszerrel?

Hogy rohadnának meg, mind egy szálig!

Megtehették volna, hogy nem vállalnak semmiféle szerepet, kiszállnak az egészből. Ha nem volna ott a feltételezett kapcsolat Dél-Afrika és Tajvan között.

Nyílt titok volt, hogy az USA megakadályozott egy kísérleti atomrobbantást a Kalahári sivatagban. Vagyis mindenki sejtette, hogy Dél-Afrika miben sántikál. A „mindenki” ebben az összefüggésben az összes valamirevaló titkosszolgálatot jelentette.

A legnagyobb problémát az okozta, hogy Teng íróasztalán a Kalahári-jelentés mellett még egy titkosszolgálati jelentés feküdt, amely szerint Dél-Afrika Tajpejjel is tárgyal az atomfegyver ügyében. A tajvaniak felszerelése a szárazföldi országrészre irányítható rakétákkal Kína számára teljességgel elfogadhatatlan. Ha ez megtörténne, a fegyverkezés eszkalációja soha nem látott méreteket öltene a Dél-kínai-tenger övezetében. Amelynek közelében ott ólálkodik az amerikaiak csendes-óceáni flottája is.

Valahogy tehát foglalkozni kell azzal az undorító apartheid-rezsimmel. A titkosszolgálat főnöke ugyan azt javasolta, hogy ne csináljanak semmit, hagyják a dél-afrikai rezsimet magától meghalni. Igaz, ezért a tanácsáért az állásával fizetett – hiszen miért volna Kína nagyobb biztonságban, ha Tajvan összeszűri a levet egy szabadesésben lévő, atomfegyverrel rendelkező országgal? A titkosszolgálat volt főnöke ma is ezen a kérdésen töpreng új állomásfőnök-helyettesi beosztásában a pekingi metró egyik megállóhelyén.

Az ügyet valahogy kezelni kell. Így vagy úgy.

Teng maga semmiképp nem mehetett el Dél-Afrikába, nem fotóztathatta le magát az egykori náci Botha társaságában (még ha érzett is leheletnyi kísértést rá, a dekadens nyugatnak kis dózisokban mégiscsak van valami bája). És nem küldhette oda a közeli munkatársait sem. Semmiképp nem kelthetett olyan benyomást, mintha Peking és Pretoria jó viszonyban volna egymással.

Másfelől viszont azzal se menne sokra, ha odaküldene egy alacsonyabb beosztású, aktatologató tisztviselőt, aki nem rendelkezik a megfigyeléshez szükséges képességgel és érzékkel. Ha pedig nincs megfelelő tekintélye, akkor audienciát sem fog tudni kieszközölni Bothánál.

Egyszóval: olyan emberre van szükség, aki eredményt tud elérni – de közben olyan legyen, aki kívül esik a politikai bizottság hatókörén, és akit nem tekintenek magától értődő módon Peking képviselőjének. Teng Hsziao-ping a megfelelő embert a Guizhou járás fiatal párttitkárának személyében találta meg. Ebben a járásban szinte többféle népcsoport él, mint ahány ember, de az ifjú párttitkár már bebizonyította, képes összetartani olyan széthúzó és viszálykodó kisebbségeket, mint a yao, miao, yi, qiang, dong, zhuang, buyi, bai, tujia, gelao és shui.

Aki képes tizenegy labdát egyszerre a levegőben tartani, az kezelni tudja a vén náci Bothát is, gondolta Teng, és intézkedett, hogy a szóban forgó fiatalembert indítsák útnak Pretoriába.

A feladat: virágnyelven közölni Dél-Afrikával, hogy a nukleáris fegyverkezés ügyében az együttműködés Tajvannal Kína számára elfogadhatatlan, valamint megértetni a dél-afrikaiakkal, kivel szállnak szembe, ha úgy döntenek, hogy a szembeszállást választják.

*

P. W. Botha nem lelkesedett érte, hogy fogadjon egy tartományi vezetőt Kínából, méltóságán alulinak tartotta. Egyébként a méltósága nemrég még nagyobb lett, mint korábban volt, miniszterelnökből államelnök lett. Hogy veszi az ki magát, ha ő – az elnök! – minden jöttment kínait csak úgy fogadna? Ha minden kínait fogadna, akár csak másodpercekre is, tizenháromezer évig mást se csinálna. Botha nem gondolta, hogy ilyen sokáig élne. Ellenkezőleg, fáradtnak, elnyűttnek érezte magát, új hivatala ellenére.

Közben persze értette Kína taktikáját, hogy gyalogfutárt küldenek hozzá. Peking el akarja kerülni, hogy azzal vádolják, barátkozik a pretoriai kormánnyal. Ez fordítva is így van, ami azt illeti.

Marad a kérdés, hogy vajon mit akarnak. Valamit Tajvannal kapcsolatban? Az vicces volna, hiszen az együttműködés a tajvaniakkal már régen véget ért, nem lett belőle semmi.

Lehet, hogy mégis találkoznia kellene azzal a gyalogfutárral.

– Furdal a kíváncsiság, olyan vagyok, mint egy gyerek – mondta magában, és mosolygott, noha semmi oka nem volt a mosolygásra.

Mivel egy elnök nem fogadhat egy gyalogfutárt, a protokoll megszegésének élét Botha úgy akarta tompítani, hogy a kínai vendég nívóján szervezi meg a találkozót, egy vacsorát – amire ő mintegy véletlenül fog becsöppenni. Nahát, maguk itt? Csatlakozhatok? Valahogy így.

Botha felhívta a szigorúan titkos atomfegyverkezési program vezetőjét, és utasította, hogy fogadjon egy kínai vendéget, aki az elnökkel szeretne találkozni; vigye el szafarira, utána pedig üljenek be egy jó vendéglőbe. A vacsoráig a mérnöknek az a feladata, tegye világossá vendége számára, milyen magas színvonalú a dél-afrikai hadiipari kutatás és fejlesztés, de úgy, hogy magáról az atomfegyverkezési programról azért ne essék szó.

Fontos, hogy az üzenet világos legyen, és eljusson a megfelelő fülekbe. Erőt kell mutatni, de nem kell mondani semmit. Véletlenül Botha elnök is arra fog járni, enni utóvégre ő is szokott, és szívesen leül majd a mérnök és a kínai asztalához.

– Persze csak ha Westhuizen mérnök úrnak nincs ellene kifogása.

A mérnök fejében vadul kergették egymást a gondolatok. Fogadnia kell egy vendéget, akivel az elnök nem akar találkozni. El kell neki mondania mindent úgy, hogy nem mond el semmit, és eközben az elnök, aki nem akar találkozni a vendéggel, csatlakozni fog hozzájuk, hogy találkozzon a vendéggel.

A mérnök felfogta, hogy az előtte álló feladat során könnyen hülyét csinálhat magából. Annyit mindenesetre megértett, hogy most azonnal meg kell hívnia az elnököt arra a vacsorára, amit az elnök az imént rendelt meg.

– Szívesen látjuk elnök urat a vacsorára! – mondta Westhuizen. – Ez csak természetes! Mikor lesz egyébként ez a vacsora? És hol?

Imigyen lett eredetileg Teng Hsziao-ping Pekingben megfogalmazott problémájából Westhuizen mérnök problémája Pelindabában. Lényegében semmit nem tudott arról a projektről, aminek ő volt a vezetője. Társalogni és nagy tudású embernek mutatkozni, amikor ennek az ellenkezője igaz, nem könnyű dolog. A megoldás az, hogy magával kell vinnie Hogyishívnakot afféle kisegítő személyzetként. Hogy diszkréten elláthassa a mérnököt a projekttel kapcsolatos okos gondolatokkal, amelyek közben nem mondanak róla túl sokat. Vagy túl keveset.

Ennek az eldöntését Hogyishívnak nagyszerűen meg fogja oldani.

Mint minden egyebet – a rémes perszóna.

*

A mérnök a másnapi szafari és a vacsora előtt – az utóbbin maga az államelnök is részt vesz – pontos utasításokkal látta el takarítónőjét. A biztonság kedvéért és a tévedések elkerülése érdekében Nombeko az utasítások megfogalmazásában is segített a mérnöknek.

Ezek értelmében kartávolságnyira kell tartózkodnia a mérnöktől. Valahányszor alkalom adódik rá, a társalgásban felhasználható elmésségeket kell a mérnök fülébe súgnia. Egyébként csendben kell maradnia, és úgy kell viselkednie, mintha ott se volna, mintha – élethelyzetének megfelelően – egyáltalán a világon sem volna.

Nombekót kilenc évvel ezelőtt arra ítélték, hogy hét évet kell eltöltenie a mérnök szolgálatában. Amikor a büntetés kiszabott ideje letelt, nem emlékeztette rá a mérnököt, mivel úgy döntött, jobb, ha az életet választja és a rabságot, mint a halált és a szabadságot.

De most hamarosan átjut a drótkerítésen és az aknamezőn, és kilométerek fogják elválasztani az őröktől és új őrkutyáiktól. Ha sikerül megszabadulnia őrzőitől, ő lesz Dél-Afrika egyik legkeresettebb személye. A rendőrség, a titkosszolgálat és a katonaság mindenütt a nyomában lesz. Talán csak egy helyen nem fogják keresni, a pretoriai nemzeti könyvtárban. És elsősorban éppen oda szeretett volna eljutni.

Persze csak akkor, ha sikerül kiszabadulnia.

A mérnök volt olyan kedves, és tájékoztatta Nombekót, hogy a sofőr, aki egyben a szafari vezetője is, fegyvert visel, és utasítva van, hogy nemcsak a rájuk támadó oroszlánokat kell lelőnie, hanem a menekülő takarítónőket is, ha ilyenek netán a szeme elé kerülnek. A biztonság kedvéért maga a mérnök is úgy döntött, hogy fegyvert tart magánál. Egy 9x19 mm-es Glock 17 lapult az övére erősített pisztolytáskában, tizenhét tölténnyel a tárjában. Arra nem jó, hogy elefántokat ejtsen el vele, vagy akár csak orrszarvúkat, de arra igen, hogy ötvenkilós takarítónőket.

– Ötvenhárom, ha szabad kérnem – mondta Nombeko.

Megfordult a fejében, hogy adandó alkalommal kinyitja az irodában található ládát, ahol a mérnök a pisztolyát tartja, és kiüríti a tárat, de letett róla. Mert ha a szeszkazán minden valószínűség ellenére mégis észrevette volna a dolgot, a gyanú azonnal rá terelődik, és menekülési kísérlete meghiúsul, mielőtt elkezdődhetett volna.

Inkább úgy döntött, nem kapkodja el a dolgot, kivárja a megfelelő pillanatot, akkor azonban a lehető legnagyobb sebességgel beveti magát a vadonba. Úgy, hogy lehetőleg se a sofőr, se a mérnök ne lőhesse hátba. És hogy lehetőleg ne találkozzon egyetlen olyan állattal sem, mellyel a szafari során találkozni szerettek volna.

Vajon az alkalom mikor lesz megfelelő? Délelőtt még biztosan nem, mert a sofőr résen van, a mérnök pedig még eléggé józan ahhoz, hogy mást is eltaláljon a saját lábán kívül. Talán inkább a szafari végén, de még a vacsora előtt, amikor Westhuizen már kellően be van szívva és be van tojva az elnökkel való találkozás miatt? És amikor a sofőr már inkább pihenni szeretne a sokórás szafarizás után?

Igen, akkor. Csak fel kell ismerni a pillanatot, ha eljön, és meg kell ragadni.

*

Megkezdődött a szafari, a csapat útnak indult. A kínai hozta magával a saját tolmácsát. A nap rosszul kezdődött, mert a tolmácsnak vizelnie kellett, és meggondolatlan módon a magas fűben akart könnyíteni magán. Még nagyobb meggondolatlanság volt részéről, hogy szandált viselt a szafarin.

– Segítség, meghalok – mondta, amikor szúrást érzett bal lábának nagyujján, és meglátta a távozó skorpiót a fűben.

– Nem kellett volna rendes, zárt cipő nélkül kimenned a magas fűbe, és egyáltalán nem, ha így fúj a szél – mondta Nombeko.

– Segítség, meghalok – mondta ismét a tolmács.

– Ha fúj a szél, akkor miért nem? – kérdezte a mérnök, akit egyáltalán nem érdekelt a tolmács egészségi állapota, csak kíváncsi volt.

Nombeko elmagyarázta, hogy a rovarok az erős szélben a vastag fűszálak között keresnek menedéket, ami arra ingerli a skorpiókat, hogy élelemszerzés reményében előbújjanak lyukaikból. Az egyiknek ma egy emberi nagylábujj került az útjába.

– Segítség, meghalok – mondta még egyszer a tolmács.

Nombeko rájött, hogy a siránkozó tolmács tényleg azt gondolja, amit mond.

– Nem halsz meg, ebben biztos vagyok – mondta. – A skorpió kicsi volt, te pedig nagy vagy. De ha akarod, beküldhetünk a kórházba, ahol rendesen ellátják a sebedet. A lábujjad háromszorosára fog dagadni, és megkékül, és rohadtul fájni fog, ha megbocsátod a keresetlen szavakat. De a tolmácsolásra biztosan nem leszel alkalmas.

– Segítség, meghalok – mondta negyedszer a tolmács.

– Szinte már kívánom, hogy igazad legyen, ha nem hagyod abba – mondta Nombeko. – Mi volna, ha nem keseregnél tovább azon, hogy meghalsz, amikor nem halsz meg, inkább megpróbálnál pozitívan gondolkodni, és annak örülni, hogy nem egy kobra mart meg, amibe biztosan belehalnál. Most már megtanulhattad, hogy Afrikában nem lehet akárhol büntetlenül vizelni. Mindenütt vannak rá megfelelő alkalmatosságok. Ahonnan én jövök, ott egész sor van belőlük egymás mellett.

A tolmács pár másodpercre elnémult a rémülettől, mert arra gondolt, hogy a skorpió, amelyik megmarta, akár kobra is lehetett volna, és akkor tényleg meghal. Közben a sofőr kerített egy autót egy másik sofőrrel, hogy beszállítsák a tolmácsot a kórházba.

A skorpiócsípés áldozatát beültették egy Land Rover hátsó ülésére, ahol többször is megismételte egészségi állapotából fakadó kilátásaira vonatkozó álláspontját. A sofőr égnek fordította tekintetét, és elindította az autót.

A mérnök és a kínai egymásra nézett.

– Most mi lesz? – motyogta magában a mérnök afrikaans nyelven.

– Most mi lesz? – motyogta magában a kínai a maga wu nyelvjárásában.

– Uraságod véletlenül nem Jiangsuba való? – kérdezte Nombeko ugyanabban a nyelvjárásban. – Esetleg épp Jiangyanból?

A kínai, aki a Jiangsu tartománybeli Jiangyanban született és nőtt fel, nem hitt a fülének.

Ha a mérnök bosszantásáról van szó, ennek a Hogyishívnaknak az arcátlansága nem ismer határokat! Most például leáll beszélgetni egy teljesen érthetetlen nyelven a kínai vendéggel, és a mérnök képtelen ellenőrizni, miről van szó.

– Bocsánat, de mi a fene folyik itt? – kérdezte a mérnök.

Nombeko elmagyarázta, hogy ő és a vendég véletlenül ugyanazt a nyelvet beszélik, és így nem jelent akadályt, hogy a tolmács hamarosan már a kórházban jajgat a kékre dagadt lábujja miatt, ahelyett, hogy a munkáját végezné. Ha a mérnök úrnak nincs ellene kifogása, természetesen. Vagy inkább azt szeretné, hogy némán üldögéljenek egymás mellett egész nap és az este folyamán is?

Nem, ezt a mérnök nem akarta. De megkérte Hogyishívnakot, hogy szorítkozzon a tolmácsolásra, és semmi másra. A társalgást a kínaival inkább mellőzze.

Nombeko megígérte, hogy csak annyit társalog, amennyit feltétlenül szükséges. Reméli, a mérnök megérti, hogy ha a kínai kérdez valamit, akkor válaszolnia kell. Elvégre a mérnök úr is mindig azt mondja, hogy akkor beszéljen csak, ha kérdezik. És talán nem is baj, hogy a dolgok így alakultak:

– A mérnök úr szinte bármit mondhat, amit akar a korszerű fegyvergyártási technológiákkal és egyéb olyan dolgokkal is kapcsolatban, amikben nem teljesen kompetens. Ha valamit nem jól mond – és ezt ugye nem zárhatjuk ki? –, akkor én azt fordítás közben kijavíthatom.

Hogyishívnaknak lényegében igaza volt. És mivel a lány mélyen alatta volt minden tekintetben, nem kellett kiütést kapnia tőle. Élni annyi, mint túlélni, gondolta a mérnök. Érezte, a véletlenek sorozata megnövelte annak az esélyét is, hogy az esti vacsorát is túléli az elnök és a kínai társaságában.

– Ha rendben lebonyolítod, megpróbálom elintézni neked az új súrolókefét – mondta.

A szafari sikeresen lebonyolódott, közelről láthatták mind az ötféle nagyvadat. Közben szakítottak időt kávézásra és némi társalgásra is. Nombeko szerét ejtette, hogy elmondja a kínainak, hogy Botha elnök öt óra múlva véletlenül erre fog járni. A kínai megköszönte a felvilágosítást, és megígérte, hogy amennyire csak tud, meg fog lepődni. Nombeko azt viszont nem mondta el neki, hogy még egy meglepetés éri majd őket, amikor a szafari éttermében vacsora közben a tolmácsuk egyszer csak eltűnik. Ők meg csak ülnek, és nézik egymást.

Nombeko kiszállt a Land Roverből, és a mérnökkel együtt bement a vendéglőbe. Minden gondolata a közelgő szökése körül forgott. Hol lenne jobb, a konyhán keresztül, a hátsó kijáraton? És mikor? Valamikor a főfogás és a desszert között?

Töprengését a mérnök szakította félbe, aki megtorpant, és ujjával épp őrá mutatott.

– Ez itt micsoda? – kérdezte.

– Ez? – felelte Nombeko. – Ez én vagyok. Akárhogy is hívnak.

– Nem ezt kérdeztem, te hülye. Ami rajtad van.

– Ez egy dzseki.

– És miért van rajtad?

– Mert az enyém. Ha szabad kérdeznem, nem ivott ma egy kicsivel több konyakot a mérnök úr a kelleténél?

A mérnök abbahagyta a számonkérést, és a tárgyra tért:

– Arról beszélnék, ha egyáltalán volna annyi eszed, hogy végighallgass, hogy ez a dzseki förtelmesen néz ki.

– Ez az egy dzsekim van, mérnök úr.

– Nem érdekel. Nem nézhetsz úgy ki, mintha egyenesen a nyomornegyedből jönnél, ha egyszer az ország elnökével találkozol.

– Pedig pontosan ez a helyzet – mondta Nombeko.

– Vedd le azonnal a dzsekidet, és hagyd kinn a kocsiban! És szedd a lábad, mert az elnök már vár.

Nombeko megértette, hogy szökési terve e pillanatban zátonyra futott. Egyetlen dzsekijének korca tele van gyémántokkal, ebből fog élni élete hátralevő részében – ha a körülmények engedik, hogy éljen. Nélkülük, szökevényként, a dél-afrikai jogtiprókkal a nyomában... nem, akkor inkább marad, ahol van. Elnökök, kínaiak, bombák és mérnökök között. És bevárja sorsát.

*

A vacsora azzal kezdődött, hogy Westhuizen mérnök elmesélte az elnöknek a délelőtti balesetet a skorpióval, de megnyugtatta, hogy nincs baj, mert volt olyan előrelátó, hogy magával hozta az egyik szolgálóját, aki történetesen beszél kínaiul.

Egy fekete, dél-afrikai nő, aki beszél kínaiul? Egyébként nem ugyanarról a nőről van szó, aki az elnök első pelindabai látogatása alkalmával felszolgált és közben véleményt nyilvánított a trícium-problematikáról? P. W. Botha úgy döntött, nem firtatja a dolgot, amúgy is fáj a feje. Beérte annyival, hogy a mérnök megnyugtatta, a nő nem jelent biztonsági kockázatot, azon egyszerű oknál fogva, hogy soha nem hagyja el a kutatóközpont területét.

P. W. Botha átvette a társalgás irányítását, mégiscsak ő volt az elnök. Azzal indított, hogy mesélni kezdte a vendégnek Dél-Afrika dicső történetét. Nombeko, a tolmács már beletörődött a gondolatba, hogy a fogságban töltött éveinek száma több is lehet az eddigi kilencnél. Az ellenkezőjével kecsegtető azonnali ötletek híján így aztán pontosan fordította, amit hallott.

Az elnök folytatta elbeszélését Dél-Afrika dicső múltjáról. Nombeko szóról szóra fordította.

Az elnök még tovább folytatta elbeszélését Dél-Afrika dicső múltjáról. Nombeko elunta, hogy még több olyan információval traktálja a kínait, amire annak semmi szüksége. Úgyhogy azt mondta neki:

– Ha kínai úr óhajtja, fordíthatom tovább az elnök önelégült szövegét, az ország múltjának fényezését. De ha nem kíváncsi rá, elmondhatom, hova fog kilyukadni: oda, hogy nagyon jól értenek a korszerű fegyverek gyártásához, és hogy ezt maguknak, kínaiaknak is respektálniuk kell.

– Köszönöm a kisasszony őszinteségét – mondta a kínai. – Teljesen igaza van, nem kívánok már több történetet végighallgatni országuk nagyszerűségéről. De akkor most fordítsa le, kérem, hogy hálás vagyok az érdekfeszítő történelmi előadásért.

A vacsora folytatódott. A főfogás magasságában Westhuizen úgy érezte, ideje, hogy mondjon valamit a saját nagyszerűségéről is. Egy rakás technikai jellegű hazugságot hordott össze, amiben nem volt semmiféle rendszer. De olyan mértékben belebonyolódott, hogy még az elnök is elvesztette a fonalat (megint mellé szegődött a szerencséje, ami addig fog kitartani mellette, amíg el nem fogy). Nombeko küszködött egy darabig a mérnök zagyvaságainak fordításával, aztán abbahagyta, és azt mondta:

– Nem terhelem tovább uraságodat a mérnök üres fecsegésével. A lényeg a következő: mára már tudják, hogyan kell atombombát építeni, többet meg is építettek már – annak ellenére, hogy a mérnök felügyeli a folyamatot. De nem látok egyetlen tajvanit sem a kertek alatt ólálkodni, és nem tudok róla, hogy akár egyetlen bomba is exportra készülne. És szeretném megkérni, adjon valamilyen udvarias választ az eddigiekre, aztán javasolja, hogy a tolmács is egyen néhány falatot, mert mindjárt éhen halok.

A kínai küldött elbűvölőnek tartotta Nombekót. Barátságosan mosolygott, és azt mondta, nagyon imponál neki Westhuizen úr tudása, ami tiszteletet érdemel. Azt is mondta, hogy távol álljon tőle a dél-afrikai szokások elítélése, ilyesmiről szó sincs, de a kínai hagyományok szerint nem lehet úgy étkezni, hogy valaki az asztalnál nem eszik együtt a többiekkel. Ő maga most kényelmetlenül érzi magát látva, hogy a kitűnő tolmács semmit nem kap enni, és reméli, az elnök úr megengedi neki, hogy a saját ételét megossza vele.

Botha elnök pattintott az ujjával, és rendelt egy adag ételt a bennszülöttnek is. Nem dől össze a világ, hadd tömje meg a hasát, ha a vendégnek ez tetszik. A beszélgetés amúgy is jól alakul, a kis kínai nem sok vizet zavart.

Mire a vacsora véget ért, a következők történtek:

1) Kína tudomást szerzett róla, hogy Dél-Afrika atomfegyverrel rendelkezik,

2) Nombeko örök barátot szerzett magának a kínai Guizhou járás párttitkárában,

3) Westhuizen mérnök túlélt egy újabb válságot, mivel...

4) P. W. Botha elégedett volt a fejleményekkel, bár nem sokat értett az egészből.

És végül, de nem utoljára:

5) a huszonöt éves Nombeko Mayeki továbbra is Pelindaba foglya maradt, de életében először teleehette magát.

6. FEJEZET

Holgerről és Holgerről

és egy megszakadó szívről

Ingmarnak mindig is az volt a terve, hogy Holgert születésétől kezdve republikánus szellemben neveli. A gyerekszoba egyik falára kiszögezte Charles de Gaulle és Franklin D. Roosevelt nagyalakú portréját, egymás mellé, nem gondolva arra, hogy ez a két ember nem kedvelte egymást. A másik falra a finn elnök, Urho Kekkonen képét szögezte ki. A három férfiú azzal szolgált rá a megtiszteltetésre, hogy mindegyiküket a nép választotta meg. Államelnökök voltak.

Ingmar elborzadva gondolt rá, hogy valaki egyszerűen beleszülethet egy egész nemzet vezetőjének szerepébe, amit csak tetéz az illető személyes tragédiája, hiszen nem tud védekezni az ellen, hogy élete első napjától kezdve a szerepéhez illő szellemben neveljék. Gyerekkínzásnak kellene minősíteni, gondolta magában, és a biztonság kedvéért az egykori argentin elnök, Juan Perón képmását is kiakasztotta a még meg sem született Holger szobájának falára.

Ingmar, aki az ügyek gyors elintézésének híve volt, azon is előre aggódott, hogy a törvény szerint Holgernek iskolába kell majd járnia. A gyereknek az írást és olvasást természetesen meg kell tanulnia, de az iskolában ezenkívül tele akarják tömni a fejét hittannal, földrajzzal és egyéb badarságokkal, amivel csak az időt rabolják az igazi tanulástól, amiben otthon részesül, ahol megtanulja, hogy a királyt, ha lehet, demokratikus módon el kell távolítani pozíciójából, és helyét a nép által választott képviselőnek kell elfoglalnia.

– Ha lehet, demokratikus módon? – kérdezte Henrietta.

– Ne a szavakon lovagolj, kedvesem – felelte Ingmar.

Ingmarnak mindjárt az elején egy logisztikai problémával is szembe kellett néznie, mert Holger nem egyszer jött világra, hanem néhány perc leforgása alatt kétszer. De mint korábban annyiszor, Ingmar a hátrányból most is előnyt tudott kovácsolni. Forradalmian új ötlete támadt, melyet negyven másodperc alatt végiggondolt, és utána már csak a kész megoldást kellett ismertetnie feleségével.

Arra jutott, hogy Holgernek és Holgernek osztoznia kell az iskolába járáson. Mivel a szülés otthon történt, csak az egyiküket kell anyakönyvezni, mindegy, hogy melyiket, a másik születését titokban kell tartani. Ebben a vonatkozásban a körülmények is szerencsésen alakultak, mert Ingmar kiszakította a falból a telefonzsinórt, így még a bábaasszony sem lehetett tanúja a szülésnek.

Ingmarnak az volt az ötlete, hogy Holger1 hétfőn elmegy az iskolába, miközben Holger2 otthon marad, hogy apja irányításával elsajátíthassa a republikanizmus eszméit. Kedden a fiúk helyet cserélnek, és így tovább. Ennek várhatóan az lesz az eredménye, hogy mindketten kellő adagban hozzájutnak az iskolában megszerezhető tudáshoz, és mellette kellő mennyiségben tanulják meg a fontos dolgokat is.

Henrietta azt remélte, rosszul hall. Ingmar azt akarja mondani, hogy tartsák titokban az egyik fiú létezését egész életükben? Az iskolában? A szomszédok előtt? Az egész világ előtt?

Valahogy így, bólintott Ingmar. A köztársaság nevében. Az iskolával egyébként nem árt résen lenni, a túl sok könyvtől az ember könnyen elbutul. Belőle úgy lett postai előadó, hogy közben nem vitte túlzásba az olvasást.

– Segédelőadó – javította ki Henrietta, mire megkapta, hogy már megint a szavakon lovagol.

És mi van még, ami miatt Henrietta olyan nagyon aggódik? Hogy mit mondanak a szomszédok, meg a világ? Ugyan kérem. Kinn az erdő mellett, ahol laknak, nincsenek is szomszédok. Kivéve a hegyoldalban lakó Johant, aki orvvadászatból él, szarvasokat szokott elejteni. Persze a zsákmányon nem osztozik. És a világ, úgy általában, mit számít az? Monarchiák és uralkodócsaládok, ahová csak néz az ember.

– És te? – kérdezte Henrietta. – Veled hogy lesz? Felmondod az állásodat a postán, hogy egész idő alatt itthon lehess a gyerekekkel? Számításba vetted, hogy akkor nekem kell eltartanom az egész családot?

Ingmar sajnálta, hogy Henrietta ennyire kicsinyesen gondolkodik. Hát persze, hogy fel kell mondania a postán; nem lehet egyszerre két főállása. De természetesen kiveszi a részét a család fenntartásából. Szívesen segít például a konyhában. A herezacskója hűvösen tartásának már nincs jelentősége.

Henrietta azt felelte, ha Ingmar egyáltalán tudja, hol a konyha, annak egyedül az az oka, hogy szűken laknak. Reméli, elboldogul majd valahogy a varrónői munkával, a főzéssel és a pelenkázással is, de csak akkor, ha Ingmar és a herezacskója kellő távolságban marad a tűzhelyétől.

Mindennek ellenére még el is mosolyodott. Ez az ő férje, és nem túlzás, hogy azt gondolja róla, tele van élettel.

Ingmar már másnap beadta a felmondását. Azonnali hatállyal elfogadták, megkapta három havi teljes fizetését, és aznap délután a posta pénzügyi osztályának egyébként csendes és visszahúzódó dolgozói spontán ünnepséget rendeztek.

Mindez 1961-ben történt. Ugyanabban az évben, amikor egy kivételesen tehetséges lánygyerek született Svédországból nézve szinte felmérhetetlen messzeségben, Soweto nyomornegyedében.

*

Holger és Holger első éveit Ingmar részben otthoni lábatlankodással, részben pedig republikánus jellegű, gyermeteg csínyek végrehajtásával töltötte.

Belépett a republikánusok klubjába is, mely a nagy Vilhelm Moberg erkölcsi vezetése alatt működött. Moberg, a legendás író dühös volt a csalárd szocialistákra és liberálisokra, akik a köztársaság eszméjét beírták a pártprogramjaikba, de nem tettek érte semmit.

Mivel Ingmar nem akart túl korán túl nagy szerepet kérni magának, megvárta a klub második találkozóját, és csak akkor javasolta, hogy bízzák rá a klub jelentős összeget tartalmazó pénztárának kezelését abból a célból, hogy elrabolhassa és fogva tarthassa a trónörököst, és így megakadályozza a trónörökös-utánpótlás folyamatos gyarapodását.

Néhány másodpercnyi döbbent csend után a klub tagjai közül maga Moberg vezette ki Ingmart a teremből, egészen a kijáratig, ahol búcsúzóul még erőteljesen fenéken is billentette.

Moberg jobb lába, majd az utána következő gurulás a lépcsőn ugyan fájdalmat okozott, de nagyobb baj nem történt, gondolta Ingmar, miközben kisántikált az épületből. Az öntelt republikánusok tartsák meg a klubjukat maguknak. Ingmarnak újabb ötletei támadtak.

Belépett például az elvtelenül politizáló szociáldemokrata pártba. Svédországban egyfolytában a szociáldemokraták kezében volt a hatalom azóta, hogy Per Albin Hansson horoszkóp segítségével átkormányozta a nemzetet a II. világháború borzalmain. A háború előtt Hansson maga is republikánus programmal lett sikeres vezető, de amikor az antialkoholista mozgalom került döntési pozícióba, az elvei követése helyett az ivást és a pókert választotta. Ez kiváltképp szomorú fejlemény volt, mivel Hansson bizonyítottan talpraesett ember volt, máskülönben nem tudta volna éveken át egyformán boldoggá tenni a feleségét és a szeretőjét, és felnevelni mind a két kapcsolatban két-két gyereket.

Ingmarnak az volt a terve, hogy a lehető legmagasabbra emelkedik a párthierarchiában, és egy szép napon akkora hatalomra tesz szert, hogy parlamentáris úton melegebb éghajlatra küldheti az istenverte királyt. A Szovjetunióban már sikeresen fellőttek az űrbe egy kutyát, legközelebb igazán választhatnák utasnak a svéd uralkodót, gondolta Ingmar, és Eskilstunában adta be jelentkezését a pártba, mivel a södertäljei szociáldemokraták pártirodája közvetlenül az apósát is felvonultató helyi kommunisták irodájának szomszédságában volt.

Ingmar pályafutása a szociáldemokrata pártban még a republikánus klubbeli tagságánál is rövidebbre sikerült. Egy keddi napon vették fel a pártba, és mindjárt a kezébe is nyomtak egy köteg röplapot, melyet a hét szombatján kellett szétosztogatnia az állami italforgalmazó bolt előtt.

A problémát az okozta, hogy a nemzetközi ügyek iránt érdeklődő eskilstunaiak azt követelték, hogy Saigonban Ngo Dinh Diem mondjon le. De Diem elnök volt! Ráadásul előtte császárok uralkodtak ezer éven át.

Kétségtelenül nem minden volt rendben körülötte. Az a hír járta például, hogy a bátyja előbb szétdrogozta az eszét ópiummal, utóbb pedig, mint a vietnami elnökválasztás szavazatszámláló bizottságának elnöke, kétmillióval több szavazatot hallucinált össze Diemnek, mint amennyit kapott.

Ilyet természetesen nem szabad csinálni, de emiatt az elnök lemondását követelni mégiscsak túlzás.

Ingmar a részére átadott röpcédulákat bedobta az Eskilstuna-folyóba, és helyettük másikat nyomatott, melyben a szociáldemokrácia nevében éltette Diemet és a határozott fellépésű amerikai hadsereget.

Az ügy a szociáldemokrata párt hírnevén azonban viszonylag szerény csorbát ejtett, mivel a helyi vezetőség négy tagja közül háromnak már szombat reggel elintéznivalója akadt az italárusító boltban. Ingmar röplapja így nem került a potenciális választók kezébe, hanem a papírkosárban végezte, Ingmart magát pedig felszólították, hogy azonnal szolgáltassa be párttagkönyvét, melyet még meg sem kapott.

*

Teltek-múltak az évek, Holger és Holger növekedett, és Ingmar papa tervének megfelelően majdnem teljesen egyforma volt.

Henrietta mama minden idejét ruhák varrásával, nyugtató hatású John Silverek elszívásával és a szeretete kinyilvánításával töltötte, ez utóbbit egyformán mind a három gyereke iránt. Ingmar, a legidősebb gyerek, ideje nagyobb részében a köztársaság dicséretét zengte a fiúknak, maradék idejében pedig különféle rajtaütéseket hajtott végre Stockholmban, hogy zavart keltsen a monarchikus erők soraiban. Valahányszor végrehajtott egy akciót, Henriettának újra kellett kezdenie a pénze félretevését abban a cukortartóban, melyet valahogy soha nem tudott elég jól eldugni.

A kisebb személyes sikertelenségek ellenére a hatvanas évek meglehetősen jól sikerült évtizednek nevezhető Ingmar és ügye szempontjából. Görögországban például katonai junta vette át a hatalmat, és II. Konstantin királyt az udvartartásával együtt egészen Rómáig kergette. Minden jel arra utalt, hogy a görög monarchiának befellegzett, és küszöbön áll az ország gazdasági felvirágzása.

A vietnami és görög tapasztalatok bebizonyították Ingmarnak, hogy mindennek ellenére lehet erőszakkal eredményt elérni. Neki van tehát igaza, és nem Vilhelm Mobergnek. Hátsó fele még mindig őrizte Moberg rúgásának emlékét. A kurva írója.

Egyébként a svéd király is elhúzhatna Rómába, ha nem akar Lajka kutya társául szegődni az űrben. Legalább esténként volna társasága. A nyavalyás királyok úgyis mind rokonai egymásnak.

És most megint eltelt egy év. Az új év, 1968 az ő éve lesz, jelentette be Ingmar karácsonykor a családjának. És a köztársaságé.

– Az jó lesz – mondta Henrietta, és bontogatni kezdte a férjétől kapott ajándék csomagolópapírját. Nem voltak különösebb vágyai, de mégis némi várakozással bontogatta.

Az izlandi elnök, Ásgeir Ásgeirsson bekeretezett portréját kapta karácsonyra.

Henrietta, aki éppen le akart volna szokni a dohányzásról.

1968 őszén Holger és Holger belépett a svéd iskolarendszerbe azon a váltogatós alapon, melyet Ingmar dolgozott ki számukra mindjárt akkor, amikor kiderült, hogy egynél többen vannak.

Az iskolában a tanító furcsállotta, hogy amit Holger hétfőn megtanul, azt másnapra elfelejti, amit pedig kedden tanul, azt szerdára felejti el, miközben a hétfői tananyag ismét eszébe jut.

De a fiúk nagyjából és egészében jól teljesítettek, és zsenge életkoruk ellenére érdekelte őket a politika, úgyhogy aggodalomra nem volt semmi ok.

Az ezután következő években az őrület lángja inkább csak takarékon égett, és Ingmar az otthoni tanítást részesítette előnyben a kinti akciózással szemben. Ha egyszer-egyszer mégis sor került ilyesmire, Ingmar mindig magával vitte a gyerekeket, különösen egyiküket – amelyiket kezdettől fogva Holger2-nek nevezett –, mert jeleket mutatott arra, hogy a hite gyenge lábakon áll. Holger1-gyel nem volt ilyen probléma.

A véletlen úgy hozta, hogy Holger1-et anyakönyvezték, ő kapott például saját útlevelet, miközben Holger2 jogi értelemben nem létezett. Ő volt a tartalék. Egyetlen szempontból különbözött csak Holger1-től: szeretett olvasni és tanulni, így aztán mindig Holger2 ment iskolába, ha dolgozatot kellett írni, függetlenül attól, kinek a napja lett volna máskülönben. Egyszer fordult csak elő, hogy lázas volt, és nem tudott bemenni dolgozatot írni. Néhány nappal később a földrajztanár magához hívatta, és magyarázatot kért tőle arra, hogy miért helyezte a Pireneusokat Norvégiába.

Henrietta jól látta kettes számú fia relatív boldogtalanságát, és ettől ő maga is egyre boldogtalanabb lett. Lehetséges volna, hogy az ő drága, tökkelütött ura tényleg nem ismer határokat?

– Már hogyne ismernék, édes Henriettám – mondta Ingmar. – Épp ezen gondolkodom az utóbbi időben. Már nem vagyok benne biztos, hogy az egész országot egyszerre kell elfoglalni.

– Elfoglalni? Az egész országot? – kérdezte Henrietta.

– Egyszerre – tette hozzá Ingmar.

Svédországnak ugyanis meglehetősen hosszúkás alakja van. Ingmar egyre többet gondolt arra, hogy az országot részenként kellene átalakítani. Lent, délen elkezdeni, és fokozatosan haladni észak felé. Lehetne éppenséggel fordítva is, ha nem lenne ott fent, északon olyan átkozottul hideg. Ki akar államformát változtatni mínusz negyven fokban?

Még nagyobb gondot okozott Henriettának, hogy egyes számú fia semmiben nem kételkedett. Csillogó szemmel hallgatott végig mindent. Minél nagyobb marhaságot mondott Ingmar, annál jobban csillogott a szeme. Henrietta elhatározta, hogy több őrültséget nem tűr el, mert a végén ő maga is megőrül.

– Márpedig ezentúl itthon maradsz, különben elmehetsz! – mondta Ingmarnak.

Ingmar szerette az ő Henriettáját, és tiszteletben tartotta az ultimátumát. A másnapos iskolalátogatási rendszer folytatódott, valamint a történetek mesélése is a különféle elnökökről. Az őrület tovább élt, és tovább kínozta Henriettát. Ingmar kiruccanásai azonban teljesen elmaradtak, egészen addig, amíg a gyerekek már az érettségihez közeledtek.

Ekkor Ingmar visszaesett, és elment tüntetni a stockholmi királyi palota elé, melynek falai között újabb trónörökös született.

Ezzel betelt a pohár. Henrietta szólt Holgernek és Holgernek, és leültette őket a konyhában.

– Most mindent elmondok nektek, kedves gyermekeim – mondta.

És mindent elmondott.

Az elbeszélés húsz cigaretta hosszúságú lett. Az első találkozásától kezdve Ingmarral a södertäljei bíróságon 1943-ban, és tovább, egészen végig.

Tartózkodott apjuk tetteinek minősítésétől, csak szépen elmondott mindent, ami történt, beleértve azt is, hogyan keverte őket össze a születésükkor, minekutána nem lehetett tudni, melyikük volt az első.

– Lehet, hogy te vagy a kettes, egyeském, de nem tudom, senki nem tudja – mondta Henrietta.

Úgy gondolta, a történetek önmagukért beszélnek, és hogy a fiúk le fogják vonni a kellő következtetéseket, mire a végére ér.

Félig lett igaza.

A két Holger figyelmesen hallgatta. Az egyik úgy, mint hőstörténetet, egy olyan férfi történetét, akit a szenvedélye hajt, és szüntelenül akadályok tornyosulnak eléje. A másik pont fordítva, mint egy előre megjósolt halál krónikáját.

– Ennyi volt, ezt akartam elmondani – fejezte be Henrietta. – Nekem fontos volt, hogy megtegyem. Gondoljátok végig, amit mondtam, és fontoljátok meg, mit vártok az élettől. Holnap reggel újra beszélgethetünk róla.

Henrietta éjszaka Istenhez fordult, ahogy az egy helyi kommunista vezető lányához illik. Kérte Istent, hogy mind a két fia bocsásson meg neki, és bocsásson meg Ingmarnak is. Imádkozott, hogy gyerekei értsék meg, amit mondott nekik, hogy még rendbe lehessen tenni a dolgokat, és végre normálisan élhessenek. Isten segítségét kérte, tegye lehetővé számukra, hogy bejelentést tegyenek a hatóságoknál, és állampolgárságért folyamodjanak egy majdnem tizennyolc éves, újszülött férfi számára. Imádkozott, hogy a dolgok egyenesbe kerüljenek.

– Segíts, segíts, Istenem – mondta Henrietta.

És elaludt.

Másnap reggel Ingmar még mindig nem tért haza. Henrietta fáradtnak érezte magát, miközben a konyhában kását főzött magának és a gyerekeknek. Még alig múlt ötvenkilenc, de idősebbnek látszott.

Nehéz volt a szíve. Minden nyomasztotta. Mindentől félt. A gyerekek most már ismerik a történetét. Várja az ítéletüket. És Isten ítéletét.

Anya és gyermekei ismét leültek a konyhaasztalhoz. Holger2 látott, érzett és értett mindent. Holger1 nem látott és nem értett semmit. De érzett valamit. Érezte, hogy meg kell vigasztalnia Henriettát.

– Ne félj, mama – mondta. – Megígérem neked, hogy soha nem adom fel a harcot! Mindig folytatni fogom a küzdelmet a papa nevében. Amíg csak élek! Hallod, mama?

Henrietta hallotta. És amit hallott, sok volt neki. A szíve megszakadt. A bánattól. A bűntudattól. Az elfojtott álmoktól, reményektől, elképzelésektől. Hogy semmi nem úgy alakult az életében, ahogy szerette volna. Hogy harminckét éve örökös aggodalomban él. És hogy az egyik fia az imént biztosította róla, hogy az őrület tovább él az idők végeztéig.

De mindenekelőtt az 1947 ősze óta elszívott négyszázhatvanhétezer-kétszáz filter nélküli John Silvertől.

Henrietta soha nem adta fel. Szerette a gyerekeit. De ha egy szív megszakad, akkor az megszakad. A súlyos szívroham pár másodperc alatt végzett vele.

*

Holger1 soha nem fogta fel, hogy összefogott Ingmarral és a cigarettákkal, és megölte az anyját. Holger2 fontolóra vette, hogy elmondja neki, de arra gondolt, hogy ettől semmi nem lenne jobb, úgyhogy letett róla. Holger2 a södertäljei újságban megjelenő gyászjelentésből értette meg először igazán, hogy mennyire nem létezik.

A szeretett feleség és édesanya

Henrietta Qvist magunkra hagyott minket végtelen bánatban és szomorúságban.

Södertälje, 1979. május 15.

INGMAR

Holger

--

Vive la République

7. FEJEZET

Egy bombáról, ami nem létezik

és egy mérnökről, aki rövidesen úgyszintén

Nombeko visszakerült a tizenkétezer voltos árammal töltött dupla drótkerítés mögé, és az idő folytatta múlását. A felismerés, hogy büntetésének gyakorlatilag nincs határa, még mindig kevésbé bosszantotta, mint az, hogy erre nem jött rá már az első pillanatban.

Az 1. számú bomba után két évvel egyszerre készült el a 2. és 3. számú bomba. Újabb húsz hónappal később a 4. és az 5.

A munkacsoportok teljesen elkülönülten dolgoztak, még egymás létezéséről sem tudtak. Továbbra is a mérnök volt az egyetlen személy, aki a kész darabok végső ellenőrzését végezte. Mivel a bombákat a mérnök irodája melletti páncélozott raktárban tárolták, amíg az ellenőrzést végezte, senki nem zavarhatta. Így aztán senki nem akadhatott fenn rajta, hogy igénybe veszi takarítónője segítségét. Illetve ki tudja, ki segített itt kinek.

A kormány és a költségvetés, mint ahogy már szó volt róla, összesen hat, egyenként három megatonnás bomba megépítésével számolt. De a projekt legfőbb vezetője, Engelbrecht van der Westhuizen mérnök már annyira sem tudta kézben tartani a folyamatokat, mint régebben, mivel újabban már reggel tízre a munkaképtelenségig leitta magát. És a takarítónőt annyira elfoglalta a takarítás és a zugolvasás a könyvtárban, hogy nem mindig tudott a mérnök helyett rendet tartani. Új súrolókefét egyébként továbbra sem kapott, ezért sokkal több időt kellett padlóápolással töltenie.

Így történt, hogy a 4. és 5. bomba elkészülte után is folytatódott a párhuzamos gyártási program, aminek eredményeképp elkészült a hatodik bomba és – a hetedik! Tévedésből eggyel több atombombát gyártottak, mint amennyi a tervekben szerepelt.

A helyzet az, hogy van egy bomba, ami nincs.

Amikor a mérnök takarítónője felfedezte a kínos hibát, közölte főnökével, aki pontosan annyira esett kétségbe, mint amennyire a helyzet megkívánta. A nem létező bombák, ha lehet, ne is létezzenek, különben csak bajt csinálnak. A mérnök nem indíthatott el egy megsemmisítési programot titokban, az elnök és a kormány háta mögött. Egyébként se tudta, hogy kell egy ilyet elindítani. A szakértői gárdának viszont nem kívánta elárulni a számolási hibát.

Nombeko azzal vigasztalta Westhuizent, hogy a jövőben talán további bombákat is fognak még rendelni tőlük, máskülönben pedig ami nem létezik, annak továbbra sem kell léteznie, ha senki nem tudja, hol van, mindaddig, amíg a létezés tekintetében változás nem áll be.

– Én is épp ezt gondoltam – mondta a mérnök, miközben valójában azt gondolta, hogy a takarítónőjéből időközben milyen jó nő lett.

A nem létező bombát bezárták a hat létező testvérbomba tárolóhelyisége mellett lévő üres raktárba. Ahova senki más nem léphetett be, csak a mérnök. És persze Hogyishívnak.

A kutatótelep dupla kerítése mögött eltöltött bő évtized alatt Nombeko mindent elolvasott, amit a pelindabai könyvtárban érdemes volt elolvasni. És többségében azt is, amit nem.

Helyzetén az sem segített, hogy közben érett, huszonhat éves nő lett belőle. Feketének és fehérnek, úgy tudta, nem szabad keverednie egymással, ez Isten akarata Mózes első könyve és a református egyház szerint. Nem mintha figyelemre méltó alanyt talált volna a kutatórészlegben a keveredésre, de mégis. Sokszor gondolt férfiakra, és hogy mi mindent csinálhatnának ketten. Nem utolsósorban egy bizonyos nézőpontból. Képeket is látott már ilyesmiről olyan könyvekben, melyek némileg magasabb színvonalú munkák voltak annál, melyet egy brit professzor írt 1924-ben a világbékéről.

Persze inkább nélkülözi a kutatótelep kerítésén belül azt, amit szerelemnek szoktak nevezni, mint magát az életet az említett kerítésen kívül. Ott ugyanis nincs más társaság, mint a férgeké a földben, ahová eltemetik.

Nombeko hallgatott magára, és továbbra sem emlékeztette a mérnököt arra, hogy a hét évből időközben tizenegy lett. Maradt, ahol volt.

Még egy kis ideig.

*

A délafrikai haderő hosszú időn át mindig nagyobb költségvetési támogatásban részesült, mint amennyit az ország gazdasága elbírt. Reménytelenül ingatag költségvetésének végül már az ötödrésze jutott a hadseregnek, miközben a világ újabb embargókat vezetett be. A délafrikai népléleknek legjobban az fájt, hogy az ország futball-és rögbicsapata csak önmagával játszhatott, mivel senki másnak nem volt kedve velük játszani.

Az ország azonban így is boldogult valahogy, mivel az embargó távolról sem volt globális. Sokan emeltek szót a szankciók növelése ellen. Thatcher miniszterelnök Londonban és Reagan elnök Washingtonban nagyjából hasonló álláspontot képviselt az ügyben, mondván, hogy a további embargók az ország legszegényebb rétegeit sújtanák a legnagyobb mértékben. Vagy, ahogy a svéd liberálisok vezetője, Ulf Adelsohn elegánsan megfogalmazta:

– Ha bojkottáljuk a délafrikai árucikkeket, odalent a szegény négerek elveszítik a munkahelyüket.

Igazából máshol szorított a cipő. Thatcher, Reagan (és voltaképpen Adelsohn) számára nem volt probléma, hogy elítéljék az apartheidet; a rasszizmus már évtizedek óta szalonképtelen volt a világban. Nem, a nehézséget a bizonytalan jövő jelentette, hogy mi jön utána. Az apartheid és a kommunizmus közül például nem volt könnyű választani. Vagy éppenséggel könnyű volt, legalábbis Reagannek, aki már az amerikai színész-szakszervezet vezetőjeként is azért harcolt, hogy kommunistákat ne engedjenek be Hollywoodba. Hogy venné ki magát, hogy miközben újabb és újabb dollármilliárdokat költ a fegyverkezési versenyre a szovjet kommunizmus kivéreztetése céljából, Dél-Afrikában szabad utat enged a kommunizmus helyi változatának? A dél-afrikaiaknak ráadásul atomfegyverük van, a piszkos csirkefogóknak, még ha tagadják is.

Volt, akinek egyáltalán nem tetszett Thatcher és Reagan óvatos taktikázása az apartheid politika elítélésének kérdésében; ilyen volt például Olof Palme svéd miniszterelnök és a líbiai szocializmus élharcosa, Moammer Khadafi. Palme kijelentette: „Az apartheidet nem lehet megreformálni, az apartheidet eliminálni kell!” Nyomban ezután őt magát eliminálta egy zavaros fejű ember, aki azt sem tudta pontosan, hol van, és hogy miért teszi azt, amit tesz. De az is lehet, hogy nagyon is tudta – erre soha nem derült fény.

Khadafi viszont féltette az egészségét, és még sok évig a helyén akart maradni. Tonnaszám szállított fegyvereket az ANC-nek, a délafrikai ellenállási mozgalomnak, és nagy hangerővel támogatta a pretoriai fehér elnyomás elleni nemes harcot, miközben a tömeggyilkos Idi Amint a saját palotájában rejtegette.

Nagyjából ez volt a helyzet, amikor a világ még egyszer megmutatta, milyen az a bizonyos másik arca. Mert Amerikában az történt, hogy a demokraták és republikánusok összefogtak egymással, Palme és Khadafi mellé álltak, és parlamentáris forradalmat hajtottak végre saját elnökükkel szemben. A kongresszus elfogadott egy törvényt, amely betiltott mindenféle kereskedelmi tevékenységet és minden beruházást Dél-Afrikában. A közvetlen légi járatot is megszüntették Johannesburg és az USA között, aki mégis ezzel próbálkozott, választhatott a visszafordulás vagy a lelövés között.

Thatcher és a többi európai vezető látta, hogy ennek mi lesz a vége. Senki nem szeret vesztes csapatban játszani, és egyre többen sorakoztak fel az USA, Svédország és Líbia mögött.

DélAfrika alatt rengeni kezdett a föld.

A kutatótelep házi őrizetében élő Nombekónak csak korlátozott lehetőségei voltak a világpolitikai fejlemények követésére. Három kínai barátnője továbbra sem tudott sokkal többet annál, hogy a piramisok Egyiptomban vannak, és hogy már jó régen vannak ott. A mérnöktől sem számíthatott több segítségre. Világpolitikai tárgyú elemzései egyre szűkszavúbb morgolódásokra korlátozódtak:

– A sok köcsög az amerikai kongresszusban megszavazta az embargót... már ők is.

Nombeko a tévével felszerelt irodai előszoba agyonsúrolt padlóját sem súrolhatta örökké.

Hírmorzsákat azért sokat felcsipegetett a tévéből, és a szemét is nyitva tartotta. Látta, hogy mi folyik körülötte. Nem utolsósorban azt, hogy jelenleg éppen semmi. Nem futkosott senki sem a folyosókon, nem jöttek látogatóba miniszterelnökök vagy államelnökök. A mérnök alkoholfogyasztásának emelkedése a magasról a még magasabb szintre ugyancsak jelentett valamit.

Nombeko arra gondolt, ideje volna már, hogy a mérnök minden idejét a konyakjának szentelje, és csak üldögéljen és merengjen a régi szép időkön, amikor még sikerült elhitetnie környezetével, hogy van, amit megért. Az elnöke is ott üldögélhetne mellette egy fotelben, és dünnyöghetne magában, hogy az ország hajója a feketék miatt fordult fel és süllyedt a tenger fenekére. Hogy ő, Nombeko akkor hol lenne, azt inkább nem akarta végiggondolni.

– Úgy látom, a valóság kezdi utolérni a libát és társait – mondta Nombeko egy este a három kínai barátnőjének.

Hibátlanul, kínai nyelven, wu dialektusban.

– Ideje lenne – felelték a kínai lányok.

Szinte kifogástalan isixhosza nyelven.

*

P. W. Botha helyzete egyre nehezebb lett. De nemhiába nevezték nagy krokodilnak: sokáig kibírta a víz alatt, csak az orrát és szemét tartotta a víz színe fölött.

Reformok bevezetését természetesen el tudta képzelni, elvégre lépést tartott a korával. A nép már régóta négy csoportra volt osztva: feketékre, fehérekre, egyéb színes bőrűekre és indiaiakra. Most úgy döntött, hogy a két utóbbi csoport megkaphatja a szavazati jogot. Sőt, a feketék is, de nem Dél-Afrikában, hanem a saját tagállamokban, a bantusztánokban.

Botha könnyített az egyes csoportok közötti érintkezési korlátok rendszerén is. Feketék és fehérek ezentúl – legalábbis elméletben – ülhettek közös padon a parkokban. Elmehettek – legalábbis elméletben – ugyanabba a moziba, és nézhették együtt ugyanazt a filmet. És megtehették – legalábbis elméletben –, hogy összevegyítik egymással a testnedveiket (gyakorlatban is, némi pénz vagy erőszak közbeiktatásával).

Az elnök egyébként gondoskodott róla, hogy minden hatalom az ő kezében legyen, megrostálta az emberi jogokra vonatkozó szabályokat, és bevezette a sajtó cenzúráját. Az újságok csak magukat hibáztathatták, ha nem tudtak a lényeges dolgokról írni. Amikor az ország hajója viharos tengeren jár, erős kezű kormányosra van szükség, nem a szeressük-egymást-gyerekek cipusú zsurnalisztikára.

De Botha bármihez nyúlt is, rosszul jött ki belőle. Az ország gazdasága ugyan evickélt még egy darabig, de aztán megállt, és süllyedni kezdett. Nincs ingyen, ha a katonaságnak kell levernie minden egyes lázadást szinte minden egyes bádogvárosban. A feketéknek semmi nem volt jó. Botha például felajánlotta annak az istenverte Nelson Mandelának, hogy szabadon engedi, ha megígéri, hogy nem támadja tovább a kormányt. Ha „befejezi a kötözködést”, ez volt Botha egyetlen feltétele. „Nem, akkor inkább maradok, ahol vagyok”, felelte az a rohadt disznó a börtönszigeten töltött rabsága huszadik évében. És maradt.

Idővel világossá vált, hogy a legnagyobb változás, amit P. W. Bothának sikerült megvalósítania az új alkotmányban, az volt, hogy miniszterelnök helyett államelnököt csinált magából. Mandelából pedig nagyobb szentet, mint valaha.

Egyébként minden maradt a régiben. Azazhogy mégsem. Rosszabb lett.

Botha kezdett belefáradni az egészbe. Belátta, hogy végül bizony megtörténhet, hogy az ANC átveszi a hatalmat. És akkor... hát igen, ki az, aki önként átad hat atombombát a kommunista négerek szervezetének? Annál már az is jobb, ha leszereli őket, és egy kis pr-t csinál belőle magának! „Tudjuk, mi a felelősségünk”, ilyesmiket, miközben a nemzetközi atomenergia-ügynökség, az IAEA ellenőrzi a folyamatot.

Igen, ez a megoldás. Az elnök még nem készült fel rá, hogy döntést hozzon az ügyben, de személyesen hívta fel a programvezető mérnököt Pelindabában, hogy stand-by üzemmódba helyezze. Kásás lenne a hangja már reggel kilenckor? Nem, az lehetetlen.

*

Westhuizen mérnök úr apró számolási hibájából (ami miatt hat bomba helyett hét készült el) hirtelen nyomasztó és felettébb kellemetlen titok lett. Az elnök felvetette a hat bomba szétbontásának lehetőségét. A hat bombáét. Nem a hetedikét. Az ugyanis nem létezik.

A mérnök most vagy beismeri tévedését, és bevallja, hogy több mint egy évig titokban tartotta – majd dicstelenül távozik, minimális nyugdíjjal.

Vagy a maga előnyére fordítja a helyzetet. És megteremti az anyagi függetlenségét.

A mérnököt szorongás fogta el. De csak addig, amíg az újabb fél liter Klipdrift szét nem áramlott az ereiben. Utána már könnyen döntött.

Tudta, hány óra van. Meghallotta az óra ütését. Itt az idő, hogy komolyan tárgyaljon A-val és B-vel, a Moszad két ügynökével.

– Hé, Hogyishívnak – kiáltott ki kásás hangon. – Hívd ide azt a két zsidót, üzletet akarok kötni velük!

Engelbrecht van der Westhuizen úgy számolt, hogy megbízatása hamarosan véget ér, az ANC nemsokára átveszi az országban a hatalmat, s az új világban neki már nincs jövője. Ideje tehát, hogy gondoskodjon a megélhetéséről, amíg egyáltalán megteheti.

Hé, Hogyishívnak elindult, hogy megkeresse az ügynököket, akik Izrael képviseletében az elejétől a végéig figyelemmel kísérték az egész folyamatot. Amíg ment végig a hosszú folyosókon, arra gondolt, hogy a mérnök most valószínűleg elveti a sulykot. Talán túl messzire is.

A Moszad két ügynöke, A és B belépett a mérnök irodájába. Nombeko beállt abba a sarokba, ahol a mérnök kérésére mindig állni szokott, hogy nehéz helyzetben kéznél legyen.

A mérnök az alkalomhoz illő hangnemben köszöntötte vendégeit.

– Á, üdvözlöm az egyes és kettes számú zsidókat! Salom!

Foglaljanak helyet! Mit szólnának egy reggeli konyakhoz? Hé, Hogyishívnak, tölts a barátainknak!

Nombeko megsúgta az ügynököknek, hogy víz is van, ha inkább azt kérnének. Inkább azt kértek.

Westhuizen mindjárt a tárgyra tért, elmondta, hogy neki mindig szerencséje van az életben, a szóban forgó szerencse most például egy atombombát pottyantott az ölébe, méghozzá olyat, amelynek a létezéséről senki nem tud, és ily módon senki nem is fogja keresni. Voltaképpen, mondta a mérnök, meg kellene tartania magának, és aztán be kellene hajítania egyenesen az elnöki palotába, amikor majd beiktatják a terrorista Mandelát, de már kicsit öregnek érzi magát ahhoz, hogy magánháborúba bonyolódjon.

– A kérdés az, hogy nem akarja-e A zsidó és B zsidó közölni a jeruzsálemi főzsidóval, hogy van itt egy eladó bomba az erősebb fajtából. Baráti áron megkaphatják. Illetve nem, mégsem. Harmincmillió dollárt kérek érte. Megatonnánként tízmilliót. Egészségükre! – mondta a mérnök, felhajtotta a konyakját, és rosszalló pillantást vetett az üres üvegre.

A Moszad két ügynöke, A és B udvariasan megköszönte az ajánlatot. ígéretet tettek rá, hogy továbbítják Jeruzsálembe, és kiderítik, a kormány hogy áll hozzá a Westhuizen úrral való üzletkötésnek ehhez a formájához.

– Nem erőltetem – tette még hozzá a mérnök. – Ha nem tetszik, eladom másnak. Most pedig mennem kell, nincs annyi időm, hogy tovább fecserésszek itt magukkal.

A mérnök távozott az irodából és a telepről is, hogy feltölthesse megfogyatkozott konyakkészletét. A két Moszad-ügynök és Hogyishívnak magukra maradtak. Nombeko megértette, hogy az izraelieknek most mit kell mérlegelniük.

– Bocsánat, hogy beleszólok – mondta –, de nem tudom, a mérnöktől nem éppen most pártol-e el a sokat emlegetett szerencséje.

Nem tette hozzá: „és az enyém is”. Csak gondolta.

– Mindig is csodáltam az éleslátását, Nombeko kisasszony – mondta Ügynök A. – És előre is köszönöm a megértését.

Nem tette hozzá: „Maga is alaposan benne van a pácban.” Csak gondolta.

Nem arról volt szó, hogy Izraelnek nem kellett volna, amit a mérnök felkínált, ellenkezőleg. A nehézséget az eladó személye okozta, mert súlyos alkoholista volt, és teljesen kiszámíthatatlan. Ha üzletet kötnek vele, életveszélyes lett volna, ha hagyják, hogy szabadon járkáljon az utcákon, és boldog-boldogtalannak elfecsegje, honnan van ennyi pénze. Ugyanakkor az se lett volna jó, ha egyszerűen elutasítják az ajánlatát, mert akkor ki tudja, mi történik a bombával? A mérnök biztosan találna rá vevőt.

Így történt, ami történt. Ügynök A felbérelt Pretoria nyomornegyedében egy csavargót, hogy az éjszaka folyamán kössön el egy autót, egy 1983-as Datsun Laurelt. A szolgálatáért a csavargó kapott ötven randot (megállapodás szerint) és egy golyót a fejébe (az ügynök saját kezdeményezésére).

A kocsi segítségével Ügynök A úgy vetett véget a mérnök páratlan szerencsesorozatának, hogy pár nap múlva egyszerűen áthajtott rajta, amikor kilépett abból a bárból, ahová az otthoni Klipdrift-készlet kifogyása esetén szokott lejárni.

A mérnök újdonsült balszerencséje azzal folytatódott, hogy még egyszer áthajtottak rajta, amikor A megállt, és tolatni kezdett, sőt, harmadszor is, amikor az ügynök sietősen eltávozott a helyszínről.

A sors iróniája, hogy a mérnököt a járdán érte a baleset.

„Ennyi volt?”, gondolta pontosan ugyanazt a második és harmadik áthajtás közben, mint hasonló helyzetben Nombeko tizenegy évvel ezelőtt.

Ennyi.

*

Amikor a mérnök halálhíre eljutott a kutatótelepre, a Moszad B ügynöke azonnal felkereste Nombekót. Az eseményt egyelőre balesetnek minősítették, de a tanúk meghallgatása és a helyszíni vizsgálat befejezése után a minősítés minden bizonnyal változni fog.

– Azt hiszem, beszélnünk kellene egymással, Nombeko kisasszony – mondta az ügynök. – És attól tartok, a dolog nem tűr halasztást.

Nombeko először nem válaszolt, csak gondolkodott. Arra gondolt, hogy személyes biztonságának garanciája, az örökké részeg Westhuizen nincs többé. Arra gondolt, hogy ez pillanatokon belül vele is előfordulhat. Ha nem gondolkodik elég gyorsan.

De ezt tette. És azt mondta:

– Igen, így van. Megkérhetem ügynök urat, hogy kollégájával együtt itt találkozzunk az irodában pontosan harminc perc múlva?

Ügynök B már régóta tudta, hogy Nombeko kisasszonynak helyén van az esze. Pontosan érti, hogy helyzete milyen ingatag. És hogy tőle és ügynök kollégájától függ a sorsa.

Nombeko kisasszony tartja kezében a kulcsokat, neki szabad egyedül a szigorúan elzárt folyosókon közlekednie. Neki kell gondoskodnia róla, hogy az ügynökök hozzáférjenek a bombához. Viszonzásképp kap tőlük egy átlátszó hazugságot.

Az ígéretet, hogy életben marad.

Most azonban vesz magának egy félórát. Miért? Az ügynök sok mindent megértett, de ezt nem. Mindegy, fél óra az csak fél óra, még ha amúgy nincs is túl sok idejük. A délafrikai titkosszolgálat bármelyik percben ráébredhet, hogy a mérnök gyilkosság áldozata lett. Ezt követően jóval nehezebben lehet csak kivinni egy három megatonnás bombát a telepről, még egy baráti titkosrendőrség ügynökeinek is.

Sebaj, a félóra akkor is csak fél óra. Ügynök B bólintott.

– Akkor itt találkozunk 12.05-kor.

– 12.06-kor – mondta Nombeko.

A találkozóig kialkudott harminc perc alatt Nombeko nem csinált semmit, csak várta, hogy elteljen az idő.

Az ügynökök pontosan érkeztek. Nombeko a mérnök székében ült, és barátságosan hellyel kínálta őket az asztal túloldalán. A helyzet alaposan megváltozott. A délafrikai apartheid rendszer egyik titkos központjában fiatal, fekete bőrű nő ült az igazgatói székben.

Nombeko szólalt meg először. Azt mondta, ha jól érti, az ügynök urak szeretnék megszerezni a hetedik atombombát, azt, amelyik nem létezik. Vagy nem jól gondolja?

Az ügynökök hallgattak, nem akarták kimondani az igazságot.

– Beszéljünk egymással őszintén – javasolta Nombeko. – Különben nem jutunk dűlőre, és nincs sok időnk.

Ügynök A bólintott, és azt mondta, Nombeko kisasszony jól látja a helyzetet. Ha Izrael az ő segítségével megszerezheti a bombát, ők viszonzásképp segítenek neki kijutni Pelindabából.

– Úgy, hogy utána elüt egy autó, mint a mérnököt? – kérdezte Nombeko. – Vagy golyót kapok a fejembe, és elásnak valahol a szavannában?

– Ugyan, kedves Nombeko kisasszony, hogy gondol ilyet? – hazudott a szemébe Ügynök A. – A haja szála sem fog görbülni. Hát mit gondol rólunk tulajdonképpen?

Úgy tűnt, Nombeko beéri az ügynök ígéretével. Megjegyezte, hogy őt egyébként egyszer már elütötték, és annyi ebből az élményből elég.

– És hogy akarják elvinni innen a bombát, ha szabad érdeklődnöm? Feltéve, hogy engedem, hogy hozzáférjenek.

Ügynök B azt felelte, ha sietnek, ez könnyen megoldható. A bombát tartalmazó ládát megcímezik Jeruzsálembe, az izraeli külügyminisztériumba, és már itt a telepen ellátják a megfelelő iratokkal, melyek diplomáciai küldeménnyé minősítik. A diplomáciai futárposta a pretoriai követségről indul útnak minden héten legalább egyszer, egy modell-ládával több vagy kevesebb nem tűnik fel senkinek. Feltéve, hogy a délafrikai titkosszolgálat nem szigorítja meg az ellenőrzést, és nem nyitja ki a ládát – és Nombeko és az ügynökök erre számíthatnak is, ha a titkosszolgálat megtudja, hogyan halt meg valójában a mérnök.

– Ezt a cselekedetet külön köszönöm az ügynök uraknak – mondta Nombeko egyszerre valódi és álszent őszinteséggel. – Melyiküknek jutott ez a megtisztelő feladat?

– Ennek talán most nincs jelentősége – mondta Ügynök A, a tettes. – Ami történt, megtörtént, és tudjuk, hogy Nombeko kisasszony megérti a lépés szükségességét.

Persze, Nombeko értette. Azt is megértette, hogy az ügynökök belesétáltak a csapdájába.

– És mi a tervük, hogyan helyeznék szerény személyemet biztonságba?

Az ügynökök arra gondoltak, hogy Nombekót a saját autójuk csomagtartójában rejtik el, ahol, ha a biztonsági ellenőrzés a jelenlegi szinten marad, nem találják meg. Az izraeli titkosszolgálat Pelindabában már hosszú évek óta gyanún felül áll.

Kint a szabadban aztán kihajtanak a szavannába, kiszedik a nőt a csomagtartóból, és golyót eresztenek a homlokába, a halántékába vagy a tarkójába, attól függően, mennyire ugrál.

Sajnálatos dolog ez, Nombeko kisasszony sok szempontból is rendkívüli nő, és az ügynökökhöz hasonlóan ő is folyamatosan ki volt téve a mérnök alig leplezett megvetésének, ami abból a zavaros elképzelésből ered, hogy ő, vagyis a mérnök egy felsőbbrendű faj képviselője. Kár érte, de itt nagyobb érdekek forognak kockán.

– Arra gondoltunk, hogy a kocsink csomagtartójában csempésszük ki innen kegyedet – mondta Ügynök A. A további terveikről nem tett említést.

– Helyes – mondta Nombeko. – De nem elégséges.

És azzal folytatta, hogy addig a kisujját sem mozdítja az ügynök urak érdekében, amíg át nem nyújtanak neki egy repülőjegyet a Johannesburg-Tripoli járatra.

– Tripoli? – kérdezte egyszerre Ügynök A és Ügynök B. – Mi keresnivalója van Tripoliban?

Nombekónak erre nem volt jó válasza. Igazából mindig is a pretoriai nemzeti könyvtárba szeretett volna eljutni. De oda most nem mehet. Külföldre kell utaznia. És Kadhafi Líbiában kétségtelenül az ANC-t támogatja.

Nombeko azt felelte, hogy a változatosság kedvéért egy barátságos beállítottságú országba szeretne menni, és Líbia messziről annak látszik. De ha az ügynök uraknak netán valami jobb ötletük van, szívesen meghallgatja.

– Csak Tel Avivot vagy Jeruzsálemet ne próbálják ajánlani. Úgy tervezem, hogy legalább egy hétig szeretnék még élni.

Ügynök A egyre nagyobb elismeréssel nézte az asztal túloldalán, az igazgatói székben ülő nőt. Résen kell lennie, nehogy a nő keresztülvigye valahogy az akaratát. Nombekónak be kell látnia, hogy gyenge a tárgyalási pozíciója, hogy a telepről való kicsempészése ügyében nincs más választása, mint hogy megbízik az ügynökökben, akikben nem tud megbízni. De azután legalább szeretné a körülményeket a maga javára fordítani. A baj az, hogy a terve második vagy harmadik stádiumára soha nem kerülhet sor. Amint kinyílik a csomagtartó teteje, máris úton van a saját sírja felé. És akkor mindegy, milyen célállomás áll a repülőjegyén. Tripoli. Úgy is jó. Vagy a hold.

De a játékot előbb végig kell játszani.

– Igen, végül is lehet, hogy Líbia nem rossz választás – mondta Ügynök A. – Svédország mellett az egyetlen, amely erőteljesen és következetesen tiltakozik a délafrikai apartheid rendszer ellen. A kisasszony ott valószínűleg tíz másodperc alatt menedékjogot kapna, ha kérne.

– Ugye? – mondta Nombeko.

– Persze Kadhafinak azért megvannak a maga rigolyái – folytatta az ügynök.

– Rigolyái?

Az ügynök szívesen bemutatta Nombekónak a hibbant líbiait, aki gránátokkal lövette Egyiptomot csak azért, mert az egyiptomi elnök egyszer válaszolt az izraeliek egyik kérdésére. És aggodalmat tanúsítani Nombeko kisasszony jövője iránt most célravezetőnek látszik. Meg kell teremteni a bizalmat egészen az elkerülhetetlen tarkólövésig.

– Bizony, Kadhafi is nagyon ácsingózik nukleáris fegyverekre, csak ő nem olyan ügyes, mint a dél-afrikaiak.

– Ajjaj – mondta Nombeko.

– De van neki raktáron húsz tonna mustárgáza, azzal vigasztalhatja magát. És övé a világ legnagyobb hadiipari vegyianyag-gyára is.

– Juj – mondta Nombeko.

– És betiltotta az ellenzéki pártokat, a sztrájkot és a tüntetéseket.

– Pfuj – mondta Nombeko.

– És aki ellenkezni mer vele, azt elteteti láb alól.

– Emberi tulajdonsága nincs is? – kérdezte Nombeko.

– De igen – felelte az ügynök. – Befogadta a bukott diktátort, Idi Amint, amikor annak el kellett menekülnie Ugandából.

– Igen, erről hallottam már valamit – mondta Nombeko.

– Még tudnánk mit mesélni róla – mondta ÜgynökA.

– Inkább ne – mondta Nombeko.

– Értsen meg minket, Nombeko kisasszony. Aggódunk az egészségéért, nem szeretnénk, ha valami baj történne magával, még ha az imént arra utalt is, hogy bennünk nem lehet megbízni. A gyanakvása, mi tagadás, mind a kettőnknek rosszul esik. De ha Tripoliba szeretne menni, természetesen megszervezzük.

Ezt jól bedörzsöltem neki, gondolta Ügynök A.

Ezt jól bedörzsölte neki, gondolta Ügynök B.

Ekkora baromságot még életemben nem hallottam – gondolta Nombeko. Pedig nekem a johannesburgi önkormányzat köztisztasági segédmunkatársaival és torz lelkületű alkoholista mérnökökkel is volt már dolgom.

Aggódnak az egészségemért? Sowetóban született, az igaz, de nem ejtették a fejére. Egészsége, amiért aggódni kellene, nem is volt neki soha.

Líbia már nem látszott vonzó célpontnak.

– És Svédország? – kérdezte Nombeko.

Igen, az jobb hely, vélték az ügynökök. Épp nemrég lőtték agyon a miniszterelnöküket, de az egyszerű emberek kétségtelenül biztonságban vannak az utcákon. És a svédek készségesen beengedik a dél-afrikaiakat, ha azt állítják magukról, hogy harcoltak az apartheid rendszer ellen, és az ügynökök vélhetőleg joggal feltételezik, hogy Nombeko esetében erről van szó.

Nombeko bólintott. Aztán némán ült egy darabig. Tudta, hol van Svédország. Fenn északon, egészen az Északi-sark közelében. Messze Sowetótól, ami nagyon jó. Messze mindentől, ami az eddigi életét jelentette. Vajon hiányozna neki innen bármi is?

– Ha Nombeko kisasszony magával akar vinni valamit Svédországba, mi természetesen minden tőlünk telhetőt megteszünk az ügy érdekében – mondta Ügynök B a tartalmatlan bizalom további erősítése érdekében.

Ha így folytatják, a végén még majdnem elérik, hogy higgyek nekik. De csak majdnem. Hivatásos létükre rendkívül amatőr viselkedésre vallana, ha nem próbálnának megölni, miután megkapják tőlem, amit akarnak.

– Egy doboz szárított antilophús jó volna – mondta. – Nem tudom elképzelni, hogy Svédországban is éljenek antilopok.

Nem, ezt A és B sem tartja valószínűnek. Az ügynökök mindjárt két csomag címzéséről is gondoskodni fognak, egy nagyobbról és egy kisebbről. A bombát tartalmazó ládát a jeruzsálemi külügyminisztériumba küldik a pretoriai követségen keresztül. Az antilophúst pedig Nombeko kisasszony Izrael stockholmi követségén veheti át néhány nap múlva.

– Akkor megegyeztünk? – kérdezte Ügynök A, és úgy érezte, minden a lehető legjobban alakul.

– Igen – mondta Nombeko. – Megegyeztünk. De van itt még valami.

Még valami? Ügynök A már nagy tapasztalatot szerzett a munkájában. Érezte, hogy kollégájával együtt túl korán örül a győzelemnek.

– Tudom, hogy kevés időnk van – mondta Nombeko. – De el kell intéznem még valamit, mielőtt elindulunk.

– El kell intéznie?

– Itt találkozunk egy óra múlva, 13.20-kor. Jó lesz, ha igyekeznek, ha addig meg akarják szerezni a repülőjegyet és az antilophúst – mondta Nombeko, és a mérnök íróasztala mögötti ajtón ment ki a szobából, amerre az ügynökök nem követhették.

A két ügynök magára maradt.

– Alábecsültük? – kérdezte A B-től.

B gondterheltnek látszott.

– Ha te megveszed a jegyet, én megszerzem az antilophúst – mondta.

*

– Tudják, mi ez? – kérdezte Nombeko, amikor folytatták a megbeszélést, és kitett egy csiszolatlan gyémántot Westhuizen mérnök íróasztalára.

Ügynök A sok mindenhez értett. Egy Han-dinasztia korából származó cseréplibát például minden nehézség nélkül azonosított, mint a hetvenes években készült, délafrikai eredetű tárgyat. És azonnal látta, hogy az e pillanatban előtte fekvő tárgy értéke minden bizonnyal eléri az egymillió sékelt.

– Tudom – válaszolta. – Hova akar kilyukadni, Nombeko kisasszony?

– Kilyukadni? Azt nem akarok. És a szavannában, egy bokor tövében pihenni sem akarok. El akarok jutni Svédországba.

– És ezért nekünk akar adni egy gyémántot? – kérdezte Ügynök B, aki Ügynök A-tól eltérően továbbra is alábecsülte Nombekót.

– Ügynök úr tulajdonképpen mit gondol rólam? – válaszolta Nombeko. – Nem, a gyémánttal csak hihetővé kívánom tenni, hogy az előző beszélgetésünk óta sikerült kijuttatnom egy kis csomagot a telepről. Maguknak most azt kell eldönteniük, elhiszik-e nekem, hogy tényleg sikerült, például egy ilyen gyémánt segítségével. És azután visszaigazolást kapnom, egy másik gyémánt segítségével, hogy a csomag el is jut a címzettjéhez. Továbbá azt is, elképzelhetőnek tartják-e, hogy Pelindaba kétszázötven büszke és mélyen alulfizetett munkatársa között akad olyan, aki hajlandó részt venni egy ilyen tranzakcióban. Vagy nem.

– Nem értem – mondta Ügynök B.

– Rosszat sejtek – jegyezte meg halkan Ügynök A.

– Erről van szó – mondta Nombeko mosolyogva. – Magnóra vettem előző beszélgetésünket, melynek során beismerték egy délafrikai állampolgár meggyilkolását, valamint egy pusztító erejű délafrikai fegyver elrablásának kísérletét. Biztos vagyok benne, mindketten értik, milyen következményekkel járna maguk és nemzetük számára, ha a felvételt lejátszanák a... nos, mindegy, hogy hol. Azt, hogy hova küldtem a szalagot, azt megtartom magamnak. De a címzett a lekenyerezett futáromon keresztül visszaigazolta, hogy ott van, ahol lennie kell. Vagyis már nem itt, a telepen. Ha magamhoz veszem huszonnégy órán belül, nem, bocsánat, huszonhárom órán és harmincnyolc percen belül... repül az idő, ha az ember jól érzi magát... szavamat adom rá, hogy örökre eltűnik.

– Viszont ha nem veszi magához, nyilvánosságra kerül? – tette hozzá befejezésül Ügynök A.

Nombeko nem pazarolta az időt a válaszolásra.

– Gondolom, a megbeszélésünk ezzel véget ért. Kíváncsian várom, túlélem-e az utat a csomagtartóban. Mindenesetre az eddigieknél több esélyem van rá. Vagyis a nullánál.

Felállt, és közölte, hogy az antilophúst tartalmazó csomagot juttassák el harminc percen belül a postázó kimenő részlegébe, ő pedig gondoskodik róla, hogy a nagyobb láda is eljusson ugyanoda a jelenlegi, egészen közeli helyéről. Kéri továbbá, hogy állítsák ki a megfelelő pecsétekkel ellátott dokumentációt, űrlapokat, meg ami kell még ahhoz, hogy senki ne férhessen hozzá a küldeményekhez, hacsak nem vállalja egy diplomáciai válság előidézésének ódiumát.

A és B komor arccal bólintott.

*

Az izraeli ügynökök megpróbálták elemezni a kialakult helyzetet. Hihetőnek tartották, hogy a kurva takarítónő magnóra vette a beszélgetésüket, de kevésbé voltak biztosak benne, hogy a szalagot sikerült kicsempésznie Pelindabából. Kétségtelenül van egy csiszolatlan gyémántja, és ha egy van, akkor lehet, hogy több is van neki. És ha több van neki, nem lehet kizárni, hogy a telep biztonsági szempontból sokszorosan átvilágított munkatársai közül valamelyik engedett a csábításnak, és élethosszig gondoskodott maga és családja jövőjéről. Lehetséges, de nem biztos. A takarítónő (már nem a nevén emlegették, ahhoz túlságosan dühösek voltak rá) ugyan már tizenegy éve itt él a telepen, de az ügynökök még soha nem látták valamelyik fehér munkatárssal beszélgetni. önmagukon kívül. Lehetséges volna, hogy a kétszázötven munkatárs közül valamelyik valóban eladta volna a lelkét annak a nőnek, akit a háta mögött csak kaffernek szoktak nevezni?

Ha az ügynökök ehhez hozzáadták a szexualitás dimenzióját, vagyis a lehetőségét – vagy inkább kockázatát – annak, hogy a takarítónő a testét is bevetette a játékba, állítása hihetőségének mérlege az ő javára billent. Aki eléggé becstelen, és egy gyémántért hajlandó a nő szolgálatába állni, annak elég becstelennek kell lennie ahhoz is, hogy a nőt feljelentse. De akit ezen túlmenően egy lehetséges, jövőbeli szexuális kaland is csábít, az már csak önmaga farkába haraphat. Feltéve, ha eléri.

Mindent egybevetve az ügynökök arra következtetésre jutottak, hogy hatvan százalék esélyt adnak annak, hogy Nombeko valóban a kezében tartja az adu ászt, és negyven százalékot annak, hogy blöfföl. Az esélyeik tehát rosszul álltak. A kár, amit ez a nő nekik maguknak és – főként – Izraelnek okozhat, felmérhetetlen.

Úgy döntöttek, hogy a takarítónőt a tervek szerint kicsempészik a csomagtartóban, a tervek szerint átadják neki a Svédországba szóló repülőjegyet, a tervek szerint útnak indítják Stockholmba a tíz kiló antilophúst, és a tervek szerint nem lövik tarkón. Vagy homlokon. Vagy máshol. Ha él, továbbra is kockázatot jelent. De ha meghal, az jelenleg még nagyobb kockázatot jelent.

Huszonkilenc perccel később Nombeko megkapta a repülőjegyet és a beígért antilophúst Ügynök A-tól, valamint a megfelelően kitöltött szállítóleveleket a diplomáciai futárposta számára, két-két példányban. Megköszönte, és közölte, hogy negyedórán belül készen áll az indulásra, csak előbb gondoskodik róla, hogy a két csomag kezelésében ne legyen fennakadás. Ezen azt értette – de nem mondta –, hogy komoly megbeszélnivalója van még a három kínai lánnyal.

– Egy nagy csomag és egy kicsi? – kérdezte a legfiatalabb nővér, hármuk közül a legkreatívabb. – Volna valami kifogásod, Nombeko kisasszony, az ellen, ha...

– Na, épp erről van szó – mondta Nombeko. – Ezt a csomagot nem a mamának kell elküldeni Johannesburgba. A kis csomag Stockholmba megy, nekem szól, remélem, senkinek nem lesz kifogása ellene. A nagy Jeruzsálembe megy.

– Jeruzsálembe? – kérdezte a középső nővér.

– Egyiptomba – magyarázta meg a legidősebb.

– Lelépsz? – kérdezte a legfiatalabb.

Nombeko nem értette, hogy a mérnöknek annak idején hogy jutott eszébe, hogy a három kínai lányra bízza a postai ügyek intézését.

– Igen, de ezt ne mondd senkinek. Hamarosan kicsempésznek innen. Svédországba megyek. Most búcsúzom tőletek, jó barátok voltatok és vagytok.

Megölelték egymást.

– Vigyázz magadra, Nombeko – mondták a kínai lányok isixhosza nyelven.

–

– felelte Nombeko. – Minden jót nektek.

Majd visszament a mérnök irodájába, kinyitotta az íróasztal fiókját, és kivette belőle az útlevelét.

– Market Theatre, piactér, Johannesburg belvárosa, köszönöm – mondta Nombeko Ügynök A-nak, miközben bemászott a diplomatarendszámmal ellátott autó csomagtartójába.

Azon a hangon mondta, ahogy az utasok beszélnek a taxisofőrrel. Azt a benyomást keltette, hogy úgy ismeri Johannesburgot, mint a tenyerét, és pontosan tudja, hova akar menni. Az igazság az volt, hogy pár perccel ezelőtt belelapozott a pelindabai könyvtár egyik utolsó olyan könyvébe, amit még nem ismert, és kinézte belőle a vélhetőleg legsűrűbben lakott helyet az egész országban.

– Értem – mondta Ügynök A. – Rendben.

És rácsukta a csomagtartó fedelét.

Megértette, hogy Nombeko nem ahhoz a személyhez akarja vitetni magát, aki jelenleg a hangszalag birtokában van, vagyis nem végezhetnek egyszerre mindkettőjükkel. Azt is megértette, hogy amikor megérkeznek, Nombeko egy perc alatt eltűnik a szemük elől a tömegben. Megértette, hogy Nombeko nyert.

Megnyerte az első menetet.

De mihelyt a bomba biztos helyre kerül Jeruzsálemben, nincs több látható bizonyíték az oda vezető görbe utakra. Akkor már bárhol és bármikor lejátszhatják a felvételt, csak tagadni kell. Úgyis mindenki Izrael ellen van, nyilván az ellenségei tákolják össze az ilyen felvételeket. Nevetséges dolog hitelt adni az efféléknek.

Akkor jön el a második menet ideje.

A Moszad ugyanis nem szereti, ha ujjat húznak vele.

*

Az ügynökök autója 14.10-kor hagyta el Pelindabát, egy keddi napon, 1987. november 12-én. Ugyanazon a napon, 15.01-kor gördült ki ugyanazon a kapun a napi kimenő postát szállító autó is. Tizenegy percet késett, mivel a szokásosnál nagyobb méretű járművet kellett beállítani a kivételesen nagy terjedelmű csomagok miatt.

15.15-kor a Van der Westhuizen mérnök halálának körülményeit vizsgáló felügyelő megállapította, hogy a mérnököt meggyilkolták. Három tanú, egymástól függetlenül, hasonló módon írta le, amit látott. A háromból kettő ráadásul fehér volt.

A beszámolókat a felügyelő helyszíni vizsgálatainak eredményei is megerősítették. Három helyen is guminyomokat találtak a mérnök szétroncsolódott arcán. Vagyis legalább három autógumi átment rajta, ami eggyel több, mint amennyi minden normális jármű egyik oldalán található. A mérnököt tehát feltehetőleg egynél több autó ütötte el, vagy – a tanúk egybehangzó állítása szerint – ugyanaz az autó többször.

További tizenöt perc múlva, 15.30-kor egy fokozattal magasabbra emelték a kutatótelep biztonsági készültségét. A külső őrségnél dolgozó fekete bőrű takarítónőt azonnal begyűjtötték, akárcsak a központi G szárny fekete takarítónőjét és a konyhán dolgozó három ázsiai nőt. Mind az ötöt alávetik a titkosszolgálat biztonsági kockázatelemzésének, mielőtt – ha egyáltalán – szóba jöhet, hogy szabadon engedjék őket. És a kapun ki vagy be haladó minden járművet szigorúan átvizsgálnak, még ha maga a hadsereg főparancsnoka ül is a kormány mögött!

*

Nombeko útbaigazítást kért a reptéren, sodródott a tömeggel, és átesett a biztonsági vizsgálaton, mielőtt egyáltalán felfogta volna, mi az, és hogy őt is átvizsgálják. Utólag jutott eszébe, hogy a dzsekijébe bevarrt gyémántokat a fémdetektor nem érzékeli.

Mivel a Moszad ügynökei közvetlenül indulás előtt vették meg a jegyet, már csak a legdrágább helyek voltak szabadok. Az ellátás ennek megfelelő volt. A személyzetnek nem kevés energiájába került, amíg meggyőzték Nombekót, hogy a Champagne de Pompadour Extra Brut pezsgő benne van a jegy árában, nem kell érte külön fizetni. Ugyanúgy, mint az utána következő étkezésért sem. És barátságosan, de határozottan visszakísérték a helyére, amikor segíteni akart a többi utas asztalának leszedésében.

De gyorsan tanult, és a felszolgált desszertet, a mandulával gratinírozott málnát egy csésze kávéval öblítette le.

– Adhatok egy kis konyakot a kávéhoz? – kérdezte kedvesen a stewardess.

– Igen, köszönöm – felelte Nombeko. – Klipdriftje van?

Ezután elaludt, nyugodtan, mélyen és – sokáig.

Stockholmban, az Arlanda repülőtéren Nombeko követte az elegánsan átvert Moszad-ügynökök tanácsait. Odalépett az első határőrhöz, és politikai menedékjogot kért. Az ok, amire hivatkozott, a tagsága volt a betiltott ANC-ben, ami jobban hangzott, mintha azt mondta volna, hogy segített egy másik ország titkosszolgálatának egy atomfegyver ellopásában.

Első meghallgatására a repülőtéri határőrség helyiségében került sor, egy világos szobában, melynek ablakai a leszálló-és felszállópályára nyíltak. Az ablakon kinézve Nombeko valami olyasminek lehetett tanúja, amit még soha életében nem látott. Havazott. A tél első hóesését látta a délafrikai tavasz idején.

8. FEJEZET

Egy döntetlenül végződő meccsről

és egy cégtulajdonosról, aki nem tudta meg,

milyen az igazi élet

Ingmar és Holger1 egyetértett abban, hogy a mama emlékét legjobban úgy őrizhetik meg, ha folytatják a harcot. Holger2 biztos volt benne, hogy apja és fivére téved, de beérte annyival, hogy megkérdezte tőlük: mit gondolnak, ez esetben ki keresi a családban a pénzt?

Ingmar a homlokát ráncolta, és elismerte, hogy az utóbbi időben ez a gondolat valahogy háttérbe szorult a fejében. Akad még néhány százkoronás Henrietta cukros dobozában, de azok hamarosan el fognak tűnni, akárcsak Henrietta.

Jobb ötlet híján az egykori postai alkalmazott úgy döntött, hogy újra megpályázza régi segédelőadói állását a mellett a pénzügyi előadó mellett, akinek már csak két éve volt hátra a nyugdíjig. És aki szándékáról értesülvén azt mondta, szó nem lehet róla, hogy Qvist úr tönkretegye ezt a két évét is.

A helyzet meglehetősen nehéz volt – még néhány napig. Ekkor meghalt Ingmar apósa.

A hirtelen haragú kommunista, aki soha nem találkozott unokáival (és Ingmart sem tudta lecsukatni), nyolcvanegy éves korában megkeseredetten távozott az élők sorából: lányát elvesztette, felesége eltűnt, a kapitalizmus virágzott. Halálának köszönhetően azt legalább megúszta, hogy látnia kelljen, Ingmar és a Holgerek hogyan veszik birtokba minden hátrahagyott tulajdonát. Hivatalosan Holger1 – aki létezett – lett az örököse.

Södertälje kommunista vezetője a politikai tevékenység mellett importtal és kereskedelemmel foglalkozott: a Szovjetunióból behozott termékeket árusított. Egészen az utolsó ideig járta a svéd vásárokat, kínálta az árucikkeit, és hirdette a Szovjetunió nagyságát. Nem sokat ért el sem az egyikkel, sem a másikkal, de a pénzben realizálódó eredmény elég volt ahhoz, hogy beérve a legszükségesebbekkel (inkluzíve színes tévé) szerényen megéljen belőle, kétszer egy héten ellátogasson az italkereskedésbe, és havonta háromezer koronával támogassa a pártot.

Holger1 nagyapai örökségének része volt egy jó állapotban lévő teherautó és egy raktárnak használt garázs, dugig teletömve mindenféle holmival; az öreg az évek folyamán mindig kicsivel több árut szerzett be, mint amennyit el tudott adni.

Sokféle árucikk töltötte meg a garázst: fekete és vörös kaviár, ecetes uborka, füstölt sprotni. Továbbá grúz tea, fehérorosz szőttes, orosz nemezcsizma, eszkimó fókabőr, mindenféle zománcozott edény, köztük a tipikus, zöld, pedálos szemetesbödön. Aztán furaska, vagyis orosz katonai tányérsapka, és usanka, vagyis szőrmesapka, amelyben nem lehet megfagyni. Voltak ott még gumiból készült meleg vizes palackok is, kézzel festett, berkenyemintás pálinkáspoharak, és fonott gyékénypapucsok negyvenhetes méretben.

Volt még továbbá ötszáz példány kommunista kiáltvány oroszul, kétszáz uráli vállkendő kecskeszőrből. És négy darab szibériai tigriscsapda.

Mindezek és még sok egyéb kacat is várt a garázsban Ingmarra és a fiúkra. És végül, de nem utolsósorban:

Egy két és fél méter magas Lenin-szobor karéliai gránitból.

Ha Ingmar apósa még élt volna, és kedve lett volna társalogni a vejével (ahelyett, hogy meg akarta volna fojtani), elmondhatta volna, hogy a szobrot olcsón vette Petrozavodszkban egy szobrászművésztől, aki elkövette azt a hibát, hogy a nagy vezetőt emberi vonásokkal ruházta fel. Az acélos Lenin-tekintet helyett tétova, bocsánatkérő vonásokat tett az arcára, és keze, melynek egyenesen a jövőbe kellett volna mutatnia, inkább mintha intett volna a népnek, melyet vezetni volt hivatott. A város tanácselnöke, aki a szobrot megrendelte, felháborodott, amikor az elkészült művet meglátta, és közölte a művésszel, a szobrot azonnal tüntesse el, különben gondoskodik róla, hogy maga a művész tűnjön el.

Épp ekkoriban járt arra bevásárlókörútján Ingmar apósa. Két héttel később a szobor már egy södertäljei garázs falának integetett.

Ingmar és Holger1 lelkesen vette leltárba a kincseket, és elégedetten dörzsölték a kezüket. A család évekig meg fog ebből élni.

Holger2-t kevésbé ragadta magával a helyzet ilyetén alakulása. Azt remélte, hogy anyja nem halt meg hiába, hogy életük ezentúl tényleg megváltozik.

– Lenin árfolyama manapság nem túl magas... – próbált óvatosan előhozakodni az ellenvetéssel, de azonnal lehurrogták.

– Istenem, milyen negatív a gondolkodásod – mondta Ingmar papa.

– Valóban, milyen negatív a gondolkodásod – mondta Holger1.

–... és az orosz nyelvű kommunista kiáltványé sem az – tette még hozzá Holger2.

*

A garázsban felhalmozott árucikkek nyolc egész éven át gondoskodtak a családról. Ingmar papa és az ikrek Ingmar apósának nyomdokaiban jártak vásárról vásárra, és sikerült akkora forgalmat csinálniuk, amiből szerényen meg tudtak élni, nem utolsósorban azért, mert a södertäljei kommunisták már nem részesedtek a bevételből. Mint ahogy egyébként az adóhivatal sem.

Holger2 mindvégig valami mást szeretett volna csinálni, de azzal vigasztalta magát, hogy a vásározás közben legalább nem marad idejük az őrült republikánus projektre. Nyolc év után nem maradt más a garázsban, csak a két és fél méter magas, karéliai gránitból készült Lenin-szobor, valamint négyszázkilencvennyolc példány az orosz nyelvű kommunista kiáltványból. Egy példányt Ingmar sikeresen eladott a mariestadi vásárban egy vak embernek. Egy másik példányra útközben volt szükség, amikor a malmköpingi vásárba tartottak, és meg kellett állniuk egy árok partján, mert Ingmarnak erős gyomorrontása volt.

Holger2 előérzete e tekintetben tehát beigazolódott.

– Most mihez kezdünk? – érdeklődött Holger1, akinek egész életében nem volt egyetlen saját ötlete sem.

– Mindegy, hogy mihez, csak a királyi családhoz ne legyen semmi köze – mondta Holger2.

– Pedig most éppen erre van szükség – mondta Ingmar. – Az utóbbi időben nagyon elhanyagoltuk őket.

Ingmar túlélési terve a Lenin-szobor átalakítására épült. Felfedezte ugyanis, hogy Lenin és a svéd király feltűnően hasonlítanak egymásra. Csak le kell kalapálni az öregről a bajuszt és a szakállt, kicsit meg kell faragni az orrát, hullámosítani kell a sapka alól kilátszó haját – és Vlagyimir Iljics helyén máris ott áll őfelsége, a svéd király!

– A király két és fél méteres szobrát akarod eladni? Ebből akarsz pénzt csinálni? – kérdezte Holger2 az apjától. – Hova dugtad az elveidet?

– Te csak ne szemtelenkedj velem, elfajzott fiacskám. A szükség törvényt bont, és ezt én már akkor megtanultam, amikor még fiatal voltam és egészséges, és kénytelen voltam eltulajdonítani az üdvhadsereg katonájának biciklijét. Egyébként Holgernak hívták őt is.

Elmagyarázta, hogy az ő Holgerjei nem is sejtik, hány jómódú királyimádó él ebben az országban. Egy királyszobrot húszezerért vagy harmincezerért is el lehet adni. Még talán negyvenért is. Aztán már csak a teherautót tudják pénzzé tenni.

Ingmar nekilátott a munkának. Egy egész héten át vésett, kalapált, faragott és csiszolt. Az eredmény felülmúlta a várakozásaikat. Amikor Holger2 meglátta az átalakított szobrot, arra gondolt, sok mindent el lehet az apjáról mondani, de azt nem, hogy ne lenne kreatív. Vagy, hogy ne lenne benne valami művészi tehetség.

Már csak vevőt kellett találni a szoborra. Ingmarnak az volt a terve, hogy csőrlővel felemelik a szobrot, felerősítik a teherautó platójára, aztán végiglátogatják a Stockholm környékén élő grófokat és bárókat, amíg valamelyik rá nem jön, hogy feltétlen szüksége van a kertjében egy svéd-karéliai gránitkirályra.

A csörlőzés azonban bonyolult műveletnek ígérkezett, a király mégsem utazhat a kocsi leghátulján. Holger1 lelkesen felajánlotta segítségét, csak a papa mondja meg, hogy mit csináljon. Holger2 zsebre tett kézzel állt, és nem mondott semmit.

Ingmar végignézett a fiain, és úgy látta, csak elügyetlenkednék a dolgot. Ezt a munkát saját kezűleg kell elvégeznie.

– Álljatok hátrébb egy kicsit, és ne zavarjatok – mondta, és bonyolult rendben köteleket tekert hosszában és keresztben a szoborra.

Aztán tekerni kezdte a csörlőt. Sikerült is felemelnie a királyszobrot a teherautó platójának szélére.

– Már csak kevés van hátra – mondta az elégedett királygyűlölő egyetlen másodperccel azelőtt, hogy az egyik kötél elszakadt.

Ott és abban a pillanatban Ingmar Qvist élethosszig tartó harca véget ért.

A király ugyanis finoman meghajolt előtte, most először egyenesen a szemébe nézett, majd lassan, de könyörtelenül rázuhant alkotójára.

Ingmar a király súlya alatt azonnal meghalt, a király maga pedig négy darabra tört.

Holger1 egészen kétségbeesett. Szorosan mellette Holger2 szégyenkezve arra gondolt, hogy nem érez semmit. Csak nézte halott apját és a darabokra tört királyt.

A meccs a jelek szerint döntetlenre végződött.

Néhány nappal később a következő gyászhír jelent meg a södertäljei újságban:

Szeretett apám, Ingmar Qvist magamra hagyott végtelen bánatban és szomorúságban. Södertälje, 1987. június 4.

HOLGER

--

Vive la République

*

Holger1 és Holger2 teljesen egyformák voltak. És teljesen különbözőek.

Holger1 egy pillanatig sem kételkedett apja elhivatottságában. Holger2 már hétéves korában kételkedni kezdett benne, és az érzés egyre erősödött. Tizenkét éves korában már tudta, hogy apjának egyszerűen nincs ki mind a négy kereke. Anyja halála óta pedig végképp gyanakvással tekintett apja ötleteire.

De nem lépett le soha. Az évek során egyre nagyobb felelősséget érzett apja és testvére iránt. Mégiscsak ikertestvérek voltak. Ezt a köteléket nem könnyű elvágni.

Nehéz megmondani, miért lett a két testvér ennyire különböző gondolkodású ember. Talán azért, mert Holger2 – aki papíron nem létezik – sokféle képességgel rendelkezik, és ezek a testvéréből teljes mértékben hiányoznak.

Magától értődött már az iskolában is, hogy Holger2 írta a dolgozatokat és abszolválta a szóbeli feleleteket is, később pedig ő szerzett jogosítványt Holger1 helyett, és ő tanította meg testvérét vezetni. Teherautót is. Nagyapjuk Volvo F406-osa volt a fivérek egyetlen említésre méltó tulajdona. Pontosabban Holger1 tulajdona. Mert ahhoz, hogy az embernek tulajdona legyen, léteznie kell.

Amikor apja meghalt, Holger2 fejében megfordult a gondolat, hogy bejelenti létezését a hatóságoknál, mert akkor talán továbbtanulhatna. És talán egy lányt is talál, akit szerethetne. Akivel szerethetnék egymást. Vajon milyen érzés?

De amikor jobban belegondolt, rájött, hogy ez korántsem lenne egyszerű dolog. Vajon elismernék a jó gimnáziumi bizonyítványát? Vajon az nem a testvére bizonyítványa? Lehet, hogy neki még a nyolc általánosa sincs meg?

Azonkívül voltak ennél sürgetőbb kérdések is. Például hogyan gondoskodnak róla, hogy legyen mit enniük? Holger1 teljes mértékben létezik, van útlevele és jogosítványa, munkát is vállalhatna valahol.

– Munkát? – kérdezte Holger1, amikor a kérdés szóba került.

– Igen, munkát. Nincs abban semmi rendkívüli, ha valaki huszonhat éves korában munkát vállal.

Holger1 felvetette, mi volna, ha testvére kézbe venné a dolgok intézését, az ő nevében. Nagyjából úgy, ahogy éveken át az iskolában is csinálták. De Holger2 azt mondta, most, hogy a király agyonütötte a papát, ideje, hogy ők maguk is felnőjenek. Holger2 nem kívánja átvenni a testvére szerepét – Ingmar papa szerepét pedig végképp nem.

– Nem a király volt az, hanem Lenin – mondta Holger1 durcásan.

Holger2 azt mondta, neki teljesen mindegy, ki zuhant rá a papára, ha Mahatma Gandhi lett volna, az sem érdekelné. Ez már a múlt. Nekik most a jövőjükre kell gondolniuk. Nekifuthatnak közösen is, ő nem bánja, de csak ha Holger1 megígéri, hogy az államforma megváltoztatására irányuló gondolatait mind a szemétbe dobja. Holger1 halkan azt mormogta, hogy neki egyáltalán nincsenek gondolatai.

Holger2 beérte ennyivel, és az elkövetkező napokban azon töprengett, hogyan tovább, mi legyen életükben a következő lépés.

A legégetőbb kérdés az volt, miből kerül étel az asztalra.

A megoldást a szóban forgó asztal jelentette. El kell adni. Az egész házzal együtt.

A Södertälje külvárosában álló családi ház tulajdonost cserélt, a testvérek pedig beköltöztek a Volvo F406-os teherautó rakterébe.

A ház, amit eladtak, nem kastély volt, hanem szerény kis családi ház, amit Ingmar papa jó negyven éven át folyamatosan elhanyagolt. A formális tulajdonos, Holger1 összesen százötvenezret kapott a szülői házért. De ez sem tarthat sokáig, ha a Holgerek nem fognak bele valami pénzkereső tevékenységbe.

Holger1 megkérdezte testvérét, szerinte mennyit érhet a papa szobrának legfelső negyede. Hogy a kérdés többé ne kerülhessen szóba, Holger2 vésőt és kalapácsot ragadott, és a maradék szobrot apró darabokra törte. Amikor befejezte, megígérte, hogy elégeti a négyszázkilencvennyolc orosz nyelvű kommunista kiáltványt is, csak előbb egy kicsit egyedül akar maradni. Sétál egyet, hogy kiszellőztesse a fejét.

– Légy szíves, ne sokat gondolkozz, amíg nem vagyok itt.

*

Holger Holger Kft.? Nem is rossz ötlet. Fuvarozás? Hiszen van teherautójuk. Az egyetlen vagyontárgyuk. Egy teherautó.

Holger2 betett egy hirdetést a helyi lapba: „fuvarozó kisvállalkozó munkát vállal”, és rögtön jelentkezett is Gnestából egy párnagyártó kisiparos, aki fuvarost keresett, mert a korábbi szállítója nemcsak minden ötödik címre felejtett el elmenni, de az adót is elfelejtette befizetni, és ezért rehabilitálás céljából egy időre bevonult az arnői fegyintézetbe. Az állam szerint a szállítójának tizennyolc hónapra van szüksége a társadalomba való visszailleszkedés előkészítésére. A párnakészítő, aki ismerte szállítója igazi természetét, úgy vélte, ez hosszabb ideig fog tartani. De mindegy is, tart, ameddig tart, neki mindenesetre sürgősen szüksége van valakire, aki elvégzi a munkát.

A „Gnesta Párna és Paplan Kft.” fejpárnákat és ülőpárnákat készített szállodák, önkormányzatok és különféle hivatalok számára már szinte időtlen idők óta. Eleinte jól ment az üzlet, később rosszabbul, végül teljesen leállt. A tulaj ekkor kirúgta mind a négy alkalmazottját, és úgy döntött, inkább Kínából fog párnákat importálni. Az élet elviselhetőbb lett számára, de sokat kellett dolgoznia, és kezdte öregnek érezni magát. Eleget gürcölt már életében, belefáradt az egészbe, és csak azért nem hagyja abba a munkát, mert már régóta nem hiszi, hogy az élet tartogat még számára bármi mást.

Holger1 és Holger2 a Gnesta külterületén lévő üzemében és raktártelepén találkozott a cégtulajdonossal. A lepusztult raktár és a bontásra váró épület közös udvarról nyílt. Az utca túlsó felén egy évek óta nem üzemelő fazekasműhely állt. A teljesen kihalt környéken a legközelebbi szomszéd egy roncstelep volt.

Mivel Holger2-nek jó fellépése volt, Holger1 pedig testvére nyomatékos kérésére nem nyitotta ki a száját, a cégtulajdonos bizalomgerjesztőnek találta lehetséges új partnereit. Az üzemben lévő lakások nem luxusszínvonalúak, de ha a fivérek használni akarnának egyet vagy kettőt, nincs semmi akadálya. Maga a cégtulajdonos bent lakik a kisváros központjában.

Úgy tűnt, minden jól alakul, de egyszer csak levél érkezett a nyugdíjigazgatóságtól, melyben közölték a cégtulajdonossal, hogy mivel hamarosan betölti a hatvanötödik évét, jogosult lesz nyugdíjra. Erre eddig nem gondolt. Micsoda öröm! Végre élvezheti a nyugdíjaséletet! Főállásban nem csinálni semmit, mindig is erre vágyott. Még talán egy kis szórakozás is kijut neki? Nem próbált kirúgni a hámból hatvanhét nyara óta, amikor felruccant Stockholmba, hogy elmenjen a Nalenbe, de a híres táncpalotát már zárva találta, mert időközben imaház lett belőle.

A cégtulajdonos örült a nyugdíjigazgatóság értesítésének, Holger és Holger kevésbé.

Mivel veszítenivalójuk nem volt, Holger2 úgy döntött, hogy átveszi a kezdeményezést. Felajánlotta, hogy a Holger Holger Kft. bérbe veszi az egész céget raktárostul, üzemépületestül, fazekasműhelyestül. Mindezért havi harmincötezer koronát fizetnek a volt cégtulajdonosnak élete végéig.

– Tekintse nyugdíj-kiegészítésnek – javasolta Holger2. – Jelenleg ugyanis nincs annyi készpénzünk, amennyiért kivásárolhatnánk a cégtulajdonos urat.

Az újdonsült nyugdíjas fontolóra vette az ajánlatot. Majd még egyszer átgondolta. Végül azt mondta:

– Elfogadom! De ne harmincötezer legyen, hanem harmincezer. És egy feltétellel!

– Feltétellel? – ismételte meg Holger2.

– Igen. A helyzet ugyanis az, hogy... – kezdett bele mondandójába a cégtulajdonos.

Az árengedmény fejében Holger és Holger ígéretet tett, hogy átveszi a felelősséget azért az amerikai mérnökért, akit a cégtulajdonos tizennégy évvel ezelőtt talált elrejtőzve a fazekasműhelyében. Az amerikai mérnök a vietnami háborúban katonai alagutakat épített, miközben a Vietkong folyamatos támadásainak volt kitéve, súlyosan megsebesült, Japánban kezelték, felépült, a kórházi szobájából alagutat ásva menekült el, aztán átszökött Hokkaidóra, onnan egy halászhajón jutott el a Szovjetunió határáig, ott átszállt a szovjet határőrség fregattjára, majd eljutott Moszkvába, azután Helsinkibe, ahonnan továbbutazott Svédországba, Stockholmba. Ott kért politikai menedékjogot.

De a vietnami dezertőr Stockholmban úgy érezte, a CIA mindenütt a nyomában van, az idegei felmondták a szolgálatot, biztos volt benne, hogy elkapják, és visszaviszik a háborúba. Inkább vidékre ment, Gnestában kötött ki, észrevette a bezárt fazekasműhelyt, belopózott az épületbe, bemászott egy ponyva alá, és elaludt. Talán nem volt teljesen véletlen, hogy itt kötött ki, mert az amerikai a lelke mélyén mindig is fazekas szeretett volna lenni. Mérnök és katona az apja parancsára lett.

A fazekasműhelyt a párnagyártó iparos nem különféle cserepek készítésére használta, hanem a párnacég könyvelésének azt a részét intézte itt, amely nem érezte jól magát a nagy világosságban. E célból hetente többször is felkereste a műhelyt. Az iratcsomók mögül egy szép napon egy rémült arc bukkant elő – az amerikaié –, és a gyáros megkönyörült rajta. Megengedte neki, hogy maradjon, de csak ha átköltözik a bontásra váró üzemépület egyik lakásába, a Fredsgata 5.-be. Nem bánja, ha az amerikai használatba akarja venni a fazekasműhelyt, de a hátsó, ablaktalan szoba ajtaját mindig zárva kell tartania.

Az amerikai ugyan nem minden félelem nélkül, de elfogadta az ajánlatot, majd titokban azonnal alagutat kezdett építeni a Fredsgata 5.-ben lévő földszinti lakás és az utca túloldalán lévő fazekasműhely között. Amikor a cégtulajdonos felfedezte, mit csinál, és kérdőre vonta, azt mondta, gondoskodnia kell a menekülés lehetőségéről, ha a CIA egy nap rábukkan a rejtekhelyére. Évekig tartott, amíg megépítette az alagutat. Mire elkészült, a vietnami háború már régen véget ért.

– Nem teljesen komplett, az kétségtelen, de benne van az árban – mondta a munkába belefáradt párnakészítő. – Egyébként nem sok vizet zavar, abból él, hogy cserépedényeket formáz, és eladogatja őket a környékbeli piacokon. Bolond, de nem árt senkinek, csak saját magának.

Holger2 habozott. Úgy érezte, több őrület már nem fér bele az életébe. Elég neki a testvére és az apai örökség. Másrészt viszont mindketten beköltözhetnének a lerobbant üzemépületbe, ugyanúgy, ahogy az amerikai. Igazi lakásban alhatnának, nem matracon, a teherautó rakterében.

Végül abban állapodtak meg, hogy vállalják a felelősséget az idegroncs amerikai fazekasért, cserébe viszont mindaz, ami eddig a cégvezető tulajdonában volt, átkerül Holger1 új kft.-jének tulajdonába.

A munkába belefáradt ember végre felszabadult! Másnap elutazott Stockholmba, hogy előbb kiáztassa fáradt tagjait a patinás Sturebadet fürdőben, aztán meg átadja magát a heringnek és a gatyaszaggatónak a Sturehofban!

Csak azt felejtette el, hogy amióta utoljára járt a forgalmas fővárosban, a közlekedést az egész országban átállították a jobb oldalra. Gnestában is végrehajtották az átállást, de azt észre se vette. Amikor tehát lelépett a Birger Jarlsgata úttestére, a rossz irányba nézett.

– Végre élek! – mondta.

Abban a pillanatban halálra gázolta egy autóbusz.

– Szomorú, hogy így kellett végeznie – mondta Holger1, amikor megtudták, mi történt.

– Igen. De nem került sokba – tette hozzá Holger2.

Holger és Holger elindult, hogy megismerkedjenek az amerikai fazekassal, elmondják, miben állapodtak meg a tragikus hirtelenséggel elhunyt párnakészítővel, és közöljék vele, hogy továbbra is lakhat a házban, mert ez része volt a megállapodásnak, amit a haláleset után is be kívánnak tartani.

Holger2 bekopogott az ajtón.

A házban csend honolt.

Holger1 is bekopogott.

– A CIA-tól jönnek? – szólalt meg belülről egy hang.

– Nem, Södertäljéből – mondta Holger2.

Erre pár másodperc csend következett. Aztán az ajtó lassan kinyílt.

Az ismerkedés jól alakult. Óvatos tartózkodással indult a beszélgetés, de tartózkodásuk oldódni kezdett, amikor Holger és Holger célzást tett rá, hogy kettőjük közül legalább az egyiküknek szintén nem problémamentes a viszonya a társadalommal. Az amerikai annak idején kétségtelenül menedékjogot kért és kapott Svédországban, de azóta nem érintkezett a hatóságokkal, és sejtelme sem volt róla, a papírjai ma mennyit érnek.

A fazekas, miután szembesült vele, hogy a telepnek új tulajdonosa van, úgy döntött, hogy marad; azt gondolta, kevés jel utal arra, hogy Holger és Holger uraknak valami közük lenne az amerikai titkosszolgálathoz. Igazából semmi, mert bármilyen találékony tud is lenni egyébként a CIA, az nem jutna eszükbe, hogy egyszerre két egyforma és azonos nevű ügynököt küldjenek utána.

Az amerikai Holger2-nek még azt az ajánlatát is fontolóra vette, hogy nem volna-e kedve időnként beszállni a párnák kézbesítésébe. Vállalkozna rá, de csak akkor, ha a kocsit hamis rendszámtáblákkal szerelik fel, mert így a CIA nem tud utólag a nyomára bukkanni, ha az országban ezerszámra működtetett rejtett kameráik valamelyikén felismernék az arcát.

Holger2 a fejét csóválta, de megkérte Holger1-et, hogy az éjszaka folyamán lopjon egy pár rendszámtáblát. Amikor a fazekas ezek után még azt is kérte, hogy a teherautót fessék át feketére, mert ha egy nap a titkosszolgálat mégis valahogy a nyomára bukkan, a fekete kocsival egy sötét, erdei úton könnyen le tudja rázni őket; akkor Holger2 úgy gondolta, ez már sok a jóból.

– Ha jobban meggondolom, inkább mégis magunk bonyolítanánk a párnák kézbesítését. Mindenesetre köszönöm.

A fazekas hosszan nézett utána. Vajon miért gondolta meg magát ilyen hirtelen?

*

Holger2 úgy érezte, élete úgy nagy egészében pocsékul alakul, a párnacég és a telephely ellenére. Irigykedve kellett végignéznie azt is, hogy fivére barátnőt talál magának. Véleménye szerint az sem volt normális, de hát suba subához, ahogy mondani szokás. A lány egyébként tizenhét éves lehetett, és úgy látszott, a világon mindenre és mindenkire dühös, talán csak Holger1-re nem. Gnesta központjában ismerkedtek meg egymással, ahol a dühöngő lány egyszemélyes demonstrációt tartott a korrupt bankrendszer ellen. Nicaragua elnöke, Daniel Ortega önjelölt képviselőjeként félmillió korona kölcsönt kívánt volna felvenni, de a bank igazgatója – aki egyébként a dühös leány saját apja volt – kijelentette, hogy megbízásos alapon nem lehet kölcsönt felvenni, Ortega elnöknek személyesen kellene elfáradnia Gnestába, igazolnia magát, és bizonyítania hitelképességét és szavahihetőségét.

Szavahihetőségét? Az a bankigazgató beszél szavahihetőségről, aki a saját édes lánya kérését is megtagadja?

Így lett az ügyből demonstráció. Viszonylag szerény feltűnést keltett, mivel közönsége csupán a lány apjából állt (amúgy a bank ajtajában), továbbá két szakadt honpolgárból, akik egy padon ülve várták, hogy végre tíz óra legyen, és kinyisson az italkereskedés – és Holger1-ből, aki azért ment be a városközpontba, hogy sebtapaszt vegyen magának, miután kalapáccsal rávágott a saját hüvelykujjára, amikor a beköltözés utáni első napon lyukat akart vésni fivérével közös lakásuk padlójába.

A lány apjának véleményét nem volt nehéz kitalálni. A két szakadt honpolgár arról ábrándozott, mennyit lehetne vásárolni félmillióért az italkereskedésben (kettőjük közül a merészebb képzeletű száz üveg Explorerre gondolt) – Holger1-et viszont maga a lány kápráztatta el. Egy államelnökért csatázott, aki, enyhén szólva, maga is nehézségekkel küszködött, hiszen szembement az USA-val és a világ nagy részével is.

Amikor a lány befejezte a tüntetést, odament hozzá, bemutatkozott, és elmondta neki álmát a svéd király trónfosztásáról. Öt percen belül rájöttek, hogy az Isten is egymásnak teremtette őket. A lány odament boldogtalan apjához, aki még mindig a bankja ajtajában állt, és közölte vele, hogy elmehet a pokolba, mert ő, a lánya ezennel elhagyja a szülői házat, és összeköltözik ezzel a... ja, hogy is hívják?... Holgerrel!

Imigyen űzetett ki Holger2 a fivérével közös lakásukból, és kényszerült rá, hogy birtokba vegye a folyosó túloldalán lévő, még az elsőnél is lepusztultabb lakást. Miközben az élet vonszolta magát tovább.

Egy szép napon a Stockholmtól északra fekvő Upplands Väsbybe kellett párnákat szállítani, a Bevándorlási Hivatal menekülttáborába. Holger2 behajtott a táborba, leparkolt a raktárépület előtt, és miközben a párnákat hordta befelé, fél szemmel látta, hogy egy magányos, valószínűleg újonnan érkezett fekete nő ül egy távolabbi padon. Amikor kijött, a nő egyszer csak megszólította. Udvariasan válaszolt neki, amivel kiváltotta a nő spontán csodálkozását, hogy ilyen férfiak egyáltalán léteznek.

A nő megjegyzése szíven találta Holger2-t, aki nem állta meg, hogy ne azt válaszolja, amit válaszolt:

– A probléma az, hogy nem.

Valószínűleg elfutott volna, ha tudja, mi vár rá.

HARMADIK RÉSZ

A jelen – az örökkévalóságnak az a része,

amely elválasztja a csalódást a reménytől.

AMBROSE BIERCE

9. FEJEZET

Egy találkozásról, egy cseréről

és egy váratlan felbukkanásról

Nombeko dél-afrikai szabadságharcosnak nevezte magát, akinek fejére vérdíj van kitűzve. Svédországban együttérzésre számíthatott, és valóban együtt is éreztek vele, mert azonnal beengedték az országba. Első állomáshelye a Carlsund nevű menekülttábor volt a Stockholmtól északra fekvő Upplands Väsbyben.

Negyedik napja ült már egy padon, a hidegben, a „Bevándorlási Hivatal” felirattal ellátott barna takaróval a vállán a tábor 7. számú épülete előtt, és azon töprengett, mihez kezdjen a hirtelen rászakadt rengeteg szabadsággal.

Huszonhat évet sikerült megérnie. Nem volna rossz, ha megismerkedhetne kellemesebb emberekkel is. Normális emberekkel. Vagy legalább egy normális emberrel. Akitől megtanulhatná Svédországot.

És még? Hát igen, valószínűleg ebben az országban is van nemzeti könyvtár. Még ha a benne levő könyvek nagy részét olyan nyelven írták is, amelyen nem ért. A normális ember, akitől megtanulná Svédországot, egy füst alatt svédül is megtaníthatná.

Nombeko úgy tudott legjobban gondolkodni, ha közben szárított antilophúst rágcsálhatott. Pelindabában sajnos nélkülöznie kellett ezt a húsfélét. Talán ez a magyarázata annak, miért tartott tizenegy évig, amíg kitalálta, hogyan szabadulhat ki onnan.

Vajon az antilophús megérkezett már az izraeli követségre? El merjen egyáltalán menni érte? Miért is ne? A kompromittáló felvételt tartalmazó hangszalag minden bizonnyal még mindig betölti fenyegető funkcióját, noha éppoly kevéssé létezik most, mint akkor.

E pillanatban egy piros színű teherautó gördült be az udvarba. A raktárépület elé tolatott, kiugrott belőle egy Nombekóval egyidősnek látszó férfi, és elkezdte behordani a fóliázott párnákból álló szállítmányt. A teherautóból a raktárba. Többször fordult, amíg a rakodótér teljesen kiürült, és amíg a kezébe nem nyomtak egy elismervényt, amit a raktárvezetőnő írt alá. Egy nő, aki vezető. Bizonyára fehér, de akkor is.

Nombeko odament a férfihoz, és azt mondta, hogy szeretne kérdezni tőle valamit. De angolul, mert svédül nem tud. Hacsak a férfi nem tud véletlenül isixhosza nyelven vagy wu-kínaiul.

A férfi ránézett Nombekóra, és azt felelte, hogy az angol rendben van. A másik két nyelvnek még a nevét sem hallotta soha. Miben állhat szolgálatára?

– Egyébként jó napot – mondta a férfi, és kezet nyújtott. – Holger vagyok.

Nombeko elképedve fogott kezet Holgerrel. Egy fehér férfi, aki tud viselkedni.

– Nombeko – mondta Nombeko. – Dél-Afrikából jövök. Politikai menekült vagyok.

Holger sajnálkozását fejezte ki Nombeko helyzete miatt, de örül, hogy eljutott Svédországba. Nem fázik? Ne kérjen neki még egy takarót a raktárból?

Hogy nem fázik-e? Ne kérjen neki takarót? Mi van? Lehetséges volna, hogy máris találkozott egy olyan normális emberrel, amilyennel korábban még soha? Alig pár másodperccel azután, hogy meg merte fogalmazni magában ezt a kívánságát? Nem állta meg, hogy hangot ne adjon az elismerésének:

– Nem hittem volna, hogy egyáltalán léteznek olyan emberek, mint amilyen maga.

Holger szomorúan nézett rá.

– A probléma az, hogy nem – mondta.

Hogyhogy nem? Nombeko elcsodálkozott. Ki is mondta:

– Nem mi?

– Létezem – felelte Holger. – Nem létezem.

Nombeko végigmérte Holgert a feje búbjától a lába ujjáig és a lába ujjától a feje búbjáig. Arra gondolt, csak neki lehet olyan szerencséje, hogy amikor életében először felbukkan valaki, aki méltónak látszik az elismerésére – akkor az illető nem létezik.

Nombeko nem reagált Holger állítására, inkább megkérdezte tőle, nem tudja-e véletlenül, merre van az izraeli követség.

A nem létező ember nem látott összefüggést a dél-afrikai menekült és az izraeli követség között, de arra gondolt, ez nem tartozik rá.

– Ha jól emlékszem, valahol a város közepén. Ha akarja, Nombeko kisasszony, elvihetem, úgyis arrafelé megyek. Ha nem tartja tolakodásnak.

Most megint teljesen normális. Még azért is bocsánatot kér, hogy egyáltalán a világon van. Amivel persze ellentmond önmagának, ha egyszer tényleg nem létezik.

Nombeko gyanút fogott. Végigmérte a férfit. Rendesnek látszik. És okosan beszél és barátságosan.

– Köszönöm – mondta végül. – Tud várni egy percet? Felmegyek a szobába, és lehozom az ollómat.

Déli irányba mentek, Stockholm központja felé. A férfival... mi is a neve? Holger?... könnyen lehetett beszélgetni. Svédországról mesélt, a svéd találmányokról, a Nobel-díjról, Björn Borgról...

Nombekót minden érdekelte. Björn Borg tényleg ötször egymás után megnyerte Wimbledont? Fantasztikus! Egyébként mi az a Wimbledon?

A piros teherautó megérkezett a Storgata 31. elé, Nombeko kiszállt az utasfülkéből, odament a követség kapusfülkéjében ülő őrhöz, bemutatkozott, és megkérdezte, nem érkezett-e csomag Dél-Afrikából az ő nevére.

De igen, épp most érkezett, és nagyon jó, hogy a kisasszony máris eljött érte, mert a követség nem tárolhat hosszabb ideig efféle csomagokat. Az őr ezután Nombeko sofőrjéhez fordult, és megkérte, tolasson a sarok túloldalán lévő rakodó ablakhoz, a kisasszonyt pedig arra kérte, maradjon itt, mert egy-két helyen alá kell írnia az átvételi nyilatkozatot. Hova is tette azokat a papírokat?

Nombeko tiltakozni próbált. A csomagot nem kell felrakni a teherautóra, egyszerűen a hóna alá csapja, és elviszi gyalog. Egyedül is visszatalál valahogy a táborba. De az őr csak mosolygott, és közben intett Holgernek, hogy tolasson hátra. Majd újra az asztalán heverő iratkupacra meredt.

– Nézzük csak, hol lehet...? Tudja, kisasszony, nem vagyok igazán rendszerető ember. Ez nem az... Ez sem?

Eltartott egy ideig, amíg megtalálta. Mire elintézték a formalitásokat, a csomagot már berakták a teherautó rakterébe, és Holger készen állt az indulásra. Nombeko elköszönt a kapuőrtől, és visszakapaszkodott az utasfülkébe.

– Nyugodtan tegyen le valamelyik buszmegállóban – mondta.

– Nem értem – mondta Holger.

– Mit nem ért?

– Mintha azt mondta volna, hogy tíz kiló antilophús van a csomagjában.

– És? – kérdezte Nombeko, és megragadta az ollót a zsebében.

– Inkább egy tonnára becsülöm a súlyát.

– Egy tonnára?

– Még szerencse, hogy teherautóm van.

Nombeko pár másodpercig nem szólalt meg. Emésztette az információt. Majd azt mondta:

– Ez így nem lesz jó.

– Mi nem lesz jó? – kérdezte Holger.

– Semmi. Így semmi – mondta Nombeko.

*

A Moszad A ügynöke jókedvűen ébredt johannesburgi szállodai szobájában. Kollégája, akivel éveken át együtt dolgozott Pelindabában, már úton volt új állomáshelye, Buenos Aires felé. Ő maga arra készült, hogy mindjárt reggeli után kimegy a Jan Smuts International reptérre, hazautazik, és megkezdi többhetes, jól megérdemelt szabadságát, hogy azután kipihenten induljon tovább Svédországba, ahol felkutatja a takarítónőt, és megteszi vele azt, amit meg kell tennie, és szívesen meg is teszi.

Megcsörrent mellette a telefon. Ügynök A csodálkozott, de felvette. Nem kisebb ember, mint Peres külügyminiszter hívta, aki tudvalevőleg nem sokat kertel, ha akar valamit.

– Mi a jóistennek küldött nekem tíz kiló lóhúst? – reccsent rá ügynökére a külügyminiszter.

Ügynök A-nak gyorsan járt az esze. Azonnal felfogta, mi történt.

– Ezer bocsánat, külügyminiszter úr. Szörnyű tévedés történt. Össze lettek cserélve a küldemények. Azonnal tisztázom az ügyet!

– Hogy az ördögbe lehet összecserélni azt, amit várok, tíz kiló lóhússal? – kérdezte Simon Peres, aki az „atombomba” szót semmi pénzért nem mondta volna ki a telefonba.

– Antilophússal, csak a rend kedvéért mondom – felelte Ügynök A, de mindjárt meg is bánta, hogy kimondta.

Ügynök A-nak átmenetileg sikerült leráznia magáról dühös külügyminiszterét, és rögtön felhívta Izrael stockholmi követségét. A kapuőrt kapcsolták, akinek azt mondta:

– A nyolcszáz kilós dél-afrikai küldemény semmilyen körülmények között nem hagyhatja el a követség területét. Ne nyúljanak hozzá, amíg oda nem megyek!

– De bosszantó – mondta a kapuőr. – Nemrég járt itt egy kedves fekete nő egy teherautóval, és átvette. Sajnos nem tudom megmondani, hogy hívják, mert most hirtelen nem találom az elismervényt.

Ügynök A soha nem szokott káromkodni. Mélyen vallásos volt, és már gyerekkorában megtanították rá, mit illik kimondani, és mit nem. Letette a telefont, leült az ágy szélére, és azt mondta:

– A kurva életbe.

Ügynök A többféleképpen is elképzelte, hogyan fog végezni Nombeko Mayekivel. A legtovább tartó változatnál időzött legtovább.

*

– Atombomba? – kérdezte Holger.

– Atombomba – felelte Nombeko.

– Nukleáris fegyver?

– Az.

Nombeko úgy gondolta, ha már így esett, Holger megérdemli, hogy elmondja neki az egész történetet. Beszámolt neki Pelindabáról, a titkos atomprogramról, a hat bombáról, amiből hét lett, Westhuizenről és az ő Klipdriftjéről, a mérnök szerencsés életéről és szerencsétlen haláláról, a Moszad két ügynökéről, a Stockholmba szánt kisebb csomag antilophúsról és a nagyobb csomagról, amely most itt van a hátuk mögött a teherautón, ahelyett, hogy Jeruzsálemben lenne. Nem minden részletet mondott el, de Holger így is rögtön átlátta a helyzetet.

Mindent megértett, csak azt nem, hogy a végén hogy csúszhatott be egy ilyen kapitális hiba. Nombekónak és az ügynököknek összesen két csomagról kellett gondoskodniuk, egy kicsiről és egy óriásiról, hogy lehet ezeket összekeverni?

Nombeko maga sem értette, csak sejtései voltak. A kutatótelepen a postázás ugyanis három kedves, de kissé habókos kínai lány dolga volt. Nombeko arra gondolt, hogy két csomag egyidejű felcímkézése meghaladta a képességeiket. Ők követhették el a hibát.

– Ez enyhe kifejezés – mondta Holger, és hidegnek érezte minden porcikáját.

Nombeko hallgatott. Holger folytatta:

– Tehát a kisasszony és a világ talán legjobb titkosszolgálatának képviselői rábízták a küldemények címzését három habókos kínai lányra?

– Helytálló észrevétel – mondta Nombeko. – És a kiélezett helyzetre való tekintettel talán helyénvaló is.

– És ki bíz meg megbízhatatlan embereket a kimenő posta kezelésével?

– A bejövőével is – tette hozzá Nombeko. – Igen, ez is a mérnök számláját terheli. Az egyik legostobább ember volt, akivel életemben találkoztam. Olvasni ugyan tudott, de nagyjából ez minden, ami elmondható róla. Nagyon emlékeztetett a johannesburgi önkormányzat köztisztasági osztályának egyik szörnyen korlátolt munkatársára, akivel tizenéves koromban kerültem kapcsolatba.

Holger nem mondott semmit, de gondolatai vadul cikáztak egyszerre négy irányban is. Aki önhibáján kívül vezetett már autót, amelynek csomagterében atombomba lapult, az ismeri ezt az érzést.

– Mi volna, ha megfordulnánk, és visszavinnénk a bombát az izraelieknek? – javasolta Nombeko.

Holgert a javaslat kirántotta szellemi bénultságából.

– Szó nem lehet róla! – szögezte le határozottan.

Neki is megvan a maga élettörténete, még ha egészen másféle is, és mint ahogy már említette Nombeko kisasszonynak, bizonyos értelemben nem is létezik. De a hazáját azért szereti. Éppen ezért szóba sem jöhet, hogy önként átadjon egy tömegpusztító fegyvert az izraeli vagy bármilyen más titkosszolgálatnak – svéd földön.

– Soha! – jelentette ki ismét nyomatékosan. – A kisasszony pedig nem maradhat a menekülttáborban. Biztos vagyok benne, hogy az izraeliek megpróbálják kinyomozni, hol van. A kisasszony és a bomba.

Nombeko értette, amit Holger mondott, de gondolatai közben leragadtak a férfinak a nemlétezésre vonatkozó ismételt kijelentésénél.

– Hosszú történet – mormogta Holger.

Nombeko tovább spekulált. Szabad életének jövőjével kapcsolatban eddig nem jutott tovább annál, mint hogy szeretne normális emberekkel is megismerkedni, mert ilyenekkel eddig nemigen akadt dolga. És fel is bukkan egy látszólag átlagos svéd férfi. Aki kedves. Figyelmes. Művelt. És azt állítja, hogy nem létezik.

Eddig jutott a gondolkodásban, amikor Holger megszólalt:

– Egy bontásra váró házban lakom Gnestában.

– Nocsak – mondta Nombeko.

– Mi volna, ha a kisasszony oda költözne?

Nombeko már tudta, hogy Holger társaságában nem lesz szüksége az ollóra. Bontásra váró ház... hol is?... Gnestában?

Miért ne? Fél életét egy bádogviskóban töltötte, a másik felét drótkerítés mögött. A bontásra váró ház előrelépést jelentene.

De Holger úr biztos benne, hogy már csak egy menekült és egy atombomba hiányzik az életéből? És hogy egy másik ország titkosszolgálatának célpontja legyen?

Holger semmiben sem volt biztos. De azon kapta magát, hogy tetszik neki ez a nő. Semmiképp nem hagyhatja magára, nem lökheti minden további nélkül az izraeli Moszad karjaiba.

– Nem, nem vagyok biztos benne. De a kérdés továbbra is kérdés.

A maga részéről Nombekónak is tetszett Holger. Már ha egyáltalán létezik.

– De nem haragszik rám az atombomba miatt?

– Ugyan – felelte Holger. – Van ilyen.

Közben távolodtak az Östermalm negyedben álló izraeli követségtől, rákanyarodtak az E4-es útra, és Norrmalm és Kungsholmen érintésével haladtak dél felé. Az ablakon át Holger és Nombeko rálátott Svédország legmagasabb épületére, a Dagens Nyheter nyolcvannégy méter magas irodaházára. Holger akaratlanul is azon kezdett gondolkodni, mi történne, ha a bomba felrobbanna. Végül nem állta meg, hogy ne kérdezze meg:

– Mekkora volna a baj, ha baj történne? – kérdezte.

– Hogy érti ezt?

– Ha, mondjuk, nekimennék itt az egyik lámpaoszlopnak, és a bomba felrobban... mi történne? Felteszem, hogy mi ketten rosszul járnánk, de ott messzebb, az az irodaház például összedőlne?

Nombeko azt felelte, Holger joggal feltételezi, hogy ők ketten rosszul járnának. De az az irodaház is. A bomba nagyjából mindent ledózerolna egy... mondjuk... ötvennyolc kilométer átmérőjű körben.

– Nagyjából mindent egy ötvennyolc kilométer átmérőjű körben? – kérdezte Holger.

– Nem is nagyjából. Igazából mindent.

– Ötvennyolc kilométer átmérőjű körben? Egész Stockholmot?

– Nem tudom, Stockholm mekkora, de a neve alapján nagynak gondolom. De más aspektusait is figyelembe kell venni...

– Aspektusait?

– Magán a tűzgömbön kívül. A légnyomás lökését, a radioaktivitást, a szélirányt. Meg olyasmiket is, mint hogy... na, mondjuk, ha most nekihajt ennek a villanyoszlopnak, és a bomba felrobban, akkor...

– Ha jól meggondolom, inkább nem hajtok neki – mondta Holger, és mindkét kezével erősen megmarkolta a kormánykereket.

– Csak példának mondom. Valószínűleg az történne, hogy a Stockholm területén lévő összes nagy kórház azonnal elégne. Kérdés, hogy akkor ki látná el azt a több százezer súlyos sebesültet, akik életben maradnak a robbanás perifériáján.

– Tényleg, ki? – kérdezte Holger.

– Hát mi ketten biztosan nem – mondta Nombeko.

Holger úgy érezte, minél gyorsabban szeretne kijutni abból az ötvennyolc kilométeres körből, és kinn az E4-esen rálépett a gázra. Nombeko kénytelen volt emlékeztetni rá, hogy bármilyen gyorsan megy is, a biztonságig vezető ötvennyolc kilométeres távolság semmit nem csökken, ameddig a rakományuk az, ami.

Holger lassította a tempót, gondolkodott egy kicsit, és megkérdezte, hogy vajon Nombeko kisasszony nem tudná-e hatástalanítani a bombát, ha egyszer az építésében is részt vett. Nombeko azt felelte, hogy kétféle atombomba létezik: üzemképes és üzemképtelen. A náluk lévő példány sajnos üzemképes, és legalább négy-öt órát kellene dolgozni rajta, amíg üzemképtelenné lehetne tenni. Ennyi idő nem állt rendelkezésére odalent Dél-Afrikában, amikor sürgősen útnak kellett indulnia. Most meg az a szomorú helyzet, hogy éppen ennek a bombának a hatástalanítási protokollja az izraeliek kezében van. A pillanat pedig nem látszik alkalmasnak rá – ezt Holgernek meg kell értenie –, hogy felhívja Jeruzsálemet, és megkérje őket, hogy faxolják át neki.

Holger bólintott, és gyászos képet vágott. Nombeko vigasztalta, elmagyarázta neki, hogy egy ilyen bomba sokat kibír, és ha Holger véletlenül az árokba hajtana, akkor is jó esélyük volna mindkettőjüknek és Stockholmnak is, hogy a balesetet ép bőrrel megússzák.

– Gondolja? – kérdezte Holger.

– Jó, azért nem kell mindjárt ki is próbálni – felelte Nombeko. – Egyébként mit mondott, hova is megyünk? Gnestába?

– Igen. És ott az lesz a legfontosabb feladatunk, hogy megértessük a testvéremmel, hogy a rakományunkat nem használhatja arra, hogy megváltoztassa az ország államformáját.

Holger valóban egy bontásra váró, romos házban lakott. Egészen csinos, gondolta Nombeko. Négyszintes, L alakú épület, közvetlen átjárási lehetőséggel a raktárba, amely szintén L alakú, és a két épület belső udvart fog közre, ahonnan szűk kapu nyílik az utcára.

Nombeko pazarlásnak érezte volna egy ilyen ház lebontását. Igaz, a falépcső, amely az emeletre vezetett, a számára kijelölt lakáshoz, már korhadásnak indult. És meglepődve konstatálta, hogy lakásának némelyik ablaka üveg helyett deszkával van befoltozva. És a homlokzat palánkjainak résein süvítve húz a szél. De azért a sowetói viskóhoz képest, mindent egybevetve, hatalmas előrelépést jelent. Már csak azért is, mert a szobák padlózata nem döngölt föld, hanem igazi fa.

Holgernek és Nombekónak nem kevés fáradsággal, leleményességgel és néhány erős palló segítségével sikerült az atombombát az egyébként párnákkal zsúfolt raktár egyik sarkában elhelyeznie. Nem is kellett hozzá annyi ész, mint amennyi volt neki, Nombeko szavak nélkül is értette, hogy Holger párnák eladásával és szállításával foglalkozik.

A bomba immár egy bakon állt az anyagraktár egyik sarkában, és nem jelentett közvetlen veszélyt környezetére. Ha nem keletkezik tűz az egyébként gyúlékony párnák tömegében, valószínűsíthető, hogy Nyköping, Södertälje, Flen, Eskilstuna, Strängnäs, valamint Stockholm és környéke megmarad. És természetesen Gnesta is.

Mihelyt a bomba a helyére került a raktárban, Nombeko választ szeretett volna kapni jó néhány kérdésére. Mi ez a marhaság, hogy Holger nem létezik? És mi van a testvérével? Miért gondolja Holger, hogy a testvére azért szeretné megkaparintani a bombát, hogy államformát változtasson vele? Egyáltalán, ki a testvére? És hol van? És hogy hívják?

– Holger a neve – mondta Holger. – És gondolom, itt kell lennie valahol a házban. Még szerencse, hogy nem bukkant elő, amíg lepakoltunk.

– Holger? – kérdezte Nombeko. – Holger és Holger?

– Igen. Ő én vagyok, úgy is mondhatnám.

Holger most már tisztázza magát, mert ő, Nombeko, különben nem marad tovább. A bombát is megtarthatja magának, neki már amúgy is elege van belőle.

Nombeko párnákat tett a raktár sarkában álló láda tetejére, felmászott rá, és leült a sarokban. Majd felszólította Holgert, aki lent maradt, hogy mondjon el mindent. Szó szerint ezt mondta neki:

– Beszéljen!

Nem tudta, mire számítson, de amikor Holger mintegy negyven perccel később befejezte mondókáját, megkönnyebbülést érzett.

– Hát ez nem nagy ügy. Csak azért nem létezni, mert nincs róla papír, ez Dél-Afrikában mindennapos dolog, tömegek nem léteznek, elképzelni sem tudja, mennyi ember. Egyébként én is csak azért létezem, mert a bunkó mérnöknek, akinek a rabszolgája voltam, a saját kényelme érdekében szüksége volt rám.

Holger2 meghallgatta Nombeko vigasztaló szavait, azután maga is felmászott a láda tetejére a párnák közé, a másik sarokba, és nem csinált semmit, csak lélegzett. Kicsit sok már neki ez az egész, előbb a bomba, a ládában, éppen alattuk, aztán az élettörténetének az elmondása. Most történt meg vele először, hogy kívülállónak elmondta a teljes igazságot.

– Marad? Vagy elmegy? – kérdezte Holger2

– Maradok – felelte Nombeko. – Maradhatok?

– Maradhat – mondta Holger2. – De úgy érzem, most egy kis nyugalomra van szükségem.

– Nekem is – mondta Nombeko.

És ezzel kényelmesen elhelyezkedett új barátjával szemben, ő is csak a nyugodt lélegzés céljából.

E pillanatban a bomba ládája megnyikordult alattuk, és a láda végét lezáró egyik léc kilazult, és leesett.

– Mi volt ez? – kérdezte Holger2, és abban a pillanatban még egy léc leesett, és a nyílásban megjelent egy női kar.

– Sejtek valamit – mondta Nombeko, és a sejtése nyomban be is igazolódott, amikor három erősen hunyorgó kínai lány bújt elő a ládából.

– Helló – mondta a legfiatalabb, amikor meglátta Nombekót.

– Lehet itt enni valamit? – kérdezte a középső.

– És inni? – tette hozzá a legidősebb.

10. FEJEZET

Egy megvesztegethetetlen miniszterelnökről

és a király elrablásának vágyáról

Ennek az őrült napnak soha nem lesz vége? Holger2 felült párnákból vetett ágyán, és végignézett a ládából éppen kibújó három kínai lányon.

– Mi lesz még itt? – kérdezte.

Nombeko már eddig is aggódott a lányok miatt, ki tudja, mi történik velük, ha Pelindabában megszigorítják a készültséget. Félt, hogy az a sors vár rájuk, amit eredetileg neki szántak.

– Nem tudom – mondta Nombeko. – A jövőt senki nem ismerheti. Az eddigiekből mindenesetre megtudhattuk, hogyan cserélt helyet egymással a kis csomag és a nagy csomag. Ügyes szökés volt, lányok!

A kínai lányok a ládában öt liter víz, két kiló hideg rizs és egy bomba társaságában eltöltött négy nap után éhesek voltak. Felvitték őket Holger lakásába, ahol életükben először megkóstolhatták a vérpudingot áfonyaszósszal.

– Az agyagra emlékeztet, amiből régen a libákat csináltuk – jegyezte meg evés közben a középső nővér. – Kérhetek még egy kicsit?

Amikor jóllaktak, mind a hárman lefeküdtek Holger széles ágyába. Megtudták, hogy övék lehet a ház utolsó, még valamennyire használható lakása a legfelső emeleten, amelyik azonban csak akkor lesz lakható, ha befoltozzák a nappalija falán tátongó nagyobbacska lyukat.

– Ma éjszaka sajnos csak ezen a szűk helyen alhatnak – mondta Holger2 a lányoknak, akik ekkor már mélyen aludtak.

*

A bontásra váró háznak nem hiába az a neve, ami. Megérett a bontásra, le fogják bontani. Ilyen házakban nem lakik senki, csak kivételes esetekben.

Ezért joggal lehet figyelemre méltónak nevezni, hogy a sörmlandi Gnestában jelenleg ugyanabban a bontásra ítélt házban lakott egy amerikai fazekas, két, egymáshoz nagyon hasonló és egymástól nagyon különböző fivér, egy fiatal és dühös nő, egy eltűnt dél-afrikai menekült, valamint három habókos kínai lány.

Így együtt, mindannyian, az atomfegyvermentes Svédországban. Egy három megatonnás atombomba közvetlen szomszédságában.

Mind ez idáig az atomfegyverrel rendelkező országok listája az Egyesült Államokból, a Szovjetunióból, Nagy-Britanniából, Franciaországból, Kínából és Indiából állt. Az atomtöltettel rendelkező hadieszközök teljes száma a szakértők szerint körülbelül hatvanötezer lehetett. Ugyanezek a szakértők abban már nem tudtak megegyezni, hogy ez a mennyiség hányszor képes az egész földet megsemmisíteni, hiszen az egyes töltetek különböző erősségűek voltak. A pesszimisták szerint hozzávetőlegesen tizennégyszer-tizenhatszor. Az optimisták szerint inkább csak kétszer.

A fenti országokhoz most már Dél-Afrikát is hozzá kellett számítani. És Izraelt. Bár egyik sem tájékoztatta a nyilvánosságot a valós helyzetről. Talán még Pakisztánt is, ahol már dolgoztak a saját atomfegyver előállításán, amióta Indiában végrehajtottak egy kísérleti robbantást.

Most pedig Svédországot is. Még ha akaratán kívül is. És tudtán kívül.

*

Holger és Nombeko magukra hagyta a kínai lányokat, és visszatértek a raktárba, hogy nyugodtan beszélgethessenek. A bomba ládája a sarokban állt, tetején a párnákkal, hívogató, lakályos helynek látszott, még ha a helyzet nem volt is különösebben hívogatónak mondható.

Mindketten visszamásztak a láda tetejére, és leültek a maguk sarkába.

– A bomba – mondta Holger2.

– Mi volna, ha itt maradna egészen addig, amíg már nem jelent veszélyt senkire? – vetette fel Nombeko.

Holger2 úgy érezte, talán mégis van remény. Mennyi idő az?

– Huszonhatezer-kétszáz év – mondta Nombeko. – Pluszmínusz három hónap.

Holger2 és Nombeko egyetértett abban, hogy huszonhatezer-kétszáz évet túl sok lenne kivárni, még ha a hibahatár az ő javukra realizálódna is. Holger2 ezután elmagyarázta, a bomba micsoda robbanást okozhatna a politikában is. Svédország semleges állam, és – saját felfogása szerint – a szigorú erkölcsiség legfőbb képviselője a politika világában. Az ország úgy tudja, nem rendelkezik semmiféle atomfegyverrel, és 1809 óta nem vett részt háborúban.

Holger2 szerint most az volna a legjobb, ha átadnák a bombát az ország vezetőinek, mégpedig olyan ügyesen, hogy senki nem szerez róla tudomást. És olyan gyorsan, hogy a fivérének és párjának ne legyen ideje balhét csinálni.

– Rendben, tegyük ezt – mondta Nombeko. – Ki maguknál az állam elnöke?

– A király – felelte Holger. – Bár nem ő az, aki eldönti a dolgokat.

Főnök, aki nem dönt. Nagyjából ez volt a helyzet Pelindabában is. Ahol a mérnök legtöbbször azt csinálta, amit Nombeko mondott neki, bár ezt maga sem tudta.

– Akkor ki dönt?

– A miniszterelnök.

Holger2 elmondta, hogy Svédország miniszterelnökét Ingvar Carlssonnak hívják. Egyik napról a másikra lett belőle miniszterelnök, amikor elődjét, Olof Palmét Stockholm belvárosában meggyilkolták.

– Akkor hívja fel Carlssont – javasolta Nombeko.

Holger fel is hívta. Pontosabban a kabinetirodát hívta fel, ahol a miniszterelnök titkárához kapcsolták.

– Jó napot kívánok, Holger vagyok – mondta Holger. – Ingvar Carlssonnal szeretnék beszélni, mégpedig sürgősen.

– Miről van szó?

– Azt sajnos nem mondhatom el, titkos ügy.

Olof Palme neve annak idején benne volt a telefonkönyvben. Ha egy állampolgár akart valamit a miniszterelnökétől, az otthonában is felhívhatta telefonon. Ha éppen nem vacsorázott, vagy nem a gyerekek lefektetésével volt elfoglalva, ő vette fel a telefont.

Ilyenek voltak a régi szép idők. Melyek 1986. február 28-án véget értek, amikor egy mozielőadás után, a testőrök nélkül hazafelé sétáló Palmét hátba lőtték.

Utódját jobban őrizték. Titkára azt mondta, Holger úrnak meg kell értenie, hogy ismeretlen embereknek első szóra nem kapcsolhatja be a miniszterelnököt.

– De fontos dologról van szó.

– Azt bárki mondhatja.

– Iszonyúan fontos dologról.

– Sajnálom. Ha gondolja, írja meg levélben a...

– Egy atombombáról van szó – mondta Holger.

– Micsoda? Ez fenyegetés akar lenni?

– A fenéket! Épp ellenkezőleg. Azazhogy a bomba maga fenyegetést jelent, ezért akarok megszabadulni tőle.

– Meg akar szabadulni az atombombájától? És a miniszterelnöknek szeretné ajándékozni?

– Igen, de...

– Meg kell mondanom magának, hogy az emberek gyakran próbálnak mindenféle ajándékot küldeni a miniszterelnöknek. A múlt héten például egy erőszakos úr, egy ügynökség képviselője, egy új mosógépet szeretett volna ide küldeni. De a miniszterelnök nem fogad el ajándékokat, még ha... jól értem?... atombombáról van is szó. Biztos benne, hogy nem fenyegetőzni akar vele?

Holger még egyszer biztosította róla, hogy semmi rosszat nem akar. Megértette, hogy itt nem jut tovább, megköszönte a semmit, amit kapott, és elbúcsúzott.

Ezután Nombeko tanácsára felhívta a királyt, beszélt egy udvarnaggyal, aki nagyjából ugyanazt mondta, mint a miniszterelnök titkára, csak lekezelőbb modorban.

A létező világok legjobbikában maga a miniszterelnök (vagy legalább a király) vette volna fel a telefont, meghallgatja az információt, azonnal Gnestába siet, és személyesen veszi át a bombát a csomagolóanyaggal együtt. Még mielőtt Holger világfelforgatásra hajlamos fivére egyáltalán tudomást szerez a ládáról, faggatózni kezd, és – Isten ne adja – maga is spekulálni kezd.

A létező világok legjobbikában.

A létező világban viszont az történt, hogy Holger1 ifjú és dühös partnerével együtt belépett a raktárba. Azt szerették volna megtudni, hová lett a vérpuding Holger2 hűtőszekrényéből, és miért van tele a lakása alvó kínaiakkal. Ehhez most újabb kérdések csatlakoztak: ki az a fekete nő a sarokban álló láda tetején? És mi van a ládában, amin ül?

Nombeko az újonnan érkezők gesztusaiból megértette, hogy ő maga és a láda áll érdeklődésük középpontjában, és azt mondta, maga is szívesen részt venne a társalgásban, ha az angolul folyna.

– Amerikai vagy? – kérdezte a méregzsák, és hozzátette, hogy gyűlöli az amerikaiakat.

Nombeko azt felelte, hogy dél-afrikai, és hogy milyen nehéz lehet minden amerikait gyűlölni, tekintettel arra, hogy milyen sokan vannak.

– És a ládában mi van? – kérdezte Holger1.

Holger2 úgy válaszolt, hogy nem válaszolt a kérdésre. Inkább azt mondta el, hogy a lakásában tartózkodó három kinai lány és az itt jelen levő nő mind politikai menekültek, és egy ideig itt fognak lakni. És sajnálkozását fejezte ki amiatt, hogy a vérpudingja elfogyott, mielőtt Holger1 el tudta volna lopni.

Fivére egyetértett vele, hogy ez tényleg bosszantó. De miért van itt ez a nagy láda? És mi van benne?

– A személyes holmim – mondta Nombeko.

– A személyes holmid? – ismételte meg a méregzsák olyan hangon, mint aki további magyarázatot vár.

Nombeko Holger1 és a barátnője tekintetén is látta, hogy mindkettőjüket erősen furdalja a kíváncsiság. Mindenesetre leszögezte:

– A személyes holmim – ismételte meg. – Afrikából. Akárcsak én magam. Én pedig barátságos vagyok, de ugyanakkor kiszámíthatatlan is. Egyszer ollót döftem egy öregember combjába, aki nem viselkedett rendesen. És azután ez... még egyszer megtörtént. Az ember ugyanaz volt, de az olló másik, és a combja is a másik.

Holger1 és a méregzsák nem értette a helyzetet. A ládán ülő nő barátságosan beszélt, de közben arra célzott, hogy ollóval fogja megvédeni magát, ha a ládáját nem hagyják békén.

Holger1 megfogta dühös barátnője karját, mindkettőjük nevében halkan elköszönt, és elindultak kifelé.

– Van még egy szál szafaládém a hűtőben, az alsó polcon – szólt utánuk Holger2. – Ha semmiképp nem a sajátotokat akarjátok enni.

HoIger2, Nombeko és a bomba magukra maradtak a raktárban. Holger azt mondta Nombekónak, hogy mint bizonyára magától is rájött, ez volt az ő republikánus fivére és a méregzsák barátnője.

Nombeko bólintott. Ezzel a két emberrel és egy atombombával ugyanazon a földrészen tartózkodni nyugtalanító érzés. Hát meg ugyanabban az országban! Most még ráadásul ugyanabban a házban is laknak. Tenniük kell valamit, amint lehet, most azonban ideje már, hogy lepihenjenek. Hosszú és eseménydús nap áll mögöttük.

Holger2 egyetértett vele. Hosszú és eseménydús.

Takarót és párnát nyomott a lány kezébe, ő maga pedig a matraccal a hóna alatt elindult, hogy megmutassa, melyik lakásban fog lakni. Kinyitotta az ajtót, letette, amit magával hozott, és azt mondta, ha nem is kastély, amit kínál neki, azért reméli, itt is jól fogja érezni magát.

Nombeko köszönetet mondott érte, elköszönt Holgertől, és ott maradt egyedül a lakása ajtajában. Ott állt egy ideig, és végiggondolta helyzetét.

Az életem küszöbén állok, gondolta. És teherrel vágok neki az útnak, atombombával a hátamon és mindenre elszánt Moszad-ügynökökkel a nyomomban.

És mégis. A sowetói viskó helyett immár saját lakása van. Soha többé nem kell latrinapucolással foglalkoznia, és nincs többé kettős szögesdrót kerítés mögé zárva annak a mérnöknek a társaságában, aki titokban egymaga életben tudja tartani a dél-afrikai konyakipart.

A pretoriai nemzeti könyvtár, mint cél elveszett. Cserében megkapja Gnesta városi könyvtárát. Holger2 szerint tekintélyes állománya van.

És ezenkívül?

Legszívesebben fogná ezt az átkozott bombát, és visszavinné az izraeli követségre. Lehet, hogy egyszerűen csak letenné a követség elé az utcára, közben szóval tartaná valamivel a kapuőrt, aztán elfutna onnan. Folytathatná a bevándorlási adminisztráció intézését, tartózkodási engedélyt kaphatna, egyetemre járhatna, idővel svéd állampolgár lehetne.

És azután? Akár még svéd nagykövet is lehetne Pretoriában. Nem is rossz gondolat. Első dolga az volna, hogy vacsorára hívná Botha elnököt, és nem adna neki semmit enni.

Nombeko elképzelte a helyzetet, és elmosolyodott.

A valóságban azonban Holger nem volt hajlandó átadni a bombát másnak, mint a svéd miniszterelnöknek. Esetleg a királynak. De ha kérdezték őket, egyik sem válaszolt.

Holger a legnormálisabb ember, akivel életében eddig találkozott. Kifejezetten szimpatikus. Nombeko tiszteletben akarja tartani a döntését.

De rajta kívül, a sors különös akaratából, mindig csupa őrült veszi körül. Érdemes egyáltalán szembeszállni ezzel a helyzettel? Másrészt viszont: hogyan bánjon az őrültekkel?

Az amerikai fazekassal például, akiről Holger mesélt. Hagyja meg nyugodtan a tévképzetében? Vagy keresse fel, és próbálja megértetni vele, hogy csak azért, mert angolul beszél, még nem automatikusan a CIA embere?

És mi legyen a kínai lányokkal, akik egy ideje már maguk is felnőtt, fiatal nők, még ha nem mindig viselkednek is úgy. Hamarosan magukhoz térnek az utazás fáradalmaiból, megbarátkoznak a vérpudinggal, kialusszák magukat, és körülnéznek. Mennyire az ő felelőssége a jövőjük?

Holger azonos nevű fivérével könnyebb dolga van. Egyszerűen távol kell tartani a bombától. A barátnőjével együtt. Ezt a feladatot nem bízhatja másra.

A pelindabai takarítónő megértette, hogy bizonyos feladatokat itt, Svédországban is el kell végeznie, bizonyos dolgokért felelősséget kell vállalnia, mielőtt komolyan elkezdhetné élni a saját életét. Svédül meg kell tanulnia, ez magától értődik, elviselhetetlen lenne számára a gondolat, hogy két kilométerre lakik egy könyvtártól, amit nem tud használni. A bombát is őriznie kell, ez is magától értődik. Érezte azt is, hogy nem volna nyugodt a lelkiismerete, ha nem viselné gondját a becsavarodott amerikai fazekasnak és a három habókos kínai lánynak. És remélte, mindezek után még marad ideje az egyetlen emberre, aki sokat jelent neki, Holger2-re.

Előbb azonban: aludni. Nombeko belépett a lakásába, és becsukta maga mögött az ajtót.

*

Amikor másnap reggel felmérte a helyzetet, megállapította, hogy Holger1 korán útnak indult egy rakomány párnával Göteborgba, és magával vitte dühös barátnőjét is. A három kínai lány felébredt, megették a szafaládét, és újra elaludtak. Holger2 az adminisztrációt intézte a raktárban, az újonnan kialakított kényelmes kuckójában (miközben a bombát is szemmel tartotta), de mivel az iratok többsége svéd nyelvű volt, Nombeko nem tudott segíteni neki.

– Mi volna, ha addig elmennék, és megismerkednék a fazekassal? – mondta.

– Sok szerencsét kívánok hozzá – mondta Holger2.

– Ki az? – kérdezte a fazekas az ajtó túloldaláról.

– A nevem Nombeko – mondta Nombeko. – Nem a CIA-tól jövök, a Moszad viszont a sarkamban van, engedjen be nyugodtan, legyen szíves.

Mivel a fazekas neurózisát az amerikai titkosszolgálat váltotta ki, és nem az izraeli, eleget tett a nő kérésének.

Látogatójának neme és fekete bőrszíne enyhítő körülménynek számított a szemében. Az amerikai ügynökök szerte a világban ugyan minden színben és formában jelen vannak, alaptípusuknak mégis a harmincas éveiben járó, fehér férfi számított.

A nő bizonyságát adta, hogy beszél egy afrikai törzsi nyelven. És olyan részletesen számolt be állítólagos sowetói gyerekkoráról, hogy nem lehetett kizárni, hogy valóban élt is ott.

Nombekót a maga részéről viszont szinte megdöbbentette a fazekas siralmas idegállapota. Azt a taktikát választotta, hogy gyakori, de rövid látogatásokkal alapozza meg kettőjük között a bizalmat.

– Holnap találkozunk – mondta búcsúzáskor.

Egy emelettel feljebb a kínai lányok újra felébredtek, találtak a kamrában egy kis kétszersültet, és azt ropogtatták, amikor Nombeko csatlakozott hozzájuk.

Nombeko megkérdezte tőlük, mihez szeretnének kezdeni, mire azt a választ kapta, hogy ezen még nem volt idejük gondolkodni. Talán megkeresik anyai nagybátyjukat, Cheng Tāót, aki valahol a közelben lakik. Baselben. Vagy inkább Bernben. Vagy Bonnban. Talán Berlinben. A bácsi az újonnan készülő régiségek szakértője, s talán nem utasítana vissza némi segítséget.

A pelindabai könyvtárból megszerzett tudásnak része volt az európai földrész országainak és városainak valamelyes ismerete. Nombeko okkal feltételezte, hogy sem Basel, sem Bern, Bonn vagy Berlin nem valahol a közelben található. És talán nem olyan egyszerű dolog a nagybácsi felkutatása, még ha kiderítik is, melyik városban él. Vagy előbb legalább azt, hogy melyik országban.

De a lányok azt mondták, nekik nem kell más, csak egy autó és egy kis pénz, a többit megoldják. Nem az a legfontosabb, hogy Bonn vagy Berlin, mindig lehet valakitől útbaigazítást kérni. Elég az, ha tudják, hogy Svájc.

Pénzzel Nombeko bőven el tudta látni a kínai lányokat. Legalábbis elméletben. Sowetói kamaszkora óta meglévő dzsekijének korcában még mindig egy egész vagyont hordott csiszolatlan gyémántok formájában. Kipiszkálta az egyiket, és elment Gnestában a helyi ékszerészhez, hogy felbecsültesse. Ezt azonban nemrégiben átverte a saját segédje, aki bevándorló szülők gyermeke volt, és ezért ő is magáévá tette azt az egész világon egyre elterjedtebb felfogást, hogy a külföldiekben nem lehet megbízni.

Ezért amikor belépett az üzletébe egy fekete nő, aki angolul beszélt, és kitett a pultra egy csiszolatlan gyémántot, megkérte, hogy hordja el magát, mert különben hívja a rendőrséget.

Nombeko nem kívánt közelebbi kapcsolatba kerülni a rend és a törvény svéd őreivel, úgyhogy felcsippentette a pultról a gyémántját, elnézést kért a zavarásért, és távozott.

A kínai lányoknak így sajnos maguknak kell megkeresniük a pénzüket, és gondoskodniuk az autójukról. Nombeko szívesen segít nekik a kisebb ügyek elintézésében, de többet nem tehet értük.

Ugyanaznap délután visszatért a házba Holger1 és dühös ifjú partnere. Holger1 semmit nem talált fivére éléskamrájában, úgyhogy nem maradt más választása, mint hogy elmegy bevásárolni. Nombekónak ezzel lehetőséget nyújtott arra, hogy kettesben komolyan elbeszélgessen az ifjú méregzsákkal.

Kétlépcsős tervet eszelt ki. Először megismerkedni az ellenséggel – vagyis az ifjú méregzsákkal és Holger1-gyel –, azután képletesen és valóságosan is eltávolítani őket a bombától.

– Te vagy már megint? Az amerikai? – mondta a méregzsák, amikor meglátta, hogy ki kopogtatott.

– Dél-afrikai vagyok, mondtam már – felelte Nombeko. – Te meg honnan pottyantál ide, hogy különb vagy mindenkinél?

– Svéd vagyok, természetesen.

– Meg tudsz kínálni egy csésze kávéval? Vagy teával, ha van?

– Tea van, bár inkább kávét kellene inni, mert a dél-amerikai kávéültetvényeken állítólag jobbak a munkakörülmények, mint az indiai teatermelőknél. De az is lehet, hogy ez nem igaz. Rémes, hogy ebben az országban mindenki hazudik.

Nombeko letelepedett az ifjú méregzsák konyhaasztalához, és azt mondta, hogy más országokban is többnyire mindenki hazudik. És indulásnak feltett egy egyszerű és mindenre kiterjedő kérdést:

– Jól vagy?

Tízperces választ kapott rá. A leányzó ugyanis egyáltalán nem volt jól.

Az ifjú méregzsák mindenre dühös volt. Dühös volt az ország energiaellátására, mert még mindig az atomenergiától függ. És az olajtól. Dühös volt a vízierőművekre. A zajos és otromba szélkerekekre. Dühös volt arra, hogy hidat akarnak építeni Dániába. Dühös volt a dánokra, azért, mert dánok. A nyérctenyésztőkre, mert nyérctenyésztők. Voltaképpen minden állattenyésztőre. Mindenkire, aki húst eszik. És mindenkire, aki nem (itt Nombeko egy pillanatra elvesztette a fonalat). Minden kapitalistára. Majdnem minden kommunistára. Az apjára, mert bankban dolgozik. Az anyjára, mert nem dolgozik sehol. A nagyanyjára, mert grófi felmenői voltak. Önmagára, mert bérrabszolgaként kell dolgoznia, ahelyett, hogy megváltoztatná a világot. És a világra, mert nem biztosítja számára az elfogadható bérrabszolgaságot.

Dühös volt arra is, hogy Holgerral együtt ingyen lakhatnak a bontásra váró házban, hogy nincs lakbér, amelynek fizetését megtagadhatná. Mennyire, mennyire szeretne valahol a barikádokon állni! És a legjobban az dühítette, hogy egyetlen értelmes barikádot sem talál, amelyre kiállhatna.

Nombeko arra gondolt, ha az ifjú méregzsák néhány hétig fekete lenne Dél-Afrikában, és ki kellene pucolnia egy-két latrinát, talán látna perspektívát az életben.

– És hogy hívnak?

A méregzsák ettől a kérdéstől csodálatos módon még dühösebb lett. Olyan gusztustalan neve van ugyanis, hogy azt kimondani sem lehet.

De Nombeko addig erősködött, amíg megtudta.

– Celestine.

– De hát ez nagyon szép – mondta Nombeko.

– A papa akarta. A bankigazgató. Pfuj, de undorító!

– Hogy hívjalak, hogy közben ne tegyem kockára az egészségemet? – kérdezte Nombeko.

– Bárhogyan, csak ne Celestinének – mondta Celestine. – Neked mi a neved?

– Nombeko.

– Ez is jó ronda név.

– Köszönöm – mondta Nombeko. – Kaphatok még egy kis teát?

Mivel Nombekót mégiscsak Nombekónak hívták, a második csésze tea után engedélyt kapott rá, hogy Celestinét Celestinének szólítsa. És miután megköszönte a teát és a beszélgetést, búcsúzóul a kezét is megszoríthatta. Már kint a lépcsőházban úgy döntött, hogy Holger1-et másnapra halasztja. Kimerítő munka az ellenség megismerése.

Megismerkedése az ifjú nővel, aki nem akarta, hogy úgy hívják, ahogy hívják, azzal a nem várt eredménnyel járt, hogy az ifjú nő nem ellenezte, hogy Nombeko kölcsönvegye a gnestai könyvtárba szóló belépőjét. A kényszerpályán mozgó politikai menekültnek szüksége volt rá, az ifjú méregzsáknak viszont nem, hiszen ő már rájött, hogy a könyvtárban nincs más, csak ilyen vagy olyan színezetű polgári propaganda. Kivéve Karl Marx könyvét, a Das Kapitalt, ami csak félig nevezhető polgárinak, viszont csak német nyelvű példány volt belőle a könyvtárban.

Első könyvtári látogatásán Nombeko kikölcsönzött egy svéd nyelvkönyvet a hozzá tartozó hanganyaggal együtt.

Holger2-nek volt egy kazettás magnója, és az első három leckét együtt hallgatták végig a raktárban, a láda tetején, a párnák között.

– Hej. Hur är det? Hur mår du? Jag mår bra** – mondta a magnó.

– Én is – mondta Nombeko, aki gyorsan tanult.

Aznap délután Nombeko úgy érezte, eljött az ideje, hogy foglakozni kezdjen Holger1-gyel is. Bement hozzá, és mindjárt a tárgyra tért:

– Azt mondják, maga republikánus meggyőződésű.

Igen, ez így van, ismerte el Holger1. Mindenkinek így kellene gondolkodnia. A királyság dögvész és pokol. A probléma az, hogy nincs semmi ötlete, mit tehetne az ügy érdekében.

Nombeko azt mondta, a köztársaságnak is megvannak a maga hátrányai, ott van rá példának Dél-Afrika, de neki egyébként mindegy. Azért jött, hogy segítsen, ha tud.

Arra gondolt, hogy segítsen Holger1-et távol tartani a bombától, de helyet hagyott egyéb értelmezéseknek is.

– Nagyon örülnék neki, ha Nombeko kisasszony segíteni tudna – mondta Holger1.

Formálódó tervének megfelelően Nombeko megkérte Holgert, mondja el neki, milyen irányban fejlődtek benne a republikánus gondolatok azóta, hogy a király rázuhant az apjára.

– Nem a király zuhant rá. Hanem Lenin.

Holger1 elismerte, hogy nem olyan fineszes, mint a testvére, de egy ötlete azért van, amit szívesen elmond. Helikopterrel kell elrabolni a királyt, úgy, hogy a testőrei ne legyenek mellette, aztán el kell vinni valami távoli helyre, és ott lemondásra kényszeríteni.

Nombeko csak nézte Holger1-et. Ez minden, amit ki tudott eszelni?

– Igen. Mit szól hozzá, Nombeko kisasszony?

Amit gondolt, azt nem mondhatta meg. Inkább azt mondta:

– Lehet, hogy a terv még nincs egészen kidolgozva?

– Miért?

Hát, gondolt-e rá például, hogy honnan szerez helikoptert, ki vezetné, hol rabolnák el a királyt, hova vinnék azután, és mivel bírnák rá a lemondásra? Többek között ezért.

Holger1 nem válaszolt. Lesütötte a szemét.

Nombeko egyre világosabban látta, hogy nem Holger2 került hátrányos helyzetbe, amikor az észt osztották szét a két testvér között. De ezt se mondta ki.

– Hadd gondolkozzam a dolgon egy-két hétig, addig biztosan kialakul valami, de most át kell mennem a fivéréhez. A változatosság kedvéért.

– Köszönöm, Nombeko kisasszony – mondta Holger1. – Köszönöm. Ez nagyon kedves magától!

Nombeko visszatért Holger2-höz, elmondta neki, hogy felvette a kapcsolatot a testvérével, és azon dolgozik, hogy elérje, hogy ezentúl ne firtassa, mit rejt a titokzatos láda. Még nem véglegesen kidolgozott terve szerint el kívánja hitetni vele, hogy minél távolabb van a bombától, annál közelebb kerül az államforma megváltoztatásának lehetőségéhez.

Holger2 elismerően bólintott, és azt mondta, a jelek szerint minden a legjobban alakul.

11. FEJEZET

Arról, hogy egyelőre minden

a legjobban alakult

A kínai lányok, akik Pelindabában a konyhaszolgálatot is ellátták, hamar megunták a vérpudingot, a szafaládét és a kétszersültet, és kifőzdét nyitottak önmaguk és a Fredsgata összes lakója számára. Mivel tényleg jól főztek, Holger2 a párnaeladások bevételéből szívesen fedezte a költségeiket.

Holger2-nek közben Nombeko terve alapján sikerült rávennie az ifjú méregzsákot, hogy a párnakézbesítés feladatát teljes egészében vállalja magára, bár ötlete eleinte nem kevés ellenállásba ütközött. A dühös lány akkor kezdett némi érdeklődést tanúsítani az ügy iránt, amikor megértette, hogy jogosítvány nélkül vezetheti a lopott rendszámtáblával közlekedő teherautót.

Végtére is három megatonnányi érv szólt amellett, hogy a méregzsák ne irányítsa a rendőrség figyelmét a Fredsgatára (még ha ő maga nem ismerte is ezeket az érveket). A rendszám alapján nem juthattak el Gnestába, mivel a teherautó egy ideje már lopott rendszámtáblával közlekedett. De az is veszélyes lehetett ebből a szempontból, hogy a sofőr tizenhét éves, és nincs jogosítványa. Ezért azt az utasítást kapta, hogy ha fennakadna egy ellenőrzésen, semmit ne mondjon, legfőképp a nevét ne mondja meg.

Az ifjú méregzsák úgy érezte, nem fogja megállni, hogy rendőrök társaságában néma maradjon. Ehhez túlságosan utálja őket.

Holger2 azt javasolta, hogy inkább dúdoljon valami vidám dallamot, amivel kellően felbosszanthatja őket, de közben mégse mondjon semmit.

Az ötlet további finomítása után Holger2 és a méregzsák megegyezett abban, hogy ha elkapják, közölje a rendőrökkel, hogy ő Édith Piaf, ostobán meresztgesse a szemét (Holger2 szerint ez menni fog neki), és énekelje el nekik, hogy „Non, je ne regrette rien”. Semmi mást ne mondjon, amíg nem engedik meg neki, hogy felhívja Holgert. A telefonba elég, ha bedúdolja ezt a dallamot, Holger2 érteni fogja.

Holger hagyta, hogy a lány ezt úgy értelmezze: mihelyt meghallja a dallamot, útnak indul, hogy kiszabadítsa. Pedig igazából arra gondolt, hogy az alatt az idő alatt kellene eltávolítania a bombát a raktárból, amíg a lány biztos őrizetben van.

Az ifjú méregzsáknak tetszett a feladat.

– Jól megingatom a rohadt fasisztákat – mondta, és megígérte, hogy megtanulja a francia sláger szövegét.

Olyan lelkes várakozással nézett feladata elé, hogy Holger2– nek többször is el kellett mondania, hogy nem az a cél, hogy elkapják a rendőrök. Ellenkezőleg, a párnakézbesítői feladat lényege éppen az, hogy lehetőleg ne kerüljön a rendőrség látókörébe.

Az ifjú méregzsák bólintott. De kevésbé látszott lelkesnek.

Érti?

– Még szép. Hogy a túróba ne érteném.

Ezzel nagyjából egy időben Nombekónak sikerült kieszelnie valamit, amivel elérheti, hogy Holger1 gondolatait messzire terelje a raktárban álló ládától. Arra gondolt, felveti neki, mi lenne, ha szerezne magának egy helikoptervezetői jogosítványt. Kockázatmentes ötletnek tartotta, mert annak az esélye, hogy Holger1 valaha is megvalósíthassa haditervét, szinte a nullával volt egyenlő.

A jogosítvány megszerzése egy átlagos képességű tanulónak legalább egy évig tart, ami azt jelentette, hogy Holger1-nek legalább négy év kell hozzá. Ez Nombeko, Holger2 és a bomba szemszögéből nézve kellően hosszú időnek látszott.

Alaposabb tájékozódás után kiderült, hogy Holger1-nek a következő tárgyakból kell majd vizsgáznia: repüléselmélet, repülési szabályok, biztonsági előírások, üzemeltetési ismeretek, útvonaltervezés, meteorológia, navigáció, aerodinamika. Nyolc tantárgy, melyekkel Nombeko szerint nem fog tudni megbirkózni. Valószínűleg néhány hónap után fel fogja adni az egészet, ha nem rúgják ki a kurzusról már hamarabb.

Nombeko még egyszer átgondolta a tervét. Kikérte Holger2 véleményét is. Napokon át böngészték az újságok álláshirdetéseit, míg végül találtak valamit, ami használhatónak látszott.

Csak némi kozmetikai beavatkozás kellett még hozzá. Egyszerűbb nyelven ezt „okirat-hamisításnak” szokták nevezni. Kicsit meg kellett emelni Holger1 iskolázottságának sajnálatosan alacsony színvonalát.

Holger2 rajzolt, vagdosott és ragasztgatott Nombeko instrukciói alapján. A megfelelő végtermék megszületése után Nombeko megköszönte a segítséget, hóna alá csapta a papírokat, és megkereste Holger1-et.

– Munkát kellene vállalnia – mondta Nombeko.

– Még csak az kéne – mondta Holger1.

De Nombeko nem akármilyen munkára gondolt. Elmagyarázta, hogy Brommában, a Helikoptertaxi Kft. ügyfélszolgálati munkatársat keres. Ha Holger1 meg tudná szerezni magának az állást, kapcsolatokat létesíthetne, és valamennyire megismerkedhetne a helikopterek működésével. S ha egyszer eljön a nagy nap, készen állna a feladatra.

Egy szót nem hitt el abból, amit mondott.

– Nagyszerű ötlet! – lelkesedett Holger1.

De mit gondol Nombeko kisasszony, hogy kaphatna meg ő egy ilyen állást?

Nos, Holger1 talán nem is tud róla, hogy a gnestai könyvtár nemrég új fénymásoló berendezést kapott, amely négy színben fantasztikus minőségben másol le bármit, amit az ember kér tőle.

És kiteregette az asztalra a Holger1 (és egyúttal Holger2) nevére szóló referenciákat és kitűnő bizonyítványokat, melyek a stockholmi Svéd Királyi Műegyetemről származtak, és a kisebb toldozás-foldozás, egyes oldalak eltávolítása és beillesztése után imponálóan hitelesnek látszottak.

– Királyi? – kérdezte Holger1.

Nombeko nem mondta ki, amit gondol. Inkább folytatta:

– Itt a gépészmérnöki diplomája a műegyetemről. Mérnök, és általában véve jól ért a repülőgépekhez.

– Én?

– Itt az igazolás, hogy négy évig dolgozott mint légiirányító segédmunkatárs a Malmö melletti Sturup repülőtéren. Itt pedig egy másik, amely szerint másik négy éven át a Taxi Skåne cég diszpécsere volt.

– De hát én nem... – szólalt meg Holger1, de nem folytathatta.

– Pályázza meg az állást – szakította félbe Nombeko. – Ne gondolkozzon. Pályázzon.

Megpályázta. És meg is kapta.

Holger1 elégedett volt. Nem rabolta el helikopterrel a királyt, és továbbra sincs sem helikoptervezetői jogosítványa, sem helikoptere, sem haditerve. De egy (pontosabban három) valóságos helikopter közelében dolgozik, ismereteket szerez, időnként ingyen órákat vesz a taxi-pilótáktól, és életben tartja – Nombeko terveinek megfelelően – zavaros álmait.

Munkába állása után kibérelt egy kényelmes, egyszobás lakást Blackcbergben, amely úgyszólván kőhajításnyira volt Brommától. Holger2 szeríny képességű testvére belátható ideig tehát kellően nagy távolságba került a bombától. Ideális az lett volna, ha talán még nála is szerényebb képességű barátnője is vele tart, de a méregzsák időközben az energiaügyről (amely szerint az energia minden ismert formája rossz) átnyergelt a nők felszabadításának ügyére. Ennek értelmében úgy gondolta, mint nőnek joga van tizenhét évesen teherautót vezetni és több párnát kézbesíteni, mint bármelyik férfi. Ezért továbbra is a bontásra ítélt házban lakott, folytatta a bérrabszolgaságot, és partnerével felváltva látogatták egymást.

Az egy ideig jól alakuló dolgok közé tartozott az amerikai fazekas általános lelkiállapota is. Nombeko látta, hogy minél többet találkoznak, annál jobban csökken benne a feszültség. És hogy jót tesz neki, hogy beszélgethet valakivel a CIA fenyegető jelenlétéről. Szívesen állt rendelkezésére, és épp olyan érdeklődéssel hallgatta, mint annak idején Thabo beszámolóit afrikai hőstetteiről. A fazekas szerint az amerikai titkosszolgálat a világon mindenhol jelen van. A taxik új, automatizált irányító központjait, melyeket már az egész országban használnak, San Franciscóban gyártják, tudta meg Nombeko. A fazekas úgy vélte, ezzel mindent elmondott róluk. De telefonfülkékből indított próbahívásokkal megállapította, hogy legalább egy cég nem volt hajlandó beállni az amerikai titkosszolgálat kiszolgálóinak sorába. A Borlänge Taxi továbbra is kézi irányítással működik.

– Nem árt, ha Nombeko kisasszony tud róla, hátha egyszer szüksége lesz rá.

Mivel Nombeko nem tudta, Borlänge merre van, ezt a marhaságot, a többitől eltérően, elfogadhatónak tartotta.

Az egykori vietnami dezertőr egyébként mély lelki instabilitásban élt, és tévképzetek gyötörték. De cserépből és porcelánból különlegesen szép tárgyakat tudott előállítani, melyeket különféle árnyalatú napalm-sárga mázzal vont be.

Ezeket adogatta el a környék vásárterein. Ha pénzre volt szüksége, felült a buszra, vagy beült a Borlänge Taxi valamelyik kocsijába, és elment a kiszemelt vásárba. Soha nem vonattal, mert a CIA és a Svéd Államvasutak tudvalevőleg szorosan összefonódtak egymással. Két mázsás súlyú táskában cipelte magával a kollekcióját. Néhány óra alatt általában mindent eladott, mert szemérmetlenül keveset kért a tárgyaiért. Ha taxival ment, az út mindig anyagi veszteséggel végződött. Kétszázhúsz kilométer taxival nincs ingyen. A fazekas többek között a bevétel és a kiadás viszonyát sem értette tisztán, és nem fogta fel tehetségének természetét sem.

*

Nombeko egy idő után tűrhetően tudott svédül beszélgetni a Holgerekkel és Celestinével, wu-kínaiul beszélt a lányokkal, és angolul a fazekassal. És olyan mennyiségben kölcsönzött ki könyveket a gnestai könyvtárból, hogy Celestine nevében udvariasan el kellett hárítania egy elnökségi tagságra szóló felkérést Gnesta irodalmi egyesületében.

Közben annyi időt töltött a minden szempontból normális Holger2 társaságában, amennyit csak tudott. Segített neki a párnacég forgalmának könyvelésében, és javaslatokat is tett, hogyan lehetne növelni a beszerzés, az eladás és a kézbesítés hatékonyságát. Holger2 örült a segítségnek, de csak 1988 nyarán értette meg először, hogy Nombeko számolni is tud. De még hogy!

Egy szép júniusi reggelen történt. Amikor Holger belépett a raktárba, Nombeko a következő szavakkal üdvözölte:

– Nyolcvannégyezer-négyszáznyolcvan.

– Magának is jó reggelt – mondta Holger. – Miről van szó?

Holger már régóta és sokat mérgelődött azon, hogy a cég életunt tulajdonosa úgy halt meg, hogy nem kerülhetett sor a cég ügyeinek tisztességes átadására és átvételére. Nem lehetett például pontosan tudni a párnakészlet nagyságát.

Most azonban Nombeko a kezébe nyomott négy papírlapot. Amíg Holger az ágyban hevert és lustálkodott, kilépte a helyiség hosszát és szélességét, megmérte egy párna térfogatát, és a kapott az adatokból előállította a helyes számsort.

Holger megnézte a legfelső papírlapot, és nem értett belőle semmit. Nombeko azt mondta, ezt nem is csodálja, mert az egyenletet a maga egészében kell látni.

– Ezt nézze most meg – mondta, és lapozott egyet.

– Árnyék E? – kérdezte Holger2, miután más épkézláb gondolat nem jutott eszébe.

– Igen, akkor mértem meg a padlás térfogatát, amikor kibújt a nap. – És megint lapozott.

– Ki a pálcikaemberke? – kérdezte Holger2, mivel továbbra sem értett semmit.

– Az én vagyok – mondta Nombeko. – Kicsit fehér az arcom, de egyébként pontos rajz, ha nem tartja ezt a megjegyzést részemről szerénytelennek. Amióta a mérnök volt olyan kedves, és útlevelet csináltatott nekem, tudom, hogy milyen magas vagyok. Úgyhogy csak az árnyék és a padlástér arányát kellett kiszámítanom. A nap viszonylag alacsonyan áll ebben az országban. A jó ég tudja, mit csináltam volna, ha most az egyenlítőnél volnánk. Vagy ha esik.

Mivel Holger még mindig nem értette, Nombeko újra nekifutott.

– Voltaképpen nagyon egyszerű – mondta, és megint lapozni akart, amikor Holger félbeszakította:

– Nem, ez nem olyan egyszerű. A ládán lévő párnákat beleszámolta?

– Igen. Mind a tizenötöt.

– És azt, amelyik az ágyán van, a szobájában?

– Azt elfelejtettem.

12. FEJEZET

A szerelemről az atombombán

és a differenciált árazásról

Az élet Holger2 és Nombeko számára tovább bonyolódott. Persze ebben az időszakban nem csak az ő életükben merültek fel bonyodalmak. Kormányok és tévétársaságok szerte a világon azon töprengtek, hogyan viszonyuljanak ahhoz a vállalkozáshoz, hogy Nelson Mandela hetvenedik születésnapjának tiszteletére koncertet rendeznek 1988 júniusában. Hiszen Mandela terrorista, és továbbra is annak lehetne tekinteni, ha a világsztárok, egyik a másik után, ki nem jelentették volna, hogy ők nem így gondolják, és hogy részt kívánnak venni a londoni Wembley-stadionban tartandó koncerten.

Sokan azt a megoldást választották, hogy helyeselték a vállalkozást, de közben mégsem. Például az amerikai Fox televíziós társaság, amely utólag leadta a koncertet, de előbb mindent kivágtak belőle, ami képpel vagy szöveggel bosszanthatta volna a Coca-Colát, akik felvásárolták a műsor körüli reklámidőt.

Mindennek ellenére hatvanhét országban több mint hatszázmillió ember nézte végig a koncertet. Voltaképpen csak egy ország volt, ahol mélyen hallgattak az egész eseményről.

Dél-Afrika.

*

Néhány hónappal később, a svéd parlamenti választáson a szociáldemokratáknak és Ingvar Carlssonnak újra sikerült többséget szerezniük.

Sajnos.

Nem mintha Holger2-nek és Nombekónak valamilyen ideológiai jellegű fenntartása lett volna a választások eredményével kapcsolatban, de Carlsson újabb felhatalmazása, hogy maradhat abban a székben, ahol eddig is ült, számukra azt jelentette, hogy nem érdemes újabb telefonhívással próbálkozniuk. A bomba is maradt ott, ahol eddig volt.

A választások legfigyelemreméltóbb eredménye az volt, hogy egy új politikai mozgalom, a Zöld Párt bejutott a parlamentbe. Kevésbé keltett viszont feltűnést, hogy a nem létező „Úgy szar, ahogy van” párt mindössze egyetlen és érvénytelen szavazatot kapott egy gnestai illetőségű leánytól, aki épp ekkor töltötte be a tizennyolcat.

1988. november 18-án volt pontosan egy éve annak, hogy Nombeko a bontásra váró ház lakója lett. Ebből az alkalomból Holger2 tortával köszöntötte a raktárban. A kínai lányok is ugyanazon a napon költöztek be, de őket erre az alkalomra nem hívta meg senki. Csak Holger és Nombeko volt jelen. Holger akarta így. És Nombeko is.

Aranyos fiú ez a Holger, gondolta Nombeko, és puszit nyomott a fiú arcára.

Holger2 egész felnőttéletében arra vágyott, hogy végre létezzen, és ezt valamilyen viszonyrendszerben tehesse meg. Egyszerű, hétköznapi életet szeretett volna élni, asszonnyal, gyerekekkel, becsületes munkával, bármilyen munka is az, csak ne legyen semmi köze párnákhoz. Vagy a királyi házhoz.

Mama-papa-gyerekek... ez volna az igazi. Soha nem volt rendes gyerekkora. Amikor az osztálytársai Batman-és Sweet-plakátokkal ragasztották tele hálószobájuk falát, akkor Holgernek a finn elnök hivatalos fotóját kellett a saját szobája falán bámulnia.

De vajon talál-e valaha elképzelhető mamát a feltételezett gyerekei és a csak álmaiban létező családja számára? Aki beéri azzal, hogy a papa csak érte és a gyerekekért él, és nem az egész társadalomért. És emiatt az egész családnak egy bontásra ítélt házban kell laknia. És a gyerekek egyetlen szórakozása a párnacsata egy atombomba körül.

Nem, ez természetesen nem fog menni.

Csak egyvalami megy: az idő.

Közben mégis befészkelte magát a fejébe a gondolat, a felismerés, hogy... Nombeko... bizonyos értelemben éppoly kevéssé létezik, mint ő maga. És ebbe a bombaügybe még nála is jobban bele van keveredve. És amúgy is, és egyébként is... csodálatos.

Most még puszit is kapott tőle.

Holger2 elszánta magát. Nemcsak jobban szerette volna mindenki másnál, hogy Nombeko az övé legyen, de nem is volt más, aki szóba jöhetett volna. Ha nem ad neki esélyt, nem érdemel jobb sorsot magának.

– Izé, Nombeko – mondta Holger.

– Tessék, kedves Holger?

Kedves? Van remény!

– Ha... most egy kicsit közelebb húzódnék...

– Igen?

– Előkerülne az olló?

Nombeko azt felelte, hogy az olló a konyhában van egy fiókban, és jó helyen van ott, ahol van. Tulajdonképpen már régóta szeretné, ha Holger meg is tenné, amit most mondott, vagyis kicsit közelebb húzódna hozzá. Hamarosan mind a ketten huszonnyolc évesek lesznek, és ő bevallja, hogy még soha nem volt dolga férfival. Sowetóban gyerek volt, aztán tizenegy éven át be volt zárva számára tiltott bőrszínű és minden szempontból visszataszító férfiak közé. Most viszont olyan szerencsés helyzetben van, hogy ami ott tiltva volt, az itt nincs. És ő már egy ideje úgy érzi, hogy Holger a szöges ellentéte a testvérének. Úgyhogy ha ez a szándéka... ő ebben osztozik vele.

Holger szinte nem kapott levegőt. Szöges ellentéte a testvérének? Ilyen szépet neki még nem mondott soha senki. Azt felelte, hogy neki magának sincs semmi tapasztalata az... ilyesféle dolgokban. Valahogy nem adódott soha... meg ugye mindig itt volt ez a helyzet az apjával... és ha Nombeko tényleg azt gondolja, hogy...

– Mi volna, ha most nem beszélnél többet, és idejönnél? – mondta Nombeko.

Olyan emberhez, aki nem létezik, természetesen olyan ember illik legjobban, aki szintén nem létezik. Nombeko néhány nap után elhagyta az Upplands Väsbyben lévő menekülttábort, és azóta teljesen nyoma veszett, egy éve eltűntnek van nyilvánítva, már csak egy zárójel a svéd nyilvántartásokban. Formális letelepedési engedéllyel nem rendelkezik.

Holger a maga részéről semmit nem tett folytatódó nemlétezésének megszüntetése érdekében. Az ügy megoldhatatlannak látszott. És a Nombeko iránti érzései miatt még inkább annak. Ha a hatóságok meg akarnának győződni története hitelességéről, és komolyan vizsgálódni kezdenének, bármi megtörténhet, még az is, hogy megtalálják Nombekót és a bombát. Mindkettő azzal a kockázattal jár, hogy a családi boldogsága elvész, mielőtt egyáltalán megszületik.

Mindezek tudatában ellentmondásosnak látszik, hogy Holger és Nombeko mindjárt az elején úgy döntött, ha gyerek lesz a dologból, akkor gyerek lesz. És miután nem lett: hogy szeretnék, ha lenne.

Nombeko kislányt szeretett volna, akinek nem kell ötéves korától kezdve szaros vödröket cipelnie, és nem olyan anyja van, aki hígítón él, ameddig él. Holgernek mindegy volt, fiú-e vagy lány, csak agymosás nélkül nőhessen fel.

– Szóval, egy kislány, aki azt gondol a királyról, amit akar? – foglalta össze Nombeko, és közelebb húzódott Holgerhez a láda tetején a párnák között.

– Akinek az apja nem létezik, az anyja szökevény. Jól kezdi az életét – mondta Holger.

Nombeko még közelebb húzódott hozzá.

– Még? – kérdezte Holger. – Igen, köszönöm.

De a láda tetején? Holger kényelmetlenül érezte magát, amíg Nombeko meg nem nyugtatta, hogy a bombában nem indul be a fúzió, akárhányszor fuzionálnak is a tetején.

*

A kínai lányok főzési tudománya valóban rendkívüli volt. De a harmadik emeleten lévő lakás nappalijában működtetett éttermük ritkán telt meg vendéggel. Holger1 Brommában dolgozott. Celestine gyakran volt házon kívül, amikor párnákat szállított. Az amerikai fazekas csak a saját konzervjeit ette, hogy ne tegye ki magát felesleges kockázatnak (hogy mifélének, azt csak ő tudta volna megmondani). Néha az is megesett, hogy Holger2 és Nombeko inkább Gnestában vacsorázott valahol meghitt kettesben.

Ha a „rostával hordani a vizet” fogalom létezett volna a wu-kínai nyelvben, a lányok nagyjából ki tudták volna fejezni vele, hogy mit éreznek. És a munkájukért nem kaptak fizetséget, és egy centivel sem jutottak közelebb svájci nagybátyjukhoz.

A lányok a maguk naiv módján úgy gondolták, hogy tényleg vendéglőt nyitnak a házban. Az ötlet megszületését az is elősegítette, hogy Gnesta egyetlen kínai vendéglőjét egy svéd férfi működtette, a hitelesség kedvéért két thaiföldi lánnyal a konyhájában. A kínai lányok szerint törvénnyel kellene tiltani, hogy thaiföldiek kínai ételeket főzzenek, és ezért betettek egy hirdetést a helyi hirdetési lapba, hogy a Fredsgatában megnyílt a Kis Peking nevű vendéglő.

– Nézd, mit találtunk ki – mutatták büszkén a hirdetést Holger2-nek.

Amikor Holger2 magához tért, elmagyarázta nekik, hogy engedély nélküli tevékenységet akarnak folytatni egy bontásra ítélt házban, amelyben nem volna szabad lakniuk, egy olyan országban, ahol nem volna szabad tartózkodniuk. A tetejébe legalább nyolc pontban sértik az élelmiszer-forgalmazási törvény szigorú előírásait.

A lányok értetlenül néztek rá. Mi közük lehet a hatóságoknak ahhoz, hogy mit és hogy főznek, és kinek adják el?

– Ez Svédország – mondta Holger2, aki ismerte országát, mely nem ismerte őt.

A hirdetés szerencsére kicsi volt, és angolul jelent meg; az egyetlen ember, aki eljött az este folyamán, az önkormányzat környezetvédelmi osztályának vezetője volt, aki nem azért jött, hogy egyen, hanem hogy bezárassa az épp megnyíló éttermet.

Holger2 azonban már a kapuban elállta az útját, és megnyugtatta, hogy a hirdetés csak gyerekcsíny. Természetesen nem folyik semmiféle vendéglátóipari tevékenység a bontásra kijelölt házban, ahol egyébként nem is lakik senki. Itt csak párnák raktározásával és terjesztésével foglalkoznak, semmi mással.

Nem akarna egyébként az osztályvezető asszony megvásárolni kétszáz párnát? Lehet, hogy ez soknak tűnik egy környezetvédelmi osztály számára, de ők sajnos csak nagybani árusítással foglalkoznak, ennél kisebb szám nem jöhet szóba.

Nem, az önkormányzat munkatársa nem akart párnákat venni. Gnestában a környezetvédelmi osztály dolgozói nem szokták a munkaidejüket alvással tölteni, és mint a példa mutatja, a munkaidő lejárta utáni idejüket sem. De elfogadja Holger2 magyarázatát, hajlandó a hirdetést gyerekcsínynek tekinteni, és hazatér családjához.

A közvetlen veszély ezzel elhárult. De Holger2 és Nombeko belátta, hogy ki kell találni valami elfoglaltságot a kínai lányok számára, mert láthatólag szeretnének már kezdeni valamit az életükkel.

– Az elterelő hadművelettel való próbálkozásaink eddig beváltak – utalt Holger2 testvére helikopterekkel kapcsolatos munkájára és barátnője lelkes szállítói tevékenységére a jogosítvány nélkül vezetett, lopott rendszámmal ellátott teherautóval. – Ne próbálkozzunk meg valami hasonlóval?

– Hadd gondolkodjak egy kicsit – mondta Nombeko.

*

Másnap átment az amerikai fazekashoz kicsit beszélgetni. Végig kellett hallgatnia a férfi fejtegetését arról, hogy Svédországban minden telefonbeszélgetést hangszalagra rögzítenek, és az amerikai hírszerzés virginiai központjában a személyzet egy teljes emeleten ezeknek a folyamatos elemzésével van elfoglalva.

– Jó nagy épület lehet – mondta Nombeko.

Miközben a fazekas fejtegetése lassan átlépte az ésszerűség minden határát, Nombeko gondolatai a kínai lányok körül keringtek. Mivel foglalhatnák el magukat, ha egyszer nem nyithatnak vendéglőt? Mihez értenek még?

Kutyák mérgezéséhez, na igen. De az kicsit túl jó volna ide. Nombeko nem látott benne üzleti lehetőséget sem Gnestában, sem a környékén.

Aztán értenek még a Han-dinasztia korabeli libák készítéséhez. Azzal talán kezdhetnének valamit? Itt van a fazekasműhely, az utca túloldalán. És egy bolond fazekas. Nem lehetne összehozni valahogy a lányokkal?

Nem is rossz ötlet.

– Ma délután háromkor megbeszélést tartunk – mondta Nombeko, miközben a fazekas még mindig a lehallgatási rendszer bonyolultságát ecsetelte.

– Miről? – kérdezte a fazekas.

– Délután háromkor – felelte Nombeko.

Pontosan a megbeszélt időben újra bekopogtatott az idegroncs amerikaihoz. Vele volt a három dél-afrikai kínai lány.

– Ki az? – kérdezte a fazekas az ajtó mögül.

– A Moszad – felelte Nombeko.

A fazekasnak nem volt humora, de felismerte Nombeko hangját, és ajtót nyitott.

Az amerikai és a kínai lányok eddig szinte soha nem érintkeztek egymással, mivel az előbbi biztonsági okokból szívesebben ette ebédre és vacsorára a konzervjeit, mint a lányok kitűnő főztjét. A jó kezdet érdekében Nombeko bizalmasan közölte a fazekassal, hogy a lányok egy észak-vietnami kisebbség tagjai Cao Bāng környékéről, és békés ópiumtermeléssel foglalkoztak, amíg a gaz amerikaiak el nem űzték őket onnan.

– Igazán sajnálom – mondta a fazekas, és szemmel láthatólag bevette, hogy a lányok nem azok, akik.

Nombeko átadta a szót a legidősebb nővérnek, aki elmondta, hogy valamikor milyen ügyesen készítettek kétezer éves cseréptárgyakat, de jelenleg sajnos nincs megfelelő műhelyük, és legfőbb tervezőjük, a mamájuk Dél-Afrikában maradt.

– Dél-Afrikában? – kérdezte a fazekas.

– Vietnamban.

A legidősebb nővér gyorsan folytatta. Ha a fazekas úr beengedné őket a műhelyébe, és elkészítené a Han-dinasztia korabeli tárgyakat, ők szívesen segítenének a külső megjelenésük végső kialakításában. Mindent tudnak arról, hogy a munka utolsó fázisában hogyan lehet megdolgozni a tárgyak felületét úgy, hogy eredeti Han-dinasztia korabeli alkotásoknak látsszanak. Vagy félig eredetinek.

Rendben. A fazekas eddig benne van. Viszont a beszélgetés következő fázisa, ami az árazásról szólt, nehezen ment előre. A fazekas a darabonkénti harminckilenc koronát tartotta megfelelő árnak, míg a lányok inkább a harminckilencezret. Dollárt.

Nombeko ebbe voltaképpen nem akart beleszólni. De végül mégiscsak megszólalt:

– Nem akarnának félúton találkozni?

A közös munka jól ment. Az amerikai gyorsan megtanulta, milyennek kell lennie a libáknak, és olyan kitűnő Han-dinasztia korabeli lovakat is készített melléjük, hogy a lányoknak le kellett törniük a lovak egyik fülét, hogy autentikusabbnak látszódjanak.

Az elkészült libákat és lovakat elásták a fazekasműhely mögött az udvarban, a lányok pedig tyúkganét hordtak rá és vizelettel locsolták, amitől a tárgyak három hét alatt kétezer évet öregedtek. Az árazás kérdésében végül abban állapodtak meg, hogy két kategóriát vezetnek be. Egy harminckilenc koronásat, melyet szerte Svédországban a vásártereken érvényesítenek, és egy harminckilencezer dollárosat, melyet eredetigazolással támasztanak alá. Ez utóbbit a legidősebb nővér készíti el, aki tudományát a mamájától tanulta, aki pedig ugyanezt az édes bátyjától, a mesterek mesterétől, Cheng Taōtól.

Jó kompromisszum, mindenki elégedett volt vele. Az első árukészlet eladása is kitűnően sikerült. A lányok és a fazekas együttműködésében készült tárgyak közül tizenkilenc darab már az első hónapban vevőre talált. Tizennyolc egy Kivik nevű helység piacterén, a tizenkilencedik pedig a Bukowski aukciós háznál.

Az elegáns stockholmi cégen keresztül azonban nem egyszerű dolog az értékesítés, ha az eladó nem akar börtönbe kerülni, és azt Nombeko és a lányok egyszer már kipróbálták. Inkább körülnéztek, és a stockholmi kínai baráti kör segítségével találtak maguknak egy nyugdíjas kertészt. Harminc éve élt már Svédországban, arra készült, hogy hazaköltözik Shenzhenbe, de tíz százalékos jutalék fejében elvállalta, hogy az aukciós cég nyilvántartásában ő szerepeljen eladóként. Az idősebb nővér eredetigazolása ugyan kifogástalan volt, de mindig fennállt a veszély, hogy az igazság egy-két éven belül valahogy mégis kiderül. Ha ez bekövetkezik, az igazságszolgáltatás hosszú karjának egészen Shenzhenig kell majd kinyúlnia. Ott egyébként tizenegymillió ember él, eszményi környezet minden olyan kínai számára, aki nem szeretné, hogy a svéd rendőrség a nyomára bukkanjon.

A könyvelést Nombeko intézte. Tagja volt a nem hivatalos vállalkozás még kevésbé hivatalos igazgatótanácsának is.

– Összefoglalva megállapíthatjuk, hogy az első elszámolási időszakban a teljes bevételünk a piaci eladásokból hétszázkét korona volt, az aukciós eladásból kétszázhetvenháromezer korona, mínusz jutalék. A kiadási oldalon összesen hatszázötven korona áll, az útiköltség Kivikbe és vissza.

A fazekas mérlege az első hónapban tehát nettó ötvenkét korona volt. Még ő is felfogta, hogy az egyik eladási ágazat jobban teljesít, mint a másik. Másrészt viszont a Bukowskit nem lehet túl gyakran igénybe venni. Ha felbukkanna egy újabb liba a Han-dinasztia korából, alighogy az elsőt eladták, az aukciós cég azonnal gyanút fogna, függetlenül az eredetigazolás minőségétől. Ilyet csak egyszer lehet csinálni egy évben. És csak akkor, ha akad egy újabb, hazatérő stróman.

A kínai lányok és az amerikai az első havi tiszta jövedelmükből vásároltak egy jó állapotban lévő használt mikrobuszt, és egyúttal felemelték a piaci eladási árat kilencvenkilenc koronára, a fazekas ennél magasabb árba nem volt hajlandó belemenni. Viszont bevitte a közös vállalkozásba a napalm-sárga Saigon-kollekcióját, és amíg vártak a Bukowski évfordulójára, havi átlagban tízezer koronás forgalmat értek el. Ebből jól megéltek mindannyian, még félre is tudtak tenni belőle. Elvégre olcsón laktak.

13. FEJEZET

Egy örömteli viszontlátásról és

az emberről, aki az lett, aminek hívták

Még nem jött el a napja, hogy a Fredsgata 5.-ben bárkinek meg kelljen halnia.

Holger1 jól érezte magát a Helikoptertaxi Kft.-nél. Jól ment neki a telefonkezelés. A kávéfőzés nemkülönben. Időnként elvitték a helikopterek próbarepülésére, és ilyenkor mindig arra gondolt, hogy egy lépéssel megint közelebb jutott a király elrablásához.

Fiatal és örökké dühös barátnője eközben keresztül-kasul furikázott Svédországban a lopott rendszámú teherautóval, és állandóan abban reménykedett, hogy egy szép napon belefut egy közúti rutinellenőrzésbe.

A három kínai lány és az amerikai fazekas az ország vásártereit járták, és antik cseréptárgyakat árultak darabonként kilencvenkilenc koronáért. Kezdetben Nombeko is velük tartott, hogy szemmel tarthassa az egész folyamatot, de amikor látta, hogy jól működik nélküle is, egyre gyakrabban maradt otthon. A vásártéri árusításon kívül minden évben egyszer meglepték a Bukowskit egy újabb Han-dinasztia korabeli tárggyal, ami mindig gyorsan vevőre talált.

A lányok arra készültek, hogy egy szép napon feltöltik a mikrobuszt cserépáruval, és elmennek Svájcba, a nagybácsijukhoz. Ha már elég pénzt kerestek hozzá. Vagy annál is többet. Nem siettek vele. Jól kerestek, és jól is érezték magukat ebben az országban. (Mi is a neve?)

A fazekas jól bírta a lányok tempóját, és csak ritkán tört ki rajta a régi neurózisa. Havonta egyszer például tüzetesen átkutatta az egész fazekasműhelyt, rejtett mikrofonokat keresett. De nem talált. Egyetlenegyet sem. Egyszer sem. Ez érthetetlen volt.

Az 1991-es parlamenti választáson az „Úgy szar, ahogy van” párt megint kapott egy érvénytelen szavazatot. Jóval többet kapott viszont a Mérsékelt Párt. Svédország miniszterelnököt cserélt, ami Holger2-nek alkalmat adott rá, hogy felhívja az újat, és felkínáljon neki valamit, amire biztosan nincs szüksége, mégis el kellene fogadnia. Bildt miniszterelnöknek sajnos soha nem állt módjában igent vagy nemet mondani az ajánlatra, mivel titkára a bekapcsolható vagy nem bekapcsolható telefonhívásokról ugyanúgy gondolkodott, mint az elődje. És amikor Holger a királlyal próbálkozott, ugyanazzal, akivel négy évvel ezelőtt, ugyanaz az udvarnagy utasította el, ugyanazokkal a szavakkal, mint az előző alkalommal. Talán még legkezelőbb modorban, mint korábban.

Nombeko elfogadta Holger2-nek a bomba átadására vonatkozó álláspontját: vagy a miniszterelnöknek, vagy senki másnak. Esetleg a királynak, ha összefutnának vele valahol.

De négy év és egy kormányváltás után belátta, hogy a svéd miniszterelnöknek nagyobb hűhó nélkül csak az juthat a közelébe, aki valaki. Legkönnyebben például egy másik ország elnöke vagy legalább egy nagy cég vezetője, olyan cégé, amelynek harminc-vagy negyvenezer alkalmazottja van.

Vagy művész. Abban az évben egy Carola nevű lány elénekelt egy dalt arról, hogy felrepíti a forgószél, és megnyert vele egy dalfesztivált, melyet mindenütt a világon közvetített a tévé. Hogy ezután találkozott-e a miniszterelnökkel, azt Nombeko nem tudta, de azt igen, hogy a miniszterelnök táviratot küldött neki.

Vagy sportcsillag. Björn Borgot biztosan bármikor fogadná. Ha akarná, még a mai napon is.

Szóval, valakinek kell lenni hozzá. Vagyis pontosan annak, ami Holger2 nem volt, és ő maga sem, hiszen illegalitásban élt.

Viszont már négy éve nincs bezárva nagyfeszültségű árammal töltött drótkerítés mögé. És szeretné, ha ez továbbra is így maradna. Nombeko ezért különösebb nehézség nélkül bele tudott törődni abba, hogy ha nincs más megoldás, a bomba maradjon ott még egy ideig, ahol van, ő addig is minden héten lelegel egy újabb polcot a helyi könyvtárban.

Holger2 eközben kiszélesítette a cég importpalettáját törülközőkkel és szállodai szappanokkal.

Párna, törülköző és szappan: gyerekkorában nem éppen ilyen jövőről álmodozott, amikor elege volt Ingmar papából, de ha ez van, hát ez van.

*

1993 elején a Fehér Házban és a Kremlben egyaránt jelentősen megnőtt az elégedettség szintje. Az Egyesült Államok és Oroszország még egy lépést tett előre az együttműködés útján nukleáris arzenáljaik kölcsönös ellenőrzése irányában. Az új Start II megállapodásban pedig további leszerelésről döntöttek.

George Bush és Borisz Jelcin egyaránt úgy érezte, hogy ezután nagyobb biztonságban élhetnek a föld lakói.

Egyikük sem járt soha Gnestában.

Azon a nyáron romlani kezdtek a kínai lányok esélyei jól jövedelmező tevékenységük folytatására Svédországban. A folyamat azzal kezdődött, hogy Söderköpingben egy műkereskedő felfedezte, hogy az ország vásárterein, több helyen is eredeti Han-dinasztia korabeli cseréplibákat kínálnak eladásra, összevásárolt tizenkét libát, és elvitte őket Stockholmba, a Bukowskihoz. A darabonkénti kétszázhuszonötezer koronás ár helyett bilincset kapott a csuklójára, és letartóztatták. Tizenkét Han-dinasztia korabeli liba azon az ötön túl, melyeket már eladtak, már megfeküdte a cég gyomrát.

A hamisítási kísérletet a lapok is felkapták, Nombeko azonnal észrevette a hírt, és közölte a lányokkal, hogy a Bukowskinak ezentúl a környékét is kerülniük kell, nekik is, és ha strómant találnának, annak is.

– De miért? – kérdezte a legfiatalabb nővér, akinek nem volt semmiféle veszélyérzete.

Nombeko azt felelte, ezt nem tudja jobban elmagyarázni, ha az eddigiekből nem értette meg, ezután sem fogja. Lényeg az, hogy nem mehetnek oda többé.

A lányok ekkor érezték úgy, hogy életüknek ezt a fejezetét le kell zárniuk. Elég sok pénzt összegyűjtöttek már, és többet nem is tudnának gyűjteni, ha mostantól kezdve az amerikai fazekas árait kell elfogadniuk.

Inkább bepakolták a mikrobuszba kétszázhatvan legújabb cseréptárgyukat az időszámítás előtti korszakokból, búcsút vettek Nombekótól, és útnak indultak Svájc felé, a régiségboltot működtető nagybácsijukhoz, Cheng Taōhoz. A magukkal vitt cserepek közül negyvenkilencezer dollárt fognak kérni a libákért, hetvenkilencezret a lovakért, a többiért pedig, melyek annyira félresikerültek, hogy teljesen egyedinek voltak tekinthetők, százhatvanezer és háromszázezer dollár közötti árakat fognak megszabni. Miközben az amerikai fazekas, aki újra vásárról vásárra járt, ugyanezekből a cserepekből a saját példányait harminckilenc koronáért árulta. Elégedetten, hogy többé nem kell engedményt tennie.

Nombeko búcsúzóul megjegyezte, hogy az árszint, amit a lányok választottak, méltányosnak tűnik, tekintettel a tárgyak kidolgozására és korára, kivált az avatatlan szem számára. De arra az esetre, ha véletlenül kiderülne, hogy a svájciak nem annyira könnyen átejthetők, mint a svédek, azt tanácsolja a lányoknak, hogy ne erőltessék az eredetigazolásokat.

A legidősebb nővér erre azt felelte, Nombekónak nem kell aggódnia miattuk. A nagybácsijuknak is vannak gyengéi, mint mindenki másnak, de az eredetigazolások hamisításában verhetetlen. Angliában egyszer ugyan kétségtelenül lecsukták négy évre, de ezért elsősorban az a londoni pancser a felelős, aki olyan hanyagul állította ki a saját, hiteles igazolását, hogy a nagybácsi hamisított igazolása túl jónak látszott mellette. A pancser ráadásul maga is le volt csukva három hónapig, mielőtt a Scotland Yard rájött az igazságra: vagyis arra, hogy a hamisítvány – szemben az eredetivel – nem hamisítvány.

Azóta Cheng Taō sokat tanult. Tudja, hogy a munkában nem szabad tökéletességre törekednie. Mint ahogy maguk a lányok is letörték a Han-dinasztia korabeli lovak egyik fülét, hogy többet kérhessenek értük. Nem lesz semmi baj, ezt megígérhetik.

– Anglia? – kérdezte Nombeko, mert nem tudta biztosan, a lányok tudják-e, mi a különbség Nagy-Britannia és Svájc között.

Nem, ez már a múlt. A nagybácsi a börtönben egy cellába került egy svájci szélhámossal, aki a szakmájában olyan profi volt, hogy kétszer annyi évet kapott, mint Cheng bácsi. Így aztán egy ideig nem volt szüksége a svájci identitására, amit kérés nélkül kölcsön is adott Cheng bácsinak. A bácsi egyébként sem szokott elkérni valamit, ha kölcsön akarja venni. Amikor kiengedték, a rendőrség a kapuban várta. Azonnal ki akarták toloncolni Libériába, mert utoljára onnan érkezett Angliába. De amikor kiderült, hogy a kínai nem afrikai, hanem svájci, akkor elküldték Baselbe. De az is lehet, hogy Bernbe. Vagy Bonnba. Vagy talán Berlinbe. De Svájcba, az biztos.

– Isten veled, kedves Nombeko – mondták a lányok isixhosza nyelven, melyet még mindig elég jól beszéltek, és útnak indultak.

–

! – kiáltotta Nombeko a mikrobusz után. — Sok szerencsét!

Miközben nézte a távolodó autót, néhány pillanatig azt számolgatta, mekkora lehet a statisztikai valószínűsége annak, hogy három illegális kínai menekült, akik nem tudják megkülönböztetni Baselt Berlintől, átvezessen Európán egy biztosítás nélküli mikrobuszban, eljusson Svájcba, és megtalálja a nagybácsiját. Lebukás nélkül.

Mivel Nombeko többé nem találkozott a lányokkal, soha nem tudta meg, hogy a lányok mindjárt az út elején elhatározták, hogy egyenesen átvezetnek Európán, amíg el nem jutnak abba az országba, amelyet keresnek. Csak az egyenes út a jó út, gondolták a lányok a jobbra-balra mutató, érthetetlen nyelvű útjelző táblák rengetegében. Nombeko arról sem értesült, hogy a turistabusznak látszó, svéd rendszámú mikrobuszt megállás nélkül átengedték minden országhatáron, beleértve az osztrák-svájci határt is. Nem tudta meg azt sem, hogy ezután a lányok első dolga az volt, hogy bementek a legközelebbi kínai vendéglőbe, és megkérdezték a tulajdonostól, nem ismeri-e véletlenül Cheng Tāo urat. A tulaj természetesen nem ismerte, de ismert valakit, aki talán ismerheti, aki azután szintén ismert valakit, aki ismerheti, és az is ismert valakit, akinek van egy bátyja, aki szobákat ad ki, és az egyik bérlőjének ez a neve. A lányok végül Basel külvárosában rábukkantak a nagybácsijukra. A viszontlátás örömteli volt.

Ezt azonban Nombeko soha nem tudta meg.

*

A Fredsgata 5. maradék lakói továbbra is mind életben voltak. Holger2 és Nombeko egyre erősebben kötődtek egymáshoz. Az utóbbi észrevette, hogy már pusztán attól is jókedve van, ha együtt lehet az ő Holgerjével, aki pedig a maga részéről mérhetetlen büszkeséget érzett, valahányszor Nombeko szólásra nyitotta a száját. Ő volt a legokosabb ember, akit ismert. És a legszebb.

A raktár párnái között továbbra is nagy ambícióval törekedtek a közös gyermek kérdésének megoldására. Annak ellenére, hogy születése mennyi bonyodalmat okozott volna, egyre nőtt bennük a csalódottság, hogy nem sikerül. Mintha zátonyra futott volna az életük, és csak egy kisbaba segítségével tudnának elszabadulni róla.

Azután arra gondoltak, hogy talán a bomba az oka. Ha meg tudnának szabadulni tőle, egykettőre meglenne a gyerek. Az eszükkel tudták, hogy nincs közvetlen összefüggés bomba és gyerek között, de ebben a kérdésben az érzések nagyobb szerepet kaptak, mint az értelem. Hetente egyszer például áthelyezték erotikus tevékenységük helyszínét a fazekasműhelybe. Új hely, új lehetőségek. Vagy nem.

Nombeko továbbra is a már régóta nem hordott dzsekijének korcában tartotta huszonnyolc darab csiszolatlan gyémántját. A néhány évvel korábbi, rosszul sikerült próbálkozása óta nem akarta további eladási kísérletekkel kockáztatni maga és környezete biztonságát. Most azonban újra foglalkozni kezdett az eladás gondolatával. Ha ugyanis neki és Holgernek sok pénze volna, talán könnyebben eljutnának a nehezen megközelíthető miniszterelnökhöz. Kár, hogy Svédországban ilyen reménytelenül alacsony a korrupció szintje, és nem tudnak mindenkit lefizetni.

Holger elgondolkodva bólintott. Az utóbbi gondolat talán nem is butaság. Úgy döntött, mindjárt tesz is egy próbát. Kikereste a Mérsékelt Párt központjának telefonszámát, felhívta őket, megmondta, hogy Holgernek hívják, és felajánlotta, hogy kétmillió koronával támogatja a pártot, ha négyszemközt beszélhet a párt vezetőjével (aki egyben a miniszterelnök is).

A pártközpontot érdekelte az ajánlat. Minden további nélkül meg lehet szervezni a találkozót Carl Bildttcl, csak arra kérik Holger urat, mondja el, kicsoda, milyen ügyről van szó, és adja meg a teljes nevét és címét.

– Szeretném megőrizni az inkognitómat – felelte Holger, mire azt a választ kapta, hogy megőrizheti, de nekik bizonyos biztonsági szabályokat be kell tartaniuk a pártelnök személyével kapcsolatban, aki egyben az ország miniszterelnöke is.

Holger gyorsan átgondolta a helyzetet, az jutott eszébe, kiadhatja magát a testvérének, blackebergi lakcím és brommai munkahely a Helikoptertaxi Kft.-nél.

– És akkor biztosan beszélhetek a miniszterelnökkel? – kérdezte.

Megígérni nem tudják, de mindent megtesznek az ügy érdekében.

– Tehát küldjem el a kétmilliót, és akkor esetleg találkozhatom vele? – kérdezte Holger.

Valahogy így. Holger úr bizonyára megérti.

Nem, Holger úr nem értette meg. Mérgében, amiért ilyen átkozottul megnehezítik, hogy szót válthasson egy közönséges miniszterelnökkel, azt mondta, hogy a mérsékeltek keressenek maguknak inkább más palimadarat, ő a maga részéről a lehető legrosszabb eredményt kívánja nekik a következő választáson, majd letette a kagylót.

Közben Nombeko is gondolkodott a dolgon. Az nem úgy van, hogy a miniszterelnök a mandátuma idején naphosszat csak az irodájában üldögél. Találkozni is szokott emberekkel. Sok mindenkivel, más országok államfőitől kezdve a saját munkatársaiig bezárólag. Időnként a tévében is megjelenik. És nyilatkozik az újságíróknak balra és jobbra. Többnyire jobbra.

Az, hogy Holger vagy Nombeko külföldi államfőnek adja ki magát, nem tűnt járható útnak. Ennél egyszerűbbnek látszott állást vállalni a kabinetirodán vagy annak környékén, bár nyilván az se menne könnyen. Holgernek előbb egyetemet kellene végeznie, ehhez viszont először is sikeres felvételi vizsgát kell tennie. Aztán tanulhatna, amit akar, a testvére nevében, persze valami olyasmit, ami hosszú távon eljuttatja a miniszterelnök közelébe. A párnakereskedésre nem lesz már szüksége, ha pénzzé tudják tenni a Nombeko dzsekijében elrejtett vagyont.

Holger2 elgondolkodott Nombeko javaslatán. Mit tanuljon? Közigazgatást? Közgazdaságtant? Az több évig is eltart. És lehet, hogy utána nem megy vele semmire. Az alternatíva viszont az, hogy minden marad úgy, ahogy van, az idők végeztéig, vagy legalábbis addig, amíg Holger1 rá nem jön, hogy soha nem lesz belőle helikopter-pilóta, vagy amíg az ifjú méregzsák meg nem unja, hogy soha nem kerül rendőrkézre. Vagy amíg a lökött amerikai nem csinál valami nagyobb felfordulást.

És bizony Holger2 mindig is szeretett volna továbbtanulni.

Nombeko megölelte Holgert, mintegy megerősítve, hogy mégiscsak sikerült valamiféle tervet kovácsolniuk a jövőre nézve, ha már nincs gyerekük. Jó érzés volt.

Most már csak az volt hátra, hogy biztonságos módon pénzzé tegyék a gyémántokat.

*

Miközben Nombeko azon töprengett, mikor, hogyan és hol találhatna a célnak megfelelő gyémántkereskedőt, egyenesen belesétált a megoldásba. Gnestában, a könyvtár előtt, a járdán.

A megoldást Antonio Suareznek hívták, chilei férfi volt, aki a szüleivel menekült Svédországba 1973-ban, az államcsíny után. De az igazi nevét az ismeretségi körében szinte senki nem tudta. Egyszerűen csak Ékszerésznek nevezték, holott minden volt, csak ékszerész nem. Viszont valamikor segédként dolgozott Gnesta egyetlen ékszerüzletében, és ebben az időszakban történt, hogy a saját bátyja az ő hatékony közreműködésével csontig kirabolta az üzletet.

Az akció sikerült, a bátyja másnap meg is ünnepelte, de utána részegen ült be a kocsijába, és miután feltűnően gyorsan és csalinkázva vezetett, egy rendőrjárőr megállította.

A romantikus lelkületű báty azzal kezdte, hogy az igazoltatást végző rendőrnővel közölte, hogy jó melle van, mire viszonzásképp kapott tőle egy pofont. Ettől azonnal szerelemre gyulladt; mindig is ellenállhatatlannak tartotta a vagány és határozott nőket. Letette az alkoholszondát, melynek megfújására a megbántott közeg kérte fel, előhúzott a zsebéből egy kétszázezer koronát érő gyémántgyűrűt, és ott helyben megkérte a rendőrnő kezét.

A remélt igen helyett bilincset kapott a csuklójára, és ingyen beszállították a legközelebbi rendőrőrsre.

Az ügy előrehaladtával az öccse is rács mögé került. Annak ellenére, hogy mindent tagadott.

– Soha életemben nem láttam ezt az embert – válaszolta a katrineholmi bíróságon az ügyész kérdésére.

– De hát a testvére, vagy nem az? – mondta az ügyész.

– Igen, de akkor sem láttam soha életemben.

Az ügyész ezt azonban cáfolni tudta. Többek között azokkal a fényképekkel, melyeken a két testvér gyerekkoruktól kezdve együtt látható. Nyomós ellenérv volt az is, hogy Gnestában azonos lakcímre voltak bejelentve, valamint az a tény, hogy az elrabolt ékszerek nagy része a közös szekrényükből került elő. A testvérek becsületes szülei is tanúvallomást tettek, és cáfolták kijelentését.

Az azóta csak Ékszerésznek nevezett férfi négy évet kapott, ugyanannyit, amennyit a bátyja. A négy év börtön után a báty visszaköltözött Chilébe, az Ékszerész pedig olcsó bizsukkal kezdett kereskedni, melyeket Bolíviából importált. Az volt a terve, hogy összekuporgat egymilliót, és aztán Thaiföldön tölti a nyugdíjaséveit. Nombekót a vidéki vásárokon ismerte meg. Nem közelebbről, csak arcról; ha találkoztak, üdvözölték egymást.

A probléma az volt, hogy a vásárok svéd közönsége soha nem ismerte fel a műanyagból készült bolíviai ezüstszív nagyszerűségét. Két év megfeszített munka után az Ékszerész depresszióba zuhant, úgy érezte – lényegében helyesen –, hogy nincs értelme semminek. A tervezett egymillióból százhuszonötezret sikerült összegyűjtenie, de itt elakadt, és nem jutott tovább. Így aztán egy szombat délután úgy, ahogy volt, depressziósán, elment Solvallába, a lóversenytérre, és minden pénzét feltette egyetlen nagyvonalú V75-ös fogadásra azzal a szándékkal, hogy elveszíti az egészet, aztán kimegy a Humlegård parkba, lefekszik egy padra, és meghal.

Ekkor az történt, ami még soha, hogy a lovak a tőlük elvárható teljesítményt nyújtották, és a futamok végeztével az egyetlen nyertes, hét találattal, harminchat egész hét tized millió koronát vihetett haza, amiből kétszázezret mindjárt le is számoltak a markába.

Az Ékszerész úgy döntött, mégse megy ki a Humlegård parkba meghalni, inkább elmegy a Café Operába, és leissza magát.

Terve várakozáson felül jól sikerült. Másnap délután a Slussennél lévő Hilton Hotel egyik lakosztályában ébredt fel, a zoknitól és alsónadrágtól eltekintve teljesen meztelenül. Első gondolata, tekintettel a rajta lévő alsónadrágra, az volt, hogy az előző éjszaka mégse telt olyan jól, mint ahogy a helyzete megkívánta volna, de ennél nem jutott tovább, mert nem emlékezett semmire.

Reggelit hozatott. A lágy tojás és a pezsgő fogyasztása közben elhatározta, mit kezd az életével. Thaiföldet ejtette. Itt marad Svédországban, és beindítja saját vállalkozását.

Az Ékszerészből – ékszerész lesz.

Merő gonoszságból Gnestában nyitott üzletet annak az ékszerésznek a közvetlen szomszédságában, akitől valamikor a szakmát tanulta, s akit azután kirabolt. Minthogy Gnesta mégiscsak Gnesta, ahol már egyetlen ékszerüzlet is soknak számit, az Ékszerész fél év alatt csődbe kergette korábbi főnökét, egyébként azt az embert, aki annak idején, amikor Nombeko betért hozzá, kis híján a lány nyakára küldte a rendőröket.

Aztán 1994-ben, egy szép májusi napon a könyvtár előtt, úton a boltja felé, szembetalálkozott egy fekete nővel. Hol látta már azelőtt?

– Ékszerész! – mondta Nombeko. – De rég láttam! Mi van magával?

Hát persze, ő az, aki terelgetni szokta azt a dilinós amerikait és a három kínai lányt a különféle vásárokon.

– Megvagyok – mondta –, köszönöm kérdését. Áttértem a bolíviai műanyag ezüstszívről a komolyabb dolgokra. Ékszerész vagyok itt a városban.

Nombeko nagyon megörült neki. Egyik pillanatról a másikra létrejött a kapcsolata a svédországi ékszerész-körökkel. Mégpedig egy olyan ékszerész jóvoltából, akinek igazoltan tág határok között mozog a lelkiismerete, ami nagyjából azt jelenti, hogy egyáltalán nincs lelkiismerete.

– Hát ez fantasztikus – mondta. – Akkor, ha megengedi, ezentúl ékszerész úrnak fogom szólítani. És mit szólna, ha mindjárt volna is az ön számára egy üzleti ajánlatom? Van ugyanis raktáron néhány csiszolatlan gyémántom, melyeket szívesen pénzzé tennék.

Az ékszerész arra gondolt, hogy Isten útjai kifürkészhetetlenek. Eddig mindig kért tőle valamit, és szinte soha nem kapott semmit. A balul végződő rablási kísérlet óta pedig azt hitte, végleg megromlott köztük a viszony. És tessék, az Úr egyszerre sült galambokat kezd repíteni a szájába.

– A csiszolatlan gyémántok nagyon érdekelnek, kedves – izé, Nombeko kisasszony, ha nem tévedek?

Az üzlet eddig sehogyan sem akart beindulni, nem úgy alakult, ahogy szerette volna. Most azonban végre félreteheti saját üzlete újbóli kirablásának tervét.

Három hónap múlva mind a huszonnyolc gyémánt át lett véve, és tovább lett adva. Nombeko és Holger pedig egy hátizsák pénzzel lett gazdagabb. Pontosan tizenkilenc egész hat tized millió koronával, tizenöt százalékkal kétségtelenül kevesebbel ugyan annál, mint amennyit akkor kaptak volna, ha az eladást nem ennyire diszkréten kellett volna lebonyolítani. De Holger2 azt mondta:

– Tizenkilenc egész hat tized millió az mégiscsak tizenkilenc egész hat tized millió.

Ő maga nemrég adta be jelentkezését az őszi egyetemi felvételi vizsgára. A nap sütött és a madarak csicseregtek.

NEGYEDIK RÉSZ

Az életnek nem kell feltétlenül egyszerűnek lennie,

csak tartalmatlan ne legyen.

LISE MEITNER

14. FEJEZET

Egy hívatlan látogatóról

és egy hirtelen halálesetről

1994 tavaszán Dél-Afrika lett az első és máig egyetlen állam a világon, amely előbb saját atomfegyvert állított elő, majd utóbb önként lemondott róla. A fehér kisebbség, mielőtt át kellett adnia a hatalmat a fekete többségnek, teljes nukleáris leszerelést hajtott végre. A folyamat – mindvégig a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség, az IAEA felügyelete alatt – több évig tartott, s amikor befejeződött, az Ügynökség hivatalosan is bejelentette, hogy Dél-Afrika hat atombombája nincs többé.

A hetedik azonban, amelyik soha nem létezett, még mindig megvolt. Ráadásul nemsokára hallatni is fog magáról.

Azzal kezdődött, hogy az ifjú méregzsák végleg beleunt a várakozásba, hogy egyszer végre elkapják a rendőrök. Mi az istennel töltik ezek az idejüket? Gyorsan hajt, záróvonalakat lép át, utcán átkelő öregasszonyokra dudál rá. Mégis évek telnek el úgy, hogy egyetlen rendőr sem mutat iránta semmi érdeklődést. Ezerszám vannak rendőrök ebben az országban, mind elmehetne a pokolba, és Celestinének mégsem nyílt lehetősége rá, hogy legalább egynek a szemébe is mondja.

Még mindig túlságosan csábította a „Non, je ne regrette rien” eléneklésének gondolata ahhoz, hogy abbahagyja a munkát, de úgy érezte, most már igazán történnie kell valaminek, mielőtt arra ébred, hogy maga is az establishment része lett. Hiszen Holger2 alig néhány napja javasolta neki, hogy vizsgázzon le, és szerezzen teherautó-vezetői jogosítványt. Ha ezt megteszi, le is húzhatná magát!

Elkeseredésében elment Brommába Holger1-hez, és közölte vele, hogy bankot kéne robbantani, mégpedig most.

– Robbantani? – kérdezte Holger1.

– Igen. Belecsapni a lecsóba.

– Mire gondolsz?

Méregzsák nem tudta pontosan megmondani. De elment a legközelebbi újságoshoz, és vett egy aznapi Dagens Nyheter nevű polgári szennylapot, amelyik örökösen csak a hatalom seggét nyalja. A kurva anyjukat!

És belelapozott. És beleolvasott. Sok mindent talált benne, amitől dühének egyébként is magas alapszintje még feljebb emelkedett, de végül a tizenhetedik oldalon talált kis írás turbózta fel a dühét igazán.

– Ez az! – kiáltotta. – Ezt aztán nem fogadhatjuk el!

A cikk arról szólt, hogy a viszonylag fiatal Svéd Demokraták nevű párt másnap tüntetést szervez a Sergel téren. A párt három évvel ezelőtt a választásokon a szavazatok 0,09 százalékát kapta, és ez az ifjú méregzsák szerint kurva sok. Elmagyarázta fiújának, hogy a párt tagjai alig leplezetten rasszisták, vezetőjük egy egykori náci, és mind oda vannak a királyi házért!

Méregzsák szerint a Svéd Demokraták tüntetésére csattanós választ kell adni, mégpedig ellentüntetés formájában!

A pártnak a királyi házzal kapcsolatos véleménye Holger1– et is feltüzelte. Sok év után végre cselekedhet is valamit Ingmar papa tanításának szellemében.

– Holnap úgyis szabadnapom van – mondta. – Gyerünk haza Gnestába, és készüljünk fel rá!

Amikor Nombeko rájuk nyitott, Holger1 és az ifjú méregzsák épp táblákat festett másnapra. Ilyen feliratokkal: „Svéd Demokraták – takarodjatok Svédországból”, „Le a királysággal”, „Útilaput a királynak” és „Svéd Demokraták – Üresfejűek pártja”.

Nombeko már sokat hallott erről a pártról, és egyetértőén bólintott. A náci múlt természetesen nem akadálya a politikai karriernek. A 20. század második felében Dél-Afrika szinte minden miniszterelnökének ilyen múltja volt. A Svéd Demokraták kétségtelenül a szavazatoknak csak egytized százalékát kapták meg az utolsó választásokon, de retorikájuk a félelemkeltésre épült, és a félelemnek Nombeko szerint mindig is van jövője.

Ezért az „Üresfejűek pártja” felirattal nem tudott igazán egyetérteni. Inkább abban látna több fantáziát, ha a nácikat többé nem neveznék üresfejűeknek.

Méregzsák erre azzal válaszolt, hogy szerinte Nombeko minden bizonnyal maga is náci.

Nombeko magára hagyta a táblakészítőket, bement Holger2-höz, és elmondta neki, hogy probléma tűnt fel a láthatáron, mert szerencsétlen fivére és barátnője balhét akar rendezni Stockholmban.

– Már csak ez hiányzott – mondta Holger2, mit sem sejtve a közelgő felfordulás méreteiről.

*

A Svéd Demokraták tüntetésén maga a pártvezér szónokolt. Egy házilag eszkábált dobogón állt mikrofonnal a kezében, a svéd értékekről beszélt, és arról, hogy mi fenyegeti ezeket az értékeket. Követelte, többek között, a bevándorlás leállítását és az 1910 novembere óta megszüntetett halálbüntetés újbóli bevezetését Svédországban.

Mintegy ötvenfős, hasonlóan gondolkodó közönség hallgatta, és tapsolt neki. Közvetlenül mögöttük egy fiatal és dühös nő állt a barátjával és egy letakart táblával. Úgy tervezték, hogy megvárják a pártvezér szónoklatának a végét, és csak akkor kezdik el az ellentüntetést, hogy ne tudják elhallgattatni őket.

A beszéd pár percnyi hallgatása után kiderült, hogy Celestine nemcsak fiatal és dühös, hanem pisilnie is kell. Holger fülébe súgta, hogy beszalad a Kultúrpalotába, de mindjárt visszajön.

– És akkor megkapják a magukét – mondta, és puszit nyomott Holger arcára.

A szónoknak azonban sajnos hamar elfogyott a mondanivalója. Közönsége kezdett szétszéledni. Holger1 úgy érezte, cselekednie kell, letépte az első táblát takaró papírt, és láthatóvá tette a „Svéd Demokraták – Üresfejűek Pártja” feliratot. Tulajdonképpen szívesebben kezdte volna az „Útilaput a királynak” táblával, de így is jó volt. Celestinének amúgy is ez volt a kedvence.

Alig pár másodperce volt látható a tábla, amikor két fiatal svéd demokrata észrevette. Nem örültek neki.

Noha mind a ketten betegállományban voltak, odafutottak Holgerhez, kitépték kezéből a táblát, és megpróbálták összetörni. Mivel ez elsőre nem sikerült, egyikük beleharapott a táblába, ezzel is mintegy igazolva, hogy a feliratban megfogalmazott állításnak van némi valóságalapja.

Miután ezzel sem érte el a kívánt eredményt, a másik nekilátott, hogy Holger fején törje össze a táblát, és addig próbálkozott vele, míg végül a tábla kettétört. Ezután a földön fekvő Holgeren kezdtek el ugrálni a fekete bakancsaikkal, amíg bele nem fáradtak. A laposra taposott Holger nem bírt fölállni, de még volt annyi ereje, hogy hörögve „Vive la République”-ot kiáltson a támadóinak, akik ettől még jobban megharagudtak rá. Nem mintha értették volna, mit mond, de mondott valamit, s ezt elég oknak tekintették az ütlegelés folytatására.

Miután a második fordulót is befejezték, úgy döntöttek, megszabadulnak romokban heverő áldozatuktól. Holgert a hajánál és az egyik karjánál fogva átvonszolták a téren egészen a metró bejáratáig, az automata belépőkapu előtt ledobták a földre, és nekiláttak az ütlegelés harmadik fordulójának, ami újabb rúgásokból állt, s amit azzal a felszólítással toldottak meg, hogy a mozogni is alig bíró áldozatuk húzzon el innen a metróval, s ne merje még egyszer idetolni a ronda pofáját.

– Vive la République – mondta még egyszer a péppé vert, de bátor Holger, miután a demokraták egy utolsó „rohadt külföldi” felkiáltással magára hagyták.

Holger ott maradt a földön, de a Svéd Televízió egyik riportere, aki az operatőrével együtt épp összeállítást készített a marginális, de feltörekvő szélsőjobboldali pártokról, lábra állította.

A riporter megkérdezte Holgertől, hogy kicsoda, és melyik szervezetet képviseli. A kábult és összezavarodott áldozat elmondta, hogy ő Holger Qvist Blackebergből, és minden állampolgárt képvisel, aki a monarchia igájában él.

– Szóval republikánus? – kérdezte a riporter.

– Vive la République – mondta Holger négy percen belül harmadszor.

Az ifjú méregzsák dolga végeztével kijött a Kultúrpalotából, és nem találta az ő Holgerjét mindaddig, amíg a tömeggel együtt maga is oda nem sodródott a metró lejáratához. Két könyökkel utat vágott magának a sokaságban, félrelökte a riportert, és magával vitte barátját a föld alá, a gnestai gyorsvasút irányába.

A történet itt véget is érhetett volna, ha a tévé operatőrje nem filmezte volna le a bántalmazás teljes folyamatát, az első ütésektől kezdve a végéig, a táblába harapás eredménytelen kísérletével együtt. A megfelelő pillanatban még közelképet is tudott készíteni a földön fekvő, elkínzott arcú

Holgerről, amint szinte suttogva leheli ki magából a „Vive... la... République” szavakat a két makkegészséges, betegállományban lévő svéd demokrata távozása után.

A vágott változatban a verés harminckét másodpercig tartott, és a rövid interjúval együtt leadták az esti híradóban. Mivel az anyag összeállítása dramaturgiai szempontból kiválóan sikerült, a tévécsatorna huszonhat órán belül harminchárom országnak tudta eladni a sugárzás jogát. Rövid időn belül szerte a világon több mint egymilliárd ember nézte végig Holger1 bántalmazásának felvételét.

*

Másnap reggel Holger úgy ébredt, hogy fáj minden porcikája. De mivel nem tört el semmije, úgy döntött, hogy bemegy dolgozni. A három helikopter közül kettőnek munkája volt aznap délelőtt, és ezzel kapcsolatban mindig sok adminisztrációs feladatot kellett elvégezni.

Tíz perccel a munkaidő kezdete után érkezett meg, és a főnöke, valamint az egyik pilóta azonnal haza akarta küldeni.

– Láttalak a tévében tegnap este, nem is értem, hogy bírsz egyáltalán járni egy akkora verés után? Menj haza, feküdj le, és maradj otthon pár napig – mondta a főnöke, mielőtt magasba emelkedett volna az egyik Robinson 66-ossal Karlstad irányába.

– Csak elijeszted az embereket ezzel az ábrázattal, te agyalágyult – mondta a másik pilóta, és útnak indult a másik Robinson 66-ossal Göteborg felé.

Holger egyedül maradt az irodában és az udvaron álló, Sikorsky 76 típusú harmadik géppel.

Nem tudta rávenni magát, hogy hazamenjen. Inkább kisántikált a konyhába, kitöltötte magának a délelőtti kávéját, és visszatért az íróasztalához. Nem tudta, mit gondoljon az egészről. Egyfelől egészen összetörtnek érezte magát. Másfelől viszont érezte a híradó képeinek félelmetes hatását. Ki tudja, a látvány nem lobbant-e lángra republikánus mozgalmakat szerte Európában?

Holger megértette, hogy szinte nincs valamirevaló tévécsatorna az egész világon, amelyik ne adta volna le megveretésének képeit. Igaz, alaposan helybenhagyták. De kitűnő hír lett belőle. Úgy érezte, okkal lehet büszke magára.

Ebben a pillanatban egy férfi lépett be az irodába. Bejelentkezés nélkül.

Az ügyfél olyan vészjóslóan nézett rá, hogy Holger azonnal úgy érezte, ezt az embert és ezt a helyzetet jobb volna elkerülni. De már nem távozhatott el az irodából, és a férfi olyan átható tekintettel nézett rá, hogy Holger ülve maradt.

– Miben állhatok szolgálatára? – kérdezte félénken.

– Hadd mutatkozzam be – mondta a férfi angolul. – A nevemhez semmi közöd, és egy titkosszolgálatnak dolgozom, hogy melyiknek, az nem tartozik rád. Ha ellopnak tőlem valamit, dühös vagyok. Ha az a valami egy atombomba, akkor még dühösebb vagyok. És ez a düh egyébként már régóta gyűlik bennem. Egyszóval rohadt dühös vagyok.

Holger Qvist semmit nem értett. Nem szokatlan érzés az életében, de azért mindig feszélyezte. A szúrós tekintetű és erélyes hangú férfi előhúzott két, kinagyított képet a tárcájából, és letette Holger elé az asztalra. Az elsőn Holger2 látható egy rakodóhíd előtt, a másikon Holger2 és egy villás targoncát vezető másik férfi egy jókora ládát emel be a teherautó rakodóterébe. Azt a ládát. A képek dátuma 1987. november 17. volt.

– Ez itt te vagy – mutatott az ügynök Holger testvérére. – Ez itt pedig az enyém – mutatott a ládára.

*

A Moszad A ügynökét hét éve nem hagyja nyugodni az eltűnt atomfegyver. Ennyi ideje próbál a nyomára bukkanni. Kezdettől fogva két párhuzamos vágányon próbál előre haladni.

Az egyiken a tolvajt próbálja megtalálni, abból indulva ki, hogy a tolvaj és a lopott holmi egyazon helyen tartózkodik. A másikon, fülét mintegy a sínekre tapasztva próbálja meghallani, nem bukkan-e föl valahol Nyugat-Európában vagy máshol a világban egy atombomba, melyet eladásra kínálnak. Ha a tolvajon keresztül nem jut el a bombáig, talán az orgazda nyomra vezetheti.

Ügynök A első útja Johannesburgból Stockholmba vezetett, és azzal kezdte munkáját, hogy átvizsgálta az izraeli követség térfigyelő kameráinak felvételeit. A kerítés melletti kamera felvételén jól látszik, hogy bizony éppen Nombeko Mayeki az, aki átveszi az őrtől a ládát.

Lehet, hogy összecserélték a küldeményeket? De akkor miért jött teherautóval a követségre? Tíz kiló antilophúst egy bicikli csomagtartóján is el lehet vinni.

Ha tévedésről lett volna szó, visszahozta volna a küldeményt, amikor felfedezi a hibát, mert el kell ismerni, hogy a rendelkezésre álló felvételek szerint nem volt jelen a láda felrakásánál. Végig a kapuőrrel tárgyalt, és az iratokat írta alá.

Nem, semmi kétség. A Moszad sokszorosan kitüntetett ügynökét pályája során másodszor is átejtették. Egy takarítónő ejtette át. Ugyanaz, aki először is.

De ő türelmes ember. Előbb-utóbb újra találkozni fognak.

– És akkor, kedves Nombeko Mayeki, szeretnéd, ha nem az volnál, aki. És nem ott lennél, ahol.

A kerítésnél lévő kamera felvétele a lopásnál használt piros teherautó rendszámát is rögzítette. A követség rakodóhídjánál lévő másik kamera felvételén pedig jól látszik az a Nombekóval egykorúnak látszó fehér férfi, aki segített neki. Ügynök A több másolatot is készíttetett a felvételekből.

Rögtön nyomozni kezdett. Kiderítette, hogy Nombeko Mayeki ugyanazon a napon tűnt el az Upplands Vasbyben lévő menekülttáborból, amelyiken átvette a követségen a bombát. Azóta nincs sehol.

A rendszám alapján eljutott Alingsåsba egy bizonyos Agnes Salomonssonhoz. Kiderült, hogy az autó valóban piros, de nem teherautó, hanem egy Fiat Ritmo. A rendszám tehát lopott volt. A takarítónő végig nagyon professzionálisan dolgozott.

A munka első fázisából már csak annyi volt hátra, hogy a felvételek alapján Ügynök A bevonja az Interpolt a teherautó sofőrjének azonosításába. Ez sem vezetett semmilyen eredményre. A férfit senki nem ismeri az illegális fegyverkereskedelemmel foglalkozó körökben. Mégis atombombával a teherautóján furikázik.

Ügynök A mindebből azt a hibás, ám logikus következtetést vonta le, hogy olyan személy veri át, aki a lány minden lépését ismeri, hogy a bomba már nincs svéd földön, s neki ezután a nehezen felfejthető nemzetközi nyomokat kell követnie.

Nem könnyítette meg Ügynök A feladatát, hogy az évek során több eltűnt atomfegyver is csatlakozott a dél-afrikai bomba társaságához. A Szovjetunió szétesése után is több helyen felbukkantak atombombák – képzeletbeliek és igaziak egyaránt. Hírszerzési források már 1991-ben jelentették, hogy Azerbajdzsánban eltűnt egy atomfegyver. A tolvajok két hordozórakétához fértek hozzá, és azt választották, amelyiknek a súlya kisebb volt. Így voltaképpen csak az üres tokot vitték magukkal. Egyúttal bizonyítékot szolgáltatva arra, hogy az atombomba-tolvajok értelmi képességei nem haladják meg a nagy átlagot.

1992-ben Ügynök A nyomon követte a szovjet hadsereg volt ezredesének, az üzbég Shavkat Abdoujaparovnak a sorsát, aki elhagyta feleségét és gyerekeit Taskentben, eltűnt, és három hónap múlva Sanghajban bukkant fel, ahol tizenötmillió dollárért eladásra kínált egy bombát. Az ár arra utalt, hogy olyasvalamit árul, ami nagy kárt tud okozni, de mielőtt Ügynök A egyáltalán odautazhatott volna, Abdoujaparov ezredest holtan találták egy kikötői víztartályban, csavarhúzóval a nyakában. A bombát nem találták meg, azóta sincs semmi nyoma.

1994-ben Ügynök A-t visszarendelték Tel Avivba, ahol nem jelentéktelen munkakörben kellett dolgoznia, de mégis jóval alacsonyabb beosztásban, mint ami kijárt volna neki, ha nem ejtett volna foltot a múltján a dél-afrikai malőr. Tervét soha nem adta föl, otthonról igyekezett követni a különféle nyomokat, és az emlékezetébe élesen bevésődött Nombeko és az ismeretlen teherautó-sofőr képe.

És akkor tegnap este, váratlanul, egy esetleges és teljesen érdektelen feladat végzése közben Amszterdamban – hét év után! – véletlenül belenéz a tévé esti híradójába. Tüntetés és dulakodás Stockholm egyik terén. Az idegengyűlölő Svéd Demokraták aktivistái megvernek egy ellentüntetőt. Bevonszolják a metró megállójába. Csizmás lábbal rugdalják. És akkor! Megjelenik az áldozat közelképe.

Ő az!

A piros teherautó sofőrje!

A hírműsor szerint: Holger Qvist, Blackeberg, Svédország.

– Elnézést – mondta Holger, – de miféle atombombáról beszél?

– Nem volt elég a tegnapi verés? – kérdezte válasz helyett ÜgynökA. – Idd meg a kávédat, ha akarod, de gyorsan, mert öt másodperc múlva te meg én már úton vagyunk Nombeko Mayekihez, bárhol legyen is az a nő.

Holger1 fejében olyan vadul kergették egymást a gondolatok, hogy fejfájása még jobban hasogatta, mint eddig. A férfi az asztal túloldalán tehát valamelyik külföldi titkosszolgálatnak dolgozik. És Holger1-ről azt hiszi, hogy Holger2. És Nombekót keresi. Aki ellopott tőle egy... atombombát.

– A láda! – mondta váratlanul Holger1.

– Igen, hol van? – kérdezte Ügynök A. – Ki vele, hol van a láda a bombával!

Holger agyában lassan felderengett az igazság. Minden Forradalmár Álma már hét éve ott hever a raktárban a Fredsgata 5.-ben. és neki sejtelme sem volt róla. Hét éven át karnyújtásnyi közelségben volt hozzá az a talán egyetlen eszköz, amelynek segítségével le lehetne mondatni a királyt.

– Hogy rohadnál meg elevenen – csúszott ki szinte önkéntelenül Holger1 száján.

– Mit mondtál?

– Nem az úrra gondoltam – magyarázkodott Holger1. – Hanem Nombeko kisasszonyra.

– Lényegében egyetértek veled, de nem hiszem, hogy egy efféle óhajjal el is lehetne érni. Úgyhogy vigyél el hozzá, mégpedig azonnal. Hol van? Ki vele!

Ügynök A bízott erélyes fellépésének hatékonyságában. De a rend kedvéért a zsebéből előhúzott pisztollyal is nyomatékot adott neki.

Holgernek eszébe jutott a gyerekkora. A papa harca. Aminek ő is részese volt. És hogy önállóan azóta sem képes folytatni.

És most a felismerés, hogy a megoldás mindvégig ott volt a keze ügyében.

Nem az bántotta elsősorban, hogy egy ismeretlen titkosszolgálat ügynöke kész agyonlőni, ha nem viszi el Nombekóhoz és a ládájához. Sokkal inkább az fájt neki, hogy testvére dél-afrikai barátnője mind ez idáig az orránál fogva vezette. És hogy most már késő. Hét éven át minden egyes nap beteljesíthette volna a papa életcélját. De ennek a lehetőségéről nem volt tudomása.

– Nem hallottad, mit mondtam? – kérdezte az ügynök. – Ha szétlövöm a térdedet, jobban fogsz hallani?

Szóval a térdébe kapná a golyót, nem a szeme közé. Tehát van még szerepe. De mi lesz azután? Ha elviszi a pisztollyal hadonászó ügynököt a Fredsgatába, vajon mit fog csinálni? Hóna alá kapja az egytonnás ládát, és odébbáll?

Ez nem valószínű. Ellenkezőleg, az valószínű, hogy valamennyiüket kinyírja. Csak megvárja, amíg segítenek neki felrakni a bombát a piros teherautóra.

Mindannyiukat megöli, ha Holger nem teszi meg, amit most hirtelen megértett, hogy meg kell tennie. Mert az egyetlen, amiért még érdemes harcolnia, az a testvére és Celestine élete volt, a joguk az élethez.

– Elviszem az ügynök urat Nombekóhoz – mondta végül Holger1. – De helikopterrel kell mennünk, ha utol akarja érni. Nombeko ugyanis már lelépett a bombával.

Nem tudta, hogy jutott hirtelen eszébe ez a hazugság. Amit akár önálló gondolatnak is lehet tekinteni. Ez esetben az elsőnek a maga nemében, gondolta Holger. És egyben az utolsónak is; mert végre valami értelmes dolgot kezd az életével.

Meghal.

Ügynök A elhatározta, hogy harmadszor nem hagyja, hogy a takarítónő és a cinkosai átejtsék. Hol lehet itt a csapda?

Vajon Nombeko rájött, hogy Holger Qvist megjelenésével a tévében veszélybe került? Ezért pakolt össze, és ezért indult útnak valahova? Az ügynök meg tudott különböztetni egy Han-dinasztia korabeli libát egy hamisítványtól, egy csiszolatlan gyémántot az olcsó üvegtől. És még sok minden máshoz is értett.

De helikoptert nem tudott vezetni. Rá kell bíznia magát a pilótára, vagyis erre a férfira, aki itt ül vele szemben. Ketten lesznek a fülkében, az egyik a kormányrudat tartja a kezében, a másik a fegyvert.

Ügynök A beleegyezett abba, hogy helikopterrel menjenek, de előbb üzenetet akar küldeni Ügynök B-nek, hogy tudjon róla, ha valami baj történne vele.

– Add meg, hol van a takarítónő, a pontos koordinátákat – mondta.

– Takarítónő? – kérdezte Holger1.

– Nombeko kisasszony.

Holger teljesítette a kérést. Az irodai számítógép és a térképprogram segítségével pár másodperc alatt megszületett az eredmény.

– Rendben. Maradj a helyeden, amíg továbbítom az adatokat. Aztán indulunk.

Ügynök A a legújabb típusú mobiltelefonnal rendelkezett, melyről rejtjelezett üzenetet küldött Ügynök B-nek, melyben pontosan megadta neki, hol van és kivel, hova készül menni, és miért.

– Indulás – mondta végül.

Holger1 az évek során összesen kilencven órát repült a kollégáival, a brommai Helikoptertaxi Kft. pilótáival. De ez volt az első alkalom, hogy maga vezette a gépet. Az életének vége, ezt tudta. Szívesen magával vinné a halálba azt az átkozott nőszemélyt – minek is nevezi az ügynök, takarítónőnek? –, de a testvérét soha. És Celestinét sem.

Amint nem ellenőrzött légtérbe ért, beállt kétezer láb magasságra, és százhúsz csomós sebességre. Alig húszperces útról volt szó.

Amikor már egészen közel jártak Gnestához, Holger1 nem készült leszállásra. Bekapcsolta a robotpilótát, irány egyenesen kelet felé, magasság továbbra is kétezer láb, sebesség százhúsz csomó. Majd a megszokott mozdulattal kikapcsolta a biztonsági övét, levette a fejhallgatót, és elindult hátra a kabinba.

– Mit csinálsz? – kérdezte az ügynök Holgertől, aki nem méltatta válaszra.

Miközben Holger1 kinyitotta és oldalra húzta a helikopter hátsó ajtaját, az ügynök továbbra is bekötözve ült az első ülésen, és nem tudott rendesen hátrafordulni, nem tudta megnézni, Holger mit csinál, amíg ki nem kapcsolja a saját négypontos biztonsági övét. De vajon hogy kell kikapcsolni? Gyorsan kellett volna cselekednie, de hiába próbálta, nem találta a kikapcsoló gombot. Megpróbált megfordulni, de az öv megfeszült rajta. Rákiáltott Holgerre:

– Ha ugrasz, lövök!

Holger1, aki hétköznapi helyzetekben mindig adós maradt a frappáns replikákkal, magát is meglepte gyors válaszával:

– Hogy biztosan meghaljak, mielőtt leérek a földre? Mit gondol, ügynök úr, mennyiben javít ez az ön helyzetén?

Ügynök A úgy érezte, csapdába esett. Hamarosan magára marad a levegőben, egy olyan járműben, melyet nem tud vezetni. Csőbe húzta a pilóta, aki ráadásul mindjárt megöli magát. Életében másodszor közel járt hozzá, hogy elkáromkodja magát. Még jobban elfordította beszíjazott felsőtestét, megpróbálta átvenni a fegyvert a jobb kezéből a bal kezébe, de egyszer csak – elejtette!

A pisztoly az ülés mögé esett, és csúszni kezdett lefelé, egészen Holgerig, aki a süvítő szélben már a nyitott ajtóban állt, készen arra, hogy kiugorjon.

Holger1 csodálkozva emelte fel a pisztolyt, és bedugta a belső zsebébe. És azt mondta, sok szerencsét kíván az ügynök úrnak az S-76-os helikopter működésének tanulmányozásához.

– Milyen kár, hogy az irodában felejtettük a kézikönyvet! Több mondanivalója nem volt. Kiugrott. Egy másodpercre nagy belső béke töltötte el. De csak egy másodpercre.

Aztán rájött, hogy a pisztolyt az ügynök ellen is fordíthatta volna.

Jellemző, gondolta Holger1 saját magáról. Mindig is béna voltam, lassú az észjárásom.

Teste az anyaföldig tartó hatszáztíz méteres zuhanás közben óránként kétszáznegyvenöt kilométeres sebességre gyorsult fel.

– Isten veled, gonosz világ. Jövök, papa – mondta Holger, bár a süvitésben nem hallotta a saját hangját.

Ügynök A magára maradt a robotpilóta üzemmódban repülő helikopterben, mely százhúsz csomós sebességgel egyenesen kelet felé tartott, a Balti-tenger irányába, és sejtelme sem volt, hogy lehetne kikapcsolni a robotpilótát, és hogy utána mit kéne csinálni. Az üzemanyag nyolcvan perc repülésre volt elég. Százhatvan percig tartott volna az út Észtországig. A kettő között: a tenger.

Ügynök A az előtte sorakozó gombokat, lámpákat, kapcsolókat nézte. Aztán hátranézett. A tolóajtó továbbra is nyitva állt. Senki nem volt ott, aki vezetni tudta volna a gépet. A hülye pilóta elrakta a pisztolyt, és kiugrott. A szárazföld lassan eltűnt alóla. Víz foglalta el a helyét. Sok víz.

Az ügynök hosszú pályafutása során máskor is került már szorult helyzetbe. Úgy képezték ki, hogy mindig őrizze meg a hidegvérét. Most is lassan és módszeresen gondolta végig helyzetét. Majd levonta és kimondta a végső következtetést:

– Mama.

*

A Gnestában, a Fredsgata 5. szám alatt található bontásra ítélt ház és raktár majdnem húsz éve várt már bontásra, amikor utolérte a sorsa. Azzal kezdődött, hogy a környezetvédelmi osztály vezetője a kutyáját sétáltatta. A nőnek rosszkedve volt, mert előző este, jó okkal ugyan, de kirúgta a partnerét. Rosszkedve tovább fokozódott, amikor kutyája egy szabadon kószáló szuka után vetette magát, őt pedig faképnél hagyta. A férfiak nyilvánvalóan mind egyformák, akár két lábuk van, akár négy.

A reggeli séta így aztán kivételesen hosszúra sikerült, és még mielőtt utolérte volna szerelemre gerjedt kutyáját, az osztályvezető észrevette, hogy valaki lakik a bontásra ítélt Fredsgata 5.-ben – ugyanabban az épületben, ahol évekkel ezelőtt valaki egy vendéglő megnyitását tervezte.

Becsapták volna? Két dolog volt, amit mindennél jobban utált az egész világon: az eddigi élettársát, és azt, ha becsapják. Az előző élettárs és a becsapás kombinációja volt természetesen a legrosszabb. De azért ez így is elég bosszantó volt.

A korábbi ipari területet lakóterületként tartják nyilván már 1992 óta, amióta Gnesta kivált a nyköpingi járás kötelékéből, és önálló járásközpont lett. A járás fejleszteni akarta a területet, de aztán közbejött valami. Azért ez mégsem jelenti azt, hogy itt lakni is lehet. A jelek szerint ráadásul valaki engedély nélküli ipari tevékenységet folytat az utca túloldalán, a régi fazekasműhelyben, máskülönben miért állna egy szemeteshordó az ajtó előtt, telerakva üres formázó-agyagos zsákokkal?

Az osztályvezetőnő azok közé az emberek közé tartozott, akik szerint az engedély nélküli ipari tevékenységet egyetlen lépés választja csak el a teljes anarchiától.

Mérgét először a kutyáján töltötte ki, aztán hazament, megtöltötte a konyhában álló etetőtálat kutyaeledellel, majd elbúcsúzott Achillesztől – aki szexuális vágyai csillapítása után olyan mélyen aludt, mint akármelyik férfi, amikor felesége munkába indul –, hogy kollégáival együtt nekilásson aznapi feladatának, a Fredsgatán uralkodó vadnyugati állapotok felszámolásának.

Néhány hónap múlva, amikor a hivatalok és a politika malmai befejezték az ügy ledarálását, értesítették a telephely tulajdonosát, a Holger Holger Kft.-t, hogy a vonatkozó törvény második fejezetének tizenötödik paragrafusa alapján az épületeket kisajátítják, kiüríttetik és lebontják. A döntés hivatalos közlönyökben való közhírré tételével a hivatal minden kötelezettségének eleget tett. De az osztályvezető, a szerelmes természetű kutya tulajdonosa afféle emberi gesztusként még levélben is kiértesítette a telephely feltételezett lakóit.

A levelek 1994. augusztus 14-én érkeztek meg a ház postaládáiba. A különféle paragrafusokra való utalásokon kívül az állt bennük, hogy a hely minden esetleges lakójának legkésőbb december 1-ig el kell hagynia az épületeket.

Az első, aki a levelét elolvasta, a könnyen méregbe guruló Celestine volt. Az imént búcsúzott csak el kékre-zöldre vert barátjától, aki ragaszkodott hozzá, hogy az előző napi megpróbáltatásai ellenére bemegy dolgozni a munkahelyére, Brommába.

Celestine ismét méregbe gurult, és kezében a felháborító levéllel berohant Nombekóhoz. A rideg és érzéketlen hatóság megint az utcára akar tenni egyszerű és becsületes embereket!

– Azt azért nem állítanám, hogy egyszerű emberek lennénk, vagy éppenséggel becsületesek – mondta Nombeko. – Nem kell minden apróságon kiakadni. Gyere be hozzánk a kuckónkba, a raktárba, Holgerrel most készülünk éppen teázni, de ha politikai okokból nem kérsz teát, kaphatsz kávét is. És közben szépen, nyugodtan megbeszélhetjük az ügyet.

Szépen, nyugodtan? Amikor – végre! – felbukkan egy barikád, amire ki lehet állni? Nombeko és Holger csak szürcsölgessék a rohadt teájukat a kibaszott kuckójukban, de itt most tiltakozni kell! Ez nyílt elnyomás, amivel szemben harcolni kell!

Az ifjú méregzsák összegyűrte a hivatalos levelét, és haragjában (hogyan másképp?) lerohant az udvarra, lecsavarozta a lopott rendszámtáblákat Holger és Holger piros teherautójáról, majd beült a kormány mögé, beindította a motort, tolatni kezdett, és elállta a kocsival a bejáratot és a kapualjat, amely a raktárt kötötte össze az utcával, és amelyen át meg lehetett közelíteni a közös udvart. Jó erősen behúzta a kéziféket, kipréselte magát az oldalsó ablakon, a teherautó kulcsait a kútba dobta, és gondosan kilyukasztotta mind a négy kerekét, hogy ne lehessen elmozdítani a helyéről, és hatékonyan megakadályozzon minden kísérletet a behatolásra vagy távozásra.

A társadalom ellen viselt háború első haditette után hóna alá csapta a rendszámtáblákat, és elindult, hogy közölje Holgerrel és Nombekóval, hogy vége a teázásoknak (vagy felőle akár kávézásoknak is) a békés kuckójukban, mert eljött a házfoglalás ideje! Útban befelé áthívta a fazekast is, hogy minél többen legyenek. Kár, hogy a kedvese dolgozni ment. De ezen már nem lehet segíteni. A harccal nem lehet várni.

Holger2 és Nombeko szorosan egymás mellett ült a bomba ládájának tetején, amikor Celestine, háta mögött a mit sem sejtő fazekassal, becsörtetett a raktárba.

– Megkezdődött a háború! – jelentette be Celestine.

– Igazán? – mondta Nombeko.

– CIA? – kérdezte a fazekas.

– Mit keresnek nálad a kocsim rendszámtáblái? – érdeklődött Holger2.

– Ez lopott holmi – mondta a méregzsák. – Arra gondoltam, hogy...

Ebben a másodpercben recsegve-ropogva beszakadt fejük felett a tető. A korhadt tetőléceket átszakítva Holger1 érkezett haza, miután több mint kétszáz kilométeres óránkénti sebességgel több mint hatszáz métert zuhant – egyenesen a jelenleg a raktárban található ötvenezer-hatszáznegyven párnából álló készlet tetejére.

– Hahó, kedvesem! – derült fel némileg a méregzsák arca. – Azt hittem, Brommában vagy!

– Élek? – kérdezte Holger1, és megtapogatta az egyik vállát, testének azt az egyetlen pontját, amely nem fájt a verés után, és amely most a legnagyobb ütést kapta, amikor átszakította a rozoga cseréptetőt.

– A jelek szerint igen – mondta Nombeko. – De miért a tetőn keresztül jöttél haza?

Holger1 csókot nyomott Celestine arcára. Aztán megkérte a fivérét, töltsön neki egy dupla whiskyt. Nem is duplát, triplát. Előbb meg kell innia, azután meg kell győződnie róla, hogy a belső szervei nem cseréltek-e helyet egymással, össze kell szednie a gondolatait, és kicsit pihennie kell. De megígéri, hogy utána mindent elmond.

Holger2 teljesítette testvére kérését, majd a többiekkel együtt magára hagyta Holger1-et a whisky, a párnák és a láda társaságában.

Az ifjú méregzsák megnézte, áll-e már a bál kinn az utcán a házfoglalás miatt. Nem állt. És ezen nem is lehetett csodálkozni. Egyfelől azért nem, mert a gyér forgalmú utca az ipari terület peremén haladt, és egy roncstelepen kívül nem volt más szomszédjuk. Másfelől pedig azért nem, mert a leeresztett gumikkal a kapualjban álló teherautó önmagában még nem tette egyértelművé, hogy itt házfoglalás zajlik.

Az olyan házfoglalás, amelyik senkit nem érdekel, nem érdemli meg a házfoglalás nevet. Az ifjú méregzsák elhatározta, hogy kicsit felgyorsítja a folyamatot.

Körbetelefonált.

Dagens Nyheter, Radio Sörmland és Södermanlands Nyheter – ebben a sorrendben. A DN-ben ásítással válaszoltak a bejelentésére. Stockholmból nézve Gnesta nagyjából a világ végén helyezkedik el. Az Eskilstunában működő Radio Sörmlandtól továbbirányították Nyköpingbe, ahol arra kérték Celestinét, hogy ebéd után telefonáljon újra. A legnagyobb érdeklődést a Södermanlands Nyheter tanúsította. Mindaddig, amíg kiderült, hogy nem rendőri ügyről van szó.

– Nem tudom, lehet-e egyáltalán házfoglalásnak nevezni egy házfoglalást, ha egyetlen kívülálló sem tartja annak – tűnődött az újság filozofikus hajlamú (és vélhetőleg kényelemszerető) szerkesztője.

Az ifjú méregzsák mind a hármójukat keresetlen szavakkal küldte el melegebb égtájakra. Majd felhívta a rendőrséget. A sundsvalli telefonközpont kezelője fogadta a hívást:

– Rendőrség. Mivel állhatok szolgálatára?

– Most jól hegyezd a füled, kisanyám – mondta az ifjú méregzsák. – Végre lenyomjuk a kapitalizmus egész rendszerét. Újra minden hatalom a népé lesz!

– Miről van szó? – érdeklődött a rémült telefonkezelő, aki nem is volt rendőr.

– Mindjárt mondom, hülye picsa. Elfoglaltuk fél Gnestát. És ha nem teljesítik a követeléseinket...

Méregzsák ezen a ponton elakadt. Nem tudta, hogy jutott eszébe a „fél Gnesta”. És mit követelnek? És mi van, ha nem teljesítik?

– Fél Gnestát? – kérdezte a kezelő. – Hadd kapcsoljam a...

– Fredsgata 5. – mondta a méregzsák. – Süket vagy?

– És miért foglalták el? És... kik maguk tulajdonképpen?

– Az nem rád tartozik. Ha nem teljesítik a követeléseinket, leugrunk a ház tetejéről, sorban egymás után, amíg patakokban folyik a vér az utcán.

Nem lehet tudni, ettől az állítástól ki lepődött meg jobban: a telefonkezelő vagy maga Celestine.

– Na de kedveském – mondta a kezelő. – Várjon, mindjárt kapcsolom a...

Nem tudta befejezni, mert az ifjú méregzsák lecsapta a kagylót. A rendőrséghez így vélhetőleg eljut a hír. Talán nem egészen úgy, ahogy gondolta, és nem is abban a mértékben.

Mindenesetre a dolog most már igazi házfoglalásnak látszik, és ez jó érzéssel töltötte el.

E pillanatban Nombeko kopogtatott be Celestine lakásának ajtaján. Holger1 a dupla vagy tripla whisky elfogyasztása után megnyugodott, és összeszedte magát. Elmondaná, mi történt vele. Celestinét is várják a raktárban, és jó volna, ha magával hozná a fazekast is.

– Tudom, mi van a ládában – mondta bevezetőül Holger1.

Nombeko, aki általában mindent érteni szokott, ezt most nem értette.

– Honnan tudod? – kérdezte. – Bepottyansz a házba a tetőn keresztül, és egyszer csak azt mondod, hogy tudsz valamit, amit hét éve nem tudsz. Fenn jártál a mennyországban, aztán visszajöttél? És ha igen, ott kivel beszélgettél?

– Ne jártasd annyit a szád, hülye takarítónő – mondta Holger1, és Nombeko rögtön megértette, hogy Holger1 közvetlen kapcsolatba került a Moszaddal, vagy ha a mennyországban járt, összetalálkozott a mérnökkel. Ez utóbbinak ugyan ellentmondani látszott, hogy a mérnök vélhetőleg nem oda került.

Holger1 folytatta történetét, elmondta, hogy egyedül üldögélt az irodában, annak ellenére, hogy hazaküldték, amikor egy külföldi titkosszolgálat ügynöke belépett az ajtón, és azt követelte tőle, hogy vigye el Nombekóhoz.

– A takarítónőhöz? – kérdezte Nombeko.

Az ügynök pisztollyal kényszerítette Holgert, hogy szálljanak be az ott álló egyetlen üres helikopterbe, és repüljenek el Gnestába.

– Ez azt jelenti, hogy bármelyik pillanatban egy dühös ügynök is bepottyanhat hozzánk a tetőn keresztül? – kérdezte Holger2.

Nem, ez a lehetőség ki van zárva. A szóban forgó ügynök jelenleg a nyílt tenger felett repül, és amikor a gépből kifogy az üzemanyag, belezuhan a tengerbe. Holger maga azért ugrott ki a helikopterből, hogy megmentse testvére és Celestine életét.

– És az enyémet is – jegyezte meg Nombeko. – Járulékos következményként.

Holger1 csodálkozva nézett Nombekóra, és azt mondta, szívesebben esett volna Nombeko fejére, mint a párnákra, de sajnos neki az életben soha nincs szerencséje.

– Az iméntiek után azért ezt nem állítanám – jegyezte meg Holger2 még mindig nem térve egészen magához a dolgok ilyetén alakulása láttán.

Celestine beleugrott kedvese ölébe, megölelte és megcsókolta a fiút, és közölte, hogy már nem bír várni tovább.

– Mondd már meg, mi van a ládában. Mondd, mondd, mondd!

– Atombomba – mondta Holger1.

Celestine karja lehullott kedvese és megmentője nyakából. Egy pillanatig elgondolkodott, és a következő kijelentéssel summázta a helyzetet:

– Ajjaj.

Nombeko ekkor Celestinéhez, Holger1-hez és a fazekashoz fordult, és azt mondta nekik, hogy az imént hallott információ birtokában különösen fontosnak tartja, hogy valamennyien azon legyenek, hogy a világ figyelmét lehetőleg ne hívják fel a Fredsgata 5.-re. Ha most mindenféle emberek futkosni kezdenének a raktárban, még valami baja eshetne a bombának. És ha ennek baja esik, az nem kis baj.

– Atombomba? – kérdezte a fazekas, mintha nem értette volna jól, amit hallott.

– Az új információ birtokában be kell látnom, hogy olyan lépéseket tettem, melyek talán nem lettek volna elengedhetetlenül szükségesek – mondta Celestine.

– Miféle lépéseket? – kérdezte Nombeko.

E pillanatban kint az utcán megszólalt egy megafon.

– Ez itt a rendőrség! Akik benn tartózkodnak az épületben, kérjük, igazolják magukat!

– Erről beszéltem – mondta az ifjú méregzsák.

– Ez a CIA! – mondta a fazekas.

– Miért jönne ide a CIA, csak azért, mert a rendőrök idejöttek? – szólt közbe Holger1.

– Ez a CIA! – mondta a fazekas még egyszer, majd ismét még egyszer.

– Azt hiszem, valami bekattant nála – mondta Nombeko. – Ismertem egyszer egy tolmácsot, akivel ugyanez történt, amikor egy skorpió megszúrta a nagylábujját.

A fazekas még néhányszor megismételte rövid megállapítását, aztán elhallgatott. Csak ült a székén a raktárban, és félig nyitott szájjal mereven bámult maga elé.

– Azt hittem, ebből már kigyógyult – mondta Holger2.

Újra felharsant a megafon.

– Itt a rendőrség! Ha van benn valaki, azonnal jöjjön ki! A bejárat el van torlaszolva, de ha szükség van rá, erőszakkal behatolunk. Telefonhívást kaptunk, melyet komolyan kell vennünk!

Az ifjú méregzsák elmondta a többieknek, mit csinált, vagyis hogy bejelentette a házfoglalást, hadat üzent a társadalomnak a demokrácia nevében, s fegyverként, többek között, a teherautót vetette be. Információs haditerve részeként pedig felhívta a rendőrséget. Rendesen be is indította őket, ha szabad valami jót is mondania magáról.

– Mit mondtál, mit csináltál a teherautómmal? – szólt közbe Holger2.

– A te teherautóddal? – kérdezte Holger1.

Az ifjú méregzsák azt felelte, hogy Holger2-nek nem kell minden apróságon kiakadnia, itt most a fontos, demokratikus elvek védelméről van szó, amihez képest egy autógumi kilyukasztása jelentéktelen semmiség. És honnan kellett volna tudnia, hogy szomszédjai atombombákat tartanak a raktárban?

– Atombombát. Egyet – mondta Holger2.

– Három megatonnásat – tette hozzá Nombeko, mintegy ellensúlyt adva annak, amit Holger2 csökkenteni próbált.

A fazekas suttogott valamit, amit nem lehetett érteni, vélhetőleg annak a titkosszolgálatnak a nevét, amellyel egykor tengelyt akasztott.

– Gyógyultnak talán mégsem nyilvánítanám – mondta Nombeko.

Holger2 nem akart tovább vitatkozni a teherautóról, ami történt, megtörtént, de szívesen megkérdezte volna Celestinétől, miféle demokratikus elvekről beszél. Egyébként nem egy gumi kilyukasztásáról van szó, hanem négyről, de ezt sem hozta szóba. A helyzet így is eléggé problematikusnak látszott.

– Azt hiszem, a helyzetünk ennél rosszabb már nemigen lehet – mondta.

– Tévedsz – mondta Nombeko. – Nézz a fazekasra. Azt hiszem, meghalt.

15. FEJEZET

Egy halott meggyilkolásáról

és két takarékos emberről

Először mindenki a fazekasra nézett, azután Nombekóra, kivéve a fazekast, aki egyenesen maga elé nézett.

Nombeko megértette, hogy a normális élet lehetősége Holger2-vel megint kitolódott, jó esetben a távoli jövőbe, de az is lehet, hogy örökre elveszett. Most viszont azonnal cselekedni kellett, a meghiúsult lehetőségek elgyászolása is csak a jövőben látszott lehetségesnek.

Azt mondta a többieknek, két jó okuk van rá, hogy megpróbálják visszatartani a rendőröket. Az egyik az a nyilvánvaló kockázat, hogy ha a rendőrök be akarnak törni az épületbe, akkor azt a raktár déli falánál fogják megpróbálni, fúrással vagy hegesztővel vágva nyílást a falba, pontosan ott, ahol a három megatonnás bomba áll.

– Meg lennének lepve – mondta Holger2.

– Nem. Inkább meg lennének halva – mondta Nombeko. – A másik problémánk pedig az, hogy itt ül közöttünk egy halott.

– Apropó fazekas – mondta Holger2. – Nem épített egyszer itt valahol egy alagutat a két épület között, hogy ha kell, el tudjon menekülni a CIA elől?

– Akkor miért nem azt választotta a meghalás helyett? – kérdezte Holger1.

Nombeko megköszönte Holger2-nek a jó ötletet, Holger1-nek pedig azt mondta, hogy erre hamarosan rá fog jönni egyedül is. És magára vállalta a feladatot, Hogy megkeresi az alagutat, kideríti, hova vezet, ha egyáltalán vezet valahova, és – nem utolsósorban – megnézi, hogy elfér-e benne az atombomba. Mégpedig sürgősen, mert nem lehet tudni, a rendőrök mikor lépnek akcióba.

– Öt perc múlva megkezdjük a behatolást! – harsant fel odakint a megafon hangja.

Öt perc természetesen lehetetlenül rövid idő arra, hogy:

1) megtaláljanak egy házilag fúrt alagutat,

2) kiderítsék, hová vezet,

3) elegendő pallót, kötelet és használható ötletet szedjenek össze a bomba további útjának megszervezéséhez.

Ha egyáltalán átfér az alagúton. Amely talán nem is létezik.

Az ifjú méregzsák, amennyire egyáltalán képes volt rá, valami olyasmit érzett, ami leginkább bűntudatra hasonlított. Úgy érezte, jobban meg kellett volna válogatnia a szavait, amikor felhívta a rendőrséget.

De ekkor eszébe jutott, hogy bizonyos szavai talán mégsem voltak teljesen haszontalanok.

– Azt hiszem, tudom, hogy nyerhetnénk magunknak egy kis időt – mondta.

Nombeko javasolta, hogy Celestine minél gyorsabban mondja el, amit gondol, mert a rendőrök négy és fél perc múlva megkezdik a fúrást.

Arról van szó, mondta Celestine, hogy talán kicsit túlságosan is felemelte a hangját, amikor felhívta a zsarukat, de ők tehetnek róla, mert azt mondták, hogy „rendőrség”, amikor felvették a telefont. Kifejezetten provokáló hangsúllyal.

Nombeko sürgette Celestinét, hogy térjen a tárgyra.

A tárgyra, na jó. Be kellene váltaniuk a fenyegetést, amit Celestine válaszlépésként helyezett kilátásba a beszélgetés során. Határozott és kézzelfogható módon. Persze a lépés nem volna teljesen... hogy is mondják?... etikus, de a fazekasnak biztosan nem lenne ellene kifogása.

Az ifjú méregzsák elővezette ötletét. Mit szólnak hozzá a többiek?

– Négy percünk van – mondta Nombeko. – Holger, te fogod a lábát, te pedig, Holger, a fejét. Én meg tartom középen.

Épp amikor Holger1 és Holger2 a két végénél fogva megemelte a néhai fazekas kilencvenöt kilós testét, megszólalt Holger1 mobiltelefonja, melyet a helikoptertaxis cég bocsájtott rendelkezésére. A főnöke hívta, és közölte vele a sajnálatos hírt, hogy az egyik helikopterüket ellopták. Persze pont akkor, amikor Holger1 hazament a sérüléseit ápolni, mert ha ott van, nyilván megakadályozta volna a lopást. A kérdés az, tudna-e segíteni a rendőrségi feljelentés és a biztosítási ügyek intézésében. Nem? Épp egy ismerősüket költözteti? Csak vigyázzon, meg ne emelje magát.

*

A helyszínen tartózkodó rendőri erők parancsnoka úgy döntött, hogy hegesztő-vágó géppel új bejáratot nyit a telephelyre a raktár déli bádogfalán. A fenyegetés, amit kaptak, drámaian hangzott, és nem lehetett tudni, ki vagy kik őrjöngenek odabent. A bejutás legegyszerűbb módja természetesen az lett volna, ha traktorral elvontatják a kapualjba állított teherautót. De lehet, hogy a kocsi valamiképp a falakhoz van erősítve, mint ahogy a ház ablakai is mind be vannak szögezve. Ezért kell a falon át behatolni.

– Indítsd be az aggregátort, Björkman – adta ki az utasítást.

Abban a pillanatban egy emberi alak körvonalai tűntek fel a bontásra ítélt ház legfelső szintjének egyik befüggönyözött ablaka mögött. Látni alig lehetett, de hallották a hangját:

– Soha nem kaptok el! Ha megrohamoztok, kiugrunk az ablakon, mind, egymás után! Halljátok? – kiáltotta Holger2 a tőle telhető legvadabb és legelkeseredettebb hangon.

A parancsnok intett Björkmannak, hogy állítsa le az aggregátort. Mit ordibál ott fenn az az alak? Mit akar?

– Kik vagytok? Mit akartok? – kiáltott fel a parancsnok a megafonon át.

– Nem kaptok el soha! – kiáltotta vissza a hang a függöny mögül.

Ekkor megjelent odafent egy férfi, átemelte a lábát az ablak peremén, mintha segítenének is neki... vagy nem? Le akar ugrani? Ki akarja nyírni magát, csak azért, hogy...

Az anyátok...!

A férfi elengedte az ablakpárkányt. És zuhanni kezdett az aszfalt felé. Mintha már semmi nem izgatná, mintha előre eldöntötte volna, hogy megteszi, amit most megtesz. Egy hang nem jött ki belőle zuhanás közben. A kezét sem tartotta maga elé.

A fejére esett. Reccsenés, csattanás. Rengeteg vér. Biztos halál.

A behatolást azonnal leállították.

– A kurva anyját – mondta az aggregátort kezelő rendőr, miközben érezte, hogy a látványtól felkavarodik a gyomra.

– Most mit tegyünk, főnök? – kérdezte a társa, aki hasonlóan érezte magát.

– Leállunk az egésszel – mondta a parancsnok, aki talán a legrosszabb állapotban volt hármójuk közül. – Telefonálunk Stockholmba, értesítjük az Országos Bevetési Központot.

*

Az amerikai fazekas csak ötvenkét évet élt, egész életében gyötörték a vietnami háború emlékképei, de hasonlóképp gyötörték a kényszerképzetek is. Amióta megismerkedett Nombekóval és a kínai lányokkal, az élete jobb irányba fordult. Majdnem teljesen elmúlt a paranoid szorongása, szervezetében csökkent az adrenalin szintje, testének nem kellett újra és újra megküzdeni a stresszel. Amikor azt hitte, hogy a CIA tényleg kopogtat az ajtón, minden olyan hirtelen történt, hogy az adrenalinszintje nem érte el korábbi védelmi készültségének magasságát. Ehelyett kamrafibrilláció lépett fel a szívében. Pupillái kitágultak, szívműködése leállt.

Ha ez bekövetkezik, az ember először halottnak látszik, azután tényleg meghal. Ha még ki is dobják egy ablakból a harmadik emeletről, és fejjel lefelé zuhan az aszfaltra – akkor biztosan meghal, ha addig még nem halt volna meg.

Holger2 visszaterelte a társaságot a raktárba, ahol harminc másodperces néma megemlékezést tartottak megboldogult társukról, aki nincs már közöttük, s köszönetet mondtak neki a jelenlegi nehéz helyzetükben nyújtott jelentős segítségért.

Holger2 ezután visszaadta Nombekónak a parancsnokságot. Nombeko megköszönte a bizalmat, és elmondta, hogy időközben sikerült megtalálnia és megvizsgálnia a fazekas saját kezűleg épített alagútját. Nagyon úgy néz ki, hogy a megboldogult nem egyszer menti meg őket a halála után, hanem kétszer.

– Nemcsak hogy megépítette az utca túloldalára, a fazekasműhelybe vezető száznegyven méter hosszú alagutat, hanem karban is tartotta, villanyvilágítással látta el, gondoskodott tartalék petróleumlámpákról, hónapokra elég konzervkészletet halmozott fel benne, víztartályt épített... egyszóval: tényleg nem volt normális.

– Nyugodjék békében – mondta Holger1.

– Mekkora az alagút? – kérdezte Holger2.

– A láda éppen átfér rajta – felelte Nombeko. – Szűken, de átfér.

Nombeko kiosztotta a feladatokat. Celestinének kellett átnéznie a lakásokat, összeszedni minden személyes holmit, ami nyomra vezetheti a rendőröket, és otthagyni minden egyebet.

– Egy kivétellel – tette hozzá Nombeko. – Az én szobámban van egy hátizsák, amit mindenképp magammal akarok vinni. Fontos dolgok vannak benne a jövőre nézve.

Tizenkilenc egész hat tized millió fontos dolog, gondolta magában.

Holger1-nek át kell mennie az alagúton a túloldalra, és el kell hoznia a fazekasműhelyben álló négykerekű targoncát, Holger2-nek pedig szét kell bontania a bomba tetejére telepített barátságos kuckót, és visszaváltoztatnia a ládát azzá, ami volt, közönséges ládává.

– Közönséges? – kérdezte Holger2.

– Menj csak, és tedd, amit mondtam, kedvesem.

A feladatok világosan meg voltak határozva, mindenki munkához látott.

Az alagút a paranoid mérnöki művészet ragyogó példája volt. Magas boltozat, egyenes falak, stabil gerendázat az omlás kivédésére.

A fazekasműhely pincéjébe vezetett, kijárata az épület hátsó oldalán volt, a Fredsgata 5. előtt összeverődött egyre nagyobb tömeg látótávolságán kívül.

Nyolcszáz kilós atombombát szállítani négykerekű targoncán éppen olyan nehéz, mint ahogyan hangzik. A bomba alig egy óra múlva mindenesetre kinn állt a Fredsgata egyik keresztutcájában, mindössze kétszáz méternyire a bontásra ítélt telephely körüli nyüzsgéstől, ahová épp most érkeztek meg az Országos Bevetési Központ kommandósai.

– Itt az ideje, hogy odébb guruljunk innen – mondta Nombeko.

A két Holger és Nombeko hátul tolta a targoncát, az ifjú méregzsák pedig elöl ment, és a kormányrudat fogta.

Lassan haladtak előre a keskeny, aszfaltozott úton, egyre beljebb a sörmlandi tájban. Egy kilométerre távolodtak el az ostromlott Fredsgatától. Két kilométerre. És így tovább.

Időnként nagyon meg kellett dolgozni az előrehaladásért mindenkinek, kivéve Celestinét. De három kilométer és egy alig észrevehető emelkedő után könnyebben haladtak előre. Most először enyhén lejtett előttük az út. Holger1-nek, Holger2-nek és Nombekónak már nagyon jólesett egy kis pihenés.

Néhány másodpercig.

Nombeko vette észre először, mi történik. Szólt a Holgereknek, hogy a másik oldalról tartsák vissza a kocsit. Az egyik rögön megértette, és teljesítette kérését. A másik is megértette egy idő után, csak közben félreállt, és sántikálva követte a kocsit, mert nagyon viszketett a feneke, és meg kellett vakarnia.

Holger1 átmeneti kiesése azonban már nem javított és nem is rontott a helyzeten. Mindennel elkéstek abban a pillanatban, hogy a nyolcszáz kiló lassan gurulni kezdett lefelé a lejtőn.

Celestine adta fel utoljára. Futott a bomba előtt, megpróbálta az úton tartani a targoncát, de a sebesség egy idő után már túl gyors volt neki is. Elengedte a rudat, és félreugrott. Ezután mást nem tehettek, mint nézték, hogy a három megatonnás tömegpusztító fegyver egyre gyorsabban gurul lefelé a keskeny mezei úton. A láda oldalára erősített hátizsák tizenkilenc egész hat tized millió koronát tartalmazott.

– Van valakinek valami ötlete, hogy tehetnénk meg ötvennyolc kilométert tíz másodperc alatt? – kérdezte Nombeko, miközben nézett a megbokrosodott bomba után.

– Nem erős oldalam az ötletek kiagyalása – mondta Holger1.

– De jól tudod a seggedet vakarni – mondta a testvére, és arra gondolt, milyen különös, hogy életében éppen ezek az utolsó szavai.

Kétszáz méterrel előrébb az út enyhén balra kanyarodott. Nem úgy, mint a kerekeken guruló atombomba, amely egyenes irányban folytatta útját.

*

Blomgren úr és Blomgrenné asszony ismeretségük kezdetétől fogva osztoztak egymással abban a meggyőződésben, hogy minden erény legszebbike a takarékosság. Margaréta negyvenkilenc éve fogta szorosan az ő Harryja kezét, aki pedig ugyanennyi ideje fogta kezében, ha lehet, még szorosabban, a család pénztárcáját. Felelősségteljes embereknek tartották magukat. A külső és elfogulatlan szemlélő inkább csak zsugorinak nevezné őket.

Harry ócskavas-kereskedő volt világéletében, az üzletet apjától örökölte huszonöt éves korában. Apja utolsó tette, mielőtt egy Chrysler New Yorker maga alá temette volna, az volt, hogy felvett a céghez egy fiatal lányt könyvelőnek. Harry, az örökös ezt mérhetetlen pazarlásnak tartotta mindaddig, amíg a lány, Margareta ki nem találta, hogy vezessék be a cégnél a számlázási díjat és a késedelmi kamatot. Harry azonnal beleszeretett, megkérte a kezét, és a lány igent mondott. A lagzit a roncstelepen tartották, három alkalmazottjukat a bejárati hirdetőtáblára rajzszögezett papírlapon hívták meg egy pohár (magukkal hozott) borra.

Gyerekük nem született soha, Harry és Margareta folyamatosan a gyereknevelés várható költségeit számolgatta mindaddig, amíg már nem volt miért számolgatni.

A lakással viszont nem volt problémájuk. Az első húsz évben Margareta anyjával együtt laktak annak házában, Eckbackában, egészen addig, amíg az öregasszony szerencsésen meg nem halt. Fázós természetű öregasszony volt, mindig panaszkodott Harrynak és Margaretának, miért elég nekik csupán annyi meleg a házban, hogy az ablakok belsején jégvirág képződjön. Most már jobb dolga van ott, ahova került, a herrljungai temetőben, a föld fagymentes mélyében. Sem Harry, sem Margareta nem látta értelmét, hogy drága virágokkal ültessék be a sírját.

Margareta anyja hobbiból három juhot tartott az út mellett elkerített kis karámban. De a holtteste még ki sem hűlt, noha ab ovo nem volt túl meleg, amikor Harry és Margareta már levágta a három állatot, és szép sorban meg is ette őket. Már csak a düledező juhakol őrizte emléküket.

A házaspár, amint lehetett, nyugdíjba vonult, eladták a roncstelepet, és már túl voltak a hetvenedik, illetve hetvenötödik születésnapjukon, amikor elhatározták, hogy felszámolják a kertjükben álló korhadó juhakolt. Harry lebontotta, Margareta kupacba rakta a deszkadarabokat, majd a kupacot meggyújtották. Harry Blomgren locsolócsővel a kezében őrizte a frissen pattogó tüzet, nehogy átterjedjen máshova is. Mellette állt, mint mindig, felesége, Margareta.

Ez volt az a pillanat, amikor az elszabadult kézikocsi a ládába zárt nyolcszáz kilós atombombával nagy reccsenéssel áttörte a kerítést, begurult a Blomgren házaspár egykori karámjába, és meg sem állt egészen a lobogó máglya közepéig.

– Mi az ördög ez? – kérdezte Blomgrenné asszony.

– A kerítés! – kiáltott fel Blomgren úr.

Majd elhallgattak, és elkerekedett szemmel bámultak a kézikocsi keréknyomában érkező, négy főből álló kis csapatra.

– Jó napot kívánok – mondta Nombeko. – Megkérhetném uraságodat, hogy locsoljon egy kis vizet a tűzre, hogy elaludjon? Mégpedig késedelem nélkül, ha szabad kérnem.

Harry Blomgren nem válaszolt. És nem csinált semmit.

– Mint mondtam, késedelem nélkül. Vagyis most azonnal!

De az öreg nem mozdult, nem nyitotta ki a csapot. A kézikocsi fa alkatrészeit nyalogatni kezdték a lángok. A hátizsák már tüzet fogott, és javában égett.

Harry Blomgren végül mégiscsak szólásra nyitotta száját.

– A víz nincs ingyen – jelentette ki.

Ekkor következett be a robbanás.

Az első dörrenés hangjára Nombeko, Celestine, Holger és Holger szíve olyan állapotba került, mint a fazekasé néhány órával ezelőtt. De még mielőtt az életük is veszélybe került volna, magukhoz tértek, mert látták, hogy nem az egész régió repült a levegőbe, csak egy deszka.

Az első dörrenést második, harmadik és negyedik követte. Harry Blomgren továbbra sem volt hajlandó vizet locsolni a ládára és a hátizsákra. Előbb szerette volna megtudni, ki téríti meg neki a kerítésben okozott kárt. És ki fizet a vízért.

– Azt hiszem, nem fogták fel a helyzet komolyságát – mondta Nombeko. – A ládában ugyanis... tűzveszélyes anyag van. Ha túlmelegszik, baj lesz. Nagyon nagy baj. Higgyék el nekem!

A hátizsákról már lemondott. A tizenkilenc egész hat tized millió nincs többé.

– Miért higgyek egy vadidegen embernek és a bűntársainak? Mondják meg inkább, hogy ki fizeti meg a kerítésben okozott kárt!

Nombeko megértette, hogy ezzel az emberrel nem tud dűlőre jutni. Megkérte Celestinét, hogy vegye át tőle az ügyet.

Az ifjú méregzsák szívesen vállalta a feladatot. Mivel nem akarta hosszadalmas beszélgetéssel tovább húzni az időt, azt mondta:

– Ha nem oltod el a tüzet, kitaposom a beled!

Harry Blomgren a lány szemében azt is látta, hogy komolyan gondolja, amit mond, úgyhogy nyomban teljesítette kérését.

– Ügyes voltál, Celestine – mondta Nombeko.

– Az én Celestiném – mondta Holger1 büszkén.

Holger2 nem szólt semmit, de arra gondolt, jellemző, hogy amikor az ifjú méregzsák végre olyasmit tesz, amiből a többieknek is valami hasznuk van, azt egy halálos fenyegetés formájában teszi.

A targonca félig elégett, a láda sarkai megpörkölődtek, a hátizsákból csak hamu maradt. De a tűz kialudt. A világ maradt, amilyen volt. Harry Blomgren felderült.

– Most már végre megbeszélhetjük a kártalanítás kérdését?

Csak Nombeko és Holger2 volt tudatában annak, hogy a kártalanítást követelő férfi jóvoltából tizenkilenc egész hat tized millió korona épp most lett a lángok martaléka, csak azért, mert spórolni akart a vízzel. A saját kútjának a vizével.

– A kérdés az, hogy ki tartozik kártalanítással kinek – jegyezte meg halkan Nombeko.

Neki és az ő Holgerjének aznap reggel még határozott elképzelése volt a jövőjükről. Néhány órával később viszont az életüket is pusztulás fenyegette – kétszer is. Jelenleg valahol a kettő között lebegtek. Az életről azt állítani, hogy fenékig tejfel, gondolta Nombeko, most talán túlzásnak hatna.

*

Harry és Margareta Blomgren addig nem akarta elengedni a hívatlan látogatókat, amíg nem rendezik tartozásukat. De későre járt, és Harry meghallgatta a társaság érveit, hogy nincs a zsebükben készpénz, a hátizsákban volt ugyan valamennyi, de az sajnos elégett, és hogy meg kell várniuk, amíg másnap kinyitnak a bankok. Utána tudják csak rendbe hozni a targoncájukat, és folytatni útjukat tovább a ládájukkal.

– A ládával? – kérdezte Harry Blomgren. – Mi van benne?

– Semmi közöd hozzá, vén faszkalap – mondta az ifjú méregzsák.

– A személyes holmim – magyarázta meg Nombeko.

A társaság egyesült erővel áthelyezte a megpörkölödött ládát a targonca maradványairól Harry és Margareta Blomgren autójának utánfutójára. Nombekónak ezután nagy ékesszólással és Celestine némi segítségével sikerült rábeszélnie Harry Blomgrent, engedje meg, hogy az utánfutót betolják a ház egyetlen garázsába, az autója helyére. Különben az útról megláthatnák a ládát, és Nombeko úgy érezte, akkor nem tudna jól aludni.

Eckbacka vendégházzal is rendelkezett, melyet a Blomgren házaspár korábban német turistáknak adott ki, de csak addig, amíg a közvetítő utazási iroda feketelistára nem tette őket, mert különdíjat számoltak fel szinte mindenért, beleértve az ajtóra szerelt pénzbedobós zárral működtetett vécé használatát is.

Azóta a kis vendégház – és a tízkoronással működő pénzbedobós zár – üresen állt. Most azonban ott alhatnak a hívatlan vendégek.

Holger1 és Celestine a nappaliban fog aludni, Holger2 és Nombeko pedig a hálószobában. Margareta Blomgren csillogó szemmel magyarázta el a pénzbedobós ajtózár működését, és hozzátette, nagyon nem szeretné, ha bárki a kertben akarna könnyíteni magán.

– Felválthatnám ezt tízkoronásokra? – kérdezte Holger1, akinek már nagyon ki kellett mennie, és átnyújtott egy százkoronást Blomgrenné asszonynak.

– De ha jutalékot mer felszámolni a pénzváltásért, megnézheti magát – tette hozzá a méregzsák.

Mivel Margareta Blomgren nem mert jutalékot felszámolni, nem váltotta fel a százkoronást. Holger1 ezért egy orgonabokor mögött könnyített magán, amikor úgy látta, hogy már eléggé besötétedett. Persze így is lehetett látni, mert a Blomgren házaspár kukkerrel felszerelkezve ült az elsötétített konyhaablakban, és onnan tartotta szemmel őket.

Az, hogy a betolakodók a targoncájukkal áttörték a házaspár kerítését, természetesen nagy felelőtlenség volt, de nem szándékosan tették. Az, hogy utána arra kényszerítették a házaspárt, hogy a vizüket a holmijukat fenyegető tűz eloltására pocsékolják, már kimerítette a bűncselekmény kategóriáját, de végső esetben mégis annak a kétségbeesésnek a számlájára írható, amit az előállt helyzet láttán érezhették.

De az egyértelműen megfogalmazott tiltás ellenére odaállni az orgonabokor mögé, és készakarva a házaspár kertjébe vizelni – olyan felháborító viselkedés, hogy Harry és Margareta Blomgren szinte nem látott a méregtől. Ez túlmegy minden határon, ez nem más, mint lopás és közbotrányokozás.

– Nagyon rá fogunk fizetni ezekre a huligánokra – mondta Margareta Blomgren a férjének.

Harry Blomgren bólintott.

– Így van – mondta. – De elejét vehetjük, ha cselekszünk, amíg nem késő.

Nombeko, Celestine és a két Holger nyugovóra tért. Eközben, alig néhány kilométernyire onnan, az Országos Bevetési Központ kommandósai felkészültek a Fredsgata 5. megrohamozására. A rendőrséget egy svédül beszélő nő hívta fel, és a férfi, aki utóbb kiugrott a harmadik emeleti ablakból, szintén svédül beszélt. A holttestet természetesen fel fogják boncolni, addig egy közelben várakozó mentőautóban őrizték. A halott, első látásra, ötvenes éveiben járó, fehér bőrű férfinak látszott.

A házfoglalók tehát legalább ketten vannak. A rendőrök, akik tanúi voltak az eseményeknek, arra gyanakodnak, hogy többen is lehettek a függöny mögött, de teljes biztonsággal nem merik kijelenteni.

Az akció csütörtökön, 1994. augusztus 14-én kezdődött el. A bevetési egység egy időben három oldalról támadott, gázzal, buldózerrel és helikopterrel. Az egység fiatal kommandósai nagyon feszültek voltak. Még egyikük sem vett részt éles bevetésben, nem csoda, hogy a nagy kavarodásban lövések is eldördültek. Legalább egy ezek közül a párnaraktárba hatolt be, amitől a párnák meggyulladtak, az épületet hamarosan szinte áthatolhatatlan füstfelhő vette körül, rendkívül megnehezítve ezzel mindenféle előrejutást.

Másnap reggel a Fredsgata 5. korábbi lakói a Blomgren házaspár konyhájában, a rádió híradásából értesültek az események drámai végkifejletéről.

A kiküldött riporter harcokról számolt be. A bevetési egység egyik tagja láblövést kapott, hárman gázmérgezést szenvedtek. Az egység tizenkétmilliós helikoptere a fazekasműhely udvarán, a leszállás során a sűrű füst miatt darabokra tört. A buldózer az egész épülettel együtt szénné égett, és a tűz martaléka lett a raktár, valamint négy rendőrautó és az a mentőautó is, melyben az öngyilkos férfi boncolásra váró holttestét őrizték.

Az akciót egészében véve mégis sikeresnek lehet mondani. Ártalmatlanná tették az összes terroristát. Hogy pontosan hányat, azt majd csak a romok eltakarítása után lehet megállapítani.

– Jézusmária – mondta Holger2. – A bevetési egység háborút vívott önmagával.

– De győztek, és ez bizonyos kompetenciára vall – tette hozzá Nombeko.

Reggeli közben a Blomgren házaspár egyetlen szót sem ejtett arról, hogy maga a reggeli mennyibe kerül. Csak ültek némán, összezárt szájjal. Szinte mintha szégyellték volna magukat. Nombekónak gyanúsak lettek, mert ilyen penetránsan pofátlan emberekkel még életében nem találkozott, pedig sokféle emberrel akadt már dolga.

A milliók bennégtek a hátizsákban, de Holger2-nek volt nyolcvanezer koronája a bankban (a testvére nevén). És majdnem négyszázezer korona volt még a cég számláján is. A következő feladatuk az volt, hogy kifizessék ezeket a rémes alakokat, béreljenek egy utánfutós autót, és áthelyezzék a bombát az egyik utánfutóról a másikra. És távozzanak innen. Hogy hova, azt még nem tudják, csak minél messzebb Gnestától és a Blomgren házaspártól.

– Tegnap este láttuk, hogy a kertbe vizeltek – szólalt meg hirtelen Blomgrenné asszony.

A hülye Holger1, gondolta Nombeko.

– Erről nem tudtam – mondta Nombeko. – Elnézésüket kérem, és javaslom, számítsunk hozzá még tíz koronát ahhoz az összeghez, melynek nagyságát, gondolom, most meg kell beszélnünk.

– Nem szükséges – mondta Harry Blomgren. – Mivel önökben nem lehet megbízni, magunk gondoskodtunk a kompenzációnkról.

– Hogy érti ezt? – kérdezte Nombeko.

– ”Tűzveszélyes anyag”. Ugyan már! Ócskavassal dolgoztam egész életemben. Nem ég az el. Engem nem lehet átverni – folytatta Harry Blomgren.

– Kinyitották a ládát? – kérdezte rosszat sejtve Nombeko.

– Most mind a kettőnek átharapom a torkát – ugrott fel a méregzsák, akit Holger2-nek kellett visszatartania.

Holger1, aki nem egészen értette a helyzetet, kiment a konyhából. Amúgy is ideje volt, hogy újra felkeresse a tegnap esti orgonabokrot. Harry Blomgren közben hátrálni kezdett a méregzsák elől. Fölöttébb kellemetlen nőszemélynek tartotta.

Majd elmondta, amit el kellett mondania. Könnyen ment, mert az éjszaka folyamán begyakorolta.

– Visszaéltek a vendégszeretetünkkel, nem fizették ki a tartozásukat, összevizelték a kertünket, egyszóval önökben nem lehet megbízni. Nem volt más választásunk, mint hogy magunk gondoskodjunk a kárpótlásunkról, melynek jogosságát nyilván el akarják vitatni. Mindezek fejében lefoglaltam az ócska bombájukat.

– Lefoglalta? – kérdezte Holger2, és megpróbálta elképzelni az atombombát a detonáció után.

– Lefoglaltam – ismételte meg Harry Blomgren. – Az öreg bombát éjjel elvittük egy ócskavastelepre. Egy koronát kapunk kilójáért. Nem sokat, de mégis valamit. Épp hogy fedezi a károk költségeit. És a szállásdíjat ebbe még nem is számoltam bele. És előre megmondom, nem árulom el, melyik ócskavastelepre adtam be. Elég bajt okoztak nekem így is.

Miközben Holger2 a méregzsákot próbálta visszatartani, nyilvánvalóvá vált számára, mint ahogy Nombeko számára is, hogy a két öregnek fogalma sincs róla, hogy az ócskavasnak nézett öreg bomba egy viszonylag új és működőképes példány.

Harry Blomgren azt mondta még, hogy a tranzakció, ha nem is nagy, de pozitív szaldót mutat, és ezzel a maga részéről anyagilag elintézettnek tekinti a vízfogyasztást, a kerítést és a kert összevizelését. Feltéve, hogy a vendégek mostantól kezdve a rövid időn belüli távozásukig kizárólag a toalettet használják vizelésre. És nem okoznak több kárt.

Holger2-nek ki kellett vonszolnia a méregzsákot a konyhából. Kint a kertben némileg sikerült lenyugtatnia. Celestine azt mondta, egyszerűen nem bírja elviselni a két öreg látványát. Meg azt, amit mondanak és csinálnak.

Ezzel a dühvel Harry és Margareta Blomgren nem kalkulált, amikor az éj leple alatt elszállították a bombát a saját egykori ócskavas-kereskedésükbe, amely jelenleg a régi munkatársuk, Rune Runesson tulajdonában állt. A dühöngő nő kiszámíthatatlanul viselkedett. Egyszóval féltek tőle mind a ketten. Ráadásul Nombeko is, aki máskülönben nem szokott igazán dühös lenni, most igazán dühös volt. Életében először érezte úgy, hogy tartogat számára valamit a jövő, hogy lehet valamiben reménykedni, hogy van tizenkilenc egész hat tized milliója. Mindebből nem maradt semmi. csak... a Blomgren házaspár.

– Kedves Blomgren úr – mondta. – Azt javaslom, kössünk megállapodást.

– Megállapodást? – kérdezte Harry Blomgren.

– Nézze, Blomgren úr, az én ócskavasam nekem nagyon kedves. Arra gondoltam, ha Blomgren úr tíz másodpercen belül megmondja nekünk, hova vitte, megígérem, hogy megakadályozom, hogy a jelenleg a kertben tartózkodó hölgy átharapja uraságod és felesége torkát.

Harry Blomgren sápadtan és némán hallgatott. Nombeko folytatta:

– Ha ezek után kölcsönadja nekünk az autóját meghatározatlan időre, szavamat adom rá, hogy előbb-utóbb visszakapja, valamint arra is, hogy nem törjük össze a vécéajtóra szerelt pénzbedobós zárat, és nem gyújtjuk fel a házát.

Margareta Blomgren már szólásra nyitotta volna száját, de férje visszatartotta.

– Hagyd, Margareta, ezt bízd rám.

– A javaslataimat mind ez idáig finoman fogalmaztam meg – folytatta Nombeko. – Ha kívánja, Blomgren úr, más hangon is beszélhetünk.

Harry Blomgren továbbra is azt a tárgyalási taktikát választotta, hogy nem mond semmit. Felesége megint szólni készült, de Nombeko megelőzte:

– Ezt az abroszt egyébként ön varrta, asszonyom?

Margaretát meglepte az új téma.

– Igen – válaszolta.

– Nagyon szép darab – mondta Nombeko. – Szeretné, ha lenyomnák a torkán?

Holger2 és az ifjú méregzsák kintről hallgatta a dialógust.

– Az én Nombekóm – mondta Holger2.

Ami nem megy, azt nem kell erőltetni. Egyetlen ócskavastelep van az egész földön, ahová nem kellett volna elvinni a bombát. Természetesen oda vitték. Gnestába, a Fredsgata 9.-be. Harry Blomgren úgy gondolta, itt most már nincs szó másról, csak a túlélésükről. Úgyhogy elmondta, hogy az éjszaka során hova vitték a bombát a feleségével. Úgy tervezték, hogy Rune Runesson fogja várni őket, de a kolléga helyett csak a legnagyobb káosz várt rájuk. A roncsteleptől alig ötven méternyire két épület is lángokban állt. Az út le volt zárva, nem is jutottak el egészen Runesson telepéig.

Runesson ugyan felkelt, és bement a telepre, hogy átvegye az éjszakai szállítmányt, de az utánfutót és az ócskavasat kint kellett hagyni az utcán, közvetlenül a kordon előtt. Runesson megígérte, ha lebontják a kordont, telefonál. Akkor fogják nyélbe ütni az üzletet.

– Rendben – mondta Nombeko, miután mindent megtudott, amit meg akart tudni. – Most már egy szívességet kérek csak maguktól. Menjenek a picsába.

Ezzel kilépett a Blomgren házaspár konyhájából, összeszedte társait, az ifjú méregzsákot beültette Harry Blomgren autójának kormánya mögé, Holger1-et melléje ültette, az utasülésre, ő maga és Holger2 pedig hátra ültek stratégiai megbeszélés folytatásának céljából.

– Indulhatunk – mondta Nombeko, és a méregzsák beindította motort.

A kocsi áttörte a Blomgren házaspár kerítésének még épen maradt részét, és kikanyarodott az útra.

16. FEJEZET

Egy csodálkozó ügynökről

és egy krumplitermesztő grófnőről

Ügynök B három évtizede állt a Moszad és Izrael szolgálatában. New Yorkban született a háború idején, és családjával 1949-ben költöztek Jeruzsálembe, közvetlenül a független állam megalakulása után.

Húszéves korában kapta első, külföldre szóló megbízatását: az USA-ban, a Harvard egyetemen be kellett épülnie a baloldali diákszervezetbe, és figyelnie és elemeznie kellett az Izrael-ellenes hangulatok alakulását.

Mivel szülei Németországban nőttek fel, ahonnan 1936-ban menekültek el, Ügynök B németül is kitűnően beszélt. Ez alkalmassá tette arra, hogy a hetvenes években az NDK-ban folytassa munkáját. Majdnem hét éven át Kelet-Németországban élt és dolgozott. Egyik feladata az volt, hogy az FC Karl-Marx-Stadt focicsapat drukkerének adja ki magát.

Ügynök B-nek alig néhány hónapig kellett csak megjátszania magát. Hamarosan maga is a csapat éppolyan lelkes és elfogult támogatója lett, mint az a sokezernyi drukker, akiket meg kellett figyelnie. Az sem változtatott a klubhoz fűződő vonzalma erősségén, hogy időközben a város és a csapat nevet változtatott, miután a kapitalizmus a kommunizmusnak már a gatyáját is elnyerte. Finom és kissé gyerekes utalásként a klub ificsapatának ígéretes tehetségére Ügynök B ekkoriban a semleges, de jól csengő Michael Ballack álnéven élte életét. Névének kétlábas, kreatív, kitűnően cselező és jó labdaérzékű eredetije fényes jövő elé nézett. Ügynök B minden tekintetben közel állónak érezte magához névrokonát.

Ügynök B átmenetileg éppen Koppenhágában tartózkodott, amikor megkapta Ügynök A üzenetét a svédországi áttörésről. Miután Ügynök A ezt követően nem hallatott magáról, Ügynök B engedélyt kapott Tel Avivból, hogy utána menjen.

Augusztus 15-én, pénteken, a reggeli géppel érkezett az Arlanda repülőtérre, ahol autót bérelt. Első útja arra címre vezetett, melyet kollégája adott meg célpontként az előző napon. Ügynök B vezetés közben pontosan betartott minden sebességkorlátozást, nem akart szégyent hozni a kétlábas Ballack nevére.

Gnestában lassan és óvatosan fordult be a Fredsgatába, ahol egyszer csak kordon állta útját. Körülötte leégett házak, rengeteg rendőr, tévés közvetítőkocsik, és bámészkodó emberek tömege.

És mit lát a kordon előtt, egy utánfutón? Csak nem...? Ez nem lehet igaz. Egyszerűen lehetetlen. Vagy talán mégis...?

Egyszer csak megszólalt egy hang a háta mögött.

– Maga az, ügynök úr? – érdeklődött Nombeko. – Minden rendben?

Nombeko még csak nem is csodálkozott, amikor észrevette a kordon előtt álldogáló ügynököt, aki épp azt a ládát és az utánfutót nézte, amit ő el akart vinni innen. Miért pont ő ne lett volna itt, amikor annyi minden történt, ami nem történhetett volna meg?

Ügynök B elkapta tekintetét a bombáról, hátrafordult, és megpillantotta – a takarítónőt! Előbb az ellopott ládát, most pedig magát a tolvajt. Mi folyik itt?

Nombekót különös nyugalom szállta meg. Tudta, hogy az ügynök tanácstalan és esélytelen. Legalább ötven rendőr tartózkodik a közelükben, és rajtuk kivül mintegy kétszáz további ember, köztük riporterek, fotósok, tudósítók.

– Szép látvány, ugye? – mutatott a megperzselódött ládára.

Ügynök B nem válaszolt.

Holger2 is odalépett Nombeko mellé.

– Holger – mondta, és hirtelen ötlettől vezérelve kezet nyújtott.

Ügynök B csak nézte Holger kinyújtott karját, de nem fogott vele kezet. Helyette újra Nombekóhoz fordult:

– Hol van a kollégám? – kérdezte. – Darabokban? Benn a ládában?

– Nem. Utoljára azt hallottam róla, hogy Tallinnba tart. De azt nem tudom, hogy meg is érkezett volna.

– Tallinnba?

– Oda. Csak nem tudom, megérkezett-e – mondta Nombeko, és intett az ifjú méregzsáknak, hogy tolasson oda a kocsival.

Miközben Holger2 összekapcsolta az utánfutót a kocsival, Nombeko elnézést kért az ügynöktől. Sok dolga van még, és már indulnia is kell a barátaival. Ha legközelebb találkoznak, majd többet beszélgetnek. Ha ne adj’ isten, megint összefutnának valahol.

– Minden jót, ügynök úr – mondta Nombeko, és beült Holger2 mellé a hátsó ülésre.

Ügynök B nem válaszolt, hanem gondolkodott. Az autó az utánfutóval lassan távolodni kezdett, neki pedig csak egyetlen szó járt a fejében:

Tallinn?

*

Miközben Ügynök B a Fredsgatában állt, és azon töprengett, mi történhetett, Celestine észak felé indult a kocsival. Holger1 mellette ült az anyósülésen, Holger2 és Nombeko pedig a hátsó ülésen ült, és megbeszélést tartott. A kocsiban nagyon kevés volt már a benzin. Az ifjú méregzsák cifrán átkozta a rohadt, zsugori vénembert, akitől az autót lopták, amiért előzőleg nem tankolta fel. Aztán bekanyarodott az első benzinkúthoz.

Tankolás után Holger1 vette át a volánt, hiszen több kerítésen ezek után valószínűleg nem kell dühösen átgázolniuk. Nombeko is egyetértett a helycserével, épp elég nekik, hogy a lopott autójukkal egy atombombát húznak maguk után a túlterhelt utánfutón. A sofőrnek legalább jogosítványa legyen.

Holger1 is tartotta az északi irányt.

– Hova megyünk, kedvesem? – kérdezte a méregzsák.

– Nem tudom – felelte Holger1. – Soha nem szoktam tudni.

Celestine elgondolkodott. Mi volna, ha... mindennek ellenére...

– Menjünk Norrtäljébe? – kérdezte.

Nombeko félbeszakította a hátsó ülésen folyó értekezletet. Meghallott valamit Celestine hangjában, ami arra utalt, hogy Norrtälje városa nem egyszerűen egy a sok közül.

– Miért Norrtäljébe? – kérdezte.

Celestine elmondta, hogy ott lakik a nagyanyja. Osztályáruló, nehéz elviselni. Ez most azonban rendkívüli helyzet. Egy éjszakát az ifjú méregzsák kibír a nagyanyjával, ha a többiek is vállalják. A nagyanyja egyébként krumplit termeszt, és annyit igazán megtehet értük, hogy kitúr néhány szemet a földből, és megfőzi nekik.

Nombeko arra kérte Celestinét, meséljen még a nagyanyjáról, és meglepetésére hosszú és értelmes választ kapott kérdésére.

A helyzet az volt, hogy Celestine már hét éve nem látta a nagyanyját. Azóta nem is beszéltek egymással. Pedig gyerekkorában mindig nagyanyja birtokán, Sjölidán töltötte a nyarakat, és akkoriban egészen... hát... jól... megvoltak egymással (a szót nehezen mondta ki, mert Celestine életfelfogásában a „jó” ismeretlen fogalomnak számított).

Elmondta azt is, hogy őt magát tinédzser korában kezdte el érdekelni a politika. Rájött, hogy a társadalom a tolvajok társadalma, ahol a gazdagok egyre gazdagabbak lesznek, ő maga pedig egyre szegényebb, mivel apja megvonta tőle a zsebpénzét mindaddig, amíg nem hajlandó eleget tenni kívánságainak (például annak, hogy ne nevezze szüleit minden reggelinél kapitalista disznóknak).

Tizenöt éves korában csatlakozott a Marxista-Leninista (Forradalmi) Kommunista Párthoz, részben a zárójelben lévő fogalom miatt, ami nagyon csábította, jóllehet nem tudta, miféle forradalmat szeretne, és milyen célból. De részben azért is, mert ez idő tájt már elkeserítően leáldozóban volt a marxisták-leninisták csillaga. A hatvannyolcas baloldaliakat felváltották a nyolcvanas évekbeli jobboldaliak, akik még saját május elsejét is kitaláltak maguknak, bár a gyáva disznók ezt október 4-re tették.

A perifériához tartozni és forradalmárnak lenni – Celestinét ez a kombináció vonzotta legjobban, nem utolsósorban azért is, mert pont az ellenkezője volt mindannak, amit az apja képviselt. Apja bankigazgató volt és fasiszta. Celestine arról álmodozott, hogy ő és az elvtársai vörös zászlóval a kezükben elfoglalják apja bankját, és nemcsak Celestine heti zsebpénzének kifizetését követelik, hanem visszamenőleg is az összes zsebpénzt, amit megvontak tőle.

De amikor a párt helyi szervezetének egyik taggyűlésén felvetette, hogy közösen vonuljanak ki a gnestai kereskedelmi bank elé nagyjából a fentnevezett okokból, először lehurrogták, azután nekitámadtak, végül kizárták. A párt ebben az időben azzal volt elfoglalva, hogy minden támogatást megadjon Robert Mugabe elvtársnak Zimbabwéban. A függetlenséget az ország már kivívta. Most az egypártrendszer létrehozására kellett törekedni. Svéd bankok kirablása a tagok zsebpénze érdekében ilyenkor nem lehet napirenden. A helyi alapszervezet titkára leszbikusnak nevezte Celestinét, és minden teketóriázás nélkül kirúgta a pártból (a homoszexualitás a marxisták-leninisták szemében ez idő tájt a legvisszataszítóbb dolgok közé tartozott).

A kirúgott és még mindig nagyon fiatal Celestine ezután arra összpontosította energiáit, hogy a szülei ellen vívott harc jegyében az iskolai tanulmányait valamennyi tantárgyban a lehető legrosszabb eredménnyel fejezze be. Az angol vizsgadolgozatát például német nyelven írta meg, a történelem szóbelin pedig azt állította, hogy a bronzkor 1972. február 14-én vette kezdetét.

Az iskolaév utolsó napján lecsapta végbizonyítványát apja íróasztalára, búcsút mondott a szülői háznak, és elköltözött anyai nagyanyjához Roslagenbe. Anyja és apja nem tiltakozott, arra gondoltak, egy-két hónap múlva majd visszajön. A lehető legrosszabb iskolai végbizonyítvány amúgy sem teszi számára lehetővé, hogy gimnáziumba járjon. Vagy bármilyen egyéb középfokú iskolába.

Nagyanyja akkor hatvanéves volt, és keményen dolgozott a szüleitől örökölt krumpliföldön. Celestine segített a munkában, és ugyanúgy kedvelte nagyanyját, mint régen, a gyerekkori nyarakon. Így éltek, amikor a bomba egyszer csak felrobbant (reméli, Nombeko megbocsátja a szóhasználatot). Nagyanyja egyik este a kandalló előtt ugyanis elmondta neki, hogy voltaképpen grófnő. Erről Celestinének eddig sejtelme sem volt. Micsoda kiábrándulás!

– Milyen értelemben? – kérdezte Nombeko őszinte csodálkozással.

– Csak nem képzeled, hogy hajlandó vagyok egy fedél alatt élni egy kizsákmányolóval? – csattant fel Celestine a Nombeko számára már oly ismerős hangon.

– De hát a nagyanyád? És ha jól értem, még most is az?

Celestine azt felelte, ezt Nombeko nem értheti meg. És erről nem akar többet beszélni. Annak idején mindenesetre összecsomagolt, és másnap eljött a nagyanyjától. Nem volt hova mennie, néhány napig egy kazánházban aludt. És tüntetett az apja bankja előtt. Itt ismerkedett meg Holger1-gyel. Aki republikánus meggyőződést vallott, és az apja alacsony beosztású postai alkalmazott volt, aki lelkesen küzdött céljaiért, és végül belehalt küzdelmeibe. Ennél szebb már nem is lehetett. Első látásra egymásba szerettek.

– És most mégis hajlandó vagy visszatérni a nagyanyádhoz? – kérdezte Nombeko.

– A rohadt életbe, hát mondj jobbat, ha tudsz! A kurva bombáddal, amit itt húzunk magunk után. Ha rajtam múlna, szívesebben mennék egyenesen Drottningholmba, és a kastély előtt mindjárt fel is robbantanám ezt a szart. Legalább méltósággal halnánk meg.

Nombeko rámutatott, hogy a monarchia meg az egyebek eltörléséért nem is kellene további negyven kilométert furikázniuk, ezt innen, a távolból is el lehetne intézni. De nem azért mondja, mintha ezt javasolná. Ellenkezőleg, Celestine ötletét, hogy menjenek a nagymamájához, nagyon jónak tartja.

– Norrtäljébe – mondta, és folytatta a Holger2-vel félbehagyott értekezletet.

Holger2 és Nombeko azon munkálkodott, hogy minden nyomot eltüntessenek maguk mögött, és minden lehetséges módon megnehezítsék Ügynök B-nek, hogy rájuk bukkanjon. Vagy, hogy ők maguk botoljanak belé, mint legutoljára is.

Holger1-nek azonnal fel kell mondania az állását Brommában. És soha többé nem mutatkozhat a bejelentett lakcímén Blackebergben. Lényegében követnie kell bátyja példáját, és gondoskodnia kell róla, hogy létezése minél kevesebb nyomot hagyjon a világban.

A formális létezés megszüntetésének igénye Celestinére is vonatkozott, de ő vonakodott végrehajtani. Ősszel újra lesz parlamenti választás, és nem sokkal utána az EU-tagságról is szavazni lehet. Ha nincs állandó lakcíme, nem kap szavazólapot, ha nem kap szavazólapot, nem gyakorolhatja állampolgári jogát, és nem szavazhat a nem létező „Úgy szar, ahogy van” pártra. Az EU-csatlakozás kérdésében egyébként igennel akar szavazni. Arra számít ugyanis, hogy a csatlakozás teljes katasztrófához fog vezetni, s a bukás remélhetőleg Svédországot is magával rántja a mélybe.

Nombeko arra gondolt, hogy elmenekült egy olyan országból, ahol senkinek nincs szavazati joga, egy olyan országba, ahol egyeseknek nem is volna szabad, hogy legyen. Mindenesetre úgy döntöttek, hogy az ifjú méregzsák váltson ki magának egy postafiókcímet valahol Stockholm környékén, és ügyeljen rá, hogy senki ne kövesse, amikor kiüríti a postafiókját. Lehet, hogy ez felesleges elővigyázatosság, de az eddigi tapasztalataik azt igazolják, hogy ha lehetőséget hagynak rá, hogy hiba csússzon be valahol, az mindig be is csúszik.

Ennél többet a régi nyomok eltüntetése érdekében jelenleg nem tehettek. Hátravan még, hogy rövid időn belül be kell jelenteniük a rendőrségen, hogy a Holger Holger Kft. telephelye a terrorista támadás következtében porig égett. Jobb, ha ők keresik a rendőrséget, mintha a rendőrség keresné őket. De erre még van idő.

Nombeko lehunyta szemét, hogy pihenjen egy kicsit.

*

Norrtäljében megálltak ennivalót vásárolni Celestine nagymamájának lekenyerezése céljából. Nombeko szerint nem jó gondolat jövendőbeli vendéglátójukat mindjárt kizavarni a krumpliföldre.

Aztán folytatták útjukat Vätö felé. Nysattrától nem sokkal északra rákanyarodtak a házhoz vezető dűlőútra.

A nagymama a mintegy kétszáz méteres út végén álló házban lakott. Évek óta nem látogatta meg senki. Így aztán amikor egy este meghallotta és meglátta, hogy egy utánfutót húzó idegen autó kanyarodik be az udvarába, a biztonság kedvéért leakasztotta a szögról néhai apja vadászpuskáját, és kilépett a tornácra.

Az autóból kikászálódó Nombekót, Celestinét és Holgereket felemelt puskával fogadó idős asszony közölte, hogy tolvajoknak és banditáknak ebben a házban nincs semmi keresnivalójuk. Az amúgy is fáradt Nombeko ettől valahogy még fáradtabbnak érezte magát:

– Asszonyom, ha mindenképp lőni akar, emberre lőjön, ne az utánfutóra.

– Helló, nagymama! – kiáltotta az ifjú méregzsák (ami azt illeti, meglehetősen vidáman).

Amikor az asszony megpillantotta Celestinét, letette a puskát, és lelkes öleléssel zárta karjába unokáját. Majd bemutatkozott a társaságnak, közölte, hogy Gertrud a neve, és megkérdezte, kikhez van szerencséje.

– A barátaim – mondta Celestine.

– Én Nombeko vagyok – mondta Nombeko. – Fárasztó és nehéz út áll mögöttünk, örülnénk, ha elfogadná, hogy meghívjuk vacsorára, és cserében megengedné, hogy itt maradjunk éjszakára.

Az idős hölgy elgondolkodott.

– Nem is tudom – mondta. – De ha elárulják, miféle szerzetek maguk, és hogy pontosan mit is adnak vacsorára, beszélhetünk róla.

Ekkor pillantotta meg a két Holgert.

– Ki ez a két egyforma ember?

– Nekem Holger a nevem – mondta Holger1.

– Nekem is – mondta Holger2.

– Sült csirke – mondta Nombeko. – Megfelel?

Sjölidában a sült csirke volt a jelszó. A cél érdekében időnként Gertrud is levágott egyet-egyet a saját csirkéi közül, de persze munka nélkül, tálalva kapni a csirkét mégiscsak jobb dolog.

Miközben Nombeko nekilátott a vacsora elkészítésének, a többiek letelepedtek a konyhaasztalhoz. Gertrud saját főzésű sörrel kínálta a vendégeket, a szakácsnőt is beleértve. Nombeko rögtön fel is frissült tőle.

Celestine nekilátott, hogy elmagyarázza, mi a különbség Holger és Holger között. Az egyik az ő csodálatos barátja, a másikban meg nincs semmi különös. Nombeko a méregzsáknak háttal állva megjegyezte, örül, hogy Celestinének ez a véleménye, mert így a csere lehetősége soha nem fog felmerülni.

De amikor arra terelődött a szó, hogy miért jöttek Sjölidába, meddig akarnak maradni, és miért furikáznak egy nagy ládával az utánfutójukon, elakadt a beszélgetés. Gertrud erélyesen kijelentette: ha valami rosszban sántikálnak, akkor más helyet kell keresniük maguknak. Celestinét mindig szívesen látja, de a többieket nem.

– Ezt vacsora közben beszéljük meg – javasolta Nombeko.

További két pohár sör elfogyasztása után elkészült a csirke is. Gertrud felengedett, majd még jobban felengedett, miután az első falatot a szájába vette. Most már igazán úgy érezte, eljött az ideje, hogy megtudja, amit meg kell tudnia.

– Teli száj nem akadály – jelentette ki Gertrud.

Nombeko a megfelelő stratégián töprengett. A legegyszerűbb természetesen az volna, ha hazugságokkal etetnék az öregasszonyt, s azután ameddig csak lehet, életben tartanák a hazugságokat.

Persze Holger1 és az ifjú méregzsák nagy rizikófaktor – ki tudja, melyikük és mikor szólná el magát? Egy hét múlva? Egy nap múlva? Negyedóra múlva? És az öregasszony, aki éppolyan kolerikus természetű, mint az unokája, vajon akkor mit csinálna? A puskával a kezében. Vagy anélkül.

Holger2 aggódó tekintettel nézett az ő Nombekójára. Csak nem akar mindent elmondani?

Nombeko mosolyogva nézett vissza rá. Nem lesz semmi baj. Statisztikailag jók az esélyeik, tekintettel arra, hogy eddig semmilyen számításuk nem jött be, és eddig mindig kutyaszorítóba kerültek. Mint ahogy most is.

– Nos? – kérdezte Gertrud.

Nombeko megkérdezte, mit szólna vendéglátójuk egy üzleti ajánlathoz.

– Elmondom a teljes történetünket, az elejétől a végéig. Ennek az lesz a következménye, hogy kidob bennünket a házából, ebben egészen biztos vagyok, pedig szívesen maradnánk egy ideig. Az őszinteségemért cserébe viszont megengedi, hogy ezt az éjszakát mégis itt töltsük. Mit szól hozzá? Egyébként vegyen még egy kis csirkét. És tölthetek?

Gertrud bólintott. Azt mondta, el tudja fogadni az ajánlatot, ha megígérik neki, hogy csak az igazat mondják. Hazugságokra nem kíváncsi.

– Hazugság kizárva – ígérte meg Nombeko. – Hát akkor lássunk neki.

És nekilátott.

Rövid változatban elmondta Pelindabától kezdve az egész történetet. Azt is, hogy Holgerből és Holgerből hogyan lett Holger Holger. Azt is, hogy az atombomba, amelynek először Dél-Afrikát kellett volna megvédenie a világ gonosz kommunistáitól, s amelynek azután Jeruzsálembe kellett volna kerülnie, hogy Izraelt védje meg a világ hasonlóképp gonosz arabjaitól, hogyan kötött ki ehelyett Svédországban, melyet nem kell megvédenie senkitől (a norvégokat, dánokat, finneket ehhez nem tartják eléggé gonosznak), s hogyan került Gnestába, egy raktárhelyiségbe, amely sajnálatosan leégett.

A körülmények szerencsétlen alakulásának eredményeképp a bomba most itt áll az utánfutón az udvarban, kis csapatuknak pedig valahol ki kellene várnia, hogy az ország miniszterelnöke végre akkor is mondjon valamit, ha kérdezik. A rendőrség nem üldözi őket, pedig lenne rá okuk. Viszont útközben sajnálatosan magukra vonták bizonyos külföldi biztonsági szolgálatok haragját.

Amikor Nombeko befejezte a történetet, mindannyian várták vendéglátójuk ítéletét.

– Értem – mondta Gertrud némi gondolkodás után. – A bomba nem állhat kint a kapu előtt. A ház mögött áll a krumpliszállító autó, tegyétek be annak a rakterébe, és aztán jól béleljétek ki a ládát, hogy egyikünknek se legyen semmi baja, ha a bomba fel találna robbanni.

– Az semmit nem ér, ha egyszer... – szólalt meg Holger1, de Nombeko leállította.

– Amióta megérkeztünk, példásan szűkszavú vagy. Légy olyan kedves, és tartsd meg ezt a jó szokásod.

Gertrud nem tudta, mit jelent a biztonsági szolgálat, de a név biztonságot sugárzott. És ha a rendőrség nem üldözi őket, felőle akár maradhatnak is nála egy ideig, főként, ha néha meglepik sült csirkével is. Vagy nyúlgerinccel.

Nombeko megígérte, hogy hetente legalább egyszer számíthat a csirkére és a nyúlra is, ha nem küldi el őket. Holger2, akire testvérétől eltérően nem vonatkozott a megszólalási tilalom, arra gondolt, hogy ideje elterelni a szót a bombákról és az izraeliekről, mielőtt az öregasszony még meggondolná magát.

– És Gertrud néninek mi a története, ha szabad kérdeznem?

– A történetem? – mondta Gertrud. – Uramisten...

Gertrud azzal kezdte, hogy elmondta, tulajdonképpen grófnő, sőt, a finn marsall és nemzeti hős, Carl Gustaf Emil Mannerheim báró unokája.

– Pfuj – mondta Holger1.

– Neked ma este az a fő feladatod, ahogy már megbeszéltük, hogy tartsd csukva a szád – szólt rá Holger2. – Folytassa, kedves Gertrud.

Szóval. Gustaf Mannerheim ifjúkorában orosz szolgálatba szegődött, és örök hűséget fogadott a cárnak. Ezt az ígéretét lényegében meg is tartotta mindaddig, amíg okafogyott nem lett 1918 júliusában, amikor a bolsevikok megölték a cárt és egész családját.

– Helyes – szólalt meg újra Holger1.

– Maradj csendben, mondtam már – szólt rá újra a testvére. – Folytassa, kedves Gertrud.

Egy szó, mint száz, ez a Gustaf óriási katonai karriert csinált. És sok minden mást is. A cár kémjeként lóháton elment Kínába, és úgy is jött vissza, tigrisekre vadászott, melyek akkorára tudták tátani a pofájukat, hogy egy egész ember belefért volna, találkozott a dalai lámával, és egy egész hadsereg parancsnoka lett.

A szerelemben azonban nem volt ennyire sikeres. Feleségül vett ugyan egy szép orosz-szerb, nemesi családból származó lányt, akitől született először egy lánya, azután még egy lánya. Közvetlenül a századforduló előtt született egy fia is, de a hivatalos magyarázat szerint a fiú halva született. Gustaf felesége ezután áttért a katolikus vallásra, és bevonult egy angliai kolostorba, miáltal a további közös gyerekek születésének lehetősége drámaian lecsökkent.

Gustaf búskomor lett, és hogy elterelje sötét gondolatait, részt vett az orosz-japán háborúban, melynek természetesen ő lett az egyik hőse, és rendkívüli bátorságáért Szent György-kereszttel tüntették ki.

Csak az volt a bökkenő, magyarázta Gertrud, hogy a halva született fiú egyáltalán nem halva született. A leendő apáca ezt a gyereket örökösen távol lévő férje közreműködése nélkül hozta össze. A csecsemő csuklójára cédulát kötöttek, elküldték Helsinkibe, és betették egy finn árvaházba.

– Čedomir? – kérdezte a kisbaba nevelőapja. – A francokat. Legyen inkább Tapio.

Tapio Mannerheim alias Virtanen nem sokat örökölt biológiai apja bátorságából. A nevelőapja tanította meg arra az egyetlen dologra, amihez értett: a pénzhamisításra.

Az ifjú Tapio már tizenhét évesen mestere lett a szakmájának, és az apának és nevelt fiának néhány éven át fél Helsinkit sikerült lóvá tennie, de a Virtanen név eközben annyira elhasználódott, hogy választott pályájukon már nem szolgálta hatékonyan viselőiket.

Tapio ekkor már mindent tudott nemesi származásáról, és az jutott eszébe, hogy üzleti szempontból előnyösebb volna, ha újra felvenné a Mannerheim nevet. Számítása bevált, az üzlet kitűnően ment mindaddig, amíg Gustaf Mannerheim haza nem tért Ázsiából, a nepáli királlyal közös tigrisvadászatról. Az első hír, ami Gustafot fogadta, az volt, hogy egy ál-Mannerheim kifosztotta a bankot, melynek ő maga is igazgatótanácsi tagja volt.

Amikor ezek után letartóztatták Tapio nevelőapját, Tapio maga Alandon keresztül átszökött a svédországi Roslagenbe. Svédországban újra felvette a Virtanen nevet, a jobban csengő Mannerheim nevet pedig csak a svéd bankjegyekkel összefüggő munkája során használta.

Tapio rövid időn belül négyszer kötött házasságot; az első három felesége egy grófhoz ment hozzá és egy szélhámostól vált el, a negyedik már a kezdetektől fogva tisztában volt férje alaptermészetével, ő volt az, aki rábírta, hogy hagyjon fel a banki tevékenységgel, még mielőtt itt is az történne vele, ami Finnországban.

A Virtanen házaspár Norrtaljétől északra kisebb birtokot vásárolt magának, Sjölidát, és a görbe úton szerzett családi vagyont három hektár krumpliföldbe fektették, továbbá két tehénbe és negyven csirkébe. Virtanenné asszony ezután teherbe esett, és 1927-ben megszülte Gertrud nevű lányát.

Teltek az évek, a világ országai újabb háborúba bonyolódtak egymással, Gustaf Mannerheim, mint már azelőtt is minden téren (kivéve a szerelemben), most is nagyszerűen megállta a helyét, újra nagy hadvezér és nemzeti hős lett, a végén pedig Finnország marsallja és köztársasági elnöke. Amerikában pedig bélyeg. Ismeretlen fia eközben szerényebb keretek között a krumpliföldjét művelte Svédországban.

Gertrud is felnőtt, és a szerelemben nagyjából ugyanannyi szerencséje volt, mint a nagyapjának. Tizennyolc éves korában egy norrtäljei táncmulatságon egy benzinkútkezelő-segéd tette neki a szépet pálinkával és narancsszörppel, majd egy rododendronbokor tövében teherbe ejtette. A románc alig két percig tartott.

A segéd ezt követően leporolta térdéről a földet, közölte, hogy siet, mert el kell érnie az utolsó buszt, ami hazaviszi. „Viszlát, még találkozunk”, vetette oda búcsúzóul, és eltávozott.

De nem látták viszont egymást, és nem találkoztak soha többé. Kilenc hónap múlva azonban Gertrud megszülte törvénytelen leányát, miközben anyját elvitte a rák. Sjölida ezentúl Tapio papa, Gertrud és az újszülött Kristina hajléka lett. A két előbbi tovább művelte a krumpliföldet, a kislány pedig növekedett. Amikor gimnáziumba kezdett járni Norrtäljében, anyja figyelmeztette, hogy lehetőleg kerülje az undok férfiakat, minekutána Kristina megismerkedett Gunnarral, aki minden volt, csak nem undok. Összeházasodtak, és megszületett a kis Celestine. Az ifjú Gunnarból pedig bankigazgató lett.

– Hogy oda ne rohanjak – szólalt meg a méregzsák.

– Jobb, ha te is tartod a szád – szólt rá Holger2, de csak szelíden, nehogy Gertrud közben elveszítse a fonalat.

– Bizony, nem mindig felhőtlen öröm az élet – foglalta össze mondandóját Gertrud, és felhajtotta maradék sörét.

– De itt van nekem Celestine. Annyira örülök, hogy visszajöttél, kislányom!

Nombeko, aki az utóbbi hét évben egy egész könyvtárat kiolvasott, eléggé jól ismerte Finnország és Mannerheim marsall történetét, és látta, hogy Gertrud elbeszélésének hol vannak a gyenge pontjai. Arra gondolt, egyáltalán nem biztos, hogy egy báró önjelölt fiának a leánya automatikusan grófnőnek nevezheti magát. Majd azt mondta:

– Ez fantasztikus! Egy igazi grófnő asztalánál ülünk!

Virtanen grófnő elpirult, és kiment a kamrába egy újabb üveg sörért. Holger2 látta, hogy testvére valami megjegyzést készül tenni Gertrud történetére. Mielőtt Holger1 kinyithatta volna a száját, rászólt, hogy még annál is jobban fogja be, mint eddig. Itt most nem családfakutatásról van szó, hanem az éjszakai szállásukról.

*

Néhány éve, amióta nyugdíjas lett, Gertrud krumpliföldjei parlagon hevernek. Volt egy kisebb teherautója, egy krumpliszállító autó, amivel havonta egyszer bement Norrtäljébe, hogy megvegye magának a legszükségesebb élelmiszereket, máskülönben a teherautó a ház mögött állt. Most átmenetileg nukleáris fegyvertároló-hely lett belőle, és beállították a háztól százötven méterre lévő fészerbe. Nombeko a biztonság kedvéért magához vette a teherautó kulcsait. Az élelmiszer vásárlására ezentúl azt a Toyotát használhatják, melyet a Blomgren házaspár merő előzékenységből, meghatározatlan ideig kölcsönadott nekik. Gertrudnak ezentúl ki se kell mozdulnia Sjölidából, és ezt egyáltalán nem bánja.

A házban kényelmesen elfértek. Holger1 és Celestine külön szobát kapott az emeleten Gertrud szobája mellett, Holger2 és Nombeko pedig a földszinten, a konyha melletti szobában alhatott.

Az utóbbiak mindjárt az első napokban komolyan elbeszélgettek Holger1-gyel és Celestinével. Határozottan megkérték őket, hogy ne akarjanak demonstrációkat szervezni, és bármit terveznek is, a bombát hagyják ki belőle. Egyszóval, ne csináljanak semmi butaságot. Az életükről van szó, valamennyiük életéről, beleértve Gertrudot is.

Holger2 végül megígértette testvérével, hogy nem folytat semmiféle felforgató tevékenységet, és békén hagyja a bombát. Holger1 ezek után mindenesetre megjegyezte, kíváncsi volna, Holger2 mit mondana a papának, ha egy szép napon újra találkoznának a mennyországban.

– Ahhoz mit szólnál, hogy „köszönöm, hogy tönkretetted az életemet”? – felelte Holger2.

*

A következő kedden jött el a stockholmi rendőrség felkeresésének napja. Holger2 maga kért időpontot. Sejtette, hogy kérdéseket fog kapni a telephely esetleges lakóiról, mert a rendőrök nyilván nyomoznak a terroristák után, akik soha nem léteztek, és így nem is halhattak meg a tűzben.

A megoldás egy hihető történet kieszelése volt, és az ifjú méregzsák részvétele a kihallgatáson. Ez utóbbi nem járt minden kockázat nélkül, de Nombeko többször is elmagyarázta neki, milyen bajt hozna rájuk, ha nem tartaná magát az előre megbeszélt szöveghez. Celestine megígérte, hogy nem fogja sem hülye fasznak, sem hülye picsának nevezni a kihallgatást vezető rendőrt vagy rendőrnőt.

Holger2 úgy mutatkozott be, mintha a saját testvére volna, és bemutatta a Holger Holger Kft. egyetlen alkalmazottját, a mellette álló ifjú Celestinét.

– Üdvözlöm, Celestine – mondta a rendőrtiszt, és kezet nyújtott neki.

Celestine kezet fogott vele, és valami olyasmit mondott, hogy „grmpf”, ami azt bizonyitotta, hogy összeszorított szájjal csak bajosan lehet beszélni.

A tiszt azzal kezdte, hogy sajnálkozását fejezte ki a tűz és a raktárkészlet megsemmisülése miatt. Mint Qvist úr is bizonyára jól tudja, ennek rendezése a biztosítóra tartozik. És azt is rendkívül sajnálta, hogy Celestine kisasszony elvesztette a munkahelyét.

A nyomozás kezdeti stádiumában van, a terroristákról például még nem lehet tudni semmit. Először azt gondolták, hogy az elszenesedett maradványaikat megtalálják majd a romok között, de eddig csak egy titkos alagutat találtak, valószínűleg azon át menekültek el. De ellentmondani látszik ennek a teóriának, hogy a bevetési egység helikoptere épp az alagút kijáratára zuhant.

Az önkormányzat egyik tisztviselője viszont tanúvallomásában elmondta, hogy véleménye szerint valaki vagy valakik laktak a bontásra ítélt épületekben. Qvist úrnak ezzel kapcsolatban van valami mondanivalója?

Holger2, amint azt előre megbeszélték, meg volt döbbenve. A cégnek, mint mondta, egyetlen alkalmazottja volt, az itt megjelenő Celestine, az ő dolga volt a raktárkészlet nyilvántartása, az adminisztráció és az egyéb teendők, Holger maga pedig a kiszállítást intézte szabad idejében. Egyébként, mint ahogy azt a parancsnok úr már bizonyára tudja, a brommai Helikoptertaxi Kft.-nél dolgozott, bár egy sajnálatos incidens miatt most ott kellett hagynia az állását. El se tudja képzelni, hogy bárki is lakhatott volna abban a romos épületben.

Ez volt az a pillanat, amikor az ifjú méregzsáknak el kellett sírnia magát.

– Na de kedves Celestine – mondta Holger. – Maga talán tud valamit?

Celestine szipogva előadta, hogy összeveszett az apjával és az anyjával (ami igaz volt), és ezért ez ideig bent lakott a ház egyik lerobbant lakásában anélkül, hogy erre Holgertől engedélyt kért volna (bizonyos módon ez is igaz volt).

– És most ezért börtönbe fognak zárni – mondta sírva.

Holger2 vigasztalta a lányt, azt mondta, ez nagy butaság volt, mert akkor ő az előbb, tudtán kívül, hazudott a parancsnok úrnak, de azt azért nem hiszi, hogy ezért börtön járna, legfeljebb egy komoly pénzbüntetés. A parancsnok úr mit gondol erről?

A tiszt megköszörülte torkát, és azt felelte, hogy kiürített ipari épületben lakni valóban szabályellenes, de ennek most, a terroristák utáni nyomozásban vajmi kevés jelentősége van. Vagyis Celestine kisasszonynak nem kell sírnia, erről nem kell senkinek sem tudnia. És ha a kisasszony papír zsebkendőt kér, tessék, parancsoljon.

Az ifjú méregzsák kifújta az orrát, és arra gondolt, hogy ez a faszkalap, aki itt ül vele szemben, még korrupt is, mert a bűncselekményt üldözni kell, függetlenül attól, hogy mekkora. A jó édes anyját az ilyennek. De ezt nem mondta ki.

Holger2 hozzátette, hogy a cég amúgy lehúzza a rolót, úgyhogy nem hivatalos lakókról többé szó sem lehet. Van még valami tisztáznivaló?

Nincs. A tisztnek nem volt több kérdése. Köszönetét mondott Qvist úrnak és Celestine kisasszonynak, hogy befáradtak a rendőrségre.

Holger is köszönetet mondott, Celestine pedig még egy grmpfot préselt ki magából.

*

A Sergel téri elagyabugyálás, az ejtőernyő nélkül végrehajtott hatszáz méteres ugrás, a halott férfi meggyilkolása, a rendőrség elől való menekülés és az atombomba felgyújtásának megakadályozása után Sjölida vendégeinek nyugalomra és pihenésre volt szükségük. Ügynök B viszont épp ellenkezőleg, úgy érezte, aktivizálnia kell magát.

Pár nappal korábban hagyta, hogy Nombeko és társai a gnestai Fredsgatán az orra elől vigyék magukkal a bombát. Nem örült neki, de nem volt más választása. Ha egy izraeli titkos ügynök Svédországban, ötven rendőr szeme láttára, a nyílt utcán harcba keveredne egy atombomba birtoklásáért – azzal nem szolgálná jól nemzete érdekeit.

Helyzete azonban nem látszott reménytelennek. Ügynök B megtudta, hogy a bomba és Nombeko Mayeki továbbra is egy helyen tartózkodnak. Svédországban. Ez teljesen nyilvánvaló volt, és teljesen érthetetlen. Mivel foglalkozott ez a nő az elmúlt hét évben? És hol van most? És miért?

Ügynök B Michael Ballack néven kivett egy szobát egy stockholmi szállodában, és elemezni kezdte a helyzetet.

Az előző hét csütörtökén rejtjeles üzenetet kapott kollégájától, Ügynök A-tól. Azt írta, hogy megtalálta a tévéből ismert Holger Qvistet, aki tüstént elviszi Nombeko Mayekihez, ahhoz az istenverte takarítónőhöz, aki már nem is egyszer, hanem kétszer átverte őket.

Ügynök A többé nem adott hírt magáról. És nem válaszol Ügynök B üzeneteire sem. Nem nagyon tud másra gondolni, mint hogy meghalt.

Előtte viszont eléggé sok nyomot hagyott maga után ahhoz, hogy Ügynök B követni tudja. Például megadta a takarítónő és a bomba tartózkodási helyének földrajzi koordinátáit. És Holger Qvist feltételezett lakcímét egy Blackeberg nevű településen. És a brommai munkahelyének a címét. Svédországban az adatok mintha nem lennének titkosak; eszményi terep egy titkos ügynök számára.

Ügynök B első útja a Fredsgata 5.-höz vezetett – amely ekkor már nem létezett. Az előző éjszaka folyamán porig égett.

Valaki, nyilvánvalóan az utolsó pillanatban, kihozta a bombát a lángok közül, mert a megperzselődött láda kinn állt az utcán, egy utánfutó raklapján, közvetlenül a kordon előtt. Valószínűtlen látvány volt. Még valószínűtlenebb lett a helyzet, amikor a takarítónő egyszer csak megjelent Ügynök B mellett, ráköszönt, majd a bombával együtt távozott.

Ügynök B követte példáját, és maga is nyomban eltávozott a helyszínről. Megvett egy csomó svéd újságot, és átrágta magát rajtuk. Aki tud németül és angolul, sok szót megért a svédből, és egy-két összefüggést is ki tud hámozni. A Királyi Könyvtárban pedig jó néhány cikk angolul is olvasható.

A tűz valószínűleg a terroristákkal folytatott harc során üthetett ki. De a legfőbb terrorista, Nombeko ott állt a kordon előtt, és cseppet sem zavartatta magát. Miért nem kapták el? A svéd rendőrség nem lehet annyira inkompetens, hogy kihúznak egy nyolcszáz kilós ládát a tűzből, elfelejtik megnézni, hogy mi van benne, majd hagyják, hogy valaki egyszerűen elvigye. Vagy igen?

És Ügynök A kolléga? Nyilván bennégett a Fredsgata 5.-ben. Ennek van a legnagyobb valószínűsége. Hacsak nincs Tallinnban. De mit keresne ott? És mi köze van hozzá a takarítónőnek?

A férfi, aki vele volt, Holgerként mutatkozott be. Vagyis ő az, akit Ügynök A az előző napon még együttműködésre tudott kényszeríteni. Lehet, hogy Holger valahogy mégis fölébe kerekedett? És elküldte Tallinnba?

Nem, Ügynök A minden bizonnyal meghalt. Vagyis a takarítónő harmadszor is átverte. Kár, hogy viszonzásképp csak egyszer lehet kinyírni.

Ügynök B-nek hirtelen sok teendője lett. Részben Ügynök A hátrahagyott jelzéseit kellett követnie, részben a saját új megfigyeléseit. Például a bombát szállító utánfutó rendszámát. Az utánfutó bizonyos Harry Blomgren tulajdona volt, aki nem messze lakott Gnestától. Ügynök B elhatározta, hogy felkeresi.

Harry és Margareta Blomgren angol nyelvtudása minimális volt, németül is csak egy hajszállal tudtak többet. Az ügynök annyit értett meg abból, amit mondtak, hogy ki akarják fizettetni vele az összetört kerítésüket és az ellopott autójukat és utánfutójukat. Azt gondolták róla, hogy valamiképp a takarítónő embere.

Ügynök B végül kénytelen volt előhúzni a pisztolyát, hogy valahogy mederben tartsa a kihallgatást.

A takarítónő és társai valószínűleg áttörték a kocsijukkal a kerítést, és kierőszakolták, hogy ott maradhassanak éjszakára. Hogy azután mi történt, azt Ügynök B-nek nem sikerült kiderítenie. Az idős házaspár dadogásából annyit lehetett kihámozni, hogy valaki át akarta harapni a torkukat.

Végül is semmi jel nem utalt rá, hogy több közük lenne az ügyhöz annál, mint hogy véletlenül keresztezték a takarítónő útját. Golyót a fejükbe elsősorban azért érdemelnek, mert Ügynök B-nek nem tetszik a képük. De Ügynök B-nek soha nem volt kedve komoly ok nélkül meggyilkolni bárkit is. Inkább Blomgrenné asszonynak a kandalló párkányán álló két porcelánmalacát lőtte darabokra, majd közölte az idős házaspárral, hogy így járhatnak ők is, ha nem felejtik el azonnal, hogy valaha is náluk járt. A malacok darabja negyven koronába került, a két öreg elkeseredve nézte a szétszóródott cserépdarabokat. De a gondolat, hogy meghalhatnak, és akkor örökre búcsút mondhatnak annak a hárommillió koronának, amit az évek folyamán sikerült összespórolniuk, még fájdalmasabb volt. Inkább bólintottak, és őszintén megígérték, hogy találkozásukról örökre hallgatni fognak.

Ügynök B folytatta a nyomozást. Kiderítette, hogy a Holger Holger Kft.-nek Holger Qvist az egyedüli tulajdonosa. Ez az a cég, amelyik a tűzben megsemmisült. Terroristák? Ugyan. Az a piszok takarítónő nyilvánvalóan nemcsak a Moszadot verte át, hanem az Országos Bevetési Központot is. Felettébb irritáló nőszemély. És komoly ellenfél.

Qvist állandó lakhelye Blackebergben volt. Az ügynök három teljes napon át figyelte a házat. Fények nem szűrődtek ki a lakás ablakán. A postaládájában napok óta gyűltek a reklámújságok. Qvist az események óta láthatólag nem járt az otthonában.

Nem törődve a veszéllyel, hogy esetleg felhívja magára a figyelmet, ezután elment a Helikoptertaxi Kft. irodájába, ahol Michael Ballack néven mutatkozott be, közölte, hogy a Stern újságírója, és Holger Qvisttel szeretne interjút készíteni.

Ez már nem lehetséges, mert Qvist úr kilépett a cégtől, miután pár nappal ezelőtt súlyosan bántalmazták. Ballack úr nyilván ennek az esetnek a körülményeiről szeretne többet megtudni?

Most hol van? Hát, azt nem lehet tudni. Talán valahol Gnestában, ahol egy párnákat importáló cég tulajdonosa. Aktívan nem dolgozott ugyan a cégében, de azért gyakran járt Gnestába. Valószínűleg a barátnőjéhez.

– A barátnőjéhez? Igazgató úr nem tudja véletlenül a barátnő nevét?

– Nem, sajnos nem. Celestine? Talán. Vagy valami hasonló, ritka neve van.

Kiderült, hogy Svédországban összesen huszonnégy Celestine nevű nőt tartanak nyilván. De ezek közül csak egy bizonyos Celestine Hedlund lakott Gnestában, a Fredsgata 5.-ben.

– Fogadni mernék, hogy a múltkor te vezetted azt a piros Toyota Corollát az utánfutóval, Celestine – mondta magában Ügynök B. – A hátsó ülésen Nombeko Mayekivel és Holger Qvisttel. Melletted pedig egy ismeretlen férfival.

A Celestine-nyom négy irányban ágazott szét. Jelenlegi címe egy stockholmi postafiók volt. Azelőtt a Fredsgatába volt bejelentve. Még azelőtt Norrtäljébe, Gertrud Virtanennél. Azt megelőzőleg pedig valószínűleg a szüleinél, Gnestában. Várható, hogy előbb-utóbb felbukkan a négy cím valamelyikén.

A megfigyelés szempontjából a legkevésbé érdekes ezek közül természetesen az a cím volt, amely nemrégiben hamuvá változott. A legérdekesebb pedig a postafiók. Ezután pedig, csökkenő fontossági sorrendben: a szülői ház és Gertrud Virtanen.

*

Nombeko kifaggatta Celestinét, és megtudta, hogy a lány rövid ideig Sjölidába is be volt jelentkezve. Ez aggodalommal töltötte el. Másrészt viszont nem tartotta túlságosan valószínűnek, hogy az ügynök egyáltalán tudomást szerzett Celestine létezéséről.

A hivatalos papírok nélkül Svédországban tartózkodó délafrikai menekült attól a naptól kezdve, hogy Johannesburgban elütötte egy részegen vezető mérnök, nemigen tarthatta magát különösebben szerencsés embernek. Életének arról a szerencsés fordulatáról viszont, amely ekkor következett be, soha nem szerzett tudomást.

Az történt ugyanis, hogy az ügynök előbb egy héten át szemmel tartotta a stockholmi postafiókcímet, azután ugyanennyi ideig Celestine szüleinek házát. Mindkét esetben minden kézzelfogható eredmény nélkül.

Amikor a Norrtälje közelében lévő, harmadik, legkevésbé valószínű célpont került volna sorra, az ügynök főnöke Tel Avivban megelégelte a dolgot. A főnök azt mondta, ha jól látja, az ügynököt egyre inkább a személyes bosszúállás vezérli, márpedig a Moszadnak ennél azért ésszerűbb kritériumok alapján kell működnie. Egy profi fegyvertolvaj nem egy svéd erdőben rejtőzik el az atombombájával. Ügynök B-nek haza kell térnie. Most. Nem rövid időn belül. Azonnal.

ÖTÖDIK RÉSZ

Ha nem figyel rád, akihez beszélsz, légy türelmes.

Lehet, hogy csak meg van hűlve az egyik fülére.

MICIMACKÓ

17. FEJEZET

Az ember másolatának veszélyességéről

Dél-Afrikában az történt, hogy egy terrorizmusért elítélt férfit huszonhét év után kiengedtek a börtönből, Nobel-békedíjat adtak neki, és megválasztották az ország elnökének.

Sjölidában, ezzel nagyjából egy időben, szinte semmi nem történt.

Teltek-múltak a napok, a hetek, a hónapok. A nyár őszbe fordult, azután tél lett, majd kitavaszodott.

Nem zavarták meg a nyugalmat külföldi titkosszolgálatok dühös ügynökei sem (az egyik a Balti-tengerben tartózkodott, kétszáz méteres mélységben, a másik magányosan üldögélt az íróasztalánál, Tel Avivban).

Nombeko és Holger2 egy időre teljesen száműzték gondolataikból a bombát és az egyéb bonyodalmakat. Sétálgattak az erdőben, gombát gyűjtöttek, horgászni jártak az öbölbe Gertrud öreg ladikjával – nyugalom költözött az életükbe.

Amikor visszatért a meleg, Gertrudtól engedélyt kaptak arra is, hogy újra életre keltsék a krumpliföldeket.

A traktor és a többi gép nem a legkorszerűbb típusúak voltak, de Nombeko számításokat végzett, és arra az eredményre jutott, hogy a krumplitermesztés évente kétszázhuszonötezer-hétszázhuszonhárom koronát hozhat a konyhára, és azzal a járulékos haszonnal is jár, hogy Holger1 és Celestine elfoglalja magát valamivel (ostobaságok kieszelése helyett). A vidéki nyugalom élvezetén túl nem árt, ha van egy kis bevételük is, most, hogy füstbe ment mind a párnakereskedelem, mind a tizenkilenc egész hat tized millió.

Már leesett az első hó, amikor 1995 novemberében Nombeko újra szóba hozta az ő Holger2-jének a jövőjük örök kérdését.

– Jól megvagyunk itt, ez nem vitás – mondta hosszú vasárnapi sétájuk közben.

– Bizony, jól – bólintott rá Holger2.

– Kár, hogy egyikünk sem létezik igazán – folytatta Nombeko.

– A bomba a ládában viszont igen – mondta Holger2.

És újra megbeszélték, amit már sokszor megbeszéltek: hogyan lehetne véglegesen megváltoztatni mind a két állapotot.

Bárhogy forgatták is, mindig ugyanoda lyukadtak ki: a bombát mégsem adhatják át valamelyik önkormányzati képviselőnek Norrtäljében. Közvetlen kapcsolatot kell találniuk a legfelső körökkel.

– Hívjam fel újra a miniszterelnököt? – vetette fel Holger2.

– Mire mennél vele? – kérdezte Nombeko.

Eddig háromszor beszéltek már két különböző titkárság-vezetővel, és kétszer ugyanazzal az udvarnaggyal – és mindig ugyanazt a választ kapták. A miniszterelnök és a király nem áll csak úgy szóba akárkivel. Az előbbi talán hajlandó volna rá, ha levélben tájékoztatnák róla, miről van szó, de Nombeko és Holger2 idegenkedett ettől a megoldástól.

Nombeko újra elővette régi ötletét, miszerint Holger2-nek tovább kellene tanulnia testvére nevében, és aztán állást vállalnia a miniszterelnök környezetében.

Most már nem az volt az alternatíva, hogy maradnak a bontásra ítélt házban, amíg össze nem dől magától, mert a ház már eltűnt a föld színéről. Az új alternatíva a krumplitermesztés volt Sjölidán. Szívesen foglalkoztak vele, de jövőképnek azért kevés.

– A diplomát sem lehet egyik napról a másikra megszerezni – mondta Holger. – Nekem legalábbis nem, legfeljebb neked. Nekem biztosan eltart néhány évig. Hajlandó vagy kivárni?

Hát persze. Az idő így is, úgy is telik, Nombeko már hozzászokott az évek múlásához. Bizonyára ezután sem lesz másképp. A norrtaljei könyvtárnak például még egyáltalán nem ért a végére. A fél szemét pedig állandóan rajta kell tartania két kiszámíthatatlan társukon és az öregasszonyon. Meg a krumpliföldekre is oda kell kicsit figyelnie.

– Közgazdaságtan? – kérdezte Holger2. – Vagy államigazgatás?

– Akár mind a kettő – mondta Nombeko. – Ha egyszer belejössz. Szívesen segítek. Számokban jó vagyok.

*

Holger2 a rákövetkező tavasszal nekifutott az egyetemi felvételi vizsgának. Az esze és a lelkesedése magas pontszámot ért, és ősszel megkezdte a stockholmi egyetemen közgazdaság-tudományi és államigazgatási tanulmányait. A két szak órái néha ütköztek egymással, ilyenkor Nombeko ült be a közgazdasági témájú előadásokra, majd este elmondta neki, miről szólt az előadás, többnyire szóról szóra, néha kommentárokat fűzve azokhoz a kérdésekhez, melyekbe az előadást tartó Bergman professzor vagy Järegård docens kissé belegabalyodott.

Holger1 és Celestine segítettek a krumplitermesztésben, és rendszeresen feljártak Stockholmba, az ottani anarchista egyesület összejöveteleire. Ebbe Holger2 és Nombeko is beleegyezett, azzal a feltétellel, hogy nyilvános rendezvényeken nem vehetnek részt. Az anarchisták, nevükhöz híven, nem vezettek tagnyilvántartást. Holger1 és Celestine éppen annyira őrizhette meg anonimitását, amennyire a helyzet megkívánta.

Mind a kettőjüket elégedettséggel töltötte el, hogy olyan hasonló gondolkodású emberek társaságában lehetnek, akik lényegében mindennel elégedetlenek.

A kapitalizmust le kell rombolni, de nem kell kímélni a többi izmust sem. A szocializmust sem. A marxizmust sem, ha még egyáltalán létezik. És persze a fasizmust és a darwinizmust sem (e kettőt lényegében azonosnak tekintették egymással). A kubizmus viszont megmaradhat, de csak akkor, ha nem bástyázzák körbe különféle szabályokkal.

A királynak is mennie kell, természetesen. Valaki a csoportban felvetette az alternatívát, hogy mindenki, aki akar, lehessen király, de ez ellen többen is tiltakoztak, nem utolsósorban Holger1 is. Mi szükség a királyra? Hiszen még egy is sok belőle.

És ki hitte volna: ha Holger1 szólásra emelkedett, az anarchisták figyelmesen hallgatták. Akárcsak Celestinét, amikor elmondta, hogy egész felnőttéletében hű maradt saját, különbejáratú politikai formációjához, az „Úgy szar, ahogy van” párthoz.

Holger1 és Celestine hazatalált.

*

Nombeko úgy gondolta, ha már krumplit kell termesztenie, annak is meg kell adni a módját. Gertruddal jól megértették egymást. Az öregasszony a cégnév miatt morgott ugyan, de máskülönben nem volt kifogása ellene, hogy Nombeko az ő nevében bejegyeztesse a Virtanen Grófnő Kft.-t.

A forgalom felfuttatása érdekében együttes erővel nekiláttak a saját földjük szomszédságában található krumpliföldek felvásárlásának. Gertrud pontosan tudta, melyik környékbeli gazda az, aki már öreg, és elege van a munkából. Átbiciklizett hozzájuk egy tálca almás pitével és egy termosz kávéval, és a gazda földje még a második csésze kávé elfogyasztása előtt tulajdonost cserélt. Nombeko ezután felértékeltette az újonnan vásárolt parcellát, majd a térképre berajzolt egy udvarházat, és az értékelés végösszegét megtoldotta két nullával.

A Virtanen Grófnő Kft. ezzel a módszerrel majdnem tízmilliós kölcsönt tudott felvenni a százharmincezerre értékelt földterületre. A kölcsönből, több tálca almás pite és több termosz kávé bevetésével, Nombeko és Gertrud további földeket vásárolt. Két év után a földbirtok mérete alapján Gertrud lett a környék legnagyobb krumplitermesztője, de az adóssága legalább ötször nagyobb volt, mint a teljes forgalma.

Most már csak magát a termelést kellett felfuttatni. A cégnek Nombeko hitelfelvételi módszerének köszönhetően nem volt készpénzgondja, a gépparkja viszont kicsi volt és elavult.

A probléma kiküszöbölése érdekében Nombeko beültette Gertrudot a volán mögé, és kettesben elmentek Västeråsba, a Pontus Widén Mezőgazdasági Gépforgalmazó Kft.-be. Nombeko Gertrudra bízta a tárgyalást az üzletkötővel.

– Jó napot, jó napot. Gertrud Virtanen vagyok Norrtäljéből, van egy kis krumpliföldem, és ami megterem rajta, el is adom.

– Értem – mondta az üzletkötő, miközben nem értette, mi köze lehet neki ennek a Virtanen nevű öregasszonynak a földjéhez; nála a legolcsóbb gép is nyolcszázezer koronába kerül.

– Jól tudom, hogy van mindenféle gépe a krumplitermesztéshez? – kérdezte Gertrud.

Az üzletkötő úgy érezte, hosszú és teljesen hiábavaló beszélgetés előtt áll, és igyekezett minél hamarabb túlesni rajta.

– Hát igen, van rendsodró gépem, négy-hat- és nyolcsoros ültetőgépem, négy járókerekes bakhátfeltöltőm és szárhúzóm, egy-és kétsoros kiszedőgépem. Ha asszonyom a teljes csomagot veszi meg, engedményt kap az árból.

– Engedményt? Helyes. És mennyi volna a csomagár?

– Négy egész kilenctized millió – hangsúlyozta gonosz elégedettséggel az üzletkötő.

Miközben Gertrud az ujjain számolgatott, az üzletkötő végleg elvesztette a türelmét.

– Az a helyzet, asszonyom, hogy nincs időm itt a...

– Kérek mindegyikből kettőt – mondta Gertrud. – Mikorra tudja szállítani?

*

Ami a következő hat évben történt, az egyszerre volt sok és kevés. Kinn a nagyvilágban Pakisztán csatlakozott a nukleáris fegyverrel rendelkező országok exkluzív klubjához, mivel meg kellett védenie magát a szomszédos Indiától, amely huszonnégy évvel korábban hasonlóképp védte meg magát Pakisztántól. A két ország viszonya ennek megfelelően alakult.

Jóval nyugodtabb volt a helyzet az immár atomhatalomnak nevezhető Svédországban.

Holger1 és Celestine elégedettek voltak az elégedetlenségükkel. Minden héten tettek valamit a jó ügy érdekében. Nem tüntettek, nem jelentek meg a nyilvánosság előtt, de annál nagyobb aktivitást fejtettek ki titokban, a háttérben. Ahányszor csak alkalom nyílott rá, anarchista jelszavakkal firkálták tele a nyilvános illemhelyek falait, titokban röpcédulákat ragasztottak ki a közintézmények és múzeumok folyosóin. Legfőbb politikai üzenetük az volt, hogy pokolba a politikával, de Holger1 gondoskodott róla, hogy időről időre a király is megkapja a magáét.

A politikai látszattevékenységen kívül Holger1 és Celestine rendszeresen dolgozott a krumpliföldeken is. Fizetést is kaptak érte, a pénzre szükségük volt. Az alkoholos tollakat, a festékszórókat, az öntapadós címkéket nem adják ingyen.

Nombeko igyekezett szemmel tartani hóbortos társait, de Holger2-t nem akarta feleslegesen nyugtalanítani. Holger2 már az ő segítsége nélkül is okos, szorgalmas és elégedett diák volt. És ha Holger2 elégedett volt, maga is úgy érezte, hogy oka van az elégedettségre.

Érdekes volt látni, hogy Gertrud mennyire kivirágzik – talán nem túlzás ilyet állítani – a szinte teljes egészében eltékozolt, elpocsékolt élete romjain. Hiszen tizennyolc éves volt, amikor leitatta narancsszörpös pálinkájával és egyúttal teherbe is ejtette egy mocskos disznó. És egyedül nevelte fel gyermekét, miután előbb az anyját vitte el a rák, és miután Tapio papát is halálra fagyva találták meg 1971-ben, egy téli reggelen Norrtälje első bankjegy-automatájánál, melynek pénzkiadó nyitásába az előző este beszorultak az ujjai.

Krumplitermesztő volt, anya és nagyanya. Aki szinte semmit nem látott a világból. Aki gyakran elképzelte, milyen más lett volna minden, ha a nagyanyja, a nemes Anastasia Arapova nem küldte volna istentelen módon Helsinkibe Tapio papát csak azért, hogy ő maga Istennek szentelhesse életét.

Ha nem úgy alakul minden, ahogy alakult. Nombeko felfogta, hogy Gertrud nem akarja teljesen ízekre szedni apja élettörténetét. Hiszen akkor lehet, hogy semmi nem marad belőle. A krumpliföldön kívül.

Unokája visszatérése és Nombeko jelenléte mindenesetre felpezsdítette Gertrud életét. Látszott, mennyire elemében van a közös vacsorákon, melyeket többnyire maga állított elő. Ha kellett, csirkét vágott, és megsütötte. Vagy hálóval csukát fogott, hogy este tormaszósszal feltálalhassa. Egyszer a kertben lelőtt egy fácánt Tapio papa vadászpuskájával, maga is meglepődött, hogy a puska, amivel apja szarvasokra lődözött, még mindig működik. És hogy el is találja vele a madarat. Amiből egyébként a szétszóródott színes tollakon kívül nem maradt semmi.

A Föld egyenletes tempóban forgott tovább a Nap körül, kiszámítható sebességgel és kiszámíthatatlan kedélyállapotban, mint mindig. Nombeko mindent elolvasott, ami elébe került. És esténként, a vacsoránál rendszeresen összefoglalta az aznapi híreket. Az év nevezetes eseményei közé tartozott az a nap, amikor Oroszországban Borisz Jelcin bejelentette, hogy visszavonul. Svédországban azzal tette magát országosan ismertté, hogy hivatalos látogatása során részegen a szénerőművek azonnali leállítását követelte – Svédországban, ahol egyetlen szénerőmű sem működik.

Izgalmas fordulatokat hozott a világ legfejlettebb államában az elnökválasztás: hetekig tartott, amíg a legfelső bíróság 5-4 arányban úgy döntött, hogy az veszít, aki több szavazatot kapott. Így lett George W. Bushból az Egyesült Államok elnöke, Al Gore-ból pedig környezetvédelmi aktivista, akinek fellépései még a stockholmi anarchistákat sem érdekelték. Bush egyébként nem sokkal később megtámadta Irakot, hogy kiüsse Szaddám Huszein kezéből a fegyvereit, melyekkel nem rendelkezett.

A kevésbé fontos hírek közé tartozott az egykori osztrák testépítő története, aki Kalifornia kormányzója lett. Nombeko nem minden szívfájdalom nélkül nézte fényképét az újságban, melyen a kormányzó felesége és négy gyermeke társaságában széles mosollyal néz a kamerába. Igazságtalannak érezte, hogy egyeseknek sok is adatik abból, amiből másoknak semmi. Pedig ekkor még nem is tudta, hogy a szóban forgó kormányzónak sikerült egy ötödik gyereket is összehoznia a saját házvezetőnőjével.

Mindent egybevetve reményteli és többé-kevésbé boldog idők járták ekkor Sjölidában, miközben a világ úgy viselkedett, mint általában mindig.

A bomba pedig maradt, ahol volt.

*

2004 tavaszán jövőjük felhőtlenebbnek látszott, mint valaha. Holger2 végzés előtt állt az államigazgatási szakon, közgazdaságtanból pedig doktorálni készült. Disszertációjának ötlete öngyógyító gondolatként pattant ki a fejéből. Mindig is nyomasztotta a bomba jelenlétének tudata, az eshetőség, hogy bűnrészes lehet egy fél ország és egy egész nemzet elpusztításában. A lelki terhet csak úgy bírta elviselni, hogy az alternatív helyzetet kezdte elemezni, és arra a felismerésre jutott, hogy szigorúan csak gazdasági szempontokból nézve Svédország és a világ feltámadhat poraiból. Ezért kapta doktori értekezése a következő címet: Az atombomba mint növekedési tényező: a nukleáris katasztrófa dinamikus előnyei.

Holger álmatlan éjszakáit a hátrányai okozták, melyeket már sokan és sokszor elemeztek, feldolgoztak és megírtak. A kutatók szerint, ha India és Pakisztán nukleáris fegyverekkel akarná rendezni egymás közötti vitás kérdéseit, az húszmillió ember halálát okozná, és a viszályban felhasznált kilotonnák még meg sem haladnák azt a nagyságrendet, mely neki és Nombekónak is a rendelkezésére áll a fészerben. A számítógépes modellezés kimutatta, hogy annyi füst kerülne a sztratoszférába, hogy tíz évig tartana, amíg a napsugarak újra akadálytalanul áttörhetnének rajta. És nemcsak a két ellenségeskedő országban, hanem az egész világon.

De ez volna a pillanat – gondolta Holger2 –, amikor a piacgazdaság dinamikája diadalt aratna. A pajzsmirigyrák kétszáz százalékos növekedésének köszönhetően csökkenne a munkanélküliség. Óriási népvándorlás indulna meg a napfényes üdülőparadicsomokból (melyek napfény nélkül maradnának) a világ nagyvárosaiba, ami bérszínvonal-csökkenést és bérkülönbség-növekedést okozna. A jól fejlett piacok egyik pillanatról a másikra fejletlenné válnának, ami viszont növelné a fejlődés dinamikáját. A napelemek gyártásának kínai monopóliuma például elvesztené létjogosultságát.

India és Pakisztán egyesült erővel az üvegházhatás rohamos növekedését is megállíthatná. Az esőerdőirtás és a szénhidrogén alapú energiatermelés akadálytalan folytatása éppen ellensúlyozná a föld hőmérsékletének azt a kéthárom fokos csökkenését, amit a két ország közötti atomháború okozna.

Ezek a gondolatok tartották a felszínen Holger2-t. Nombeko és Gertrud eközben felfuttatta a krumplitermesztést. Szerencsés módon hátszelet kaptak hozzá Oroszországból, ahol néhány éven át folyamatosan rossz volt a termés. És Svédországból is, ahol az egyik legismertebb (tehát különösebb érdemekkel nem rendelkező) tévésztár a következetes CSK (Csak Krumpli) étrendnek tulajdonította alakjának újonnan visszanyert karcsúságát.

Bejelentésének hatása azonnal érezhető változást eredményezett. A svédek ettől kezdve több krumplit ettek, mint valaha.

A korábban súlyosan eladósodott Virtanen Grófnő Kft. egy csapásra megszabadult adósságaitól. Holger2-t pedig már csak néhány hét választotta el a záróvizsgáitól, és attól, hogy kitűnő diplomájával a tarsolyában elindulhasson álláskereső útjára, melynek végén négyszemközt találkozhat majd a svéd miniszterelnökkel. Akit egyébként nemrég megint lecseréltek. Most Göran Persson volt a neve. De akárcsak a többit, telefonon őt sem lehetett elérni.

Egyszóval: a nyolcéves terv a megvalósulás küszöbére ért. Minden az eltervezett úton haladt előre. És minden jel arra mutatott, hogy így is halad tovább. Az érzés, hogy most már semmi nem jöhet közbe, hasonló volt ahhoz, amit Ingmar Qvist érzett közvetlenül a nizzai utazása előtt.

Ahol aztán V. Gusztáv jól ellátta a baját.

*

2004. május 6-án, kedden kellett elhozni az ötszáz legújabb röplapot a solnai nyomdából. Holger1 és Celestine úgy érezte, ezúttal sikerült egy különleges darabot előállítaniuk. A röplapra a király képe mellé egy farkas fotóját helyezték. A kép alatti szöveg összehasonlította a svéd farkasfajtákat az európai királyi házakkal. Az utódlás problémája volt bennük a közös.

Az egyik esetben az orosz farkasok betelepítése lett volna a megoldás. A másik esetben a család kilövése. Vagy deportálása Oroszországba. A szerzők bartert javasoltak egy királyi családtag-egy farkas alapon.

Amikor a solnai nyomdából megjött az üzenet, Celestine azonnal indulni akart a röplapokért, hogy még lehetőleg aznap elkezdhessék kiragasztani őket a különféle közintézmények falaira. Holger1 sem akart várni, de azt mondta, hogy a testvére erre a keddre már lefoglalta a kocsit. Ellenvetését Celestine lesöpörte az asztalról.

– A kocsi a miénk is, nem csak az övé. Gyere, kedvesem, induljunk. Nekünk az egész világot kell kiforgatnunk a sarkaiból.

Ugyanez a kedd, 2004. május 6. lett volna a tervek szerint Holger2 életének is talán a legnagyobb napja. A doktori védés időpontja délelőtt tizenegyre volt kitűzve.

Amikor Holger2 öltönyben és nyakkendőben, nem sokkal reggel kilenc után elindult, hogy beüljön a Blomgren házaspár öreg Toyotájába, az autót nem találta a helyén.

Rögtön sejtette, hogy csakis a balfácán testvére vihette el, nyilván Celestine felbujtására. Mivel Sjölidában nem volt lefedettség, nem működött a mobil, nem tudta mindjárt felhívni őket, hogy azonnal forduljanak vissza. Nem tudott taxit rendelni sem. Az országút, ahol, ha nem is megbízhatóan, de már működött volna a mobil, jó ötszáz méternyire volt a háztól. Ötszáz métert futni most nem lett volna ajánlatos, mégsem érkezhet átizzadtan a saját védésére. Úgyhogy a traktorra ült fel.

Kilenc óra huszonötkor végre sikerült felhívnia őket. Celestine szólt bele a telefonba.

– Tessék? Halló?

– Elvittétek a kocsit?

– Mi van? Te vagy az, Holger?

– Arra felelj, amit kérdeztem, vaze! Azonnal szükségem van a kocsira! Fontos dolgom van a városban tizenegykor.

– Nanana – mondta Celestine. – A te dolgaid talán fontosabbak, mint a mieink?

– Ezt nem mondtam. De lefoglaltam a kocsit. Forduljatok vissza, a rohadt életbe. Nincs időm.

– Istenem, de csúnyán beszélsz.

Holger2 átgondolta a helyzetet. Taktikát váltott.

– Édes, kedves Celestine. Üljünk egyszer le, és beszéljük meg ezt a dolgot az autóval. És hogy ki foglalta le magának a mai napra. De kérlek, fordulj vissza, és vegyél fel. Ez a mai találkozóm tényleg nagyon fontos...

Celestine ekkor nyomta ki a telefonját.

– Mit mondott? – kérdezte Holger1, aki a volán mögött ült.

– Azt mondta, „édes, kedves Celestine, üljünk egyszer le, és beszéljük meg ezt a dolgot az autóval”. Nagyjából ennyit.

Holger1 a választ nem érezte fenyegetőnek, pedig tartott a testvére reakciójától.

Holger2 kinn állt az országúton, öltönyben, kétségbeesetten, több mint tíz percig, hátha felveszi egy arra haladó autó. A terv sikeréhez az kellett volna, hogy egyáltalán elhaladjon az úton egy-két autó, ez azonban nem következett be. Amikor Holger2 rájött, hogy már rég taxit kellett volna hívnia, eszébe jutott, hogy a kabátja a pénztárcájával az előszobában maradt, a fogason. Százhúsz koronával a zakózsebében úgy döntött, hogy a traktorral bemegy Norrtäljébe, és onnan busszal megy tovább. Valószínűleg gyorsabb lett volna, ha visszafordul, magához veszi a pénztárcáját, újra kimegy az útra, és hív egy taxit. Vagy még inkább: ha előbb hív egy taxit, és amíg jön a taxi, a traktorral visszamegy a pénztárcájáért.

De bármilyen tehetséges volt is egyébként Holger2, a stresszt nem sokkal jobban bírta, mint annak idején a néhai fazekas. Legjobb úton van afelé, hogy lemaradjon a saját doktori védéséről. Sokéves munka után. Ez szinte felfoghatatlan.

Pedig ez még csak a kezdet volt.

Holger2-nek ezen a napon először és utoljára akkor volt parányi szerencséje, amikor Norrtäljében a traktorjáról átszállt a buszra. Az utolsó előtti pillanatban sikerült a busz elé kanyarodnia, és elállnia az útját. A sofőr leszállt, hogy jól lehordja a traktor vezetőjét, de visszafogta magát, amikor látta, hogy nem egy bunkó paraszt vezeti a traktort, ahogy gondolta, hanem egy öltönyt, nyakkendőt és lakkcipőt viselő, jól fésült úriember.

A buszról azután Holger felhívta az egyetem rektorát, Berner professzort, elnézést kért tőle, és elmondta, hogy a körülmények rendkívül balszerencsés alakulása miatt körülbelül fél órát késni fog.

A professzor mogorván azt válaszolta, hogy a késés a doktori védésekről nem tartozik az egyetem hagyományai közé, de ha így alakult, nincs mit tenni. Megígérte, hogy megpróbálja maradásra bírni az opponenseket és a közönséget is.

*

Holger1 és Celestine, miután átvették a röplapokat, egyenesen Stockholmba mentek. Celestine, aki kettőjük közül a stratégiáért felelt, úgy döntött, hogy első célpontjuk a Természettudományi Múzeum legyen. Ott ugyanis egy egész termet szentelnek Charles Darwinnak, és az evolúció elméletének. Darwin a „survival of the fittest” fogalmát voltaképpen egy kollégájától lopta, és azt akarta vele kifejezni, hogy a természetben az erősek maradnak meg, és a gyengék pusztulnak el. Darwin tehát fasiszta volt, és ezért most, százhúsz évvel a halála után, büntetést érdemel. Hogy a saját röplapjuk is fasisztoid vonásokkal van tele, az nem jutott eszükbe. Nekik

most röplapokat kell kiragasztaniuk. Titokban. Mindenütt, az egész múzeumban. A szent anarchia nevében.

Meg is tették, baj nélkül. Holger1 és Celestine zavartalanul dolgozhatott. A svéd múzeumokban ritkán tolonganak a nézők.

Következő célpontjuk a stockholmi egyetem volt, amely alig kőhajításnyira van a múzeumtól. Celestine a női mosdókat vállalta, a férfi mosdókat Holgerre bízta. Mindjárt az elsőben megtörtént a baj. Holgert az ajtóban megállították.

– Nocsak, már itt is van? – kérdezte Bemer professzor.

És már vitte is magával a csodálkozó Holger1-et végig a folyosón a 4-es számú előadóterembe, miközben Celestine folytatta a munkáját az épület női mosdóiban.

Holger1-nek fogalma sem volt róla, mi történik vele, de egyszer csak egy előadói pulpituson találta magát mintegy ötvenfős közönség előtt.

Berner professzor angol nyelvű bevezetőt tartott, sok nehéz szót használt benne, Holger nehezen követte. Úgy látszott, azt várják tőle, mondjon valamit az atomrobbanások hasznosságáról. Vajon miért?

De miért ne? Szívesen beszél róla, még ha az angolsága nem tökéletes is. Nem is az a fontos, mit mond, hanem hogy mit akar mondani?

Holger1 krumpliszedés közben sokszor elábrándozott, és arra jutott, a svéd királyi családot, ha nem akarnak önként lemondani a trónról, legjobb volna kitelepíteni a lappföldi pusztaságba, és a bombát ott felrobbantani. Ez a megoldás nem követelné ártatlan emberek életét, és az okozott kár is minimális volna. Ha pedig a detonáció következtében megemelkedik az átlaghőmérséklet, az ott fent, északon, ahol általában farkasordító hideg van, kifejezetten jól jönne.

Ilyen gondolatokat hordozni talán már önmagában sem egyértelműen üdvös dolog. Holger1 ráadásul most még az előadói pulpituson is megfogalmazta őket.

Az első opponensi véleményt Lindkvist professzor, a vaxjői Linné Egyetem tanára vezette elő. Már Holger beszéde közben lapozgatni kezdte feljegyzéseit. Lindkvist is angolul beszélt, és azzal a kérdéssel kezdte felszólalását, hogy az imént hallottakat vajon lehet-e valamiféle bevezetőnek tekinteni az ezután kifejtendő részekhez.

Bevezetőnek? Hát, így is lehet mondani. A királyi család távozása vezetné be a köztársaság születését és kialakulását. Vagy mire gondol az úr?

Lindkvist professzor arra gondolt, hogy igazából nem érti ezt a felvezetést, de a maga részéről erkölcstelen dolognak tartja egy egész királyi ház likvidálását. Függetlenül attól, hogy ezt Qvist úr milyen módszerrel kívánja elérni.

Holger ezt a megjegyzést sértőnek érezte. Ő nem gyilkos! Abból indult ki, hogy a király és az egész pereputtya lemond a trónról és az előjogairól. A nukleáris fegyver bevetése csak abban az esetben jön szóba, ha a király nem hajlandó lemondani, ebben az esetben viszont az ő döntéséről volna szó, semmi másról.

Mivel Lindkvist professzor nem kommentálta az utóbbiakat (bizonyára a beszédhibája miatt), Holger úgy döntött, okfejtését megtoldja még egy gondolattal, nevezetesen annak az alternatívának a felvetésével, hogy vagy senki ne lehessen király, vagy bárki.

– Én magam nem pártolom az utóbbi lehetőséget, csak felvetem, mint érdekes gondolatot – mondta Holger1.

Lindkvist professzor valószínűleg ezt sem kívánta kommentálni, mert könyörgő tekintettel nézett Berner kollégára, aki eközben azon gondolkodott, érezte-e magát olyan szerencsétlennek valaha is, mint ebben a pillanatban. Ezt a védést eredetileg bemutatónak szánták, főként a közönség soraiban helyet foglaló két illusztris vendég, Lars Leijonborg, felsőoktatással és kutatással foglalkozó svéd miniszter és újonnan kinevezett francia kollégája, Valérie Pécresse számára.

A két miniszter egy régóta kidolgozott, közös képzési program létrehozásán fáradozott, mely magába foglalta volna a mindkét fél által elismert diploma bevezetésének lehetőségét. Leijonborg személyesen kérte fel Berner professzort, tegyen javaslatot egy alkalmas disszertációra, melynek védésén francia miniszterkollégájával együtt maga is jelen lehetne. A professzor azonnal a legjobb diákját, Holger Qvistet ajánlotta.

És most tessék.

Berner úgy döntött, véget vet a spektákulumnak. Nyilvánvalóan tévedett, amikor éppen erre a doktoranduszra esett a választása. Legjobb volna, ha a jelölt minél gyorsabban távozna az előadói pulpitusról. Aztán a teremből is. Magáról az egyetemről is. Sőt, az országból is.

Mivel mondandóját megint angolul adta elő, Holger1 nem értette meg pontosan.

– Fejtsem ki az érvelésemet még egyszer?

– Nem, erre semmi szükség – mondta Berner professzor. – Az elmúlt húsz percben tíz évet öregedtem, de előtte is elég öreg voltam már, nekem ennyi elég. Távozzon, csak erre kérem.

Holger1 eleget tett kérésének. Kifelé menet eszébe jutott, hogy az imént tulajdonképpen megjelent a nyilvánosság előtt, pedig megígérte testvérének, hogy ezt nem teszi. Most dühös lesz rá? Jobb, ha nem mondja el neki?

A folyosón megpillantotta Celestinét. Belekarolt, és azt mondta, jobb, ha máshol folytatják. Majd útközben elmagyarázza, miért.

Holger2 öt perccel később futva érkezett meg ugyanerre az egyetemre. Berner professzor épp befejezte mentegetőzését a svéd miniszternek, aki ugyanezt tette francia kollégájának, ak i erre azt felelte, hogy ez előbbiek fényében úgy látja, ha a felsőoktatás területén Svédország egyenrangú partnert keres az együttműködéshez, Burkina Fasóhoz kellene fordulnia.

Ekkor pillantotta meg a professzor az átkozott Holger

Qvistct a folyosón. Azt képzeli ez a szemtelen alak, ha öltönyt vesz fel a farmer helyett, minden meg van neki bocsátva?

– Őszintén bocsánatot kérek, igazán sajnálom... – mondta még lihegve a jól öltözött Holgcr2.

Berner professzor félbeszakította, és közölte vele, nem bocsánatot kell kérnie, hanem el kell tűnnie innen. Lehetőleg egyszer s mindenkorra.

– A védése véget ért, Qvist. Hazamehet. És ezentúl más témán gondolkozzon: a saját léte nemzetgazdasági kockázatain.

*

Holger2 nem tudta megvédeni disszertációját. De egy egész napjába telt, amíg megértette, mi történt, és még egy egész napjába, amíg az ide vezető események sorozatát is világosan látta. Nem hívhatta fel professzorát, nem mondhatta el neki, mi történt, hogy éveken át másvalaki neve alatt folytatta tanulmányait, és ez a másvalaki épp a védés napján akarta átvenni tőle a helyét. Nem ment volna semmire, csak még jobban összekuszálta volna a szálakat.

Holger2 legszívesebben megfojtotta volna testvérét. De nem tudta megtenni, mert amikor végre mindent megértett, testvére épp az anarchisták egyesületének szombati gyűlésén vett részt. És mire Holger1 és Celestine délután hazaérkezett, Holger2 lelkiállapota már a depresszió fázisába került.

18. FEJEZET

Egy időszaki kiadvány átmeneti sikeréről

és egy miniszterelnök váratlan elérhetőségéről

Bármennyire maga alatt volt is Holger2, egy hét után úgy érezte, mégsem töltheti ágyban élete hátralevő részét. Nombekónak és Gertrudnak segítségre volt szüksége a betakarításban. Ebben egyébként Holger1 és Celestine is hasznossá tudta tenni magát, a vállalkozás működése szempontjából tehát okot szolgáltattak rá, hogy ne fojtsa meg mind a kettőjüket.

Sjölidában az élet visszatért a régi kerékvágásba, hetente többször együtt is vacsoráztak. De az asztalnál feszültebb volt a hangulat, mint régen, pedig Nombeko igyekezett elterelni a gondolataikat. Továbbra is beszámolt a társaságnak, hogy mi történt és mi történik a nagyvilágban. Egy este például elmondta, hogy Harry herceg Angliában náci ruhába öltözve jelent meg egy partin (amiből majdnem akkora botrány lett, mint néhány évvel később abból, hogy ruha nélkül jelent meg egy partin).

– Látjátok, ennyi értelme van a monarchiának – jegyezte meg az ügy kapcsán Holger1.

– Hát igen – mondta Nombeko. – Dél-Afrikában a demokratikusan megválasztott nácik legalább otthon hagyták az egyenruhájukat.

Holger2 nem mondott semmit. Még azt se mondta a testvérének, hogy menjen a pokolba.

Nombeko érezte, hogy változtatni kell eddigi életükön. Leginkább valami új ötletre lett volna szükségük. Az első újdonság az volt, hogy vevő jelentkezett a krumplicégre.

A Virtanen Grófnő Kft. ekkor már kétszáz hektáron termelt krumplit, modern gépparkkal rendelkezett, jó forgalma volt, szép eredményeket ért el, és nem voltak adósságai. Működésére felfigyelt Közép-Svédország legnagyobb krumplitermesztője, aki osztott, szorzott, és hatvanmilliós vételi ajánlatot tett a cégre.

Nombeko úgy számolt, hogy a svéd krumpli-boom a végéhez közeledik. A krumplidiétán élő celeb újra meghízott, és az ITAR-TASS hírügynökség jelentése szerint újra felívelőben van az orosz krunjplitermelés.

Függetlenül attól, hogy amúgy sem Gertrud krumplicége jelentette életük értelmét, az üzleti ajánlat előnyösnek látszott.

Nombeko felvázolta a helyzetet a cég formális tulajdonosának, aki azt mondta, maga is szívesen foglalkozna már valami mással. Nagyon elege van a krumpliból.

– Hallottam mostanában valamiről, amit spagettinek hívnak – morfondírozott Gertrud. – Létezik ez?

Igen, bólintott Nombeko. Egy ideje már létezik. Körülbelül a tizenkettedik századtól kezdve. De nem könnyű dolog a termesztése. Szerinte valami mást kellene kezdeniük a pénzükkel.

Hirtelen eszébe is jutott valami.

– Mit szólna hozzá, Gertrud, ha lapot indítanánk?

– Lapot? Nagyszerű ötlet! És mi lenne benne?

*

Holger Qvist a nyilvánosság szemében elvesztette becsületét, Stockholm egyetemére többé a lábát sem tehette be. De a tudását, az átfogó közgazdasági és államigazgatási ismereteit nem vesztette el. És Nombeko sem tekintette magát teljesen tudatlannak. A kulisszák mögött tehát mind a ketten dolgozhattak.

Nombeko okfejtésével Holger2 lényegében egyetértett. De miféle kulisszákról beszél? És mi ennek az egésznek az értelme?

– Az értelme, kedvesem, az – mondta Nombeko –, hogy végre megszabaduljunk a bombától.

A Svensk Politik (Svéd Politika) című lap első száma 2007 áprilisában jelent meg. A költséges folyóiratot tizenötezer példányban állították elő, és ingyen juttatták el a hatalmi elit tagjaihoz szerte az országban. Hatvannégy oldal tömény tartalom, semmi hirdetés. Az üzlet nem ígért megtérülést, de nem is ez volt a célja.

A vállalkozásra a Svenska Dagbladet és a Dagens Nyheter is felfigyelt. A lapot a nyolcvanéves, különc Gertrud Virtanen adta ki, aki régebben krumplitermesztéssel foglalkozott. Az idős hölgy nem ad interjút, de saját rovata van a lapban a második oldalon, melyben bemutatja a lap szerkesztési alapelveit, aminek az a lényege, hogy a cikkek és elemzések mind aláírás nélkül jelennek meg. Vagyis a tartalma alapján kell megítélni minden szöveget.

A felelős kiadó, Gertrud Virtanen személyén kívül a lap legérdekesebb vonása az volt, hogy – érdekes volt. Az első számot a legtöbb svéd újság vezércikkben méltatta. A fontosabb írások egyike a Svéd Demokraták nevű párt működését elemezte, azét a pártét, amely a 2006-os választásokon megduplázta korábbi másfél százalékos eredményét. Az elemzés a folyamatot nemzetközi kontextusba helyezte, nagy tájékozottságról és tárgyismeretről tett tanúbizonyságot, hivatkozott még a nácizmus egykori afrikai térhódítására is. A végkövetkeztetése meglehetősen drámaira sikerült: noha nehéz elképzelni, hogy egy olyan párt, melynek hívei náci karlendítéssel köszöntik elnöküket, képes lenne annyit finomítani külső megjelenésén, hogy a parlamentbe is bekerüljön, a lehetőségét mégsem lehet kizárni.

Egy másik cikk részletesen elemezte egy esetleges svédországi nukleáris baleset emberi, politikai és gazdasági következményeit. Különösen a számok borzongatták meg az olvasók képzeletét. Harminckétezer új munkahely keletkezne huszonöt év alatt, ha Oskarshamnot újra fel kellene építeni a jelenlegi helyétől ötvennyolc kilométerre, északra.

A cikkeken kívül, melyek szinte maguktól jöttek a világra, Nombeko és Holger2 sok mindent belerakott a lapba, amivel az új, konzervatív miniszterelnököt jobb kedvre deríthették. Például egy történeti visszatekintést az Európai Unióra a Római Szerződés aláírásának ötvenedik évfordulója alkalmából, melynek megünneplésén a szóban forgó svéd miniszterelnök is jelen volt. Továbbá a szociáldemokraták válságának alapos elemzését. A párt 1914 óta a legrosszabb eredményt érte el a legutóbbi választáson, és most új vezetőt választott Mona Sahlin személyében. A cikk szerint, ha Sahlin egyedül a Zöld Párttal köt szövetséget, és távol tartja magát a baloldaltól – elveszíti a következő választásokat. Ha viszont bevonja az együttműködésbe a volt kommunistákat is, és hárompárti szövetséget köt – a választásokat akkor is elveszíti. (Ami azt illeti, mind a kettőt megpróbálta – és ennek következtében a pozícióját is elveszítette).

A szerkesztőséget Stockholm közelében, Kistában rendezték be. Holger2 követelésére Holger1-nek és Celestinének semmi beleszólása nem volt a lap szerkesztésébe. Holger2 ezenkívül krétával egy kétméteres kört is rajzolt az íróasztala köré, és közölte testvérével, hogy soha nem léphet be ebbe a körbe, kivéve, ha a papírkosarat kell kiürítenie.

Tulajdonképpen az irodába sem akarta volna beengedni Holger1-et, de Gertrud valószínűleg nem ment volna bele a projektbe, ha imádott unokája kimarad belőle, azonkívül valami elfoglaltságot mégiscsak kellett biztosítani az eszement ifjú párnak most, hogy megszűnt a krumpliszedés lehetősége.

Gertrudnak, a lap formális tulajdonosának külön szobája volt a szerkesztőségben, ahol jól elüldögélt, és elégedetten szemlélte az ajtajára kiakasztott „Felelős kiadó” feliratú táblát. Nagyjából ez volt minden, amit csinált.

Nombeko és Holger2 úgy tervezte, hogy az első számot 2007 májusában követi a második, a harmadik pedig közvetlenül a nyári szünidő után jelenik meg. Ennyi kell ahhoz – gondolták –, hogy a miniszterelnök hajlandó legyen fogadni Holgert. A Svensk Politik interjút fog kérni tőle. Ő pedig köszönettel igent fog mondani. Ha nem előbb, akkor utóbb, lényeg az, hogy rendesen letegyék a névjegyüket.

Most az egyszer a dolgok jobban alakultak, mint ahogy azt Holger2 és Nombeko elképzelte. A miniszterelnököt ugyanis a washingtoni látogatása előtti sajtótájékoztatóján megkérdezték, mit gondol a Svensk Politik nevű új folyóiratról. Azt válaszolta, hogy ismeri, érdeklődéssel olvassa, hogy lényegében egyetért a lap Európa-analízisével, és várja a következő szám megjelenését.

Ennél nagyobb sikert elképzelni sem lehetett. Nombeko ezek után azt javasolta, hogy Holger2 azonnal lépjen kapcsolatba a kabinetirodával. Miért várjon tovább? Mit veszíthet?

Holger2, már ki tudja, hányadszor, felhívta a miniszterelnök titkárát, de ezúttal más ügyben, és – csodák csodájára! – a titkár azt válaszolta, hogy megbeszéli a dolgot a sajtófőnökkel. Aki másnap visszahívta, és közölte, hogy a miniszterelnök május 27-én, tíz óra nulla perckor a lap rendelkezésére áll egy negyvenöt perces interjú erejéig.

Ez azt jelentette, hogy a beszélgetésre öt nappal a második szám megjelenése után kerül sor. Több számra azután már nem is lesz szükség.

– Vagy folytatnád? – kérdezte Nombeko. – Még soha nem láttalak ennyire boldognak.

Nem, az első szám négymillió koronába került, és semmivel nem lesz olcsóbb a második sem. A krumpliüzletből származó pénzre szükségük lesz az új életükben, ha minden jól sikerül. Abban az új életben, melyben mind a ketten létezni fognak, érvényes papírokkal, tartózkodási engedéllyel, minden egyébbel, ami kell.

Holger és Nombeko tudta, hogy ha sikerül is a megfelelő pozícióban lévő ember tudomására hozni az atombomba jelenlétét az országban, ezzel még korántsem tekinthetik az ügyet elintézettnek. Nem valószínű például, hogy a miniszterelnök örülni fog a hírnek. És nem biztos, hogy megértéssel kezeli az előálló helyzetet. Az sem biztos, hogy méltányolni fogja Holger és Nombeko immár húsz éve tartó diszkrécióját.

De a lehetőség fennáll. Szemben azzal, ha nem tennének semmit.

A második szám cikkei a nemzetközi helyzetet elemezték. Többek között az amerikai politika jelenlegi állapotát annak kapcsán, hogy a miniszterelnök találkozott George W. Bushsal a Fehér Házban. A történeti visszatekintés a ruandai népirtást dolgozta fel, melynek során egymillió tuszit mészároltak le csak azért, mert történetesen nem hutuk voltak. A különbség a két népcsoport között állítólag annyi, hogy a tuszik valamivel magasabbak a hutuknál.

A miniszterelnöknek szánt kis hízelgést is megengedtek maguknak annak kapcsán, hogy a kormány meg akarja szüntetni a svéd állami patikamonopóliumot.

Holger2 és Nombeko minden szót gondosan mérlegre tett. Ebben a számban nem szabad hibázniuk. A lapnak továbbra is tartalmasnak és érdekesnek kellett lennie, de úgy, hogy közben ne lépjen a miniszterelnök lábára.

Nem csúszhatott be semmi hiba. Ezért érthetetlen, hogyan javasolhatta Holger2 az ő egyetlen Nombekójának, hogy ünnepeljék meg a szám összeállítását és véglegesítését, és menjenek el vacsorázni egy vendéglőbe. Utólag annyira átkozta magát az ötletéért, hogy elfelejtette agyoncsapni a testvérét.

A szerkesztőségben ugyanis nem maradt bent más, csak az igazgatói székében szunyókáló Gertrud, valamint Holger1 és Celestine, akiknek ellenőrizniük kellett az irodaszerkészletet, és gondoskodni róla, hogy legyen elég cellux és golyóstoll. Miközben a lap megszerkesztett anyaga a képükbe világított Holger2 számítógépének képernyőjéről.

– Valami finom vendéglőben tömik a hasukat, mi meg a gemkapcsokat számolgatjuk – mondta Celestine.

– A királyi családról pedig egy büdös szót sem szólnak ebben a számban sem – mondta Holger1.

– Ami azt illeti, az anarchistákról sem – tette hozzá Celestine.

Nombeko nyilván úgy gondolja, hogy a Gertrud krumpliföldjeiből származó pénz egyedül az övé. Mit képzel magáról ez a nő? Holger2-vel együtt most el akarnak költeni sok millió koronát pusztán azért, hogy kinyalhassák annak a konzervatív, királyimádó miniszterelnöknek a seggét.

– Gyere, kedvesem – mondta Holger1, és belépett a Holger2 íróasztala körül kialakított tiltott zónába.

Leült testvére székére, és behívta a képernyőn a lap második oldalát, Gertrud rovatát. Valami hablaty az ellenzék impotenciájáról. Holger2 írta, természetesen. Holger1 látni se bírta az undorító förmedvényt, úgy, ahogy volt, kitörölte az egészet.

A helyére pedig beírta azt, ami jelenleg épp a szívét nyomta, miközben magában morogva megjegyezte, hogy a hatvannégy oldalból lehet, hogy hatvanhárom a testvéréé, de a hatvannegyedik az övé, és ezennel le is foglalja.

Amikor befejezte, az új verziót átküldte a nyomdába azzal a megjegyzéssel, hogy a súlyos hibák, melyeket a korrektúrában talált, ki lettek javítva.

A következő hétfőn kinyomtatták a Svensk Politik második számát, és elküldték ugyanannak a tizenötezer hatalmi pozícióban lévő embernek, akiknek az első számot is elküldték. A második oldalon a felelős kiadó kifejtette:

Itt az ideje, hogy a király – az a mocskos disznó – eltűnjön a süllyesztőben. És vigye magával a királynét – a másik mocskos disznót. Es a trónörökös hercegnőt – a harmadik mocskos disznót. Meg Liliant, a vén szarkát.

A monarchia a disznók államformája (meg néha a szarkáké). Svédország legyen köztársaság, mégpedig AZONNAL.

Holger1-nek más nem jutott eszébe, de a kéthasábos oldalon volt még vagy tizenöt centi szabad hely, amibe egy rajzolóprogram segítségével – melyet nem tudott jól kezelni – berajzolt egy akasztófán lógó pálcikaembert, melynek nyakába tábla volt akasztva „a király” felirattal. Beszéd-buborékot is rajzolt a képre, amely az akasztott ember szájából jött ki. Fel volt ugyan akasztva, de még tudott beszélni. És a felirat szerint azt mondta:

– Röf.

Mintha mindez nem lett volna elég, a lap alján Celestine-nek is jutott egy sor:

További információért keresse a stockholmi anarchisták egyesületét.

Tizenöt perccel azután, hogy a Svensk Politik második száma megérkezett a miniszterelnökségre, a miniszterelnök titkára telefonált, és lemondta a megbeszélt interjút.

– De miért? – kérdezte Holger2, aki még nem látta a kinyomtatott példányt.

– Na, mit gondol? – kérdezte vissza a titkár.

*

Fredrik Reinfeldt miniszterelnök nem kívánt találkozni a Svensk Politik képviselőjével. Rövidesen mégis találkozni fog vele. És eközben még egy atombomba is az ölébe pottyan.

Fredrik, a majdani miniszterelnök a három fiúgyerek közül a legidősebb volt családjában, melyben szeretet, rend és fegyelem uralkodott. Mindennek megvolt a maga helye, mindenki összeszedte a holmit, amit szétdobált.

Ez olyan nagy mértékben rányomta bélyegét az ifjú Fredrik jellemére, hogy felnőttkorában bevallotta, kedvenc időtöltése nem a politika, hanem a porszívózás. Mégis miniszterelnök lett belőle, és nem gondnok. Tulajdonképpen mind a két dologhoz volt tehetsége. És még sok minden máshoz is.

Tizenegy éves korában például az iskolában megválasztották osztálytitkárnak. Aztán pár évvel később rajvezetőként teljesített katonai szolgálatot egy lappföldi vadász zászlóaljnál. Ha jöttek volna az oroszok, olyan katonával találták volna szembe magukat, aki tudja, hogyan kell harcolni mínusz negyvennyolc fokos hidegben.

De az oroszok nem jöttek. Úgyhogy Fredrik beiratkozhatott a Stockholmi Egyetemre, ahol közgazdásznak tanult, sokat szerepelt a színjátszó körben, és katonás rendet tartott a diákszálláson lévő szobájában. És egykettőre diplomás közgazdász lett belőle.

A politika iránti érdeklődést is otthonról hozta. Apja önkormányzati képviselő volt. Fredrik apja nyomdokaiban járt. Bekerült a parlamentbe. A mérsékeltek ifjúsági tagozatának vezetője lett.

Pártja 1991-ben megnyerte a parlamenti választásokat. Az ifjú Fredriknek ekkor csak marginális szerep jutott pártjában, nem utolsósorban azért, mert bírálta Bildtet, a párt elnökét a túlságos hatalom koncentráció miatt. Bildt volt olyan szerény, és igazat adott neki: a párt hűtőkamrájába helyezte, és hibernálta mintegy tíz éven át, miközben ő maga az egykori Jugoszláviába ment békét teremteni. Ügy látta, mulatságosabb dolog megmenteni a világot, mint kudarcot vallani Svédország megmentésével.

Utódja Bo Lundgren majdnem olyan jól tudott számolni, mint Nombeko, de mivel a svéd nép a számokon kívül biztató szavakat is szeretett volna hallani, A sem maradhatott sokáig a székében.

Ideje volt már a Mérsékelt Párt megújulásának. Kinyitották a hűtőkamra ajtaját, amelyben Fredrik Reinfeldt üldögélt és didergett. Felolvasztották, és 2003. október 25-én egyhangúlag megválasztották a párt elnökének. Alig három évvel később pártja és a polgári szövetség lesöpörte a pályáról a szociáldemokratákat. Fredrik Reinfeldt miniszterelnök lett, és saját kezűleg pucolta ki elődjének, Perssonnak minden nyomát a miniszterelnökség hivatalából. Főként zöldszappant használt erre a célra, mivel az portaszító réteget képez a megtisztított felület felszínén. Amikor befejezte a takarítást, megmosta a saját kezét is, és új fejezetet nyitott a svéd politikai életben.

Reinfeldt büszke volt arra, amit elért. És elégedett. Még egy ideig.

*

Nombeko, Celestine, Holger1, Holger2 és Gertrud visszatért Sjölidába. A hangulat a Svensk Politik-affér előtt sem volt különösebben derűsnek mondható, most azonban kifejezetten nyomasztó volt. Holger2 nem állt szóba a testvérével, de még egy asztalnál sem volt hajlandó ülni vele. Holger1 viszont félreértettnek és kitaszítottnak érezte magát. Ráadásul Celestine az anarchistákkal is összerúgta a port az inkriminált cikkben leírt hivatkozás miatt. Az ország politikával foglalkozó újságíróinak többsége ugyanis felfigyelt az utalásra, és megrohamozták az anarchisták gyűléstermét, hogy megtudják, mi az oka a királyi ház és a disznóól összehasonlításának.

Holger1 így hát napjait többnyire a szénapadláson töltötte, ott üldögélt, onnan nézte Gertrud krumpliszállító teherautóját. Melynek rakterében továbbra is ott állt egy három megatonnás atombomba. Amely így vagy úgy rábírhatná a svéd királyt a lemondásra. S amelyet ő, ígérete értelmében, meg sem érinthet.

Hány éve már, hogy betartja az ígéretét, a testvére mégis rettenetesen dühös rá. Ez nagy igazságtalanság.

Celestine viszont Holger2-re volt dühös azért, mert dühös a testvérére. Szerinte Holger2-nek az a baja, hogy a civil kurázsit az egyetemen nem lehet megtanulni. Az ugyanis vagy megvan valakiben, vagy nincs. Holger1-ben megvan. Holger2-ben nincs.

Holger2 megkérte Celestinét, szálljon le róla. És ássa el magát. Minél mélyebbre. Ő maga addig jár egyet.

Lement az öbölhöz, leült a mólón a padra, és nézte a vizet. Eltöltötte az érzés, hogy... nem, nem töltötte el semmi. Teljesen üresnek érezte magát.

Itt van neki Nombeko, és ezért hálás. De egyébként: nincs gyereke, nincs élete, nincs jövője. Arra gondolt, soha életében nem találkozhat a miniszterelnökkel, sem a jelenlegivel, sem a következővel, sem az azután következővel. Abból a huszonhatezer-kétszáz évből, amennyi idő alatt a bomba elveszíti erejét, még mindig hátravan huszonhatezer-egyszáznyolcvan. Plusz-mínusz három hónap. Legjobb volna itt maradni ezen a padon, és kivárni, amíg eltelik az idő.

Ennél kilátástalanabb már nem is lehetett volna számára az élet. Pedig lehetett. Csak harminc perc kellett még hozzá.

19. FEJEZET

Egy királyi díszvacsoráról

és egy létrejövő kapcsolatról

Hu Jintao elnök háromnapos hivatalos svédországi látogatásának első napján vette át annak a Götheborg nevű kelet-indiai vitorlás hajónak a modelljét, amely ezen a napon érkezett vissza Kínából a névadó városába, Svédországba.

A hajó eredetije kétszázötven évvel ezelőtt tette meg ugyanezt az utat. Legyőzte a viharokat, megmenekült a kalózok támadásától, megküzdött a betegségekkel és az éhséggel. Már csak kilencszáz méter választotta el az otthoni kikötőtől, amikor a szép időben, a nyugalmas tengeren lassan elsüllyedt.

Ez enyhén szólva is bosszantó volt. De 2007. június 9-én eljött az elégtétel napja. Az újkori másolat megtette ugyanazt az utat, amit az elődje, és megküzdött az utolsó kilencszáz méterrel is. Sok ezer ünneplő néző köszöntötte a kikötőbe befutó Götheborgot, köztük Kína már említett elnöke is, aki, ha már ezen a környéken járt, meglátogatta Torslandában a Volvo autógyárat is. Ragaszkodott ehhez a programhoz, és alapos oka volt rá.

A Volvo cég már régóta neheztelt a svéd kormányra és az egész államapparátusra, mert amikor különlegesen biztonságos járművet akartak beszerezni, mindig BMW-t vettek. A Volvo vezetősége halálra bosszankodta magát, valahányszor végig kellett nézniük, hogy a királyi család és a kormány tagjai a hivatalos programjaikon beülnek egy német gyártmányú autóba, vagy éppen kiszállnak belőle.

Saját szakállukra megépítettek egy páncélozott járművet is, és bemutatták a biztonsági szolgálatnak, de hiába. Az egyik mérnöknek támadt az a zseniális ötlete, hogy ajándékozzák oda a Kínai Népköztársaság elnökének a vadonatúj, különleges építésű, négykerék-meghajtású, V8-as motorral ellátott, 315 lóerős, krémszínű Volvo S80-ast. Méltó jármű egy nagy ország elnökéhez.

Gondolta a mérnök.

És a Volvo vezetősége.

És – mint kiderült – a szóban forgó elnök.

A részletekben előre és diszkréten megegyeztek. Szombat reggel mutatták be büszkén az elnöknek az autót a torslandai gyárban. A hivatalos átadásra másnap kerül majd sor az Arlanda repülőtéren, közvetlenül az elnök hazautazása előtt.

A kettő között az elnök díszvacsorára hivatalos a királyi palotába.

*

Nombeko a norrtäljei könyvtár olvasótermében ült, és sorban átnézte az aznapi újságokat. Az Aftonbladettel kezdte, mely négy teljes oldalt szentelt egy konfliktusnak – nem Izrael és a palesztinok, hanem egy televíziós énekverseny egyik résztvevője és egy gonosz zsűritag között, aki azt találta mondani, hogy a szóban forgó énekes nem tud énekelni.

– Menjen inkább Timbuktuba tarhonyát hegyezni – vágott vissza neki a művész, aki tényleg nem tudott énekelni, és ráadásul sejtelme sem volt róla, merre van Timbuktu.

A második újság, melyet Nombeko a kezébe vett, a Dagens Nyheter volt, amely kitartott amellett, hogy fontos dolgokról adjon hírt – rosszabbul is fogyott, mint valaha. Jellemző a DN-re, hogy az első oldalon valami államfői látogatásról számolt be a tévéstúdióban zajló viszály helyett.

A cikk bemutatta Hu Jintaót, beszámolt a Götheborg sikeres útjáról, ismertette az elnök szombat délutáni programját és a díszvacsorát a királyi palotában, melyen többek között a király és a miniszterelnök is jelen lesz.

Az információ nem lett volna különösebben érdekes, ha Nombeko olvasás közben nem pillantja meg, Hu elnök fényképét.

Megnézte, közelebb hajolt, még egyszer megnézte. És azt mondta magában:

– Ki hitte volna, hogy elnök lett a kínai úrból!

A svéd miniszterelnök és Kína elnöke tehát aznap este együtt fognak megjelenni a királyi palotában. Ha Nombeko beállna a kíváncsiskodó közönség soraiba, és bekiabálna valamit az előtte elhaladó miniszterelnöknek, jó esetben is elvezetnék onnan, rossz esetben viszont bevinnék a rendőrségre, az utána következő eljárás során pedig kiutasítanák.

Ha viszont wu kínai nyelven kiált oda valamit Kína elnökének, annak más lehet az eredménye. Ha Hu Jintaónak nem túl rossz a memóriája, felismeri Nombekót. És ha csak egy cseppnyi kíváncsiság van benne, odalép hozzá, és megkérdezi tőle, hogy a csudába kerül az ő egykori dél-afrikai tolmácsa a svéd királyi palota udvarára.

Így már csak egyetlen ember áll Nombeko és Holger2, valamint a miniszterelnök vagy éppenséggel a király között. Hu elnök tökéletesen alkalmas volna a híd szerepének betöltésére a kényszerű atombomba-tulajdonosok és a között az egy vagy két személy között, akiket az előbbiek húsz éve sikertelenül próbálnak megközelíteni.

Hogy mi történik azután, az a jövő kérdése, de nem valószínű, hogy a miniszterelnök egyszerűen csak elzavarná őket a bombájukkal. Valószínűbbnek látszik, hogy rendőröket hív, és lecsukatja őket. Vagy valami harmadik megoldás születik a két véglet között. De az biztos, hogy a kínálkozó lehetőséget Nombeko és Holger2 nem hagyhatja ki.

Viszont már nincs sok idejük. Most délelőtt tizenegy van.

Nombekónak vissza kell bicikliznie Sjölidára, be kell avatnia Holger2-t a tervébe, de óvatosan, nehogy a két eszement vagy Gertrud tudomást szerezzen róla, be kell indítani a teherautót, és még időben el kell jutni a palotához, hogy elérjék az elnök hat órára tervezett bevonulását.

*

Mindjárt az elején hiba csúszott a számításba. Holger2 és Nombeko belopózott a fészerbe, és lecsavarozta a teherautóról a túlságosan szabályos és érvényes rendszámtáblákat, hogy a helyükre feltegyék a sok évvel ezelőtt lopottakat. Holger1 azonban most is, mint oly gyakran, a szénapadláson üldögélt, és tompult révedezéséből az autó körüli mozgás riasztotta fel. Csöndben leereszkedett a padlásról, és elszaladt Celestinéért. Mielőtt Holger2 és Nombeko befejezte volna a táblacserét, Holger1 és barátnője beosont a fészerbe, és beült a krumpliszállító autó vezetőfülkéjébe.

– Szóval le akartatok lépni a bombával, méghozzá nélkülünk – mondta Celestine.

– Szóval így állunk – mondta Holger1.

Ez már sok volt a testvérének.

– Na, ebből most már elegem van! – ordította. – Kifelé a kocsiból, rohadt élősködők! Ezt a lehetőséget nem hagyom, hogy tönkretegyétek. Nincs az az isten!

Celestine ekkor előhúzott a zsebéből egy kézbilincset, és hozzábilincselte magát a kocsi kesztyűtartójához. Ezek akarnak kikezdeni egy harcedzett tüntetővel?

Holger1 vezetett. Celestine ült mellette, a bilincs miatt kissé kitekeredett testhelyzetben. Celestine mellett Nombeko, Nombeko mellett pedig a jobb szélen, kellő távolságban a testvérétől, Holger2.

Amikor az autó a ház mellett haladt el, Gertrud megjelent a lépcsőn.

– Vegyetek valami ennivalót, ha úgyis elmentek. Nincs itthon semmi!

Nombeko elmondta Holger1-nek és Celestinének, hogy azért indultak útnak, hogy megszabaduljanak a bombától, mert egy szerencsés véletlen következtében talán lehetőségük nyílik rá, hogy közvetlen kapcsolatba lépjenek Reinfeldt miniszterelnökkel.

Holger2 hozzátette, hogy a nyolcsoros krumpliültető géppel fog áthajtani a testvérén és a barátnőjén, ha az út során bármi mással próbálkoznának, mint hogy vezetik a kocsit, és maradnak a seggükön. És befogják a pofájukat.

– A nyolcsoros ültetőt eladtuk – vetette ellen Holger1.

– Akkor veszek egy újat – felelte a testvére.

A díszvacsora hat órakor kezdődik a királyi palotában. A vendégek a belső testőrségi teremben gyülekeznek, és onnan vonulnak át a vacsora helyszínére, a Fehér-tenger terembe.

Nombeko számára nem volt egyszerű feladat úgy elhelyezkedni a belső palotaudvaron, hogy biztosan magára tudja vonni Hu Jintao elnök figyelmét. A kíváncsiskodó tömeget az udvar két oldalára terelték, legalább ötven méternyire attól a kaputól, ahol a vendégek be fognak lépni. Egyáltalán felismeri-e az elnököt ebből a távolságból? Az elnök őt nyilván könnyebben felismeri. Hány fekete afrikai tud wu kínaiul beszélni?

Egymás felismerése, mint kiderült, egyiküknek sem okozott problémát. A biztonsági szolgálat embereinek mozgolódása jelezte, amikor Hu, a Kínai Népköztársaság elnöke és felesége, Liu Yongqing megérkezett. Nombeko mély levegőt vett, és elkiáltotta magát az elnök dialektusában:

– Üdvözlöm, kínai úr! Milyen régen volt már, amikor együtt voltunk Afrikában, a szafarin!

Négy másodpercen belül két civil ruhás rendőr állt Nombeko mellett. További négy másodpercen belül ugyanezek a rendőrök némileg meg is nyugodtak, mert a fekete nő nem látszott fenyegetőnek, mindkét kezét látni lehetett, semmit nem akart rádobni az elnöki párra. Persze azonnal el kell távolítani a helyszínről.

Vagy mégse?

Mi van itt?

Az elnök félbeszakította bevonulását a palotába, lelépett a vörös szőnyegről, magára hagyta a feleségét, és elindult a fekete nő felé. És... és... mosolyogott rá!

Olykor iszonyú nehéz dolog a biztonsági szolgálat. Most az elnök mond valamit a demonstráló nőnek... mi más lehet, mint demonstráló? És a nő válaszol neki.

Nombeko észrevette a titkosrendőrök zavarát. Svédül fordult hozzájuk:

– Nem kell megijedniük, uraim. Az elnök úr és én régi barátok vagyunk, és csak néhány szót váltunk egymással.

Azután visszafordult Hu elnökhöz, és azt mondta:

– Az emlékeinkről inkább máskor beszélgetnék a kínai úrral. Vagy az elnök úrral, ha jól látom a legújabb fejleményeket.

– Jól látja – felelte mosolyogva Hu Jintao. – És ebben talán magának is volt némi szerepe, Délafrika kisasszony.

– Nagyon kedves, elnök úr. Most azonban arról van szó... és szeretnék mindjárt a tárgyra térni... talán emlékszik arra a tökkelütött mérnökre a régi hazámban, aki szafarira hívta, és vacsorára? Igen, rá. Aztán nem alakult valami jól az élete, de nem is ez az érdekes, hanem az, hogy magam és néhány társa segítségével mégis sikerült összeeszkábálnia néhány atombombát.

– Tudom, igen, összesen hatot, ha jól emlékszem – mondta Hu Jintao.

– Hetet – mondta Nombeko. – Sok minden egyéb mellett számolni sem tudott. Ez a hetedik először egy titkos szobába került, aztán vándorútra kelt, hogy úgy mondjam... valahogy az én poggyászom lett... és most itt van, Svédországban.

– Svédországnak atomfegyvere van? – kérdezte Hu Jintao csodálkozva.

– Nem, Svédországnak nincs. Nekem van. Én pedig, ugye, itt vagyok Svédországban.

Hu Jintao pár másodpercig hallgatott. Azután azt mondta:

– Mit kiván tólem, Délafrika kisasszony... egyébként mi a neve?

– Nombeko – mondta Nombeko.

– Mit kíván tőlem, Nombeko kisasszony, mit kezdjek ezzel az információval?

– Hát, ha volna olyan kedves, és továbbadná a királynak, akivel hamarosan kezet fog rázni, aki aztán, ha ő is volna szíves, továbbadhatná a miniszterelnöknek, aki kijöhetne hozzám, és megmondhatná nekem, mit kezdjek ezzel a bizonyos bombával. Mégse adhatom be egyszerűen valamelyik újrahasznosítással foglalkozó szelektív hulladékgyűjtőbe.

Hu Jintao elnök nem tudta, mit jelent az újrahasznosítás (Kína klímavédelme még gyerekcipőben járt), de a helyzetet megértette. És azt is felfogta, hogy a körülményekre való tekintettel azonnal abba kell hagynia a beszélgetést Nombeko kisasszonnyal.

– Megígérem, kisasszony, hogy tájékoztatom az ügyről a királyt és a miniszterelnök urat is, és jótállok magáért, úgyhogy biztos vagyok benne, hogy azonnali visszajelzésre számíthat.

Ezzel Hu elnök visszatért elképedve álldogáló feleségéhez és a vörös szőnyeghez, amely a testőrségi terembe vezetett, ahol már várta a király és a királyné.

A vendégek megérkeztek, több látnivaló nem akadt. A turisták és a kíváncsiskodók szétszéledtek, ki-ki ment a dolga után ezen a szép júniusi estén, 2007-ben, Stockholmban. Nombeko egyedül maradt az udvaron, és várt, nem is tudta pontosan, mire.

Húsz perc múlva egy nő jött ki az épületből, és elindult feléje. Kezet fogott Nombekóval, halkan bemutatkozott, közölte, hogy a miniszterelnök asszisztense, és az a feladata, hogy a hölgyet a palota egyik hátsó helyiségébe vezesse.

Nombeko beleegyezett, de megjegyezte, szeretné, ha a kinn álló teherautóval együtt mennének oda. Az asszisztens azt mondta, rendben van, úgyis arrafelé mennek.

Továbbra is Holger1 ült a volánnál, mellette pedig Celestine foglalt helyet (a bilincset időközben bedugta a kesztyűtartóba). Az asszisztens is előre ült. Nombeko és Holger1 már nem fért volna el mellettük, bemásztak inkább a raktérbe.

Rövid út volt. Végig a Källargränden, le a Slottsbackenen. Balra be a parkolóba, azután újra fel. Lehetséges volna, hogy a sofőr úr tolatva tegye meg az utolsó szakaszt? Állj! Itt jó lesz.

Az asszisztens kiugrott a vezetőfülkéből, bekopogtatott egy szinte észrevehetetlen kis ajtón, és amikor az ajtó kinyik, becsusszant rajta. Utána kijött az ajtón, sorban egymás után, a miniszterelnök, a király, és Hu Jintao elnök a tolmácsa kíséretében. A kínai elnök valóban jótállhatott Nombekóért és társaiért, mert a testőrök az ajtó mellett maradtak.

Nombeko felismerte a kínai tolmácsot, pedig már több mint húsz éve nem látták egymást.

– Ezek szerint mégsem halt meg – mondta Nombeko.

– Ami késik, az nem múlik – felelte morózus képpel a tolmács. – Ha arra gondolok, mit hordoz a poggyászában.

Holger2 és Nombeko beinvitálta a miniszterelnököt, a királyt és az elnököt a teherautó rakterébe. A miniszterelnök nem habozott. Meg akarta tudni, igaz-e a rémisztő információ, A király követte. Kína elnöke viszont úgy vélte, belpolitikai dilemmáról van szó, ezért visszalépett a palotába, ellentétben kíváncsi tolmácsával, aki látni szerette volna a szóban forgó atomfegyvert. A testőrök idegesen toporogtak az ajtó mellett. Mit keres a miniszterelnök és a király egy krumpliszállító teherautóban? Nem jó érzés.

A sors iróniája, hogy e pillanatban szemmel láthatóan rossz helyre tévedt kínai turistacsoport bukkant fel a palota hátsó udvarán, úgyhogy a teherautó rakterének ajtaját gyorsan be kellett csukni, de az ajtó eközben becsípte a kint álló, kíváncsi kínai tolmács ujját. Nombeko és a többiek tompa „segítség, meghalok!” kiáltást hallottak kívülről, miközben Holger2 kopogott a vezetőfülke hátsó ablakán a volán mögött ülő testvérének, hogy gyújtsa fel a raktér belső világítását.

Holger1 készségesen felkapcsolta a lámpát, hátrafordult, és megpillantotta – a királyt! És a miniszterelnököt.

De elsősorban a királyt. Jóságos Úristen!

– Itt a király, papa – suttogta Holger1 Ingmar Qvistnek fel a mennyországba.

És Ingmar papa válaszolt neki:

– Gyerünk, édes fiam! Indulj!

És Holger1 beindította a motort.

HATODIK RÉSZ

Soha nem találkoztam még olyan fanatikussal,

akinek humora van.

AMOS OZ

20. FEJEZET

Arról, hogy mit nem tesznek meg

a királyok, és mit meg nem tesznek

Amikor a krumpliszállító autó elindult, Nombeko azonnal az ablakhoz ugrott, és közölte Holger1-gyel, hogy ha nem áll meg azonnal, nem éli túl ezt a napot. De mivel Holger1 maga sem tudta, hogy túl akarja-e élni, megkérte Celestinét, húzza be a raktérbe nyíló ablakot, mert a nagy zaj zavarja a vezetésben.

Celestine készségesen megtette, és ráadásul a függönyt is behúzta, hogy ne kelljen látnia a királyt sötétkék tiszti zubbonyában, fehér mellényében, aranycsíkos, sötétkék nadrágjában, fehér frakkingében, fekete csokornyakkendőjében.

Celestine büszke volt lázadására.

– Akkor most visszamegyünk nagyanyához? – kérdezte. – Vagy van jobb ötleted?

– Tudod jól, hogy nincs, kedvesem – felelte Holger1.

A király csodálkozott az előállt helyzeten, a miniszterelnök fel volt háborodva.

– Mi az istent művelnek maguk itt? – fakadt ki. – Elrabolják a királyukat és a miniszterelnöküket? Meg egy atombombát? Egyáltalán, mit keres az én Svédországomban egy atombomba? Ki adott erre engedélyt?

– Nana, a Svéd Királyság mégis inkább az enyém – mondta a király, és leült a legközelebbi krumplis ládára. – Egyébként természetesen osztozom miniszterelnök úr felháborodásában.

Nombeko azt mondta, nagyjából mindegy, kié az ország, ha úgyis a levegőbe repül, de rögtön meg is bánta, mert a miniszterelnök mindjárt többet akart tudni erről az elátkozott bombáról.

– Milyen erősségű a bomba? Tessék megmondani! – követelte szigorúan.

De Nombeko úgy érezte, eléggé nyomott a hangulat a raktérben így is, minek ezt még ezzel is megtetézni. Hogy lehetett olyan meggondolatlan, hogy egyáltalán szóba hozta? Megpróbálta másra terelni a szót:

– Igazán sajnálom, hogy ilyen helyzetbe kerültünk. Egyáltalán nem arról van szó, hogy uraságodat és a felséges urat bárki is el akarná rabolni, legalábbis én és a barátom semmiképpen sem. Ígérem, amint megáll az autó, mindent elrendezek, és – minimum – jól megcsavarom a sofőrünk orrát.

És hogy elvegye a helyzet drámaiságának élét, hozzátette:

– Különösen bosszantó bezárva lenni egy kocsi rakterében, amikor odakint ilyen szép az idő.

Ez utóbbi megjegyzés a természetkedvelő királynak eszébe juttatta azt a halászsast, melyet aznap délután látott a Strömmen fölött.

– A város közepén! – tette hozzá Nombeko, egy pillanatig reménykedve, hogy elterelő hadművelete sikerrel járt.

De amint megtört a pillanat varázsa, a miniszterelnök felcsattant, és közölte, nem azért vannak itt, hogy az időjárásról és az ornitológiáról beszélgessenek.

– Azt mondja meg inkább, hogy mekkora kárt tud okozni ez a bomba. Mennyire veszélyes?

Nombeko kerülte az egyenes választ. Alig néhány megatonnáról van szó.

– Hányról?

– Két-háromról, nem többről.

– És ez mit jelent?

Micsoda makacs fráter ez a miniszterelnök!

– Három megatonna nagyjából tizenkétezer-ötszázötvenkét petajoule-nak felel meg. Felséged biztos benne, hogy halászsast látott?

Fredrik Reinfeldt olyan tekintettel nézett államfőjére, hogy az jobbnak látta, ha nem válaszol. Inkább azon kezdett gondolkodni, mennyi lehet egy petajoule, és mennyi kárt okozhat, ha tizenkétezer van belőle, de egy idő után úgy döntött, hogy a nő egyszerűen csak kerüli az egyenes választ.

– Mondja meg, kérem, ez mit jelent! – mondta Nombekónak. – Úgy, hogy meg is lehessen érteni.

Nombeko most már válaszolt. Megmondta az igazat, vagyis hogy a bomba egy ötvennyolc kilométeres körön belül mindent elpusztítana, és ha rossz idő van, és erős szél fúj, a kár meg is duplázódhat.

– Szerencse, hogy süt a nap – tűnődött el a király.

Nombeko elismerő bólintással nyugtázta pozitív hozzáállását, de a miniszterelnök panaszosan kifakadt, mondván, hogy Svédország a történelmének talán legnagyobb válságát éli át ezekben a pillanatokban. Az államfő és a kormányfő egy tömegpusztító fegyver társaságában céltalanul bolyong Svédországban egy teherautóban, melyet egy olyan ember vezet, akinek a szándékairól nem lehet semmit sem tudni.

– Nem gondolja felséged, hogy mindezek tudatában helyénvalóbb dolog a nemzet túlélésére gondolni, mint a halászsasokra és a kellemes időjárásra? – kérdezte a miniszterelnök.

De a király a megjegyzést elengedte a füle mellett. Már nem volt kezdő, látott már néhány miniszterelnököt, egyik jött a másik után, ő pedig maradt. Nincs különösebb baja ezzel az újjal sem, csak nem kéne ennyit idegeskednie.

– Nyugalom, nyugalom – mondta. – Fújja ki magát, és üljön le szépen közénk az egyik krumplis ládára, és kérjük meg az emberrabló urat és hölgyet, hogy adjanak valami magyarázatot erre az egészre.

Tulajdonképpen földművelő szeretett volna lenni. Vagy markológépvezető. Vagy bármi, aminek valami köze van az autókhoz vagy a természethez. Vagy leginkább mind a kettőhöz.

Ehelyett király lett.

Ez persze önmagában még nem érte meglepetésként. Egy fiatalkori interjúban egyenes vonalként határozta meg az életét a születéstől a halálig. Melynek állomásai ki vannak tűzve attól a pillanattól kezdve, hogy eldördült az első ágyúlövés abból a negyvenkettőből, melyek a Skeppsholmen felett megremegtették a levegőt 1946. április 30-án.

Születésekor a Carl Gustaf nevet kapta, a Carlt anyai nagyapja Karl Eduard, Szász-Coburg és Gotha hercege után (aki izgalmas kombináció, angol és náci volt egyszerre), a Gustafot pedig apja, nagyapja és dédapja után.

A kis herceg élete nagyon rosszul indult. Csak kilenc hónapos volt, amikor apja meghalt egy repülőbalesetben. Ezáltal drámai szakadék keletkezett az utódlási rendben. Nagyapjának, a leendő VI. Gusztáv Adolfnak nyolcvankilenc éves koráig életben kellett maradnia, ha nem akarta, hogy a trón átmenetileg üres maradjon, vagyis ha nem akart mintegy lovat adni a parlamentben ülő republikánusok alá.

A tanácsadók véleménye szerint a kis trónörököst benn kellett volna tartani a kastély ölnyi vastag falai között mindaddig, amíg a trónutódlás kérdése meg nem oldódik, de Sybilla, az érző szívű anya ezzel nem értett egyet. Azt gondolta, ha az embernek nincsenek barátai, rossz esetben begolyózik, de jó esetben is minimum kezelhetetlenné válik.

Így aztán a herceg rendes iskolába járt, és a szabad idejében áldozhatott a motorok iránti érdeklődésének, és részt vehetett a cserkészmozgalomban is, ahol megtanult matrózcsomót, dupla nyolcast és kikötő-csomót kötni mindenkinél jobban és gyorsabban.

A sigtunai gimnáziumban viszont megbukott matematikából, és éppen csak átment az összes többi tantárgyból.

Ennek az volt a magyarázata, hogy a betűk és a számok összefolytak a szeme előtt, vagyis a trónörökös diszlexiás. Az, hogy ő volt az osztály legjobb szájharmonikása, nem sok pluszpontot ért, legfeljebb csak a lányoknál.

Sibylla mama gondoskodásának köszönhetően azért mégiscsak szert tett néhány barátra kint az életben, és közülük ugyan senki nem tartozott a radikális baloldalhoz, mindenki más a hatvanas évek Svédországának tipikus gyermeke volt. A hosszúra növesztett haj, a kommunák és a szabad szex hidegen hagyta a leendő uralkodót, bár az utóbbit nem tartotta butaságnak.

Gusztáv Adolf nagypapa jelmondata az volt, hogy „kötelesség mindenek előtt”. Talán ezért is maradt életben kilencven éves koráig. Csak 1973 szeptemberében hunyta le végleg a szemét, amikor a királyi ház már megmenekült, mert az unokája elég idős volt ahhoz, hogy elfoglalja a trónt.

Mivel az angol királynő nem feltétlenül a matróz-csomókról vagy a szinkronizált sebességváltókról szeret beszélgetni, az ifjú uralkodó nem mindig érezte jól magát a legfinomabb szalonokban. De ahogy múltak az évek, oldódott benne a feszültség, főként azért, mert egyre nagyobb mértékben merte vállalni önmagát. A trónon eltöltött három évtized után a díszvacsora Hu Jintao tiszteletére már csak unalmas rutinfeladat, amit könnyedén lebonyolít és elvisel. Legjobban persze annak örült volna, ha egyáltalán nem kellene részt vennie rajta.

Az aktuális alternatíva, vagyis emberrablás áldozatául esni egy krumpliszállító teherautóban, természetesen nem szerepelt a kívánságlistáján, de a király úgy gondolta, ez is megoldódik majd valahogy.

Csak a miniszterelnök ne ugrálna már annyit.

Es bárcsak hajlandó lenne végre meghallgatni az emberrablókat.

Reinfeldt miniszterelnöknek nem állt szándékában leülni a piszkos krumplis ládák valamelyikére. A por is vastagon állt mindenütt a raktérben. A padlón sárcsomók hevertek. De ha mondani akarnak valamit, ő meghallgatja, annak semmi akadálya.

– Hát akkor tessék – fordult Holger2-höz. – Lenne szíves beavatni abba, hogy mi történik itt?

A hang udvarias, a hangsúly parancsoló, az irritáció a király viselkedése miatt változatlan.

Holger2 húsz éve készült már a miniszterelnökkel való beszélgetésre. Szinte végtelen sok változatban elképzelte a helyzetet – de olyan egyikben sem szerepelt, hogy össze van zárva vele egy krumpliszállító teherautóban. És egy bombával. És a volánnál a királygyűlölő testvérével. És ismeretlen cél felé robognak.

Miközben Holger2 a gondolatait és a szavait próbálta összeszedni, testvére a volán mögött fennhangon latolgatta, hogyan tovább. Ingmar papa kétségtelenül azt mondta neki, hogy „gyerünk, édes fiam, indulj!”, de nem folytatta, mást nem mondott. Bár a helyzet voltaképpen egyszerű, megmondják a királynak, válasszon: vagy lemond a trónról, és gondoskodik róla, hogy más ne ülhessen a helyére, vagy marad a trónon, de az a bombát jelenti, és akkor Celestine és Holger1 szépen a levegőbe repíti őt is, a királyság egy részét is, meg persze önmagukat is.

– Az én édes, bátor kedvesem – fűzte hozzá Celestine Holger1 töprengéséhez.

Végre itt állnak, minden barikádok legszebbikén. Gyönyörű nap, ilyenkor, ha kell, érdemes meghalni.

A hátuk mögött a raktérben Holger2 végül belekezdett a mondókájába.

– Azt hiszem, elölről kell kezdenem a történetet – mondta.

És beszélni kezdett Ingmar papáról, a testvéréről és saját magáról, arról, hogy egyikük a papa harcának folytatása mellett döntött, másikuk viszont most sajnos ott van, ahol van, és mondja, amit mond.

Amikor befejezte, Nombeko is elmondta a saját élettörténetét, benne a voltaképpen nem létező bomba vándorútjának történetével, amiről a miniszterelnök akár azt is gondolhatná, hogy meg sem történt, most azonban a biztonság kedvéért abból a kellemetlen lehetőségből kellene kiindulni, hogy megtörtént. A király eközben mindvégig arra gondolt, hogy kezd megéhezni.

*

Fredrik Reinfeldt megpróbálta felmérni magában az aktuális helyzetet. És mérlegre tenni. Arra gondolt, hogy bármelyik percben riadóztathatják a biztonságiakat, ha még eddig nem tették volna meg, kitör a pánik, mozgósítják az Országos Bevetési Központot, és helikopterek fognak körözni a krumpliszállító autó és, értelemszerűen, az atombomba fölött. A helikopterek lépcsőjén ideges fiatalemberek lógnak automata fegyverekkel a kezükben, melyek bármelyik pillanatban elsülhetnek, és golyóikkal átüthetik a teherautó kocsiszekrényét és a megannyi megatonnát és a töméntelen megajoule-t körbevevő fémrétegeket. Vagy éppenséggel feleslegesen provokálhatják a volán mögött ülő hibbant alakot, aki ennek következtében valamilyen meggondolatlan lépésre szánhatja el magát. Például arra, hogy a kocsit az árokba hajtja.

Ezt tette a mérleg egyik serpenyőjébe.

A másikba pedig azokat a történeteket, melyeket az előtte ülő férfi és nő mondott éppen el. Meg Hu elnököt, aki jótállt az utóbbi szavahihetőségéért.

Mindent figyelembe véve: vajon nem kellene-e most a királynak és neki mindent elkövetnie annak érdekében, hogy lehetőleg ne szabaduljon el a pokol? Hogy a katasztrófa rémképe ne váljon valósággá?

Amikor a gondolatmenet végére ért, Fredrik Reinfeldt azt mondta királyának:

– Gondolkodtam.

– Helyes – felelte a király. – Ezért tartunk miniszterelnököket, ha engem kérdez.

Reinfeldt drámai hanghordozással megkérdezte a királytól, igazán akarnák-e, hogy az Országos Bevetési Központ egységei itt repkedjenek a fejük felett. Nem illet-e meg nagyobb tisztelet egy három megatonnás atomfegyvert?

A király megdicsérte a miniszterelnököt, hogy a három megatonnás megjelölést választotta a tizenkétezer petajoule helyett. A kár persze így is jelentős volna, ha jól érti, Azonkívül elég öreg már, úgyhogy jól emlékszik a jelentésekre, amelyek hírül adták, mi történt a Bevetési Központ egységeinek első, és eddig egyetlen bevetésén Gnestában. Egy egész negyedet sikerült felgyújtaniuk, miközben a terroristák zavartalanul elsétáltak onnan.

Nombeko megjegyezte, erről ő is olvasott valamit.

Ez eldöntötte a kérdést. A miniszterelnök elővette a telefonját, felhívta a szolgálatos biztonsági főnököt, közölte vele, hogy közbejött valami akadály, fontos államérdek, ő maga és a király is jól van, a díszvacsorát a tervek szerint meg kell tartani, és be kell jelenteni, hogy az államfő és a kormányfő is gyengélkedik. A biztonsági főnök egyébként ne csináljon semmit, csak várja a további utasításokat.

A szolgálatban lévő biztonsági főnököt az idegességtől kiverte a veríték. Ráadásul a főnöke, a titkosszolgálat főparancsnoka is meg volt híva a vacsorára, és most ott állt beosztottja mellett, készen arra, hogy átvegye tőle a telefont. Egyébként éppolyan idegesen, mint ő.

Talán ezért tett fel először a főparancsnok egy olyan ellenőrző kérdést a miniszterelnöknek, melyre maga sem tudta a választ. Nem tekinthetett el ugyanis attól az ijesztő lehetőségtől, hogy a miniszterelnök esetleg fenyegetés hatására mondja, amit mond.

– Hogy hívják a miniszterelnök úr kutyáját? – kérdezte bevezetőül.

A miniszterelnök erre azt felelte, hogy nincs kutyája, de ígéri, hogy az első adandó alkalommal vesz egyet, mégpedig valami jó harapós fajtát, és ráuszítja a főparancsnokra, ha nem fogja be a száját, és nem hallgatja meg, amit mondani akar.

A dolog ugyanis pontosan úgy áll, ahogy az előbb elmondta. Ha a főparancsnok nem hiszi, kérdezze meg Hu elnököt, hiszen az elnök barátnője is itt van a társaságukban. Persze megteheti, hogy nem követi a miniszterelnök utasításait, megkérdezheti az akváriumában tartott halai nevét (akváriuma ugyanis volt), köröztetheti őket, tűvé teheti értük az országot – és másnap reggel kereshet új állást magának.

A titkosszolgálat főparancsnoka szerette a munkáját. Szép rangja volt és szép fizetése. Már nem sok hiányzott hozzá, hogy nyugdíjba vonuljon. Vagyis nem akart más munkát keresni. Inkább úgy döntött, nem érdekli, hogy hívják a miniszterelnök halait.

Ráadásul ott állt mellette őfelsége, a királyné, aki mondani szeretett volna valamit.

Fredrik Reinfeldt átnyújtotta a telefont a királynak.

– Szervusz, kedvesem. Nem, kedvesem, nem lumpolásról van szó...

A bevetési egység felülről érkező támadásának veszélye ezennel elhárult. Az út folytatása közben Holger2 felvázolta a probléma lényegét. A helyzet úgy állt, hogy a volán mögött ülő ikertestvére – akárcsak néhai édesapjuk – úgy gondolja, hogy Svédországnak köztársaságnak kellene lennie, nem pedig királyságnak. Testvére jobbján az örökké mérges és hasonlóképpen zavaros gondolkodású barátnője ül. Aki az államforma kérdésében sajnos osztja testvére nézeteit.

– A rend kedvéért meg kell jegyeznem, hogy én ebben a kérdésben más álláspontot képviselek – mondta a király.

A krumpliszállító teherautó eközben haladt tovább. A raktérben utazó társaság úgy döntött, nem tesz semmit, kivárja a fejleményeket. Mást nem is igen tehettek, látni nem láttak semmit, amióta Celestine behúzta a vezetőfülke és a raktér közötti ablak függönyét.

Egyszer csak úgy tűnt, az út véget ért. A krumpliszállító autó megállt, a motort leállították.

Nombeko megkérdezte Holger2-től, hogy most melyikük üti agyon a testvérét, de Holger2 inkább azt próbálta kitalálni, hol lehetnek. A király a maga részéről a reményének adott hangot, hogy valami ennivalóhoz jutnak. A miniszterelnök eközben a raktér ajtaját vizsgálta meg közelebbről. Nem lehet-e valahogy belülről kinyitni? Amíg az autó ment, ez nem látszott jó ötletnek, de Fredrik Reinfeldt most már semmi okot nem látott rá, miért maradjanak bent továbbra is ebben a piszkos raktérben. Ő volt az egyetlen, aki útközben is végig állva maradt.

Közben Holger1 hátrafutott a fészerbe, felmászott a szénapadlásra, és felemelt egy felfordított vödröt, amely alatt Ügynök A pisztolyát tartotta már majdnem tizenhárom éve. Azután visszafutott az autóhoz, mielőtt a miniszterelnök rájött volna, hogyan lehet az ajtót belülről kinyitni.

– Ne csináljanak semmi ostobaságot – mondta. – Szálljanak ki szépen, nyugodtan.

A király leugrott a raktérből a földre, és közben megcsörrentek az érdemrendjei. A hang és a csillogás új erőt öntött Holger1-be. A felemelt pisztollyal jelezte, hogy itt most ő parancsol.

– Neked pisztolyod van? – kérdezte Nombeko, és úgy döntött, későbbre halasztja Holger1 agyoncsapását és orrának megcsavarását.

– Mi folyik itt?

Gertrud, aki az ablakból látta, hogy a társaság létszáma megnövekedett, megjelent a tornácon, kezében – mint zavaros helyzetekben mindig – Tapio papa szarvasölő puskájával.

– Egyre jobb lesz minden – mondta Nombeko.

*

Gertrud nem örült neki, hogy Celestine és a többiek ide hoztak egy politikust, mert nem szerette a politikusokat. A királyt azonban szívesen látta. Ő egészen más! A hetvenes évek óta van róla kinn a budiban egy közös képe a királynéval, és meleg mosolyukkal jó társaságnak bizonyultak, amikor a sokszor mínusz tizenöt fokos hidegben azt tette, amit ezen a helyen tenni kell. Eleinte feszengett, amikor királya jelenlétében kellett kitörölnie a fenekét, de az előnyök erősebbnek bizonyultak, és egy idő után megszokta a királyi pár társaságát. 1993 óta, amióta Sjölidában vízöblítéses vécé van, kifejezetten hiányolta őfelsége társaságát.

– Örülök, hogy újra találkozunk – mondta, és kezet nyújtott a királynak. – Hogy van a királyné?

– Részemről a szerencse – mondta a király, és hozzátette, hogy a királyné jól van, miközben magában azon gondolkodott, hol találkozhatott azelőtt az idős hölggyel.

Holger1 mindenkit beterelt Gertrud konyhájába azzal a céllal, hogy ott fog ultimátumot adni a királynak. Gertrud megkérdezte, nem felejtettek-e el valami ennivalót venni, különös tekintettel arra, hogy vendégeket is hoztak magukkal. Ráadásul a királyt, meg azt a másikat.

– Fredrik Reinfeldt miniszterelnök vagyok – mondta Fredrik Reinfeldt miniszterelnök, és kezet nyújtott. – Örvendek.

– Inkább arra válaszoljatok, amit kérdeztem – mondta Gertrud. – Hoztatok valami ennivalót?

– Nem, Gertrud – mondta Nombeko. – Közbejött valami.

– Akkor éhezni fogunk valamennyien.

– Mi volna, ha hozatnánk egy pizzát – vetette fel a király, és arra gondolt, hogy a díszvacsorán már túl vannak a citromfű pestón és a grillezett fésűkagylón, és most tartanak a párolt lepényhalnál fenyőmagos spárgaágyon.

– Itt sajnos nem működik a mobiltelefon, ami a politikusok hibája. Nem szeretem a politikusokat – ismételte meg Gertrud.

Fredrik Reinfeldt másodszor gondolt arra, hogy ami itt van, az voltaképpen nincs. A saját fülével hallotta, hogy a király pizzát akar házhoz hozatni magának és az emberrablóinak.

– Ha levágnak néhány csirkét, megsütöm – vetette fel Gertrud. – Sajnos a kétszáz hektár krumpliföldemet már eladtam, de Engström nem fogja észrevenni, ha a tizenötmillió darab krumplijából elemelünk tizenötöt.

Holger1 eközben ott állt a konyha közepén, és a pisztolyát szorongatta. Pizza? Sült csirke? Mi folyik itt? A királynak le kellene mondania, ha pedig nem mond le, mehet az atomfelhőbe.

Holger1 odasúgta Celestinének, hogy ideje lenne kézbe venni a dolgok irányítását. A lány bólintott, és úgy döntött, először a nagyanyjának magyarázza el a helyzetet. És meg is tette, rendkívül röviden. Arról van szó, hogy elrabolták a királyt, és vele együtt a miniszterelnököt is. És most Holger és ő rá fogják kényszeríteni, hogy mondjon le.

– A miniszterelnök?

– Nem, a király.

– Kár – mondta Gertrud, és hozzátette, hogy üres gyomorral senkitől nem lehet elvárni, hogy lemondjon. Most akkor süssön csirkét, vagy ne?

Házi, serpenyőben sült csirke, ez vonzó perspektívának tűnt a király szemében. És a jó cél érdekében kétségtelenül tenni is kell valamit.

Fácánra sokszor vadászott már, és eleinte, amikor még csak trónörökös volt, nem tolongott körülötte a személyzet, hogy elkészítse neki, amit lő. Hadd edződjön a gyerek; és most arra gondolt, ha harmincöt évvel ezelőtt le tudott lőni és meg tudott kopasztani egy fácánt, akkor ma se lehet olyan nagy dolog elkapni és levágni egy tyúkot.

– Ha miniszterelnök úr vállalja a krumplit, én vállalom a csirkéket – mondta.

Mivel Fredrik Reinfeldt ekkor már szinte biztos volt benne, hogy ami itt van, az nincs, felkapott egy vasvillát, és kiment a krumpliföldre, úgy, ahogy volt, lakkcipőben és olasz Corneliani frakkban. Ez még mindig jobb, mint csirkevérrel összefröcskölni az ingét és még isten tudja, mijét.

A király korához képest fürgén mozgott. Öt perc alatt elkapott három csirkét, és egy fejsze segítségével megszabadította őket a fejüktől. Tiszti zubbonyát előzőleg felakasztotta egy szögre a csirkeól falára, ahol az esti nap fénye megcsillant a Szerafin-rend csillagán, az V. Gusztáv jubileumi rendjelen, a VI. Gusztáv Adolf emlékérmen, a Kard-rend és a Sarkcsillag-rend keresztjein. A láncon függő Vasa-rend keresztjét a falnak támasztott rozsdás vasvillára akasztotta fel.

A fehér inget, ahogy a miniszterelnök előre látta, alaposan összefröcskölte a vér.

– Van otthon még másik – mondta a király Nombekónak, aki segített a csirkék kopasztásában.

– Mertem remélni – mondta Nombeko.

Amikor rögtön ezután Nombeko a három kopasztott csirkével a kezében belépett a konyhába, Gertrud döcögő nevetéssel nyugtázta: már csak meg kell sütni őket! Holger1 és Celestine a szokásosnál is nagyobb zavarban ült a konyhaasztalnál. Zavaruk még tovább növekedett, amikor belépett a miniszterelnök sáros cipőben, kezében egy vödör krumplival. Majd nem sokkal utána a király, a fehér frakkingén vörös csirkevér-foltokkal. A tiszti zubbonyát és a Vasa-rendet kint felejtette a csirkeól falán, illetve a vasvillán.

Gertrud szó nélkül vette át a krumplit, majd megdicsérte a királyt, milyen jól bánik a fejszével.

Holger1 nem örült neki, hogy Gertrud ilyen kedves az istenverte királlyal. Celestine sem volt elragadtatva tőle. Ha tizenhét éves lenne, azon nyomban faképnél hagyná nagyanyját, most azonban dolguk van, és nem akar megint haraggal elválni az öregasszonytól. Mármint ha el kell válni tőle, és nem a levegőbe röpíteni mindenkit, mindenestül.

Holger1 továbbra is a kezében szorongatta a pisztolyát, és zavarta, hogy senki nem törődik vele. Nombeko arra gondolt, az eszement fiú sokszorosan kiérdemelte az orrcsavarást (az agyoncsapásához már nem érzett magában elég dühöt), de közben arra is, hogy szívesen enne még Gertrud sült csirkéjéből, mielőtt bekövetkezik a legrosszabb, és mind búcsút vehetnek földi életüktől. A legnagyobb veszélyt mégsem a bomba jelenti, hanem a tökkelütött Holger1 hadonászása a pisztollyal.

Úgy döntött tehát, hogy kisegíti egy kis logikával barátja testvérét. Elmagyarázta neki, ha a király nem szökik meg, nincs szükség a pisztolyra, de ha mégis megpróbálná, Holger1 ötvennyolc kilométeren belül bármikor utolérheti, csak fel kell robbantania a bombát. Ekkora távolságot még egy király se tud lefutni három óra alatt, még ha ledobja is magáról érdemrendjeinek többkilónyi terhét.

Holger1-nek nincs más tennivalója, mint hogy el kell dugnia a krumpliszállító teherautó kulcsát. Ha megteszi, Sjölidán beáll a terroregyensúly. Senkinek nem kell fél szemével állandóan a másikat lesnie. Ehelyett nyugodtan megvacsorázhatnak.

Holger1 elgondolkodva bólintott. Nombeko javaslata ésszerűnek látszott. Az autó kulcsát már amúgy is bedugta az egyik zoknijába, pedig nem is tudta, milyen zseniális ötlet. További néhány másodperces gondolkodási idő után eltette a pisztolyt a zakója belső zsebébe.

Anélkül, hogy bebiztosította volna.

Miközben Nombeko rendet rakott Holger1 fejében, Gertrud felszólította Celestinét, hogy vágja fel a csirkéket megfelelő méretű darabokra. Holger2-t pedig megkérte, hogy keverjen egy italt, de pontosan tartsa be az utasításait. Egy adag Gordon’s Gint, két adag Noilly Pratot keverjen össze egyforma mértékben közönséges konyakkal és Skåne Akvavittel. Holger2 nem tudta pontosan, mennyi egy adag, de miután eldöntötte, úgy vélte, hogy a két adag nagyjából kétszer annyi. Titokban megkóstolta az elkészült keveréket, és az eredménnyel annyira elégedett volt, hogy még egyszer megkóstolta.

Végül mindannyian asztalhoz ültek, Gertrud kivételével, aki a tálalással foglalatoskodott. A király a Holgereket nézte, és feltűnt neki, mennyire hasonlítanak egymásra.

– Hogy lehet magukat megkülönböztetni, ha még a nevük is azonos?

– Az egyik lehetőség az, hogy akinél a pisztoly van, azt egyszerűen hülyének kell nevezni – jelentette ki Holger2 nem minden elégedettség nélkül.

– Holger és a Hülye... igen, ez használható – mondta a király.

– Senki nem nevezheti az én Holgeremet hülyének! – csattant fel Celestine.

– Miért nem? – kérdezte Nombeko.

A miniszterelnök úgy érezte, senkinek nem tenne jót, ha ebből vita kerekedne, úgyhogy gyorsan közbevágott, és megdicsérte Holger1-et a fegyver elrakásáért, ami viszont lehetőséget nyújtott Nombekónak arra, hogy megvilágítsa a fennálló egyensúly természetét.

– Ha elkapjuk Holger1-et, akit a barátnője jelenlétében nem nevezünk hülyének, de egyébként igen, és hozzákötözzük egy fához, akkor megnő a kockázata annak, hogy a barátnője felrobbantja a bombát. Ha viszont őt is odakötjük a barátja mellé a fához, ki tudja, mit tenne a lány nagymamája a medveölő puskájával?

– Gertrud – mondta a király elismerően.

– Ha bántani merészelik az én kis Celestinémet, nem állok jót magamért, meg a puskámért! – jelentette ki Gertrud.

– Tessék, hallhatják a saját fülükkel – mondta Nombeko. – A pisztolyra nincs szükség, és ezt nemrég még a Hülyével is meg tudtam értetni.

– Tálalva van – jelentette be Gertrud.

Sült csirke volt vacsorára krumplival, mellé házilag főzött sör és a ház asszonyának saját recept szerint készített pálinkakoktélja. A csirkéből és a sörből mindenki maga vehetett magának annyit, amennyit akart, de a koktélt Gertrud szolgálta föl. Mindenkinek adott egy pohárral, a miniszterelnököt is beleértve, aki erőtlenül tiltakozni próbált. Gertrud csurig töltötte a poharakat, a király a kezét dörzsölte:

– A csirke bizonyára olyan, mint a csirkék általában. De vajon milyen lehet ez a kontyalávaló?

– A király egészségére – mondta Gertrud.

– És a miénkre nem? – kérdezte Celestine.

– A tiétekre is, természetesen.

Gertrud kiürítette poharát. A király és Holger2 követte példáját. A többiek óvatosan belekortyoltak, kivéve Holger1– et, aki nem tudta rávenni magát, hogy a király egészségére igyon, és a miniszterelnököt, aki egy virágcserépbe öntötte a pálinkáját, amikor senki nem nézett oda.

– Ez Mannerheim marsall, esküdni mernék rá! – állapította meg a király elismerően csettintve.

Senki nem értette, miről beszél, csak Gertrud.

– Eltalálta, ez aztán a király! – mondta Gertrud. – Megkínálhatom egy másodikkal, az egyensúly kedvéért?

Holger1-et és Celestinét egyre jobban megviselte, hogy Gertrudot mennyire elbűvöli az az ember, akinek ők a lemondását követelik. És aki ráadásul vérfoltos frakkingben és feltűrt ingujjal ült az asztalnál, nem a tiszti egyenruhájában. Holger1 nem szerette, ha nem ért valamit, pedig volt benne gyakorlata.

– Miről van szó? – kérdezte.

– Arról, hogy a barátod, a király felismerte a világ legjobb pálinkakoktélját – mondta Gertrud.

– Nem a barátom – mondta Holger1.

*

Gustaf Mannerheim a maga idejében legény volt a talpán. Elvégre évtizedeken át szolgált a cár hadseregében, és a cár követeként lóháton bejárta Európát és Ázsiát.

Amikor Oroszországban kitört a kommunizmus, és Lenin átvette a hatalmat, hazament a szabad Finnországba, ahol kormányzó, hadseregparancsnok és idővel államelnök lett belőle. Minden idők legnagyobb finn katonájának tartották, a világ sok országában kitüntették, és a különleges „Finnország marsallja” ranggal ruházták fel.

A marsallkoktél a II. világháború idején született meg: egy rész közönséges konyak, egy rész akvavit, vagyis gabonapálinka, egy adag gin és két adag vermut kell hozzá. A koktél ma már klasszikusnak számít.

A svéd király első ízben egy hivatalos látogatáson kóstolta meg Finnországban, több mint harminc évvel ezelőtt, amikor alig egy éve volt még csak király.

A huszonnyolc éves, feszengő, remegő térdű királyt a hetven fölött járó, rutinos finn elnök, Kekkonen látta vendégül. Az idősebb férfi azonnal rájött, hogy a már akkor is érdemrendekkel teleaggatott mellkas mögött szorongó lélek lapul, melynek bizonytalanságát fel kell oldani valamivel, aminek a hatása kitart a látogatás végéig. Ha italról van szó, egy finn elnök nem javasolhat akármit; Kekkonennek a marsallkoktélra esett a választása, minek következtében életre szóló barátság szövődött a király és az ital között, a király és a finn elnök pedig kitűnő vadásztársak lettek.

A király felhajtotta a második pohár koktélt, csettintett a nyelvével, és azt mondta:

– Látom, a miniszterelnök úr pohara üres. Nem kér még egy snapszot? És miért nem veszi le a frakkját? A lakkcipője már úgyis sáros. A nadrágja is, egészen térdig, ha jól látom.

A miniszterelnök mentegetőzött a megjelenése miatt. A fejlemények ismeretében már tudja, hogy természetesen overallban és gumicsizmában kellett volna megjelennie a díszvacsorán a palotában. És hozzátette, hogy szívesen lemond a snapszról, úgy látja, a király ezen a téren mind a kettőjükért helytáll.

Fredrik Reinfeldt nem tudta, hogyan fogja vissza önfeledten jókedvű királyát. Akinek mint államfőnek illene komolyan vennie ezt a rendkívül bonyolult helyzetet, ahelyett, hogy csak ül, és vedel (a három centiliteres kupica a mértékletes miniszterelnök szemében valóságos vödörnek látszott).

Ugyanakkor a király mintha zavart keltett volna az asztal túloldalán ülő republikánus forradalmárok körében is. A miniszterelnök felfigyelt a pisztolyos férfi és barátnője sugdolózására. Valami szemmel láthatóan zavarta őket. A király, természetesen. De nem ugyanúgy, ahogy a miniszterelnököt. És úgy látszott, nem is azon az egyszerű „le a monarchiával” módon, ahogy az egész elkezdődött.

Valami van a levegőben. És ha a királyt vissza lehetne fogni, talán megtudhatnák, micsoda. Viszont a királyt nem lehetett visszafogni.

Nem hiába király.

*

Nombeko volt az első, akinek üres lett a tányérja. Végül is huszonöt éves volt, amikor életében először teleehette magát, Botha elnök költségére, és azóta minden alkalmat megragad, hogy újra megtehesse.

– Szabad repetázni?

Szabad. Gertrud elégedetten nézte, hogy Nombeko elégedett. Gertrud általában véve is mindennel elégedettnek látszott. A király teljesen levette a lábáról. Ki tudja, mivel.

Önmagával.

Mannerheim marsallal.

Vagy az italával.

Vagy mind a kettővel.

Bármi volt is az, most jól jött nekik. Mert ha a király és Gertrud együttes erővel össze tudja zavarni a puccsistákat, az utóbbiak egy idő után elbizonytalanodhatnak abban, hogy mit is kellene tenniük.

Homok kerülhet a gépezetbe, ahogy mondani szokás.

Nombeko szívesen egyeztette volna a királlyal a stratégiát, vagyis lényegében a mannerheimi út folytatását, de erre nem nyílt lehetősége, mert a királyt teljesen elbűvölte a ház úrnője. És viszont.

A király nem törődött a fenyegető veszéllyel, megvolt benne a pillanat élvezésének képessége, ami a miniszterelnökből teljesen hiányzott. A király örömét lelte Gertrud társaságában, és az idős hölgy őszintén felkeltette kíváncsiságát.

– Kedves Gertrud, milyen kapcsolat fűzi a marsallhoz és Finnországhoz, ha szabad érdeklődnöm? – kérdezte.

Pontosan azt a kérdést tette föl, amit Nombeko szeretett volna, ha feltesz, de nem tudta megrendelni.

Jól van, király! Neked ennyi eszed van? Vagy csak szerencsénk van?

– A marsallhoz és Finnországhoz? Ugyan, miért érdekelné ez magát? – felelte Gertrud.

Ez téged nagyon is kell, hogy érdekeljen, király!

– Ez engem nagyon is érdekel – mondta a király.

– Hosszú sora van annak – mondta Gertrud.

Van időnk!

– Van időnk – mondta a király.

– Tényleg? – szólt közbe a miniszterelnök. Nombeko megrovó pillantással nézett rá.

Te ebbe ne szólj bele!

– 1867-ben kezdődik a történet – mondta Gertrud.

– A marsall születésének évében – bólintott a király.

Te egy zseni vagy, király!

– Nahát, ezt is tudja? – kiáltott fel Gertrud. – Bizony, a marsall abban az évben született.

Nombeko arra gondolt, hogy Gertrud családfájának története most is éppolyan botanikai abszurd, mint amikor először hallotta. De a királynak egyáltalán nem szegte a kedvét. Hiszen valamikor régen a sigtunai gimnáziumban megbuktatták matematikából. Vélhetőleg ezért nem tudta kiszámolni, hogy egy bárónak, akár igazi, akár nem, nem lehet grófnő az utódja.

– Akkor kegyed grófnő! – mondta a király elismerően.

– Biztos az? – kérdezte a miniszterelnök, aki jobban tudott számolni, és aki ezért újabb megrovó pillantást kapott Nombekótól.

Holger1 és Celestine tényleg úgy érezte, valami nincs rendben a királlyal. Nem értették, mi lehet az oka. A vérfoltos inge? A feltűrt ingujja? Az arany mandzsettagombja, amit egyszerűen beletett egy üres pálinkáspohárba a konyhaasztalon? Az érdemrendekkel kidekorált tiszti zubbonya, amit felakasztott a csirkeól falára?

Vagy csak az, hogy levágott három csirkét?

A királyok nem vágnak csirkét! Ki hallott már ilyet!

A miniszterelnökök sem szednek krumplit (legalábbis frakkban nem), de azért mégiscsak a királyok azok, akik általában nem szoktak csirkét nyakazni.

Miközben Holger1 és Celestine megpróbálta valahogy feldolgozni a rémes ellentmondást, a király rátett még egy lapáttal. A krumplitermesztésről kezdett beszélgetni Gertruddal, és ennek kapcsán szóba került az öreg traktor, amelyre a háziaknak már nem volt szükségük, már csak azért sem, mert nem működött. Gertrud leírta a problémát királyának, aki azt felelte, hogy az MF-35-ös remek típus, csak kicsit kényeztetni kell, ha azt akarjuk, hogy működjön. Ki kellene tisztítani az üzemanyagszűrőjét és a porlasztócsúcsát. Ha az akkuja még nem merült le teljesen, a tisztítás után talán még be is lehet indítani.

Üzemanyagszűrő? Porlasztócsúcs? A királyok nem bütykölnek traktorokat.

A vacsora véget ért. A kávé után a király és Gertrud kettesben kisétált, hogy megnézzék az MF-35-öst, majd visszatértek egy utolsó, közös mannerheimre.

Reinfeldt miniszterelnök közben leszedte az asztalt, és rendet rakott a konyhában. Hogy a frakkját lehetőleg ne piszkolja össze, maga elé kötötte a grófnő kötényét.

Holger1 suttogva beszélgetett Celestinével az egyik sarokban, míg Holger2 ugyanezt tette Nombekóval egy másik sarokban. A helyzetet elemezték, és azon gondolkodtak, mi legyen a következő stratégiai lépés.

Ekkor kivágódott az ajtó. Idősebb férfi lépett be rajta pisztollyal a kezében. Angolul kiáltott rá a jelenlevőkre, hogy mindenki maradjon ott, ahol van, és ne tegyen semmilyen felesleges mozdulatot.

– Mi folyik itt? – kérdezte a miniszterelnök a mosogatókefével a kezében.

Nombeko angolul válaszolt. Elmondta, hogy az izraeli Moszad behatolt a házba azzal a céllal, hogy megszerezze a krumpliszállító autóban lévő atombombát.

21. FEJEZET

Az elvesztett lélekjelenlétről

és a testvérét lelövő ikerről

Tizenhárom év hosszú idő, ha íróasztalnál kell eltölteni értelmes munka nélkül. Most azonban Ügynök B maga mögött hagyta aktív pályájának utolsó napját. Hatvanöt éves volt és kilenc napos. Kilenc nappal ezelőtt mandulatortával és búcsúbeszéddel köszöntötték fel nyugdíjba vonulása alkalmából. Főnöke szép beszédet mondott, de amit mondott, nem volt igaz, és Ügynök B szájában megkeseredett a mandulatorta.

Nyugdíjasélete első hetének végén elhatározta, hogy elutazik. Összecsomagolt, és elindult Európába. Svédországba.

A takarítónő esete, aki eltűnt az Izrael által becsületesen ellopott bombával, nem hagyta nyugodni, még most, időskorában sem.

Ki ez a nő tulajdonképpen? A lopáson kívül valószínűleg őt terheli a felelősség barátja haláláért is. A nyugdíjas Ügynök B voltaképpen nem értette, hogy az ügy miért nem hagyja nyugodni. De tény, hogy nem hagyta.

Több türelemmel kellett volna figyelnie azt a bizonyos stockholmi postafiókot. És fel kellett volna kutatnia Celestine Hedlund nagyanyját is. Ha lett volna rá ideje.

Hosszú idő eltelt már azóta. És a nyom kezdettől fogva gyengének látszott. De mégis. A nyugdíjas ügynök úgy gondolta, először megnézi magának azt a Norrtaljétől északra fekvő erdei címet. Ha ott nem talál semmit, akkor három héten át figyelni fogja a postafiókot.

Ha mindezt megteszi, tényleg nyugdíjba vonulhat. Tudni akkor se fog tudni semmit. De legalább úgy érezheti, hogy megtett mindent, amit meg lehetett tenni. Veszíteni olyan ellenféllel szemben, aki jobb nálunk, elviselhető. De feladni a versenyt, mielőtt lefújnák a játékot, azt nem lehet. Michael Ballack soha nem tenne ilyet. Az FC Karl-Marx-Stadt kétlábas csatárának pályája egyébként a nemzeti válogatottig ívelt, melynek ő lett a csapatkapitánya.

Ügynök B gépe az Arlanda repülőtéren szállt le. Autót bérelt, és egyenesen Celestine Hedlund nagyanyjához hajtott. Arra számított, sőt, azt remélte, hogy a ház üresen áll, és le van lakatolva. Igazából a lelki békéjét kereste, nem a bombát.

A nagymama háza előtt azonban egy krumpliszállító teherautó parkolt, a háznak pedig minden ablakában égett a villany! Mit keres itt egy krumpliszállító autó? És vajon mi lehet benne?

Az ügynök kiszállt a kocsijából, odament a teherautóhoz, belesett a rakterébe, és meglátta – a múltat. A raktérben ott állt a láda a bombával! Ugyanúgy, megperzselődve, ahogyan utoljára látta.

Ha a világ ennyire őrült, gondolta az ügynök, megnézi, nem hagyták-e bent a kocsiban az indítókulcsot is. De ennyire azért nem volt szerencséje. Kénytelen lesz szembesülni a ház népével, bárkik legyenek is. Egy nyolcvanéves öregasszony, az biztos. Meg az unokája. Meg annak a barátja. Meg az az átkozott takarítónő. Más? Talán még az az ismeretlen férfi, aki a Blomgren házaspár autójában ült annak idején Gnestában, a Fredsgatában, a leégett raktárházak közelében.

Ügynök B elővette szolgálati fegyverét, melyet nyugdíjas utazására készülődve véletlenül magával hozott, és óvatosan lenyomta a kilincset. Az ajtó nyitva volt. Csak be kellett lépni rajta.

Fredrik Reinfeldt (mosogatókefével a kezében) azon nyomban megkérdezte, mi folyik itt. Nombeko angolul válaszolt, és megmondta az igazat, vagyis hogy az izraeli Moszad behatolt a házba azzal a céllal, hogy megszerezze a krumpliszállító autóban lévő atombombát. És talán még azzal a céllal is, hogy kioltsa a jelenlevők egyikének vagy másikának életét. E tekintetben talán épp ő maga az egyik legesélyesebb jelölt.

– Az izraeli Moszad? – kérdezte a miniszterelnök (szintén angolul). – Milyen jogon hadonászik a fegyverével az izraeli Moszad az én Svédországomban?

– Az enyémben – javította ki a király.

– A maga Svédországában? – csúszott ki szinte önkéntelenül Ügynök B száján a kérdés, és felváltva nézett hol a kötényt viselő, mosogatókefét szorongató férfira, hol a konyhapadon ülő, véres inget viselő és üres pálinkáspoharat szorongató férfira.

– Fredrik Reinfeldt miniszterelnök vagyok – mondta a miniszterelnök.

– Én pedig XVI. Károly Gusztáv király – mondta a király. – Úgy is mondhatnám, a miniszterelnök főnöke. Őnagysága pedig Virtanen grófnő, a ház úrnője.

– Valóban az vagyok, köszönöm – mondta büszkén a grófnő.

Fredrik Reinfeldt majdnem ugyanolyan mérges lett, mint néhány órával korábban a krumpliszállító autóban, amikor rájött, hogy elrabolták.

– Tegye el azonnal azt a fegyvert, különben felhívom Olmert miniszterelnököt, és tőle kérdezem meg, mi a fene van itt. Gondolom, az ő megbízásából van itt.

Ügynök B úgy érezte, mintha megállt volna a szívműködése. Nem tudta, mi rosszabb: hogy a kötényes, mosogatókefés férfi azt állítja magáról, hogy miniszterelnök, hogy a véres ingben üldögélő és pálinkázó férfi azt állítja magáról, hogy király, vagy az a tény, hogy felismerni véli mind a kettőt. Ez a két ember valóban a miniszterelnök és a király. Itt, az erdő közepén, egy dűlőút végén a svédországi Roslagenben.

Az izraeli Moszad ügynökei soha nem veszítik el lélekjelenlétüket. Ügynök B-vel azonban most mégis ez történt. Elvesztette a lélekjelenlétét. Leeresztette a karját. A fegyvert visszadugta a zakója alá, a tokjába. És azt mondta:

– Kaphatnék valamit inni?

– Milyen szerencse, hogy még nem tettük el az üveget – mondta Gertrud.

Ügynök B leült a király mellé, és mindjárt a kezébe nyomtak egy kupica marsallkoktélt. Felhajtotta, megborzongott, és hálás pillantással nyugtázta, hogy újra teletöltik a poharát.

Mielőtt Reinfeldt miniszterelnök kérdések sokaságával rohanhatta volna le a betolakodót, Nombeko Ügynök B-hez fordult, és javasolta, hogy együtt mondják el Reinfeldt főnök úrnak, és az ő főnökének, a királynak, a történetüket. Pelindabától kezdve mostanáig. Ügynök B erőtlenül bólintott.

– Maga kezdje – mondta, és felmutatta poharát Virtanen grófnőnek, jelezve, hogy megint üres.

Nombeko belekezdett. A király és a miniszterelnök már hallotta a rövid változatot, amikor a bomba társaságában utaztak a teherautó rakterében. Nombeko most részletesebben mondta el történetét. A miniszterelnök élénk érdeklődéssel követte, miközben egy nedves ruhával letörölte a konyhaasztalt és a mosogatópultot. Az elragadtatott grófnő és a kevésbé elragadtatott ügynök között ülő király is érdeklődve hallgatta.

Nombeko Sowetóval kezdte, aztán Thabo gyémántjaival folytatta, majd a gázolása történetével Johannesburgban. A bírósági eljárással. Az ítélettel. Bemutatta a Klipdrift-függő mérnököt. Pelindabát, az árammal töltött kerítéseket. A délafrikai nukleáris fegyverprogramot. Az izraeli jelenlétet.

– Ezt nem erősíthetem meg – mondta ÜgynökB.

– Ne vicceljen már – mondta Nombeko.

Ügynök B elgondolkodott. Az ő életének így is, úgy is vége. Vagy börtönbe zárják Svédországban, és ott marad életfogytiglan, vagy a miniszterelnök felhívja Ehud Olmertet. Ügynök B az életfogytiglani választotta.

– Meggondoltam magam – mondta. – Megerősíthetem. A történet további részében több mindent meg kellett még erősítenie. Érdeklődésüket a hetedik, a nem létező bomba iránt. A megállapodásukat Nombekóval. A diplomáciai futárposta ötletét. Ügynök A első akcióját, amikor a csere kiderült.

– Egyébként mi történt vele? – kérdezte Ügynök B.

– Kényszerleszállást hajtott végre helikopterrel a Balti-tengeren – mondta Holger1. – De attól tartok, nem sikerült.

Nombeko folytatta. Jött Holger Holger. A Fredsgata. A kínai lányok. A fazekas. Az alagút. Az Országos Bevetési Központ akciója. A kommandósok órákon át tartó harca saját magukkal.

– Aki csodálkozik rajta, nyújtsa fel a kezét – dünnyögte a miniszterelnök.

Nombeko folytatta. Jött a Blomgren házaspár. A gyémántokért kapott pénz, ami elégett. A találkozás Ügynök B-vel a roncstelep közelében. A hiábavaló telefonbeszélgetések a miniszterelnök titkárságvezetőjével.

– Csak a munkáját végezte – mondta Fredrik Reinfeldt. – Nincs véletlenül kéznél egy partvisa, Gertrud? Már csak a padló van hátra.

– Grófnő! Ha szabad kérnem – szólt közbe a király. Nombeko folytatta. Jött a krumplitermesztés. Holger2 egyetemi tanulmányai. A Hülye beugrása a doktori védésen.

– A Hülye? – kérdezte Ügynök B.

– Az én vagyok – szólalt meg Holger1, és úgy érezte, talán lehet benne valami.

Nombeko folytatta. Jött a Svensk Politik című folyóirat.

– Jó lap volt – mondta a miniszterelnök. – Az első száma. A másodikban ki írta a szerkesztőségi cikket? Ne, egyébként ne mondják meg. Hadd találjam ki.

Nombeko már majdnem a végére ért. Befejezésül elmondta, milyen szerepet kapott Hu Jintao. Hogyan vonta magára az elnök figyelmét a palota udvarán. És hogyan rabolta el őket ezután Holger1 – az őshülye.

Ügynök B felhajtotta a harmadik kupica pálinkakoktélt, és úgy érezte, kellőképpen elbódult. Előadta a saját történetét, a születésétől kezdve. Az ügyet, amely nyugdíjazása után nem hagyta nyugodni. Utazását Svédországba. Egyáltalán nem Olmert miniszterelnök megbízásából. Az egész a saját kezdeményezése volt. És hogy már mennyire bánja.

– Micsoda gebasz! – kiáltott fel a király, és felnevetett.

A miniszterelnöknek el kellett ismernie, hogy őfelsége találóan írja le a helyzetet.

*

Éjfél felé a titkosszolgálat főnöke már azon a ponton volt, hogy nem bírja tovább.

A király és a miniszterelnök eltűnt, és továbbra sem került elő. A Kínai Népköztársaság elnöke szerint jó kezekben vannak, de ő, ugye, Tibet lakóiról is ezt szokta mondani.

Ennél többet számított, természetesen, hogy a miniszterelnök telefonált, elmondta neki, hogy a helyzet nyugodt, és senki ne csináljon semmit. Csakhogy ez már órákkal ezelőtt történt. Most elérhetetlen a telefonja, a tartózkodási helyét sem lehet beazonosítani. A királynak még telefonja sincs.

A díszvacsora már régen véget ért, és a hír lassan kiszivárgott. Újságírók telefonáltak, és érdeklődtek, hogy a házigazdák miért nem voltak jelen a vacsorán. Az udvar és a miniszterelnökség sajtósai azt válaszolták, hogy a király és a miniszterelnök sajnálatos módon, és egymástól teljesen függetlenül, nem érezte jól magát, de nem komoly bajról van szó egyiküknél sem.

Sajnos az újságírók sejtjeinek génszerkezete nem teszi lehetővé, hogy hitelt adjanak az efféle véletleneknek. A főparancsnok érezte, hogy valamennyien ugrásra készen állnak. Ellentétben vele, aki jobb híján csak karba tett kézzel üldögél. Hiszen mi egyebet tehetne?

Néhány diszkrét lépést tett csupán, beszélt például az Országos Bevetési Központ parancsnokával. Nem mondta meg neki, miről van szó, csak annyit közölt vele, hogy a közeljövőben kényes helyzet állhat elő, melyben behatolási és kiszabadítási műveletet kellene végrehajtani. Valami olyasmit, mint jó évtizeddel ezelőtt Gnestában. Svédország békés ország. A különleges egység bevetésére, legfeljebb ha tíz-tizenöt évente van szükség.

A Bevetési Központ parancsnoka nem kevés büszkeséggel a hangjában közölte, hogy Gnesta jelentette az első és egyetlen feladatot eddigi pályafutása során, és ő és egysége, mint mindig, most is készen áll a bevetésre.

A titkosszolgálat főnöke nem vett részt abban az akcióban, amikor Gnesta egyik negyede leégett. És nem olvasta az ügyről kiadott jelentéseket sem. A bevetési egység készenléte jóleső biztonságérzéssel töltötte el. Csak az okozott fejfájást neki, hogy a király és a miniszterelnök sikeres kiszabadításának hiányzott az egyik legalapvetőbb feltétele.

Nevezetesen az, hogy nem lehet tudni, hol az ördögben vannak.

*

Ügynök B kért még egy negyedik kupica snapszot. Meg egy ötödiket. Nem sokat tudott a svéd börtönökről, de szinte biztosra vette, hogy a korlátlan pálinkafogyasztás nem része az ellátásnak. Élnie kell vele, amíg van ideje rá.

A király elismeréssel nyilatkozott az ügynök tempójáról.

– Negyven perc alatt utolért, és le is hagyott – mondta.

A miniszterelnök felemelte tekintetét a padlóról, melynek a tisztára seprésével volt éppen elfoglalva. Nem illik így viccelődni egy másik ország titkosszolgálatával.

Virtanen grófnő nagyszerűen érezte magát a király társaságában. Már önmagában az is sokat számított neki, hogy a király király, de még nagyobbra nőtt a szemében, amikor kiderült, hogy milyen daliásan tud csirkét vágni, hogy tudja, ki volt Mannerheim, ismeri a marsall koktélját és együtt vadászott szarvasra Urho Kekkonennel. Őt pedig „grófnőnek” nevezi. Végre van valaki, aki látja, hogy ő kicsoda, és újra finn Mannerheim lehetne belőle azok után, hogy a krumplis Virtanen volt egész felnőtt életében.

Bárhogy lesz is azután, hogy a Mannerheim-koktél eltávozik a király testéből, és maga a király is eltávozik a házból – Gertrud itt és most a konyhai padon őfelségével és a végtelenül fáradt ügynökkel közösen úgy döntött:

Mostantól kezdve grófnő. Egészen az!

Holger1 lába alól kicsúszott a talaj. Belátta, hogy republikánus meggyőződését évek óta V. Gusztáv tartja életben, az öreg király monoklis, ezüst sétapálcás, kitüntetésekkel teleaggatott, díszegyenruhás képe. Ez volt az a kép, amelyre gyerekkorában a papával és testvérével együtt célba lőttek. Az a kép, melyet eladott Celestinének is. S melyet Celestine meg is vett tőle.

Ezért repítsék most levegőbe V. Gusztáv dédunokáját önmagukkal, egyikük testvérével és másikuk nagyanyjával együtt?

Legalább a csirkéket ne vágta volna le. És ne akasztotta volna szögre az egyenruháját. És ne tűrte volna föl a vérfoltos inge ujját. És ne magyarázta volna el Gertrudnak, hogyan kell megjavítani a traktort. És ne hajtotta volna föl szemrebbenés nélkül egyik snapszot a másik után.

Az sem könnyítette meg Holger1 és Celestine dolgát, hogy a miniszterelnök leszedte az asztalt, elmosogatott, eltörölgetett, és jelenleg négykézlábra ereszkedve épp egy makacs foltot próbált eltávolítani a padlóról. De ez semmiség volt a szemük láttára darabokra hulló igazsághoz képest.

Mármint ahhoz, hogy a királyok nem vágnak csirkéket.

Holger1-nek most arra lett volna leginkább szüksége, hogy valami megerősítést kapjon, hogy a papa tanítása továbbra is érvényes. Ha ezt megkapja, akkor meg tudja győzni igazáról Celestinét is.

Ingmar papa elmondása szerint V. Gusztáv volt a királyok királya, aki bűnös jelenlétével bemocskolta a föld felszínét. Holger1 úgy döntött, kiugrasztja a nyulat bokorból, vagyis kikényszeríti a mostani királyból, hogy nagyrabecsülését fejezze ki pokolfajzat dédapja iránt. Odament hát a padhoz, ahol a király összebújva ült a nyolcvanéves öregasszonnyal. És azt mondta neki:

– Hallod-e, te király!

A király félbehagyta mondatát, melybe épp belekezdett, felpillantott, és azt felelte:

– Igen, az én vagyok.

– Meg akarok beszélni veled valamit – mondta Holger1 hangsúlyosan tegezve a királyt.

A király nem válaszolt, udvariasan várta a folytatást.

– V. Gusztávról van szó.

– A nagyapám apjáról – mondta a király.

– Igen, akinek éppen ezért az örököse vagy – mondta Holger1, maga sem értve igazán, mit is akart ezzel valójában mondani. – Tudni akarom, mi a véleménye... izé, a véleményed róla!

Nombeko halkan közelebb lépett hozzájuk, kíváncsi volt, hogyan alakul a beszélgetés a király és a Hülye között. Most azt suttogta magában: Eddig nagyszerűen viselkedtél, király, most is jól kell válaszolnod!

– V. Gusztávról? – kérdezte óvatosan, csapdát sejtve a király.

*

A király végigfuttatta gondolatait ősei hosszú során.

Nem olyan könnyű államfőnek lenni, ahogy azt a közemberek elképzelik. Elsőnek XIV. Erik jutott az eszébe, akit előbb őrültnek nyilvánítottak (igaz, nem minden alap nélkül), akit azután a saját testvére börtönbe zárt, s akinek végül mérget tettek a levesébe.

Azután III. Gusztávra gondolt, aki elment egy álarcosbálba, hogy kikapcsolódjon egy kicsit, és golyót repítettek belé. Pedig ő egyáltalán nem ilyen kikapcsolódásra gondolt. A merénylő ráadásul olyan rosszul célzott, hogy két hétig tartott, mire szegény meghalt.

És azután persze V. Gusztávra, aki miatt a republikánus Holger láthatólag ki van akadva. A dédpapa csenevész gyerek volt, húzta az egyik lábát, és ezért egy akkoriban új módszerrel, elektromossággal kezelték. Úgy gondolták, ha beleeresztenek néhány voltot, majd jobban szedi a lábát.

Hogy az elektromos áram tette-e, vagy valami más, azt nem lehet tudni, mindenesetre egyenes gerinccel kormányozta át Svédországot két világháborún. Megtetézve mindezt egy német származású királynéval és egy olyan fiúval és trónörökössel, aki angol nőt vett feleségül, nem is egyszer, hanem kétszer.

Az első világháború előtt V. Gusztáv talán kicsit messzire ment, amikor olyan határozottan követelte a hadsereg megerősítését, hogy Staaf miniszterelnök mérgében lemondott. Staaf szerint az általános választójog fontosabb dolog, mint az, hogy egy-két hadihajóval több legyen vagy kevesebb. Az, hogy dédpapa ezt nem sokkal a szarajevói pisztoly eldördülése előtt követelte, vagyis hogy igaza volt, senkit nem érdekelt, mert a királytól leginkább azt várják el, hogy hallgasson. Ez utóbbit maga is megtapasztalta, amikor Brunei szultánját belevaló fickónak merte nevezni.

Na, mindegy. Dédpapa majdnem negyvenhárom évig uralkodott, és ügyesen alkalmazkodott kora minden politikai áramlatához. Az is nagy szó, hogy megmaradt a monarchia, hiszen amikor egy szép napon bevezették, hogy boldog-boldogtalan szavazhat, az újításnak az lett a szomorú eredménye, hogy a szociáldemokraták szerezték meg a hatalmat. A várt forradalom azonban elmaradt, és Hansson miniszterelnök annyira republikánus volt, hogy esténként néha feloldalgott a palotába bridzsezni.

Az igazság tehát az, hogy dédpapa elsősorban is a monarchia megmentője. Itt azonban meg kellett oldani egy helyzetet, méghozzá a dédpapa szellemében, vagyis vegyíteni kellett a határozottságot a valóság tiszteletével.

A király megértette, hogy ennek az embernek a számára, akit nem volt szabad hülyének nevezni, a kérdés különös fontossággal bír. Mivel a szóban forgó hülye még meg sem született, amikor dédpapa meghalt 1950-ben, közvetlenül nem lehetett egymáshoz semmi közük. Valószínűleg régebbi eredetű problémáról van szó. A király, őszintén szólva, nemigen figyelt oda Nombeko kisasszony előadására, figyelmét túlságosan lekötötte a grófnővel folytatott társalgás. De a másik Holger még a krumpliszállító autóban mondott valamit arról, hogy a republikánus gondolatot valamikor régen az apjuk plántálta el a családban.

Erről van szó, nyilvánvalóan.

Az ikrek apja valamiképp szembekerülhetett V. Gusztávval?

Hmm.

A király gondolatmenete ettől kezdve már tilosban járt.

Királyi körökben akkoriban, amikor dédpapa és dédmama 1881 szeptemberében igent mondott egymásnak, még nem ismerték a szerelmi házasságot. Ennek ellenére dédpapa nagyon elszomorodott, amikor királynéja, gyógyulást keresve, a meleg éghajlatú Egyiptomba utazott, és ott egy beduin sátorban pikáns kalandba bonyolódott az udvar alkalmazásában álló egyik közönséges báróval. Ráadásul dánnal.

Azt mondják, attól a naptól kezdve a királyt nem érdekelték többé a nők. Hogy a férfiakkal hogy állt, azt nem lehet tudni. Az évek során mindenfélét rebesgettek az emberek. Egy zsarolás története is szárnyra kapott, amely szerint egy szélhámos pénzt követelt a királytól egy olyan időszakban, amikor a homoszexualitás büntetendő volt és veszélybe sodorhatta volna a monarchiát. Az udvar mindent elkövetett, hogy a szélhámos megkapja, amit kér, és – legfőképpen – csendben maradjon.

Adtak neki egy kis pénzt, aztán még egy kicsit, aztán megint még egy kicsit. Segítettek neki, hogy vendéglőt és szállodát nyisson. De aki szélhámos, az menthetetlenül szélhámos, az nem tud vigyázni a pénzre, mindig visszajön, és mindig többet akar.

Egyszer jól feltarisznyázták pénzzel, felrakták egy hajóra, és útnak indították Amerikába, de nem lehet tudni, hogy egyáltalán partra szállt-e az Újvilágban, mert hamarosan újabb követelésekkel állt elő. Egyszer – már a háború idején – a náci Németországba küldték azzal az ígérettel, hogy járadékot kap Svédországból élete végéig. De a balszerencse kisfiúkat sodort az útjába, és mivel viselkedése minden szempontból ellentmondott a Hitler által favorizált árja férfieszmény feltételezhető viselkedésének, egykettőre visszaküldték Svédországba, miután oly mértékben magára haragította a Gestapót, hogy kis híján koncentrációs táborba került (aminek a svéd királyi udvar szempontjából tagadhatatlanul meglettek volna a maga előnyei).

Stockholmban a szélhámos könyvet irt az életéről. Tudja meg az egész világ! Ne tudja meg, gondolta Stockholm rendőrfőnöke, aki az egész kiadást megvásárolta, és bezárta egy rendőrségi fogdába.

Végül is nem sikerült titokban tartani a kellemetlen históriát (más lett volna a helyzet Bruneiben). A társadalom ezt már megelégelte, és a viselt dolgaiért összesen nyolc év börtönre ítélte a szélhámost. V. Gusztáv ekkor már halott volt, és a szélhámos, amikor kiengedték, saját kezűleg gondoskodott róla, hogy ő is az legyen.

Szomorú história. De nem lehetetlen, hogy a szélhámos nem csupán szélhámos volt. Legalábbis ami az V. Gusztávhoz fűződő viszonyát illeti. És nem lehet kizárni, hogy a király megosztotta vele és más fiúkkal és férfiakkal a társaságát... annak idején... törvénytelen módon.

Hátha...

Hátha a Holgerek papája is közöttük volt... Hátha ezért indított keresztes háborút minden monarchia, és különösen V. Gusztáv ellen...

Hátha ezért.

Valami okának csak kellett lennie.

*

A király befejezte a gondolkodást. Gondolatmenete nem volt minden elemében helyes, de jó úton járt.

– Hogy mi a véleményem dédapámról, V. Gusztávról? – kérdezte még egyszer a király.

– Nyögd már ki, az istenit neki! – mondta Holger1.

– Köztünk marad? – kérdezte a király (Virtanen grófnő, Celestine, Holger2, Nombeko, a miniszterelnök és az ekkor már mélyen alvó nyugdíjas izraeli ügynök társaságában).

– Hát persze – felelte Holger1.

A király magában bocsánatot kért néhai dédapjától. És azt mondta:

– Mocskos disznó volt.

Az eddigiek alapján azt is lehetett volna gondolni, hogy a király a természet egyszerű gyermeke, és szerencsés véletlen folytán Gertruddal kölcsönösen szimpatikusnak találták egymást. De V. Gusztáv kivégzése ráébresztette Nombekót, hogy a király voltaképpen megértette jelenlegi helyzetüket. A király azért fosztotta meg dédapját jó hírétől és becsületétől, mert ezzel szolgálta legjobban közös érdeküket.

Már csak Holger1-nek kellett reagálnia rá.

– Gyere, Celestine – mondta Holger1. – Menjünk ki a mólóra. Ezt meg kell beszélnünk.

Holger1 és Celestine leült a mólón egy padra a Vätösund partján. Nem sokkal múlt éjfél, már besötétedett, a nyári éjszaka rövid volt, de nem különösebben hűvös. Celestine a kezébe fogta Holger kezét, a szemébe nézett, és megkérdezte, meg tudja-e bocsájtani neki, hogy majdnem nemesi származású.

Holger alig hallhatóan azt válaszolta, igen, hiszen ha jól érti, nem az ő hibája, hogy Gertrud nagymama papája nemcsak becsületes bankjegyhamisító volt, hanem mellesleg báró is. De persze nem örül neki. Ha igaz, akkor a története egyre jobban sántít. Enyhítő körülménynek tartja ugyan, hogy Gustaf Mannerheim nagypapa élete alkonyán jobb belátásra tért, és államelnök lett. Persze, személyében egy cárnak hűséget fogadó nemesi származékból lett köztársasági elnök. Pfuj, micsoda undorító katyvasz!

Celestine egyetértett vele. Gyerekkorában folyamatosan balszerencsésnek érezte magát. Egészen addig a napig, amíg meg nem jelent az életében Holger, az a férfi, akire mindig várt. Aki hatszáz méter magasból kiugrott egy helikopterből, hogy megmentse a kedvese életét. És akivel közösen elrabolták a svéd királyt, hogy lemondásra kényszerítsék, vagy ha nem hajlandó rá, a levegőbe repítsék a kitüntetéseivel és saját magukkal együtt.

Egy ideig úgy tűnt, Celestine élete megtelik értelemmel és tartalommal.

De egyszerre csak azt látják, hogy a király lenyakazza a csirkéket. Meg hogy a kávé után kimegy megjavítani a nagymama traktorát. Most már nemcsak vérfoltok tarkítják az ingét, hanem motorolaj is.

Eközben Celestine azt is látja, hogy nagyanyja kivirul. És hirtelen elszégyelli magát, amiért egyszer régen búcsúzás nélkül faképnél hagyta Gertrudot – a nem megfelelő nagyapja miatt.

Szégyen? Ez új érzés.

Holger azt mondta, megérti, hogy Celestinére hatással voltak a mai este eseményei, és ő maga is elbizonytalanodott. Nemcsak a királytól és a monarchiától kellene megszabadulniuk, hanem mindattól, amit a monarchia jelent. De akkor mégsem kezdhet el valami mást jelenteni a szemük láttára. A király egyszer még káromkodott is. És ki tudja, titokban nem szívtak-e el odakint egy cigarettát is Gertruddal együtt.

Nem, Celestine ezt nem hinné. Kimentek ugyan kettesben, ez igaz, de az a traktor miatt volt.

Holger1 felsóhajtott. Ha a király legalább V. Gusztávot nem tagadta volna meg úgy, ahogy az imént tette.

Celestine megkérdezte, ne hívják-e ide, hogy valamiféle kompromisszumra jussanak vele, miközben maga is észrevette, hogy ezt a szót most használja életében először.

– Arra gondolsz, hogy csak kicsit robbantsuk fel a bombát? – kérdezte Holger1. – Vagy, hogy a király csak részidőben mondjon le?

Egyébként nem rossz ötlet idehívni a mólóra, és nyugodtan átbeszélni vele a helyzetet. De csak hármasban: a király,

Holger1 és Celestine. Ne jöjjön ki se Holger2, se Gertrud, se a miniszterelnök, és semmiképpen se jöjjön az a kígyó Nombeko vagy az alvó izraeli ügynök.

Hogy maga a beszélgetés miről szóljon, és mire menjen ki, azt sem Holger, sem Celestine nem tudta. De ha eszükbe jutnak a megfelelő szavak, ki tudja, talán mégis juthatnak valamire.

A király nem szívesen vált meg a grófnő társaságától, de persze nem utasít el egy éjszakai beszélgetést Celestine kisasszonnyal és a fiatalemberrel, akit nem szabad hülyének nevezni, ha ők ezt a maguk részéről jónak látják, és úgy érzik, a helyes irányba terelhetik az eseményeket.

Holger1 azzal kezdte a mólón a beszélgetést, hogy a király szégyellhetné magát, amiért nem tud úgy viselkedni, mint egy király.

– Egyikünk sem tökéletes – felelte a király.

Holger1 azzal folytatta, elismeri, hogy kedvese, Celestine örömmel látja, hogy a király milyen... bensőséges kapcsolatot létesített Gertruddal.

– A grófnővel – javította ki a király.

Mindegy, függetlenül attól, ki minek nevezi, ő is belejátszik abba, hogy már nem látszik egyértelműen jó megoldásnak, ha a levegőbe repítik a királyt és az ország egy részét, még ha a felséges úr megtagadná is a lemondást.

– Helyes – mondta a király. – Akkor ezt a megoldást választom.

– A lemondást?

– Nem. Azt, hogy megtagadom a lemondást, hiszen most nem vonja maga után azokat a drámai következményeket, melyeket korábban felvázoltak.

Holger1 átkozta magát. Rosszul kezdte a játékot, kijátszotta az egyetlen ütőkártyáját, amit a kezében tartott – a fenyegetést a bombával. Minden rosszul sül el, bármibe kezd is. Egyre világosabban látta, hogy valóban az, aminek hívják.

A király látta, hogy Holger1 vívódik magában, és hozzátette, hogy nem érdemes szomorkodnia a helyzet ilyetén alakulása miatt. A történelem ugyanis arra tanít, hogy nem elég egy királyt elkergetni a trónról. Vagy akár megszabadulni egy egész királyi háztól.

– Tényleg nem? – kérdezte Holger1.

*

Miközben Roslagen fölött lassan világosodni kezdett az ég, a király belefogott IV. Gusztáv Adolf rosszul végződő és tanulságos történetébe.

Azzal kezdődött, hogy apját lelőtték az Operában. A fiúnak két hete volt rá, amíg apja haldokolt, hogy megszokja új szerepét. Mint kiderült, ez nem volt különösebben nagy szerep. Apja ráadásul halála előtt még beleverte fiába, hogy a svéd király Isten kegyelméből uralkodik, vagyis a király és Isten közösen végzi az uralkodás munkáját.

Ha valaki úgy érzi, Isten mellette áll, annak nem nagy ügy egyszerre háborút indítani Napóleon és Sándor cár ellen, és legyőzni őket. Istent sajnos a császár és a cár is szövetségesének tartotta, és ők is ennek megfelelően cselekedtek. Ha mind a hárman jól gondolkodtak, akkor ez azt jelentette, hogy Isten egy időben túlságosan sok irányba elígérkezett. Ilyen helyzetben az Úr nem tehet mást, mint hagyja, hogy a valóságos erőviszonyok érvényesüljenek.

Talán ez volt az oka, hogy Svédországot egyszerre két oldalról is elverték, és elvesztette egyfelől Pomerániát, másfelől egész Finnországot. Gusztávot pedig a felbőszült grófok és az elkeseredett tábornokok elkergették a trónról. Államcsínyt hajtottak végre.

– Na ugye – mondta Holger1.

– Még nem értem a végére – mondta a király.

A volt IV. Gusztáv Adolf búskomorságba zuhant, és inni kezdett, mi egyebet tehetett volna? Miután már nem nevezhette magát annak, ami már nem volt, Gustavsson ezredes néven bolyongott Európában, és elszegényedett, magányos alkoholistaként halt meg egy svájci panzióban.

– Nagyon helyes – mondta Holger1.

– Ha nem szakítanál állandóan félbe, már megértetted volna, hogy máshova akarok kilyukadni – mondta a király. – Például oda, hogy azon nyomban felültettek a trónjára egy másik királyt.

– Tudom – mondta Holger1. – Ezért kell eltávolítani egyszerre az egész családot.

– Az sem segít – felelte a király, és folytatta.

Úgy tartják, amilyen az apa, olyan a fia, és a puccsisták semmit nem akartak kockáztatni. Kijelentették, hogy IV. Gusztáv Adolf trónfosztása és száműzetése nemcsak a király személyére vonatkozik, hanem az egész családjára is, beleértve a tízéves trónörökös herceget. A svéd koronát illetően örökös jogfosztással sújtották mindannyiukat.

Helyette a nagybátyját ültették a trónra, IV. Gusztáv Adolf meggyilkolt apjának az öccsét.

– Na, ez már kicsit sok – mondta Holger1.

– Már nincs sok hátra abból, amit mondani akarok – mondta a király.

– Még szerencse.

Nos, az új királyt XIII. Károlynak nevezték, és mindenki örülhetett volna, ha nem úgy alakul a helyzet, hogy a király egyetlen fia egyetlen hétig él csupán. És újabb fiúgyerekek nem akartak születni (vagy lehet, hogy akartak, csak nem a megfelelő nőktől). A királyi családot a kihalás fenyegette.

– Gondolom, talált rá valami megoldást – mondta Holger1.

– Igen, először egy hercegi rokont adoptált, aki eléggé el nem ítélhető módon szintén meghalt.

– És ezután?

– Egy dán herceget adoptált, aki szintén meghalt, gutaütésben.

Holger1 megjegyezte, ha nem tudná a végét, azt mondaná, hogy a király története egészen jól alakul.

Válasz helyett a király azzal folytatta, hogy a dán herceggel való sikertelen próbálkozás után Franciaországhoz fordultak segítségért, és kiderült, hogy Napóleon császárnak éppen van egy felesleges marsallja. Így lett Jean Baptiste Bernadotte-ból svéd trónörökös.

– És?

– Ő lett az új dinasztia első tagja. Én magam is Bernadotte vagyok. Jean Baptiste a dédapja az én dédapámnak, V. Gusztávnak, akiről már szó volt.

– Brrr, igen.

– Reménytelen próbálkozás egész királyi családok életének kioltása, kedves Holger – mondta előzékenyen a király. – Amíg az emberek monarchiában akarnak élni, nem tudsz megszabadulni tőlük. De tiszteletben tartom a felfogásodat, elvégre demokráciában élünk, hála istennek. Miért nem csatlakozol a legnagyobb politikai párthoz, a szociáldemokratákhoz, és miért nem próbálod meg belülről megváltoztatni a véleményüket? Vagy beléphetnél a Republikánus Szövetségbe, onnan is megpróbálhatnád befolyásolni a közvéleményt.

– Vagy csináltathatnék belőled egy szobrot, ami azután rám zuhanhatna, és megúsznám az egészet – mormogta magában Holger1.

– Mit motyogsz? – kérdezte a király.

*

A nap felkelt, mielőtt Sjölidán bárki lefekhetett volna aludni Ügynök B-n kívül, aki ülve aludta nyugtalan álmát a konyhai padon.

A vätösundi mólón Nombeko és Holger2 váltotta fel a királyt. Holger és Holger ekkor váltott először szót egymással az emberrablás óta.

– Megígérted, hogy távol tartod magad a bombától – mondta Holger2 szemrehányóan.

– Tudom – felelte Holger1. – Be is tartottam az ígéretemet éveken át, nem így van? Egészen addig, amíg a király is odakerült melléje a raktérben, én pedig a volánnál ültem. Azt nem bírtam kihagyni.

– De mit gondoltál? És mit gondolsz most?

– Nem gondolkodtam. Ritkán szoktam, ezt tudod. Papa szólt, hogy induljak.

– A papa? De hát már majdnem húsz éve, hogy meghalt!

– Igen. Én is furcsálltam.

Holger2 sóhajtott.

– A legfurcsább mégis az, hogy testvérek vagyunk – mondta.

– Ne bántsd a kedvesemet! – szólt közbe Celestine.

– Te ne szólj bele! – mondta Holger2.

Nombeko látta, hogy Holger1 és Celestine már nem biztos benne, hogy a haza üdvét legjobban azzal szolgálhatnák, ha megsemmisítenék önmagukat és egy jelentős darabot az országból is.

– Most mit gondoltok? – kérdezte.

– Mit jössz már megint ezzel a gondolkodással? – mondta Holger1.

– Azt hiszem, nem nyírhatunk ki egy olyan embert, aki megnevettette a nagyanyámat – mondta Celestine. – A nagyanyám soha életében nem nevetett.

– És te mit gondolsz, Hülye úr? Mégis megpróbálod?

– Mondtam már, hogy ne bántsd a kedvesemet – mondta Celestine.

– Még el se kezdtem – mondta Nombeko.

Holger1 pár másodpercig hallgatott, aztán ezt mondta:

– Azt gondolom, ha ez egyáltalán jó szó arra, amit csinálok, hogy V. Gusztávval egyszerűbb volt a helyzet. Ő ezüstfejű sétapálcát hordott, és monoklit viselt, nem vérfoltos inget.

– És olajfoltosat – tette hozzá Celestine.

– Tehát ki akartok mászni valahogy ebből a helyzetből, ha jól értem – mondta Nombeko.

– Igen – mondta Holger1 halkan és lesütött szemmel.

– Kezdheted is mindjárt azzal, hogy átadod az autókulcsot és a pisztolyt.

Miközben a kulcsot nyújtotta át, a pisztoly kicsúszott Holger1 kezéből, leesett a földre és elsült.

– A francba – mondta Holger2, és összeesett.

22. FEJEZET

A takarítás befejezéséről és az indulásról

Hajnali három felé járt, amikor a miniszterelnök visszaért Sjölidára, miután Virtanen grófnő mopedjével kinn járt az országúton, ahol van térerő, és működik a mobiltelefon. A miniszterelnök röviden tájékoztatta saját stábját, a király titkárságát és a világ legmegkönnyebbültebb titkosszolgálati főnökét, hogy nincs semmi baj, minden rendben van, hogy valamikor a reggeli órákban be fog menni a miniszterelnökségre, és hogy a titkára készítsen ki neki egy új öltönyt és egy pár cipőt.

Úgy tűnt, túljutottak a dráma legnehezebb szakaszán, senkinek nem esett bántódása Holger2 kivételével, akit véletlenül megsebesített testvére eltévedt pisztolygolyója, s aki most a grófnő konyhája melletti hálószobában feküdt, és káromkodott. Sebe valódi volt, de nem mély, szakszerűen bekötözték, és a sérültet ellátták Mannerheim marsall (fertőtlenítő és fájdalomcsillapító) koktéljával, melynek segítségével bizton számíthatott rá, hogy néhány hét alatt felépül. Nombeko szeretetteljesen megjegyezte, hogy Holger2 láthatólag egyáltalán nem hagyja el magát. Ellenkezőleg, az ágyban fekve is azt gyakorolja a párnájával, hogyan lehet egy kézzel megfojtani egy embert.

Kiszemelt áldozata azonban biztos távolságban tartózkodott tőle. Celestinével együtt takaróba burkolózva aludt a mólón. Ugyanezt tette a nemrég még oly fenyegetően fellépő Ügynök B is a konyhában. Nombeko a biztonság kedvéért kihalászta a zakója alól a pisztolyát. Anélkül, hogy közben újabb baleset történt volna.

A konyhában, ahol az ügynök aludt, mindannyian összegyűltek: a király, Virtanen grófnő, Nombeko és a miniszterelnök. A király derűsen érdeklődött, mi lesz a következő napirendi pont. A miniszterelnök túl fáradt volt már ahhoz, hogy többet bosszankodjon rajta, mint amennyit már eddig is bosszankodott. Inkább Nombekóhoz fordult, és azt mondta, szeretne négyszemközt beszélni vele.

– Mit szólna a krumpliszállító autó vezetőfülkéjéhez? – kérdezte Nombeko.

A miniszterelnök bólintott.

Kiderült, hogy a svéd kormányfő máshoz is jól ért, nem csak az edénytörülgetéshez. Beismerte, hogy első mérgében a Sjölidán tartózkodó társaság minden tagját fel akarta jelenteni a rendőrségen, beleértve a könnyelmű királyt is.

De miután jobban meggondolta, úgy döntött, gyakorlatiasabban közelíti meg az ügyet. Királyokat először is nem szokás följelenteni. Holger2-t és Nombekót pedig nem volna méltányos rács mögé juttatni, hiszen mindent elkövettek annak érdekében, hogy valami rendet teremtsenek a káoszban. És voltaképpen a grófnőt sem terheli felelősség semmiért, érvelt a miniszterelnök. Ha eltekint attól, hogy utánanézzen, van-e érvényes fegyvertartási engedélye a szarvasölő puskára, amellyel nagyban hadonászott.

Hátravan még a külföldi titkosszolgálat ügynöke. És persze a Hülye és a barátnője. A két utóbbi több száz évet érdemelne valamelyik, a nyilvánosság elől lehetőleg hermetikusan elzárt intézményben, de a legbölcsebb megoldás talán mégis az volna, ha a nemzet lemondana erről a jóleső bosszúról. Minden bírósági tárgyalás azzal jár, hogy a vádlottaknak kérdésekre kell felelniük, és esetükben a válaszok életre szóló traumát okozhatnának a polgárok tízezreinek, függetlenül attól, hogyan fogalmazzák meg őket. Egy őrizetlen atombomba. Svédországban. Húsz éven át.

A miniszterelnök beleborzongott a gondolatba, mielőtt folytatta volna érvelését. Talált ugyanis még egy okot arra, hogy ne terelje az ügyet jogi vonalra. Amikor a mopeddel kiment az országútra, először a titkosszolgálat főnökét hívta fel, hogy megnyugtassa, aztán pedig a titkárát, akit néhány gyakorlati teendő elvégzésével bízott meg.

De nem riadóztatta a hatóságokat.

Valamelyik buzgó ügyész, akit az ellenzék is feltüzel, könnyen megvádolhatná őt magát is azzal, hogy törvénytelenül járt el, és ezzel csak növelte a felfordulást.

– Mm – mondta Nombeko elgondolkodva. – Például közveszély okozásával a büntető törvénykönyv harmadik fejezetének kilencedik paragrafusa alapján.

– Két év? – kérdezte a miniszterelnök, aki már kezdte sejteni, hogy Nombeko gyakorlatilag mindent tud.

– Igen – felelte Nombeko. – A lehetséges károkozás méretére való tekintettel ne reménykedjen benne, hogy akár egy nappal is kevesebb. Azonkívül a mopedet sisak nélkül vezette. Ha jól ismerem Svédországot, ez további tizenöt évet jelenthet.

A miniszterelnöknek tervei voltak a jövőre nézve. 2009 nyarától kezdve az EU tanácsának elnöke szeretett volna lenni. Börtönben kivárni ezt az időt nem látszott különösebben előnyös felkészülési lehetőségnek. Már csak azért sem, mert közben nyilván elbúcsúzhatna miniszterelnöki és pártvezéri pozíciójától is.

Ezért az eszes Nombeko tanácsát kérte, hogyan húzhatnák ki magukat valamennyien ebből a csávából, vagyis hogyan száműzhetnék az elmúlt nap eseményeiből a lehető legtöbbet a lehető legnagyobb feledés homályába.

Nombeko azt felelte, senkit nem ismer, aki olyan ügyesen tudna takarítani, mint a miniszterelnök. A konyha tisztán ragyog, nyoma sincs már benne a sült csirkének, a sörnek, a pálinkának, a kávénak és az egyéb enni-és innivalóknak. Az egyetlen, ami még ott maradt... az alvó ügynök volt. Nem kellene őt is valahogy eltakarítani?

A miniszterelnök a homlokát ráncolta.

Nombeko emellett ugyanilyen sürgős feladatnak tartotta a Hülye és a barátnője elszigetelését a bombától. És a bomba elszigetelését a világtól valamelyik hegy mélyében kialakított bunkerben.

A miniszterelnök elfáradt, az időpont már olyan késői volt, hogy illett volna korainak nevezni. Beismerte, hogy ilyenkor nehezen forog az esze és a nyelve is. De amikor még jobban forgott, neki is eszébe jutott a hegymélyi bunker. Ahol szétszedhetnék és hatástalaníthatnák a bombát, vagy befalazhatnák, hogy örökre elfelejtsék még az emlékét is.

Most azonban azzal kell szembenéznie, hogy az idő nem bánik kegyesebben a miniszterelnökökkel, mint más egyszerű halandókkal. Éppen ellenkezőleg. Fredrik Reinfeldt hivatali elfoglaltságának soron következő programpontja, a találkozás Hu elnökkel a miniszterelnöki irodában tíz órára volt kitűzve, azután pedig a hivatalos ebéd következett a Sager-palotában. És előtte még zuhanyozni is szeretett volna, hogy ne érezzék rajta a krumpliföld szagát, és tiszta ruhát és nem sáros cipőt húzni.

Kis csoportjuk útnak indítása gyorsan megoldható. Nehezebb feladatnak látszik, hogy útközben találjanak egy olyan félreeső hegyi bunkert, ahová elrejthetik, és örökre eltemethetik az atombombát. Ennek a feladatnak a megoldásával – bármilyen fontos is – várniuk kell délutánig.

A miniszterelnök a napi munkája során általában nem beszél sokat, inkább ő szokott másokat hallgatni. Most maga is meglepődött, mennyire nyíltan beszél Nombeko Mayekivel. Bár voltaképpen érthető. Mindenkinek szüksége van valakire, akivel megoszthatja legféltettebb titkait, és ugyan ki mással beszélhetne erről a három megatonna súlyú nyomasztó problémáról, mint ezzel a dél-afrikai nővel és esetleg annak barátjával?

A miniszterelnök megértette, hogy növelnie kell azoknak az embereknek a számát, akiknek tudniuk kell erről a titokról. Elsőként a hadsereg főparancsnokára gondolt, mert neki kell felelnie a hegyi bunkerért, bárhol legyen is az. Mivel a főparancsnok nem tudja saját kezűleg szétszedni és hatástalanítani a bombát, sem a bunker bejáratát befalazni, szükség lesz további emberekre. Ezzel előáll majd az a helyzet, hogy a következők fognak tudni arról, amiről nem kellene tudniuk: 1) a főparancsnok, 2) a hatástalanító A, 3) a kőműves B, 4) Nombeko Mayeki illegális bevándorló, 5) a nem létező Holger Qvist, 6) az utóbbi nagyon is létező testvére, 7) a testvér kolerikus barátnője, 8) egy volt krumplisgazda, jelenleg grófnő, 9) Őfelsége, a könnyelmű király, valamint 10) egy nyugdíjas Moszad-ügynök.

– Ennek aligha lesz jó vége – mondta Reinfeldt miniszterelnök.

– Már miért ne lenne? – felelte Nombeko. – A felsoroltak szinte mindegyikének alapos oka van rá, hogy hallgasson. Némelyik pedig annyira zavaros fejű, hogy senki nem hinne neki, ha fecsegne.

– A királyra céloz? – kérdezte a miniszterelnök.

A miniszterelnök, és Hu Jintao az ebédet a Sager-palotában, Svédország legbefolyásosabb gazdasági vezetőinek társaságában fogja elfogyasztani. Innen, Hu elnök egyenesen az Arlanda repülőtérre hajtat, ahol már vár rá a saját Boeing 767-es repülőgépe, hogy hazavigye Pekingbe. A főparancsnokot csak ezután hívathatja be a miniszterelnökségre.

– Rá merhetem bízni Nombeko kisasszonyra a bombát arra az időre, amit Hu társaságában kell töltenem, meg utána, amíg a főparancsnokot beavatom az ügybe?

– Hogy a miniszterelnök úr mit mer, és mit nem mer, azt magának kell tudnia, én mindenesetre már húsz éve viselem, részben, a felelősséget ezért a műtárgyért, amelyik eközben egyszer sem robbant föl. Néhány órát még nyugodtan vállalhatok.

Ebben a pillanatban Nombeko észrevette, hogy a király és a grófnő kilép a konyhából, és elindul a móló felé. Ki tudja, milyen ostobaságon törik már megint a fejüket? Nombeko gyorsan átgondolta a helyzetet.

– Kedves miniszterelnök úr! Menjen be a konyhába, és foglalkozzon a Moszad ügynökével legjobb belátása szerint. Tudom, hogy tudja, hogy mit kell tennie. Én közben kimegyek a mólóra, és vigyázok, hogy a király és grófnője ne csináljon semmi bolondságot.

Fredrik Reinfeldt megértette, hogy Nombeko mit vár tőle. Egész lénye tiltakozott ellene, hogy megtegye.

Aztán sóhajtott egy nagyot – és elindult, hogy megtegye, amit meg kell tennie.

– Ébresztő!

A miniszterelnök addig rázta Ügynök B-t, amíg az felnyitotta a szemét, és rémülten döbbent rá, hogy valóban ott van, ahol van.

Amikor Fredrik Reinfeldt látta, hogy az ügynök már érti, amit hall, erősen a szemébe nézett, és azt mondta:

– Látom, hogy az ügynök úr autója itt áll a ház előtt. Javaslom – Svédország és Izrael népeinek barátsága érdekében –, hogy azonnal üljön bele, távozzon innen, és hagyja el az országot. Javaslom továbbá, jegyezze meg, hogy nem járt itt soha, és nem jöhet vissza soha többé.

A törvénytisztelő miniszterelnököt fizikai rosszullét fogta el arra gondolatra, hogy néhány óra leforgásán belül nemcsak krumplit lopott valaki másnak a földjéről, hanem még egy ittas embert is felszólított arra, hogy autót vezessen. A többiről nem is beszélve.

– És Olmert miniszterelnök úr? – kérdezte Ügynök B.

– Nincs miről beszélnem vele, hiszen maga soha nem járt itt. Vagy nem így gondolja?

Ügynök B kétségtelenül nem volt teljesen józan. Nem is volt még teljesen ébren. De felfogta, hogy e pillanatban visszakapta az életét.

És hogy sietnie kell, ha nem akarja, hogy a svéd kormányfő meggondolja magát.

Fredrik Reinfeldt volt Svédország egyik legbecsületesebb embere, olyan ember, aki diákkora óta fizeti a tévé-előfizetési díjat. Aki már gyerekkorában nyugtát állított ki, ha eladott a szomszédjának egy köteg póréhagymát huszonöt öréért.

Nem csoda, hogy most úgy érezte magát, ahogy érezte, amikor futni hagyta az ügynököt. És amikor úgy döntött, hogy mindent el kell hallgatni. El kell temetni. A bombát is. Egy hegymélyi bunkerbe. Csak sikerüljön.

Nombeko evezővel a hóna alatt tért vissza, és elmondta, hogy sikerült megakadályoznia, hogy a grófnő és a király orvhorgászatra induljon. Amikor a miniszterelnök erre nem mondott semmit, és Nombeko látta Ügynök B bérelt autója hátsó lámpájának fényét távolodóban Sjölidától, hozzátette:

– Van, amikor nem lehet jót lépni, miniszterelnök úr. Csak kisebb vagy nagyobb mértékben rosszat. A grófnő konyhájának teljes mértékű kitakarítása az ország érdekét szolgálta. Ezért ne legyen rossz a lelkiismerete.

A miniszterelnök pár másodpercig hallgatott. Aztán azt mondta:

– Köszönöm, Nombeko kisasszony.

Nombeko és a miniszterelnök lement a mólóhoz, hogy beszéljen Holger1-gyel és az ő Celestinéjével. Mind a ketten aludtak a takaróik alatt, és néhány perce már mellettük aludt a sorban a király és a grófnő is.

– Kelj fel, Hülye, mert ha nem kelsz fel, berúglak a vízbe – mondta Nombeko, és a lábával meglökte Holger1-et (igazából az orrát kellett volna megcsavarnia, hogy enyhüljön valamelyest a kínzó frusztrációja).

A két korábbi emberrabló felült a mólón, miközben ártalmatlanná tett követőik lassan ébredeztek. A miniszterelnök bevezetésképp azt mondta, hajlandó eltekinteni a rendőrségi feljelentéstől az emberrablás, a fenyegetés és az ehhez kapcsolódó tényállás tekintetében, ha a jövőben számíthat Holger és Celestine teljes együttműködésére.

Mindketten bólintottak.

– Mi lesz velünk, Nombeko? – kérdezte Holger1. – Hol fogunk lakni? Az egyszobás lakásom Blackebergben kicsi, mert Celestine magával akarja hozni a nagyanyját, és a nagyanyja is jönni akar.

– Nem kellene inkább horgászni mennünk? – kérdezte álmából felriadva a grófnő.

– Nem. Most az a legfontosabb, hogy túléljük ezt az éjszakát – mondta a miniszterelnök.

– Helyes célkitűzés – mondta a király. – Kicsit defenzív, de helyes.

És hozzátette még, hogy talán jobb, ha nem ülnek be a grófnővel a ladikba, és nem eveznek ki horgászni. „Orvhorgászaton kapták a királyt” – egy ilyen szalagcímet nem hagyna ki egyetlen rosszindulatú újságíró sem.

A miniszterelnök arra gondolt, nincs a világon újságíró, akár rosszindulatú, akár nem, aki önként lemondana egy ilyen szalagcímről, ha igaz. Hangosan viszont azt mondta, nagyra értékelné, ha Őfelsége kiverné a fejéből az újabb törvénysértő cselekedet gondolatát, mert az előző éjszaka elkövetett bűncselekményeikkel már így is jócskán elláthatnának egy bíróságot munkával.

A király arra gondolt, ott és annyit horgászik, amennyit csak akar, de azért többé-kevésbé kelletlenül belátta, jobb, ha ezt nem köti a miniszterelnöke orrára.

Így aztán Fredrik Reinfeldt folytathatta a helyzet és az ország megmentésére kidolgozott programjának kifejtését. Virtanen grófnőhöz fordult, és kérte, hogy röviden válaszoljon arra a kérdésére, hajlandó-e elhagyni Sjölidát az unokájával és annak barátjával együtt.

Igen, a grófnő úgy érezte, hogy visszatért az életkedve. Ennek az az oka, hogy már hosszú ideje együtt van imádott unokájával, és az is, hogy a királyról kiderült, milyen sokat tud a finn-svéd történelemről és a finn-svéd hagyományokról. A krumpliföldeket már eladták, lapigazgatónak lenni pedig, őszintén szólva, nagyon unalmas foglalkozás, még ha rövid ideig tart is.

– Egyébként azt is unom már, hogy egyedül élek. Nem ismer felséged egy jól bejáratott bárót, akit bemutathatna nekem? Nem kell szépnek lennie.

A király azt felelte, hogy bárókból pillanatnyilag hiány van, de nem jutott tovább, mert a miniszterelnök közbeszólt, és kijelentette, hogy most nem érnek rá megvitatni a jól bejáratott bárók előfordulásának gyakoriságát, akár szépek, akár nem, mert ideje, hogy elinduljanak. A grófnő tehát velük tart?

Igen. De hol fognak lakni? Az egyszerű öregasszonyoknak általában bármilyen szerény hajlék megfelel, de a grófnők adni szoktak magukra és a lakhelyükre.

Nombeko arra gondolt, hogy felpörgeti az eseményeket. Emlékeztetett rá, jó csomó pénz megmaradt a krumpliföldek eladásából, bőven elég arra, hogy olyan házat vegyenek belőle, amely méltó a grófnőhöz és udvarához. Meg minden máshoz is.

– Amíg találunk egy megfelelő palotát, elszállásoljuk önöket valamilyen rangjukhoz méltó intézményben. Mit szólnának a stockholmi Grand Hôtel egyik lakosztályához?

– Rendben. De csak átmenetileg – mondta a grófnő, miközben az egykori kommunista forradalmár Celestine erősen megszorította fintorgó barátja kezét.

*

Reggel hat óra volt már, amikor a krumpliszállító autó az atombombával ismét kigördült az országútra. A volánnál a miniszterelnök ült, a társaság egyetlen olyan tagja, aki jogosítvánnyal rendelkezett, és eléggé józan volt ahhoz, hogy vezessen. A jobb szélen Nombeko ült, középen pedig a felkötött karú Holger2.

A raktérben a király folytatta elmélyült beszélgetését Virtanen grófnővel. Sok ötlete volt a grófnő leendő lakhelyét illetően. Ausztriában, a Straβburg közelében található Pöckstein klasszicista kastélyáról például biztosan tudja, hogy eladó, és hogy méltó volna a grófnőhöz. Drottningholmtól sajnos eléggé messze van ahhoz, hogy csak úgy át lehessen ugorni egy délutáni teára. Akkor már előnyösebb a fekvése a Södertuna-kastélynak, amely nincs messze Gnestától. Az épület alapjai középkoriak. Talán ez volna a legkézenfekvőbb választás a grófnő számára.

A grófnő erre nem tudott azonnal választ adni, nyilván meg kell néznie minden lehetséges variációt, és csak utána döntené el, melyik mennyire kézenfekvő.

A király megkérdezte, hogy a királynéval együtt nem tarthatna-e a grófnővel egyik vagy másik helyszín megtekintésekor. A királyné különösen a kastélypark kialakításában tudna tanácsaival a grófnő hasznára lenni.

De igen, ha kedvük van hozzá, nagyon szívesen. Örömmel találkozna a királynéval más körülmények között is, nem csak a budiban, ha a szükség úgy kívánja.

Reggel fél nyolckor elsőnek a királyt rakták ki a Drottningholm palotánál. A király becsöngetett, és eltartott egy ideig, amíg elhitték neki, hogy az, akinek mondja magát, és amíg a szégyenkező őrparancsnok beengedte. Aki megpillantván a belépő királyt, azonnal felfigyelt az ingét tarkító vörös foltokra.

– Őfelsége megsebesült? – kérdezte az őrparancsnok.

– Nem, csirkevér – felelte a király. – És motorolaj.

A következő megálló a Grand Hôtel volt. De itt mindjárt egy logisztikai problémával kellett szembenézniük. Holger2 ugyanis belázasodott a testvére által okozott sebesülése miatt. Le kellett volna feküdnie, és fájdalomcsillapítót kellett volna kapnia, mivel a Mannerheim-koktélt tartalmazó üveg már kiürült.

– Csak nem képzeled, hogy bejelentkezem a szállodába, és hagyom, hogy az a seggfej ápolgasson, aki miatt majdnem kinyiffantam? – méltatlankodott Holger2. – Inkább lefekszem egy padra egy játszótéren, és szépen elvérzek.

De Nombeko győzködni kezdte, megígérte, hogy megfojthatja a testvérét, de legalábbis megcsavarhatja az orrát (ha ő maga meg nem teszi addig), de erre csak akkor lesz képes, ha a karja meggyógyul. Lefeküdni egy padra és elvérezni azon a napon, amikor valószínűleg végleg megszabadulhatnak a bombától, a sors egészen elképesztő iróniája volna.

Holger2 túl fáradt volt ahhoz, hogy vitatkozzon vele.

Körülbelül húsz perccel kilenc előtt Holger2-t ágyba dugták, és dupla adag láz-és fájdalomcsillapítót adtak be neki. Egy pohár vízzel felhajtotta az orvosságot, és tizenöt másodperc múlva már aludt is. Holger1 ugyanezzel a céllal a nappali díványára heveredett le, Virtanen grófnő pedig bement a lakosztály hálószobájába, és szemrevételezte a minibár kínálatát.

– Egyedül is boldogulok, menjetek nyugodtan.

A miniszterelnök, Nombeko és Celestine a hotel bejárata előtt beszélte meg az elkövetkező néhány óra legfontosabb teendőit.

Reinfeldtnek találkozója van, Hu Jintaóval. Amíg ő Kína elnökével tárgyal, Nombekónak és Celestinének Stockholm belvárosában kell köröznie az atombombával – a legnagyobb óvatossággal.

Celestinének kell vezetnie, más sofőr nincs kéznél. Holger2 megsebesült, és ágyban fekszik, a miniszterelnök pedig nem körözhet a városban a bombával és tárgyalhat Kína elnökével egyidejűleg.

Tehát nem marad más választásuk, mint a már nem egészen ifjú méregzsák. Akit Nombeko szemmel tart ugyan, de mégis.

Miközben a hotel bejáratánál álltak, a miniszterelnököt felhívta a titkára, és közölte, hogy a miniszterelnökségen már elő van készítve számára a tiszta ruha és az új cipő. De az a helyzet, hogy épp az imént jelentkezett náluk a kínai elnök stábja egy problémával. Az elnök tolmácsa az előző este csúnyán becsípte a kezét, négy ujját eltörte, a hüvelykujját összelapította, és a műtét után most benn fekszik a Karolinska Kórházban. Az elnök ezúton kérdezteti a miniszterelnöktől, nincs-e kéznél nála egy alkalmas ember, aki tolmácsolni tudna a délelőtti találkozón és az azt követő ebéden. A kérdés feltevésének módjából a titkár arra következtetett, hogy a kínai elnök arra a fekete nőre céloz, akivel a palota bejáratánál röviden szót váltott. Nem tudja-e véletlenül miniszterelnök úr, hol találhatnák meg ezt a nőt?

De igen, a miniszterelnök véletlenül tudja. Megkérte titkárát, tartsa egy kicsit a telefont, és Nombekóhoz fordult.

– Mondja, Nombeko kisasszony, hajlandó lenne részt venni a délelőtti megbeszélésemen a Kínai Népköztársaság elnökével? Az elnök tolmácsa ugyanis kórházba került.

– És az állítja, hogy hamarosan meghal? – kérdezte Nombeko.

Mielőtt a miniszterelnök megkérdezhette volna, mit akar ezzel mondani, Nombeko hozzátette:

– Természetesen. Nagyon szívesen. De mit csináljunk közben az autóval, a bombával és Celestinével?

Celestinét magára hagyni a teherautóval, a bombával, órákon át, nem tűnt jó gondolatnak. Nombeko első ötlete az volt, hogy elveszi a lány kézi bilincsét, és odabilincseli Celestinét a kormánykerékhez. A második ötlete még ennél is jobb volt. Felment a szállodai lakosztályba, majd hamarosan visszatért.

– A barátodat hozzábilincseltem a díványhoz, amin jelenleg olyan szépen horkol. Ha valami ostobaságot csinálnál az autóval és a bombával, amíg én és a miniszterelnök úr Kína elnökével tárgyalunk, ígérem neked, hogy a bilincs kulcsát a Nybroviken vizébe dobom.

Celestinének szikrázott a szeme, de nem válaszolt.

Reinfeldt miniszterelnök felhívta két testőrét, és megkérte őket, jöjjenek el érte és Nombekóért a szállodához a lehető legsötétebb üvegű autóval. Celestinét utasította, hogy keressen a közelben egy jó parkolóhelyet, és várja meg, amíg ő vagy Nombeko hallat magáról. Néhány óráról van csupán szó, ígérte a miniszterelnök, és közben semmire sem vágyott jobban, mint hogy a szünet nélkül folytatódó tegnapi nap érjen már véget.

23. FEJEZET

Egy dühös főparancsnokról

és egy szépen éneklő nőről

Fredrik Reinfeldt egy szendviccsel és egy tripla kávéval letelepedett irodája egyik karosszékébe. Előtte teljes tatarozáson esett át: zuhanyozott, tiszta ruhát öltött és új cipőt húzott, melyen nyoma sem volt sárnak. A másik karosszékben már ott ült dél-afrikai származású kínai tolmácsa egy csésze svéd teával a kezében. Ugyanabban a ruhában, amit előző nap viselt. Igaz, ő nem téblábolt krumpliföldeken.

– Szóval ilyen, amikor nem sarazza be magát – mondta Nombeko.

– Hány óra van? – kérdezte a miniszterelnök.

Húsz perc múlva lesz tíz. Van még idő a tolmács felkészítésére.

A miniszterelnök elmondta, hogy meg akarja hívni Hu Jintaót, a 2009-es koppenhágai klímacsúcsra, mert akkor ő lesz az EU tanácsának soros elnöke.

– A klímáról, a környezetről meg az ezzel kapcsolatos vállalásokról lesz szó – mondta. – Szeretném, ha Kína is részt venne a klíma-megállapodás kidolgozásában.

– Nagyon helyes – mondta Nombeko.

Az ellentmondásos témák közé tartozik a svéd álláspont kifejtése a demokráciával és az emberi jogokkal kapcsolatban. Nagyon fontos, hogy ezeket a mondatait Nombeko szó szerint fordítsa le, és ne igazítsa a saját szavajárásához.

– Más? – kérdezte Nombeko.

Természetesen üzleti ügyekről is szó lesz. Importról és exportról. Kína az export szempontjából is egyre fontosabb partnere Svédországnak.

– Évente huszonkét milliárd korona értékben exportálunk svéd árucikkeket Kínába – mondta a miniszterelnök.

– Húsz egész nyolc tized – mondta Nombeko.

A miniszterelnök felhajtotta kávéját, és magában megállapította, hogy életének alighanem a legkülönösebb huszonnégy óráját éli.

– Mást nem akar mondani a tolmács kisasszony?

A miniszterelnök kérdésében nem volt semmi irónia.

Nombeko azt mondta, jó, hogy a találkozón a demokráciáról és az emberi jogokról lesz szó, mert akkor a miniszterelnök úr utólag elmondhatja, hogy a találkozón a demokráciáról és az emberi jogokról volt szó.

Cinikusnak is briliáns, gondolta Fredrik Reinfeldt.

*

– Miniszterelnök úr, megtisztelő, hogy nyugodtabb körülmények között is találkozhatom magával – mondta Hu elnök mosolyogva, és kezet nyújtott. – És magával is, Nombeko kisasszony. Igazán örülök, hogy útjaink ismét keresztezik egymást.

Nombeko szintén örömét fejezte ki a találkozás miatt, de megjegyezte, hogy a szafarin szerzett közös emlékeik felidézését máskorra kell halasztaniuk, mert a miniszterelnöknek valószínűleg nem lenne türelme végighallgatni őket.

– A megbeszélést egyébként mindjárt az elején a demokráciával és az emberi jogokkal akarja kezdeni, mert úgy gondolja, e tekintetben az elnök úr gyenge lábakon áll. És talán nem is látja rosszul a helyzetet. De nem kell aggódnia, elnök úr, azt hiszem, jól meg szokta válogatni a szavait. Felkészült? Kezdhetjük?

Hu Jintao elhúzta a száját, de nem kedvetleneden el. Ahhoz ez a dél-afrikai nő túlságosan elbűvölő. Egyébként most van először dolga olyan tolmáccsal, aki lefordítja, amit mondanak neki, még mielőtt kimondják. Vagy nem mondják ki. Ilyesmi életében csak egyszer fordult vele elő, Dél-Afrikában, sok évvel ezelőtt.

A miniszterelnök valóban jól megválogatta a szavait. Ismertette a svéd felfogást a demokráciáról, hangsúlyozta, hogy Svédországban milyen alapértéknek számít a szólásszabadság, és baráti segítséget ajánlott a Kínai Népköztársaságnak a hasonló hagyományok kialakításában. És halk hangon azt követelte, hogy az országban fogva tartott politikai foglyokat engedjék szabadon.

Nombeko lefordította, amit mondott, de mielőtt Hu Jintao válaszolt volna, hozzátette, hogy a miniszterelnök voltaképpen azt akarta mondani, hogy írókat és újságírókat nem lehet lecsukni csak azért, mert kellemetlen dolgokat mondanak. És nem lehet kényszerrel kitelepíteni az embereket, és nem lehet cenzúrázni az internetet...

– Most mit mond? – kérdezte a miniszterelnök.

Észrevette, hogy a fordítás kétszer olyan hosszúra nyúlt, mint amilyennek nagyjából lennie kellene.

– Csak közvetítettem, amit miniszterelnök úr mondott, és világossá tettem, mit ért az alatt, hogy fel kell gyorsítani a beszélgetést. Mindketten eléggé fáradtak vagyunk, nem ülhetünk itt egész nap, nem gondolja?

– Világossá tette, mit értek az alatt? Talán nem fogalmaztam eléggé világosan? Ez itt diplomácia, a legmagasabb szinten, itt a tolmács nem értelmezheti a dolgokat szabadon!

Ha nem, nem. Nombeko megígérte, hogy ezentúl a lehető legkevesebb értelmezésre fog törekedni, majd Hu elnökhöz fordult, és elmondta neki, hogy a miniszterelnök helyteleníti, hogy beleszól a beszélgetésükbe.

– Ezt megértem – mondta Hu Jintao. – De most fordítsa le, kérem, hogy megértettem mind a miniszterelnök úr, mind Nombeko kisasszony mondandóját, és van annyi politikai ítélőképességem, hogy a kettőt meg tudjam különböztetni egymástól.

Hu Jintao ezután hosszabb válaszba fogott, kitért a Kubában, a guantánamói támaszponton működő börtönre, ahol a foglyok már öt éve nem tudják, mivel vádolják őket. Az elnök jól ismerte annak a sajnálatos ügynek a körülményeit is, amely 2002-ben történt, amikor is Svédország engedelmesen eleget tett a CIA kérésének, kiutasított két egyiptomit, akikre börtön és kínvallatás várt, és utóbb kiderült, hogy legalábbis az egyikük ártatlan volt.

Az elnök és a miniszterelnök néhány mondat erejéig még véleményt cserélt a kérdésről, míg végül Fredrik Reinfeldt úgy érezte, hogy ennyi erről elég volt. Inkább áttért a környezet kérdésére. A beszélgetésnek ez a része simábban ment.

Egy óra eltelte után teát és süteményt szolgáltak fel, a tolmácsnak is. A teázás közben, az asztal körüli oldott hangulatban az elnök diszkréten megjegyezte, reméli, hogy az előző napi drámai helyzet szerencsésen megoldódott.

Igen, megoldódott, köszöni az érdeklődést, felelte a miniszterelnök, de hangja nem csengett különösebben meggyőzően. Nombeko látta, hogy Hu Jintao szívesen hallaná a részleteket is, és merő udvariasságból megjegyezte Reinfeldt feje felett, hogy a bombát valószínűleg egy hegyi bunkerben helyezik el, amelynek a bejáratát örökre befalazzák. Aztán arra gondolt, hogy ezt talán nem kellett volna elmondania, igaz, olyasmit mondott, amit nem ő maga talált ki.

Hu Jintao fiatalabb korában sokat foglalkozott a nukleáris fegyverekkel (ez ügyben első útja annak idején Dél-Afrikába vezetett), és most, mint vezető kínai államférfi kíváncsi lett volna rá, milyen az a kérdéses bomba. Több évtizeddel ezelőtti típus ugyan, és Kínának nincs szüksége rá, hiszen hadserege bőven el van látva saját készítésű atomfegyverekkel. De ha hitelt lehet adni a titkosszolgálati jelentéseknek, szétszedett állapotban Kínának segítségére lehetne abban, hogy bepillantást nyerjenek a dél-afrikai, és ezen keresztül az izraeli nukleáris fegyver-technológiába. És ez fontos útmutatást jelentene az Izrael és Irán közötti erőviszonyok felderítésének útvesztőjében. Az irániak egyébként jó barátai Kínának. Vagy félig-meddig azok. Iránból az olaj és a földgáz kelet felé áramlik, Kínának viszont még soha nem volt ennyire nehezen kezelhető szövetségese (Phenjan kivételével). Többnyire reménytelenül nehéz kiigazodni rajtuk. Saját atomfegyvert akarnak előállítani? Vagy csak a kardjukat csörtetik a retorikájukkal és a már meglévő hagyományos fegyvereikkel?

Nombeko félbeszakította Hu Jintao töprengését:

– Az az érzésem, elnök úr szívesen hazavinné a bombát. Megkérdezzem a miniszterelnök urat, nem akarja-e magának adni? Ajándékba, az országaik közötti béke és barátság zálogául?

Miközben Hu elnök arra gondolt, nem biztos, hogy épp egy ajándékba kapott három megatonnás atombomba lenne a béke legjobb záloga, Nombeko azzal érvelt, hogy Kínának annyi ehhez hasonló bombája van, hogy eggyel több vagy kevesebb már úgysem okozna kárt. A maga részéről mindenesetre biztos benne, hogy Reinfeldt egyáltalán nem bánná, ha a bomba örökre eltűnne a szeme elől a föld túlsó oldalán. Vagy még annál is messzebb, ha lehetséges volna.

Hu Jintao azt válaszolta, hogy az atombombának éppen az az alaptulajdonsága, hogy kárt okoz, még akkor is, ha ez természetesen nem kívánatos. És lehet, hogy Nombeko kisasszony jó nyomon jár, ha arra gondol, hogy érdekelné a svéd bomba, de akkor sem volna illendő efféle szívességet kérni a miniszterelnöktől. Megkérte tehát Nombekót, hogy folytassa a tolmácsolást, mielőtt a miniszterelnök megint megneheztelne rá.

De ezzel elkésett:

– Már megint mi az úristenről beszélgetnek? – fakadt ki dühösen a miniszterelnök. – Magának az egyetlen dolga az, hogy tolmácsoljon, semmi más!

– Bocsásson meg, miniszterelnök úr, csak egy problémát próbáltam megoldani magának – mondta Nombeko. – De nem sikerült. Úgyhogy folytassák a beszélgetést. A környezetről, az emberi jogokról, meg ilyesmikről.

A miniszterelnököt megint elfogta az a bizonyos érzés, amit az elmúlt huszonnégy óra keltett benne. Normális körülmények között ugyanis nem történhetne meg, ami éppen történik, vagyis hogy a saját tolmácsa, aki korábban elrabolta, most egy másik ország elnökével folytatott tárgyalását rabolja el tőle.

Az ebéd közben Nombeko rászolgált arra a fizetségre, amit egyébként a munkájáért nem kért, és nem is kapott. Lehetővé tette, hogy Hu elnök élénk beszélgetésbe merüljön a miniszterelnökkel és a Volvo, az Electrolux és az Ericsson cégek vezéreivel – méghozzá úgy, hogy szinte semmibe nem ártotta bele magát. Kétszer fordult csak elő, hogy nem tudta magában tartani, amit mondani akart. Először akkor, amikor Hu elnök ismét megköszönte a Volvo vezérigazgatójának a fantasztikus ajándékot, amit a gyártól kapott, és hozzáfűzte, hogy a kínaiak bizony nem tudnak ilyen jó autókat gyártani. Nombeko az ismételt fordítás helyett azt javasolta, hogy Kína vegye meg az egész céget, és akkor többet nem kell irigykedniük rá.

Másodszor pedig akkor, amikor az Electrolux vezérigazgatója beszámolt róla, hogyan próbálják eladni cége különféle termékeit Kínában. Nombeko rábeszélte Hu elnököt, hogy mint a kínai kommunista párt főtitkára megfontolhatná, nem akarja-e valamilyen Electrolux-elismerésben részesíteni a párt hű tagjait.

Hu ezt olyan szép gondolatnak tartotta, hogy még ott az asztalnál megkérdezte az Electrolux vezérigazgatójától, mekkora árengedményt adna, ha megrendelnének tőle hatvannyolcmillió-hétszáznegyvenkétezer teaforralót.

– Mennyit? – kérdezte a vezérigazgató.

*

A hadsereg főparancsnoka épp Liguriában nyaralt, amikor a miniszterelnök a titkárával felhívatta. Hazarendelik, mégpedig azonnal, és a felszólítás nem is kérésnek hangzott, hanem parancsnak. A nemzet biztonságáról van szó. A főparancsnok készüljön fel rá, hogy Svédország „földalatti katonai létesítményeinek jelenlegi állapotáról” kell majd jelentést tennie.

A főparancsnok megismételte, hogy a parancsot megértette, majd tíz percig töprengett rajta, mi az ördögöt akarhat tőle a miniszterelnök, mielőtt lemondott volna a megfejtésről, és megrendelte volna saját hazavitelét egy Jas 39 Gripen fedélzetén azzal a sebességgel, amit a miniszterelnök a jelek szerint elvár tőle (vagyis a hangsebesség kétszeresével).

A svéd légierő gépei azonban nem használhatják csak úgy, minden további nélkül az észak-olaszországi repülőtereket, hanem előbb meg kellett várni, amíg kijelölik a genovai Christofer Columbus repülőteret, ahová a főparancsnoknak legalább két órát kell autóznia a kivétel nélkül mindig sűrű forgalomban az olasz Riviérán és az A10-esen. Vagyis délután fél ötnél hamarabb semmiképp nem tud megérkezni a miniszterelnökségre, bármennyi hanghullámot robbant is fel útközben maga mögött.

Az ebéd a Sager-palotában véget ért. Több órát kellett még várni a főparancsnok érkezéséig. A miniszterelnök úgy érezte, a bomba mellett volna a helye, mégis úgy döntött, hogy egy ideig még megbízik Nombekóban és a megbízhatatlan Celestinében. Ugyanis rettenetesen fáradt volt, miután több mint harminc órán keresztül mindenben részt vett, ami körülötte történt, és közben egy percre sem hunyta le a szemét. Elhatározta, hogy ledől egy kicsit a kancellárián.

Nombeko és Celestine is követte példáját Tallkrogenben, egy parkolóhelyen a teherautó vezetőfülkéjében.

*

Közben elérkezett a kínai elnök és kísérete hazautazásának ideje. Hu Jintao elégedett volt ugyan a látogatással, de feleannyira sem elégedett, mint felesége, Liu Yongqing. Miközben férje a politikának és a vajban párolt tőkehalfilének szentelte a vasárnapját, Liu és a delegáció néhány női tagja két fantasztikus tanulmányi kiránduláson vett részt. Először Västeråsban, a hetivásáron, azután Knivstában, a méntelepen.

Västeråsban az elnökfeleség először a svéd kézműipar termékeit csodálta meg, aztán egy olyan pavilonhoz lépett, ahol olcsó, importált kacatokat árultak. A sok értéktelen holmi között – az asszony nem hitt a szemének – egyszer csak megpillantott egy Han-dinasztia korából származó, igazi cseréplibát.

Amikor Liu Yongqing a maga kezdetleges angolságával harmadszor kérdezte meg, hogy tényleg annyi-e az ára, amennyi rá van írva, az árus azt hitte, az asszony alkudni akar, és dühbe gurult:

– Igen, annyi, mondtam már! Húsz korona, egy őrével sem kevesebb!

A liba úgy került hozzá, hogy egy hagyatéki árverésen megvett néhány láda limlomot (az elhunyt korábban harminckilenc koronáért vásárolta a libát egy fura amerikai alakról a malmköpingi piacon, de ezt a jelenlegi tulajdonosa nem tudhatta). Voltaképpen már meg akart szabadulni tőle, de a külföldi nő nagyon rámenős volt, és valami olyan nyelven karattyolt a barátnőivel, melyet senki nem értett. Ezért megmakacsolta magát, és nem engedett az árból. Húsz korona, vagy nincs vásár, ilyen egyszerű.

Végül az öreglány mégiscsak fizetett – öt dollárt! Még számolni sem tudott.

Az árus elégedett volt, az elnök felesége boldog. És később még boldogabb lett, amikor első látásra beleszeretett egy Morfeus nevű, hároméves kaspi póni csődörbe a knivstai méntelepen. Az állat teljesen olyan volt, mint egy normális, felnőtt ló – de mindössze egy méter marmagasságú, és ennél, mint általában a kaspi pónik, nem is lesz soha magasabb.

– Ezt akarom! – jelentette ki Liu Yongqing, aki, amióta elnökfeleség lett, egyedülálló hatékonysággal tudta érvényesíteni akaratát.

A kíséret Pekingbe szállítandó holmija miatt elképesztő mennyiségű papírmunkát kellett elvégezni a Cargo City irodáiban az Arlanda repülőtéren. Itt nemcsak a ki-és berakodáshoz szükséges gépekkel és eszközökkel rendelkeztek, hanem a szabályok ismeretével is, vagyis hogy egyes dolgokhoz milyen papírokra és pecsétekre van szükség.

Az értékes Han-dinasztia korabeli liba könnyen átesett az eljáráson. A ló azonban több problémát okozott.

Az elnök már az elnöki gép elnöki foteljében ült, és megkérdezte titkárától, miért késnek az indulással. Azt a választ kapta, hogy az elnök Volvójának még néhány kilométert meg kell tennie, mielőtt megérkezik Torslandából, de ez a kisebbik probléma, a nagyobb kalamajkát a ló okozza, melyet az elnökné asszony vásárolt. Furcsa emberek dolgoznak ezen a repülőtéren, azt gondolják, a szabályok arra valók, hogy betartsák őket, és nem veszik figyelembe, hogy ez esetben a kínai elnök gépéről van szó.

A titkár elismerte, hogy akadozik az egyeztetés, hiszen a tolmácsuk még mindig kórházban van, és az indulásig már nem fog felgyógyulni. Az ügy részleteivel a titkár természetesen nem akarja terhelni az elnökét, de a delegáció többi tagjával együtt arra gondoltak, legjobb volna, ha még egyszer segítségül hívnák azt a dél-afrikai nőt, ha ezt az elnök is jó gondolatnak látja. És ha igen, engedélyezi-e, hogy megkeressék?

Így történt, hogy a krumpliszállító autó vezetőfülkéjében fejtől-lábtól fekvő Nombekót és Celestinét telefonhívás ébresztette fel álmából, és ezt követően úgy, ahogy voltak, az autóval és a bombával, a Cargo Citybe hajtottak az Arlanda repülőtéren, hogy segítsenek Kína elnökének és delegációjának a vámpapírok kitöltésében és elintézésében.

*

Ha valaki úgy érezné egyszer, hogy nincs elég baja, vegyen magának egy emlősállatot Svédországban órákkal azelőtt, hogy haza akarna utazni a föld túlsó oldalán lévő hazájába, és ragaszkodjon hozzá, hogy az állat is vele utazzon.

Nombeko segítségét többek között arra akarták igénybe venni, hogy érje el, hogy az Állategészségügyi Hatóság érvényes exportbizonyítványt állítson ki annak a kaspi póninak a kiviteléhez, amelyik néhány órával ezelőtt a kínai elnök feleségének, Liu Yongqingnak mélyen a szemébe nézett.

A lónak oltási bizonyítványt is be kell mutatnia a hatóság repülőtéri képviselőjének. Mivel Morfeus kaspi póni volt, és Pekingbe akart utazni, a kínai szakigazgatási hivatal szabályai szerint negatív Coggins-teszt lelettel is rendelkeznie kell, amelyik igazolja, hogy az északi sarkkörtől százmérföldnyire délre fekvő Knivstában született és felnevelkedett ló nem szenved fertőző kevésvérűségben.

Továbbá gondoskodni kell róla, hogy a repülőgépen legyen megfelelő nyugtatószer, injekciós tű és kanül arra az esetre, ha az állat repülés közben pánikba esik. Akárcsak megfelelő tagló arra az esetre, ha az állat fékezhetetlenül megvadul.

Végül, de nem utolsósorban az Állategészségügyi Hatóság körzetileg illetékes állatorvosának a repülőtéren kell megvizsgálnia és azonosítania az állatot. Amikor kiderült, hogy a körzetileg illetékes stockholmi állatklinika vezetője szolgálati okokból éppen Reykjavikban tartózkodik, Nombeko feladta.

– Úgy látom, ennek a problémának alternatív megoldásra van szüksége – mondta.

– Mire gondolsz? – kérdezte Celestine.

Miután Nombeko megoldotta az elnökfeleség pónijának problémáját, gyorsan vissza akart jutni a miniszterelnökségre, hogy jelentést tegyen róla. Fontos volt, hogy hamarabb érjen oda, mint a főparancsnok, ezért taxiba szállt, miután Celestinének szigorúan meghagyta, hogy óvatosan vezesse a krumpliszállító autót a nagy forgalomban, és ne csináljon semmi butaságot. Celestine meg is ígérte, és ígéretét minden bizonnyal be is tartja, ha a rádióban véletlenül nem Billy Idol számait játszották volna.

Az történt ugyanis Stockholmtól néhány mérföldnyire északra, hogy egy baleset következtében közlekedési dugó alakult ki az autópályán. Nombekónak a taxiban még sikerült átjutnia rajta, de Celestine bent ragadt a krumpliszállító autóval a gyorsan növekedő torlódásban. Felfogása szerint, melynek a későbbiek során hangot is adott, fizikai képtelenség egy helyben állni egy dugóban, miközben a rádióban a „Dancing with Myself” szól. Úgy döntött tehát, hogy a buszoknak fenntartott sávban halad tovább.

Így fordulhatott elő, hogy egy hamis rendszámtáblával közlekedő krumpliszállító teherautó, melyet egy ritmusosan rángatózó nő vezetett, Rotebrótól északra jobbról elhúzott egy civil rendőrautó mellett. A renitens teherautót azonnal leállították.

Miközben a rendőrfelügyelő a rendszámát ellenőrizte, és megállapította, hogy azonos egy piros Fiat Ritmo évekkel ezelőtt ellopott rendszámával, gyakornok kollégája odament Celestinéhez, aki leengedte az ablakot.

– A buszsávban nem szabad közlekedni, akár van baleset, akár nincs – mondta a gyakornok. – Megmutatná a jogosítványát?

– A faszom nem kéne, öcsi? – mondta Celestine.

Alig egy perc múlva, rövid dulakodás után Celestine benn ült a rendőrautó hátsó ülésén, csuklóján a sajátjához hasonló bilinccsel. Az egy helyben veszteglő autósor közönsége vadul fényképezte az egész jelenetet.

A rendőrtiszt, sok év tapasztalatával a háta mögött, nyugodt hangon magyarázta el Celestinének, hogy jobb, ha megmondja, kicsoda, ki a teherautó tulajdonosa, és miért jár lopott rendszámtáblával. A gyakornok közben átvizsgálta a teherautó rakterét. Egy nagy láda állt benne, és a sarkánál az egyik léc kilazult, és... igen, fel lehetett hajlítani.

– Hű, az anyját! – kiáltott fel a gyakornok, és rögtön odahívta a felügyelőt, hogy megmutassa neki.

Pár másodperc múlva újabb kérdésekkel kezdték ostromolni a megbilincselt Celestinét, ezúttal a láda tartalmát illetőleg. De Celestine ekkor már tudta, mit kell mondania.

– Tényleg azt akarjátok tudni, hogy mi a nevem? – kérdezte.

– Szívesen vennénk, ha megmondaná – felelte továbbra is nyugodt hangon a tiszt.

– Edith Piaf – mondta Celestine.

És énekelni kezdett:

Non, rien de rien

Non, je ne regrette rien

Ni le bien qu'on m’a fait

Ni le mal; tout ça m’est bien égal!

A folyamatosan éneklő nőt a tiszt bevitte a stockholmi főkapitányságra. Közben arra gondolt, sok mindent lehet mondani a rendőri munkáról, de azt nem, hogy nem változatos.

A gyakornok azt a feladatot kapta, hogy a teherautót óvatosan vezetve hozza be ugyanoda.

*

2007. június 10-én, vasárnap délután 16.30-kor a kínai elnöki gép a levegőbe emelkedett az Arlanda repülőtérről, és útnak indult Peking felé.

Nagyjából ugyanekkor Nombeko visszaérkezett a miniszterelnökségre. Sikerült bedumálnia magát a szentek szentjébe azzal, hogy előkerítette a miniszterelnök titkárát, és elmagyarázta neki, hogy Hu elnökkel kapcsolatban fontos információt kell átadnia a főnökének.

Nombekót néhány perccel a főparancsnok érkezése előtt engedték be a miniszterelnök irodájába. Fredrik Reinfeldt szemmel láthatóan frissebbnek látszott, majdnem másfél órát aludt, miközben Nombeko kinn járt a repülőtéren, és bűvészkedett kicsit az engedélyekkel, lovakkal és egyebekkel. A miniszterelnök kíváncsian várta, mit akar mondani. Arra számított, hogy csak a főparancsnok látogatása után találkoznak újra, amikor sor kerül a végső... elraktározásra.

Nos, a körülmények úgy alakultak, hogy a főparancsnok látogatása időközben okafogyottá vált. Viszont illene a lehető legrövidebb időn belül kapcsolatba lépni Hu elnökkel.

Nombeko ezután beszámolt a póni méretű kaspi ló körül támadt bonyodalmakról, a szinte követhetetlenül bonyolult bürokratikus eljárásról, amire azért volt szükség, hogy a lovat ne kelljen itt hagyni a repülőtéren az elnök felesége és az elnök legnagyobb bosszúságára. A bonyodalmakat Nombeko unortodox módon úgy oldotta volna meg, hogy a lovat beteszi a már szabályosan vámkezelt Volvo mellé, melyet az elnök pénteken kapott ajándékba a torslandai Volvo gyárban.

– Biztos, hogy nekem is tudnom kell róla? – szólt közbe a miniszterelnök.

– Attól tartok, igen. Fontos, hogy tudjon róla – felelte Nombeko.

A ló ugyanis nem fért el a ládában a Volvo mellett. Ha viszont jól megkötik, és bezárják az atombomba ládájába, a szállítóleveleket pedig átteszik az egyik ládáról a másikra, Svédország egyszerre megszabadulhat a kaspi pónitól és az atombombától.

– Azt mondja, hogy... – a miniszterelnök nem fejezte be a mondatot.

– Biztos vagyok benne, hogy Hu elnök nagyon fog örülni neki, hogy átveheti tőlünk a bombát. Sok kérdésre választ kapnak majd a szakemberei. Kínának már annyi közepes és nagy hatótávolságú, atomtöltettel rendelkező rakétája van, hogy egy három megatonnás bombával több vagy kevesebb igazán nem sokat számít. És gondoljon arra, hogy milyen boldog lesz az elnökné asszony a lovával! Csak kár, hogy a Volvo itt maradt Svédországban. Benn van a krumpliszállító teherautó rakterében. Miniszterelnök úr talán meg tudja oldani, hogy elszállítsák Kínába, amilyen gyorsan csak lehet. Mit gondol?

Fredrik Reinfeldt nem ájult el a Nombekótól kapott információ hallatán, mert nem volt rá ideje. A titkára ugyanis bekopogtatott, és közölte, hogy megérkezett a főparancsnok. Kint várakozik.

Néhány órával ezelőtt a főparancsnok még a késői reggelijét fogyasztotta San Remo derűs kikötői negyedében bájos felesége és három gyermeke társaságában. A miniszterelnökségi telefonhívás után, hogy ne veszítsen időt, taxival ment Genovába, ahol már várta a svéd légierő büszkesége, a Jas 39 Gripen, amely kétszeres hangsebességgel és háromszázhúszezer koronás összköltséggel elrepítette Svédországba, az Uppsala-Ärnában lévő katonai repülőtérre. Onnan autóval vitték tovább, és csak azért késett néhány percet, mert az E4-es autópályán baleset történt. Amíg állt a forgalom, a főparancsnok tanúja lehetett egy kis hétköznapi drámának. A rendőrök a szeme láttára megállítottak egy teherautót, melyet egy nő vezetett. A nő, miután megbilincselték, énekelni kezdett valamit franciául. Furcsa jelenet volt.

Találkozója a miniszterelnökkel még ennél is furcsább volt. A főparancsnok attól félt, hogy valamiféle háborús válsághelyzet van, mert a miniszterelnök olyan nyomatékosan szólította fel, hogy azonnal jöjjön haza. Most meg itt ül előtte a miniszterelnök, és csak azt akarja tudni, hogy a földalatti svéd bunkerek jó állapotban vannak-e, és betöltik-e funkciójukat.

A főparancsnok azt válaszolta, hogy amennyire tudja, mindegyik betölti funkcióját, és jól ki van használva, de itt-ott biztosan találni még egy-két üresen álló egységet, ha arról volna szó, hogy a miniszterelnök úr esetleg tárolni akar valamit bennük.

– Helyes – mondta a miniszterelnök. – Akkor nem is tartom fel tovább a főparancsnok urat, elvégre szabadságon van, én pedig mindent tudok már, amit tudni akartam.

Amikor a főparancsnok befejezte a töprengést azon, hogy mi történt voltaképpen, és arra jutott, hogy az egészből semmit sem ért, zavarodottságát bosszankodás váltotta fel. Miért nem hagyják békén a szabadsága idején! Végül felhívta a Jas 39 Gripen pilótáját, aki korábban idehozta, és aki még mindig az Uppsalától északra fekvő katonai repülőtéren tartózkodott.

– Üdvözlöm. Itt a főparancsnok beszél. Mondja, volna olyan kedves, és visszavinne Olaszországba?

Megint ugrott háromszázhúszezer korona. Plusz nyolcezer, mert a főparancsnok helikoptertaxival vitette ki magát a repülőtérre. Ezt az utat egyébként egy tizenhárom éves Sikorsky S-76-os fedélzetén tette meg, amit a cég annak idején a biztosítótól kapott pénzen vett egy ugyanilyen típusú ellopott gépe pótlására.

A főparancsnok mindössze negyed órát késett a családjával korábban eltervezett San Remó-i, tengerparti vacsoráról.

– Hogy sikerült a megbeszélésed a miniszterelnökkel, kedvesem? – kérdezte a felesége.

– Azt hiszem, a következő választáson másik pártra fogok szavazni – felelte a hadsereg főparancsnoka.

*

Hu elnököt még repülés közben érte utol a svéd miniszterelnök telefonhívása. Viszonylag gyenge angol nyelvtudását soha nem használta nemzetközi, politikai tárgyú megbeszélésein, most azonban kivételt tett. Túlságosan is kíváncsi volt rá, mit akarhat tőle Reinfeldt miniszterelnök. Alig néhány másodperce után az elnök felkacagott. Nombeko kisasszony egészen különleges teremtés, nem gondolja, miniszterelnök úr?

A Volvo kétségtelenül értékes ajándék, de amit helyette kapott, annak sokkal jobban örül. És a felesége is nagyon örül, hogy el tudta hozni magával a lovat.

– Gondoskodom róla, hogy az autót minél hamarabb kiküldjék az elnök úrnak – fogadkozott Fredrik Reinfeldt, miközben a homlokát törölgette.

– Lehet, hogy jobb volna, ha a tolmácsom hozná haza – morfondírozott Hu Jintao. – Ha egyáltalán felgyógyul valaha. De nem! Tudja mit? Inkább adja Nombeko kisasszonynak, szerintem megérdemli.

Hu elnök ezután ígéretet tett rá, hogy a bombát nem fogja rendeltetésszerűen használni. Ellenkezőleg: amint megérkezik, azonnal apró darabokra szedik szét, és ezzel meg is szűnik létezni. Ha közben a haditechnikusai tanulnak valamit, szívesen megosztja az információt Reinfeldt miniszterelnök úrral.

Nem, Reinfeldt miniszterelnök erre nem tart igényt. Az efféle tudásra az ő (vagy a király) országának nincs szüksége.

Mondotta Fredrik Reinfeldt, és még egyszer megköszönte Hu elnöknek a látogatást.

*

Nombeko visszatért a Grand Hotelbe, és levette a még mindig alvó Holger1 kezéről a bilincset. Azután csókot nyomott a szintén alvó Holger2 homlokára, és takarót terített a grófnőre, aki a hálószobában a minibár előtt aludt a padlószőnyegen. Visszament a kedveséhez, lefeküdt melléje, behunyta a szemét – és mielőtt elaludt, arra gondolt, vajon mi történhetett Celestinével.

Másnap délben arra ébredt, hogy Holger1, Holger2 és a grófnő közli vele, hogy az ebéd tálalva van. Mivel a legkényelmetlenebb helyzetben Gertrud aludt a minibár előtt a földön, ő ébredt fel először. Más elfoglaltság híján lapozgatni kezdte a szálloda információs prospektusát, és fantasztikus felfedezést tett. A szálloda úgy működik, hogy a vendég először kigondol valamit, aztán felemeli a telefont, és elmondja, amit kigondolt, a vonal túlsó végén lévő embernek, aki megköszöni a hívást, és késlekedés nélkül teljesíti a vendég kívánságát.

Roomservice, ez a neve a szolgáltatásnak. Mindegy, hogy hívják, és mindegy, milyen nyelven, gondolta Virtanen grófnő, de vajon tényleg működik?

Próbaképp rendelt egy üveggel Mannerheim marsall koktéljából – és eltartott ugyan egy óráig, amíg a szálloda megoldotta a feladatot, de végül felhozták. Ezután ruhákat rendelt magának és a többieknek, a méreteket csak úgy becslés alapján adta meg. A ruhákra két órát kellett várnia. Most pedig háromfogásos ebédet rendelt valamennyiük számára, kivéve persze a kis Celestinét. Hiszen nem volt ott velük. Hol járhat éppen, Nombeko nem tudja véletlenül?

Nem, az álmából ébredő Nombeko nem tudta. De valami történhetett vele, az nyilvánvaló.

– Eltűnt a bombával? – kérdezte Holger2, és úgy érezte, már a puszta gondolattól is felmegy a láza.

– Nem, a bombától megszabadultunk, kedvesem, egyszer s mindenkorra – mondta Nombeko. – Hátralevő életünknek ez az első napja. Később mindent megmagyarázok, de előbb együnk, azután zuhanyozni szeretnék, és két nap után végre átöltözni. Utána majd megkeressük Celestinét. Nagyon jó ötlet volt a ruharendelés, grófnő!

Az ebéd mindannyiuknak nagyon ízlett volna, ha Holger1 közben nem siránkozik annyit az eltűnt barátnője miatt. Mi van, ha felrobbantotta a bombát – nélküle?

Nombeko két harapás közben elmagyarázta neki, ha Celestine megtette volna, amire gondol, akkor nem nélküle tette volna meg, hanem vele együtt, akár tetszett volna neki, akár nem. De nem tette meg, mert akkor ők most nem szarvasgombás spagettit eszegetnének ahelyett, hogy halottak volnának. Egyébként a teher, ami már két évtizede nyomasztja őket, már valahol egy másik földrészen van.

– Celestine, egy másik földrészen? – kérdezte Holger1.

– Most csak edd meg szépen az ebédedet – mondta Nombeko.

Ebéd után lezuhanyozott, felvette az új ruháját, és lement a portára, hogy megbeszélje, hogyan korlátozzák Virtanen grófnő jövőbeli rendeléseit. Úgy tűnt, nagyon rákap az új, nemesi életforma ízére, és csak idő kérdése, mikor rendel magának egy repülőgépet és egy házi dalestet Harry Belafontéval.

Lent a portán szinte a szeme elé ugrottak az esti újságok. Az Expressen fotója a két rendőrrel viaskodó Celestinéről, és a szalagcím:

ELFOGTÁK AZ ÉNEKLŐ NŐT

Előző nap a rendőrök közlekedési szabálysértés miatt feltartóztattak egy viszonylag fiatal nőt Stockholmtól északra, az E4-es autópályán. Ahelyett, hogy igazolta volna magát, azt állította, hogy ő Édith Piaf, és azt énekelte, hogy „Non, je ne regrette rien”. Egészen addig énekelte, amíg el nem aludt a cellájában.

A rendőrség nem akarta közölni a nő fényképét, de az Expressen összevásárolt néhány kitűnő fotót az esemény helyszínén tartózkodó magánszemélyektől. A kérdés az, akad-e valaki, aki felismeri. Svéd nőről van szó, az kétségtelen. A fotókat készítő tanúk szerint svédül sértegette a rendőröket, mielőtt énekelni kezdett volna.

– Azt hiszem, sejtem, hogyan sértegette őket – morogta magában Nombeko, és feledve a roomservice korlátozásának tervét, hóna alá csapta az újságot, és visszatért a lakosztályukba.

Gnestában a legközelebbi szomszéd fedezte fel a sokat próbált Gunnar és Kristina Hedlund lányának képét az Expressen első oldalán. Két órával később a család újra egyesült a stockholmi rendőr-főkapitányság fogdájában. Celestine azon kapta magát, hogy már nem dühös a szüleire, és közölte, alig várja, hogy kijusson ebből az istenverte börtönből, hogy újra együtt lehessen a párjával.

A rendőrök is szívesen megszabadultak volna az elviselhetetlen nőszemélytől, csak előbb tisztázni kellett a tényállást. A krumpliszállító autó hamis rendszámmal közlekedett ugyan, de nem lopott autó volt. Celestine Hedlund nagymamája volt a tulajdonosa, egy bogaras, nyolcvanéves öregasszony. Grófnőnek nevezte magát, és mint ilyen, közölte, minden gyanú fölött áll. Nem tudja, a lopott rendszámtáblák hogyan kerültek az autójára, talán még valamikor a kilencvenes években, amikor többször is kölcsönadta az autót a krumpliszedésben segítő norrtäljei fiataloknak. A norrtäljei fiatalokban pedig nem lehet megbízni, ezt a grófnő már 1945 nyara óta tudja.

Miután azonosították Celestine Hedlundot, nem volt rá ok, hogy továbbra is fogva tartsák vagy letartóztassák. Pénzbüntetést fog kapni jogosítvány nélküli vezetésért, ez minden. A rendszámtáblalopás természetesen bűntettnek számít, de függetlenül attól, hogy ki követte el, elévült, mert húsz évvel ezelőtt történt. A lopott rendszámtábla felhasználásának bűntette ugyan nem évült el, de a vizsgálatot vezető rendőrtisztnek annyira elege volt már a „Non je ne regrette rien” hallgatásából, hogy úgy döntött, a cselekményt nem tekinti szándékosnak. A felügyelőnek egyébként nem messze Norrtäljétől volt egy nyaralója, és az előző nyáron ellopták a kertjéből a függőágyát. A grófnő tehát joggal gyanakszik a norrtäljei ifjak kriminális beállítottságára.

Már csak a krumpliszállító teherautó rakterében talált vadonatúj Volvo kérdését kellett tisztázni. A torslandai gyárban első érdeklődésükre azt az elképesztő választ kapták, hogy a kocsi Kína elnökének. Hu Jintaónak a tulajdona. De miután a Volvo igazgatósága kapcsolatba lépett az elnök pekingi stábjával, újra telefonáltak, és közölték, hogy az elnök elajándékozta az autót egy nőnek, akinek a nevét nem hajlandó elárulni. Celestine Hedlund, nyilván róla van szó. A bizarr helyzet hirtelen átcsúszott a nemzetközi nagypolitika színterére. A vizsgálatot vezető rendőrtiszt azt mondta magában, hogy nem akar többet tudni. A vizsgálóbíró is ugyanezt gondolta. Úgyhogy Celestine Hedlundot szabadon engedték: a nő a szüleivel együtt beült a Volvóba, és távozott.

Az ügyeletes tiszt nagyon vigyázott rá, hogy ne lássa, ki ül a volán mögött.

HETEDIK RÉSZ

Förtelmes világunkban semmi nem tart örökké.

Még a gondjaink sem.

CHARLIE CHAPLIN

24. FEJEZET

Az igazi létezésről és egy megcsavart orról

Holger1, Celestine és Virtanen grófnő – aki elhatározta, hogy Mannerheimre változtatja a nevét – jól érezték magukat a Grand Hôtel lakosztályában, és gyorsan beleszoktak a kényelembe. Nem érezték sürgősnek a lakhelynek alkalmas kastély felkutatását.

A szállodai szobaszolgálat egészen lenyűgözte őket. Gertrud még Holger1-et és Celestinét is rábírta, hogy próbálják ki. Néhány nap alatt őket is rabul ejtette.

A grófnő minden szombaton társaságot hívott a szalonjába, Gunnar és Kristina Hedlund voltak a díszvendégei. Időnként betoppant a király és a királyné is.

Nombeko nem bánta. Igaz, hogy a szállodai számlájuk hatalmasra nőtt, viszont az is igaz, hogy bőven telt rá a krumpliföldek eladásából származó pénzből.

Arra azonban gondja volt, hogy Holger2-nek és neki külön lakása legyen, biztos távolságban a grófnőtől és két pártfogoltjától. Nombeko nyomornegyedben született és nőtt föl, Holger pedig egy düledező falusi házban. Aztán egy ideig közösen laktak egy bontásra ítélt raktártelepen, majd ezt követően tizenhárom éven át egy konyhából nyíló szobában az isten háta mögötti Roslagenben.

Ehhez képest egy két és fél szobás lakás Stockholm Östermalm negyedében valóságos luxuslakhelynek számított, amely semmivel nem megvetendőbb a grófnő reménybeli kastélyánál.

De a lakás megvásárlásához Holger2-nek és Nombekónak előbb valamiképp rendezniük kellett a helyzetüket, vagyis azt, hogy egyikük sem létezik igazán.

Nombeko ügyét egyetlen délután leforgása alatt elintézték. A miniszterelnök felhívta a bevándorlási ügyek miniszterét, aki felhívta a Bevándorlási Hivatal főnökét, aki felhívta az egyik legjobb munkatársát, aki megtalálta az 1987-es bejegyzést Nombeko Mayekiről, és úgy döntött, hogy Mayeki kisasszony azóta Svédországban tartózkodik, és ezen az alapon azonnal a Svéd Királyság állampolgárának nyilvánította.

Holger2 viszont a stockholmi Södermalmon az adóhivatal irodáját kereste fel, és bejelentette, hogy nem létezik, de nagyon szívesen létezne, ha lehet. Némi folyosói futkosás és ide-oda küldözgetés után elirányították az adóhivatal karlstadi kirendeltségébe egy bizonyos Per-Erik Perssonhoz, aki a bonyolult adatnyilvántartási ügyek egyik legjobb szakértője Svédországban.

Per-Erik Persson ízig-vérig hivatalnok volt, de a pragmatikus fajtából. Miután Holger előadta neki történetét, átnyúlt az asztal felett, és megszorította Holger karját. Majd közölte, eléggé egyértelműnek látszik, hogy Holger létezik, és ha valaki ennek az ellenkezőjét állítja, az téved. Per-Erik Persson továbbá úgy gondolta, hogy legalább két dolog is arra utal, hogy Holger svéd. Az egyik maga a története, melyet az imént előadott. Per-Erik Persson tapasztalatból tudja, hogy ilyet nem lehet kitalálni (pedig Holger a bombával kapcsolatos bonyodalmakat nem is mesélte el neki).

A másik nem az volt, hogy svédnek látszik és svédül beszél – hanem az a tény, hogy amikor belépett Per-Erik Persson padlószőnyeggel borított irodájába, megkérdezte, hogy levegye-e a cipőjét.

A rend kedvéért azért Persson megkérte Holgert, nevezzen meg egy vagy két tanút, olyan feddhetetlen állampolgárokat, akik, úgymond, jótállnak érte és hitelesítik az élettörténetét.

– Egy vagy két tanút? – kérdezte Holger2. – Azt hiszem, ez nem probléma. A miniszterelnök és a király megfelel?

Per-Henrik Persson azt felelte, hogy közülük egy is elég.

*

Miközben Mannerheim grófnő és két segédje úgy döntött, hogy új házat építenek, mivel nem találnak maguknak megfelelő régi kastélyt, Holger2 és Nombeko elkezdett élni. Holger2 azzal ünnepelte meg frissen szerzett identitását, hogy felkereste Berner professzort a stockholmi egyetemen, és elmondott neki a történetéből annyit, amennyi elég volt hozzá, hogy a professzor új időpontot tűzzön ki a doktorija megvédésére. Nombeko azzal szórakoztatta magát, hogy tizenkét hét alatt a legmagasabb pontszámmal átment az összes egyetemi matematikai vizsgán, miközben teljes munkaidőben dolgozott a miniszterelnökségen mint Kína-szakértő.

Esténként és a hétvégeken Holger és Nombeko előadásokat hallgatott, színházba járt, néha elmentek az Operába, vagy beültek egy vendéglőbe vacsorázni, vagy összejöttek az új barátaikkal. Ez utóbbiak kizárólag olyanok közül kerültek ki, akiket objektív módon normálisnak lehetett tekinteni. Otthonukban mindig nagy örömmel fogadták, ha a levélszekrényükbe valamilyen újabb számla érkezett. Csak az kap számlát, aki valóban létezik.

Holger és Nombeko egy kis otthoni szertartást is bevezetett: lefekvés előtt Holger minden este kitöltött maguknak egy-egy pohár portóit, és arra koccintottak, hogy újabb nap telt el az életükből Holger1, Celestine és a bomba nélkül.

2008 májusára felépült a tizenkét szobás västmanländi kúria, melyet egy ötvenhektáros, erdős park vett körül. Holger1 ráadásul túllépte Nombeko költségvetését, mert megvette a parkkal szomszédos tavat arra hivatkozva, hogy a grófnő így néha foghat egy-egy csukát. Praktikus okokból helikopterleszállóhelyet is építettek a ház mellé, és vettek hozzá helikoptert is, melyet Holger vezetett engedély nélkül Drottningholmba, valahányszor a grófnő teára vagy vacsorára volt hivatalos legkedvesebb barátainál. Időnként Holger1 és Celestine is meghívást kapott ugyanoda, különösen azóta, hogy megalapították a „Védd a monarchiát” nevű kulturális egyesületet, melyet mindjárt meg is támogattak kétmillió koronával.

– Kétmilliót? Arra, hogy védd a monarchiát? – kérdezte Holger2, amikor Nombekóval együtt, virágcsokorral a kezükben megjelentek az új ház avatásán.

Nombeko nem mondott semmit.

– Úgy gondolod, bizonyos kérdésekben megváltoztattam a véleményemet? – kérdezte Holger1, miközben beljebb invitálta testvérét és barátnőjét a házba.

– Ez a legkevesebb, amit erről mondani lehet – felelte Holger2. Nombeko továbbra sem mondott semmit.

Nos, Holger1 ezzel nem értett egyet. A papa más korszakban és másik uralkodó ellen harcolt. Azóta a társadalom minden tekintetben megváltozott, és az új idők új válaszokat követelnek, vagy nem így van?

Holger2 azt felelte, hogy ez még annál is nagyobb marhaság, mint amit régebben szokott összehordani, pedig az se volt akármi.

– Azért csak folytasd, kíváncsi vagyok, mi jön még ezután.

Arról van szó, hogy az új évezredben minden iszonyúan felgyorsult: az autók, a repülők, az internet, minden! Ilyenkor a népnek szüksége van az állandóságra, a biztonságra, a stabilitásra.

– Például a királyra?

– Igen, például a királyra – mondta Holger1. – A monarchia ezer éve létezik, a szélessávú internet alig több mint egy évtizede.

– Mi köze ehhez a szélessávú internetnek? – kérdezte Holger1, de kérdésére nem kapott választ.

Holger1 kifejtette, hogy az internacionalizmus korában minden nemzetnek az a legjobb, ha a saját szimbólumai köré építi az életét. A republikánusok ennek pont az ellenkezőjét akarják: kiárusítják az országot, euróra váltják át a svéd identitást, és leköpik a svéd zászlót.

Ez volt az a pont, amikor Nombeko nem bírta tovább türtőztetni magát. Odalépett Holger1-hez, a mutató-és a középső ujja közé fogta az orrát, és – megcsavarta.

– Jaj – kiáltott fel Holger1.

– Istenem, de jólesik – mondta Nombeko.

Celestine éppen a szomszédos, nyolcvan négyzetméteres konyhában tartózkodott. Meghallotta Holger1 jajgatását, és a segítségére sietett.

– Mit művelsz a kedvesemmel? – kiáltotta.

– Dugd ide az orrod, megmutatom – felelte Nombeko.

De Celestine nem volt ennyire ostoba. Inkább folytatta, amit Holger1 abbahagyott.

– A svéd hagyományokat komoly veszély fenyegeti. Nem ülhetünk ölbe tett kézzel, nem nézhetjük tétlenül, ami történik. Kétmillió korona ebben az összefüggésben semmi, hiszen mérhetetlenül nagy értékről van szó, hát nem értitek?

Mondta Celestine.

Nombeko mereven nézte Celestine orrát. De Holger2 megelőzte. Gyorsan belekarolt Nombekóba, megköszönte, hogy megmutatták a házat, és Nombekóval együtt gyorsan távozott.

*

B, az egykori ügynök egy padon üldögélt Getsemanéban, abban a reményben, hogy visszanyeri lelke békéjét, amivel ez a bibliai kert meg szokta ajándékozni.

De ezúttal nem sikerült. Az ügynök megértette, hogy van még valami, egyetlenegy dolog, amit meg kell tennie. Azután végképp maga mögött hagyhatja a régi életét.

Hazament a lakásába, leült a számítógépe elé, egy gibraltári szerveren keresztül rákapcsolódott az internetre – és egy nem rejtjeles, névtelen üzenetet küldött az izraeli miniszterelnök hivatalába. Az üzenet így szólt:

Kérdezzék meg Reinfeldt miniszterelnöktől, mi van az antilophússal.

Ennyi.

Olmert miniszterelnök sejteni fogja, honnan jön az üzenet. De soha nem fog a nyomára bukkanni. Egyébként nem is érdemes ezzel próbálkoznia. Ügynök B-nek az aktív pályája vége felé már nem volt túl nagy az ázsiója. De lojalitását a hazájához soha nem kérdőjelezték meg.

*

2008. május 29-én Stockholmban, az Irakkal foglalkozó nagy konferencián történt, hogy Tzipi Livni, az izraeli külügyminiszter félrevonta Reinfeldt svéd miniszterelnököt, és miután néhány másodpercig a megfelelő szavakat kereste, ezt mondta:

– Miniszterelnök úr jól ismeri hivatásunk korlátait. Néha tudjuk, mi az, amit nem lenne szabad megtennünk, néha pedig nem.

A miniszterelnök bólintott. Sejtette, hogy a külügyminiszter hova akar kilyukadni.

– A kérdés, amit mindjárt fölteszek, talán furcsának fog tűnni, ez sajnos nagyon is valószínű, de alapos megfontolás után Olmert miniszterelnök úrral közösen mégis arra jutottunk, hogy föltesszük.

– Adja át szívélyes üdvözletemet a miniszterelnök úrnak. És tegye fel a kérdést – mondta Reinfeldt miniszterelnök. – Válaszolni fogok rá, a legjobb tudásom szerint.

Livni külügyminiszter még néhány másodpercig hallgatott, majd ezt mondta:

– A kérdés az, elképzelhető-e, hogy miniszterelnök úrnak tudomása van tíz kiló antilophúsról, melyhez Izrael államnak bizonyos érdeke fűződik? Még egyszer elnézést kérek, ha a kérdést túlságosan furcsának tartja.

Reinfeldt miniszterelnök mereven mosolygott. És azt válaszolta, hogy eljutott hozzá az antilophús, nem volt jó íze – az antilophús nem tartozik a kedvenc ételei közé –, és gondoskodott róla, hogy a jövőben senki más ne kóstolhassa meg.

– Ha több kérdése is volna még ezzel kapcsolatban a külügyminiszter asszonynak, attól tartok, adósa maradok a válasszal – zárta le a témát Reinfeldt miniszterelnök.

Nem, Livni külügyminiszter asszonynak nem volt több kérdése. Ő nem irtózik annyira az antilophústól, mint a svéd miniszterelnök (bármennyire vegetáriánus is egyébként), Izrael számára azonban az az információ a legfontosabb, hogy a hús nem került olyanok kezébe, akik nem tisztelik az állati termékek kivitelének és behozatalának nemzetközi szabályait.

– Örömmel hallom, hogy a jelek szerint megmarad a baráti kapcsolat a népeink között – mondta Reinfeldt miniszterelnök.

– Meg – mondta Livni külügyminiszter.

*

Ha mindenek ellenére mégis van Isten, valószínűleg van humora.

Nombeko és Holger2 húsz éven át vágyott rá, hogy gyerekük legyen. Nombeko öt évvel ezelőtt már le is mondott róla, de 2008 júliusában, nem sokkal a negyvenhetedik születésnapja után egyszer csak rádöbbent, hogy teherbe esett (éppen azon a napon, amikor George W. Bush Washingtonban úgy döntött, hogy Nelson Mandelát, a Nobel-békedíjas volt államelnököt leveszik az Egyesült Államokban nyilvántartott terroristák listájáról).

De a viccnek még nincs vége. Mert szinte ugyanakkor az is kiderült, hogy ugyanez történt a valamivel fiatalabb Celestinével is.

Holger2 azt mondta Nombekónak, hogy a világ nem érdemli meg, hogy Celestine és a testvére utódokkal népesítse be, bármit gondoljon is az ember egyébként a világról. Nombeko egyetértett vele, de ragaszkodott hozzá, hogy ők ketten továbbra is csak magukkal foglalkozzanak, a saját boldogságukkal, a két bolond boldogságával pedig foglalkozzon a két bolond meg az egyik bolond nagyanyja.

Így is lett.

*

2009 áprilisában először Holger2 és Nombeko gyermeke született meg 2860 gramm súllyal, egy tüneményesen szép kislány. Nombeko ragaszkodott hozzá, hogy a nagyanyja után Henrietta legyen a neve.

Két nappal később Lausanne-ban, egy magánklinikán, előre eltervezett császármetszéssel megszülettek Celestine ikrei.

Két, szinte teljesen azonos külsejű fiú.

Carl és Gustaf.

*

Henrietta születése után Nombeko kilépett Kína-szakértői állásából. Szerette a munkáját, de úgy érezte, ezen a területen nincs több tennivalója. A Kínai Népköztársaság elnöke például már nem lehetett annál elégedettebb a Svéd Királysággal, mint amilyen volt. Egy pillanatig sem bánta meg, hogy Nombekónak ajándékozta a nagyszerű Volvóját, de mivel az autó még mindig tetszett neki, felhívta jó barátját, Li Shufut, a Zhejian Geely Holding Group vezérigazgatóját, és javasolta neki, hogy a Geely vegye meg az egész gyárat. Az elnök nem felejtette el, hogy az ötlet eredetileg Nombeko kisasszonytól származik.

– Megvizsgálom, mit tehetek, elnök úr – mondta Li Shufu.

– És lekötelezne, ha utána méltányos árajánlatot tenne az államelnökének egy páncélozott kivitelben készült Volvóra, – mondta Hu Jintao.

– Megvizsgálom, mit tehetek, elnök úr – mondta Li Shufu.

*

A miniszterelnök virágcsokorral a kezében jelent meg a szülészeten, és gratulált Nombekónak és Holgernek a kislányhoz. Nombekónak külön köszönetet mondott Kína-szakértői minőségében végzett munkájához. Nem utolsósorban azért, mert rábírta Hu elnököt, hogy hozzon létre a pekingi egyetemen egy professzori pozíciót, amely az emberi jogokkal foglalkozik, és amelyet Svédország finanszíroz. Hogy ezt hogy érte el, azt ő, a miniszterelnök képtelen felfogni. Ugyanezt fejezte ki José Manuel Barroso is, az Európai Bizottság elnöke, amikor felhívta Reinfeldtet: „How the hell did you do that?”

– Sok boldogságot a kis Henriettának – mondta a miniszterelnök. – És jelentkezzen, ha újra dolgozni akar. Találunk megfelelő munkát magának. Ebben egészen biztos vagyok.

– Megígérem – felelte Nombeko. – Hamarosan jelentkezem, mert itt áll mellettem a világ legjobb nemzetgazdasági és államtudományi szakértője és otthonülő kispapája. De most már búcsúznunk kell, miniszterelnök úr, mert Henrietta enni szeretne.

*

2010. február 6-án Hu Jintao, a Kínai Népköztársaság elnöke hivatalos látogatásra érkezett Johannesburgba.

Az Oliver Tambo nemzetközi repülőtéren Nkoana-Mashabane külügyminiszter és egy egész sor fontos ember fogadta. Hu elnök az üdvözlésekre adott hivatalos válaszbeszédében Kína és Dél-Afrika közös jövőjéről beszélt, reményének adott hangot, hogy országaik között erősödni fognak a kapcsolatok, és hogy a világ közéletében is egyre nagyobb szerepet kapnak a béke és a haladás hívei. Csupa olyan dolgot mondott, hogy aki akarta, el is hihette.

Ennek befejezése után kezdetét vette a kétnapos, sűrű elnöki program, melynek végeztével az elnök továbbutazik afrikai körútja soron következő országába, Mozambikba.

A dél-afrikai látogatás programja annyiban különbözött a Kamerunban, Libériában, Szudánban, Zambiában és Namíbiában töltött napok programjaitól, hogy az elnök kikötötte, hogy estére privát programot kíván szervezni magának Pretoriában.

A vendéglátó ország ez ellen természetesen nem emelhetett kifogást. Az elnöki program hivatalos része nem sokkal este hét előtt véget ért azzal, hogy másnap, a reggelitől kezdve folytatódik.

Pontosan hétkor az elnök a szállodája előtt beszállt egy fekete limuzinba, amely elvitte Hartfieldbe, a svéd követségre.

Az ajtóban maga a nagykövet fogadta a férjével és a kisbabájával együtt.

– Isten hozta, elnök úr – mondta Nombeko.

– Üdvözlöm, nagykövet asszony – mondta Hu elnök. – Igazán itt van már az ideje, hogy elbeszélgethessünk kicsit a közös szafarink emlékeiről.

– Meg kicsit az emberi jogokról is – mondta Nombeko.

– Ehmm – mondta Hu Jintao, és kezet csókolt a nagykövet asszonynak.

EPILÓGUS

A johannesburgi önkormányzat köztisztasági hivatalában már nem teltek olyan kellemesen a napok, mint valamikor régen. Egy ideje fejkvóta alapján feketék is dolgoztak a hivatalban, és nyilvánvaló volt, hogy ennek következtében a munkával kapcsolatos terminológia is megváltozott. A sowetói analfabétákat például ezentúl nem lehetett analfabétáknak nevezni, akár azok voltak, akár nem.

A terrorista Mandelát végül kiengedték a börtönből, már ez is sok volt a jóból. De a feketék ráadásul megválasztották államelnöknek, és Mandela ezek után nekilátott az ország tönkretételének arra a baromságra hivatkozva, hogy mindenki egyenlő.

Piet du Toit a hivatalban töltött bő harminc év alatt szépen megmászta a ranglétrát egészen a helyettes osztályvezetői pozícióig.

Most azonban új élet várt rá. Despotikus apja elhalálozott, és élete munkájának eredményét egyetlen fiára hagyta (felesége már régen meghalt). A papa műgyűjtő volt, ami nem lett volna baj, ha az ízlése nem olyan átkozottul konzervatív. És legalább időnként hallgatott volna a fiára. De nem. Renoirt, Rembrandtot és Picassót gyűjtött. De Monet-tól és Manet-tól is voltak képei. És Dalitól és Leonardo da Vincitől.

Más egyebek is voltak még a gyűjteményben, melynek értéke az évek során szinte semmit nem emelkedett. Legalábbis ahhoz képest semmit, amennyit emelkedhetett volna, ha apja nem olyan makacs. Az öreg ráadásul kifejezetten amatőr módon viselkedett, hiszen az ócska képeit az otthonában, a falon tartotta, és nem valamelyik bank légkondicionált széfjében.

Piet du Toitnak szinte az örökkévalóságig kellett várnia azzal, hogy átvegye és dinamizálja a vagyont apja után, aki nemcsak hogy nem hallgatott a fiára, de meghalni sem volt hajlandó. A fiú pillanata csak apja kilencvenkettedik születésnapja után jött el, amikor is egy gerezd alma megakadt az öregember torkán.

Az örökös csak a temetésig várt, tovább egy percet sem. Apja teljes gyűjteményét pénzzé tette, s a vagyont azonnal befektette egy olyan vállalkozásba, melyre apja is büszke lehetett volna, ha felfogja az ötlet nagyszerűségét. Fia e pillanatban a Julius Bär Bankban tartózkodott Zürichben, a Bahnhofstrassén, és most kapott visszaigazolást arról, hogy a bank a családi örökség teljes összegét, azaz nyolcmillió-kétszázötvenhatezer svájci frankot átutalt Sanghajba, Cheng Taō úr magánszámlájára.

A fiú a jövőbe fektette pénzét. Kína gyors fejlődése ugyanis azzal járt, hogy rendkívüli növekedésnek indult a kínai középosztály, és egyre nagyobbra nőtt a legfelső és leggazdagabb rétegek aránya is. Ami azt jelenti, hogy a hagyományos kínai műtárgyak értéke néhány éven belül várhatóan megduplázódik.

A világháló fantasztikus birodalmában Piet du Toit rábukkant arra, amit keresett. Rögtön útnak is indult a svájci Baselbe, ahol megállapodott Cheng Taō úrral és három unokahúgával, hogy megvásárolja tőlük a Han-dinasztia korából származó teljes, exkluzív gyűjteményüket. A tárgyak rendelkeztek megfelelő eredetiségigazolással, melyeket Piet du Toit egyenként és nagyítóval böngészett át, és végül rendben lévőnek talált. Az ostoba kínaiak nem tudták, micsoda kincs van a birtokukban. Vissza akarnak költözni Kínába valamennyien, a lányok mamájával együtt. Kínába? Micsoda ötlet! Ahelyett, hogy Svájcban élveznék az életet. Piet du Toit itt érezte otthon magát, és nem ott, ahol örökké írástudatlan bennszülöttek veszik körül. Itt hozzá hasonlóan gondolkodó emberek között élhet, akiknek megfelelő bőrszínük, műveltségük és társadalmi rangjuk van. Akik nem olyanok, mint a görbe hátú, sárga bőrű Cheng és a pereputtya. Jobban is teszik, ha szépen visszamennek a világnak abba az isten háta mögötti sarkába, amit az otthonuknak neveznek. Ha minden igaz, talán már útnak is indultak. Legalább nem kell látniuk, mennyire át vannak verve.

Piet du Toit a sok száz tételből álló gyűjtemény egyik darabját elküldte Londonba, a Sothebyhez, hogy becsüljék fel. A svájci biztosítótársaság kérésére tette, akik nem érték be az eredetiségigazolásokkal. Ami azt illeti, a svájciak nagyon szőrszálhasogatók tudnak lenni, ha a helyzet úgy kívánja, de az embernek el kell fogadnia a helyi szokásokat, ha egyszer itt akar élni. Piet du Toit biztos volt a dolgában. Csak azután vágott bele az üzletbe, hogy meggyőződött a tárgyak eredetiségéről. És nem várta meg, amíg megjelenik a konkurencia, és felveri az árakat. Az üzlethez gógyi kell.

Csöngött a telefon. A Sotheby értékbecslője jelentkezett. Percre pontosan akkor, amikorra ígérte. Az eleganciához a pontosság is hozzá tartozik.

– Igen, én vagyok, Piet du Toit. Igen, a műkereskedő du Toit. Mit mond? Hogy ülök-e? Hogy jön ez ide?

VÉGE

Hálás köszönet illeti Carinát, az ügynököt, Sofiát, a kiadót és Annát, a szerkesztőt azért, hogy olyan kitűnően értenek ahhoz, amit csinálnak.

Ugyanilyen köszönet jár az önkéntes lektoroknak, Mariának, Maudnak és Hans bácsikámnak. És Rixonnak, természetesen.

Köszönöm a segítséget Lindkvist professzornak és Carlsson professzornak, valamint Loeffel rendőrfelügyelő úrnak Vaxjőből az adatokért, melyeket céljaim érdekében aztán meghamisítottam. És ugyanezért Selander afrikai tudósító barátomnak is.

Zürichben Hultmannak is köszönöm a segítséget. És Brissmannak is, annak ellenére, hogy a Djurgárdennek drukkol.

Végül, de nem utolsósorban, köszönöm nektek, mama, papa, Östers IF és Gotland, hogy a világon vagytok.

JONAS JONASSON

* Kb. Isten óvja a királynőt, nem emberi lény.

** Helló. Mi van veled? Hogy vagy? Én jól vagyok, (svéd)

Table of Contents

Indítás