NIALL FERGUSON

A világ háborúja

A gyűlölet évszázadának története SCOLAR

A mű eredeti címe: The War of the World: History's Age of Hatred Penguin Books Ltd.

Copyright © Niall Ferguson, 2006

All rights reserved.

Fordította: Gebula Judit

A fordítást szakmailag ellenőrizte: Derczó Tibor Hungarian translation © Gebula Judit, 2008, 2012, 2016

Hungarian edition © Scolar Kiadó, 2008, 2012, 2016

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel és nem sokszorosítható a kiadó előzetes, írásbeli engedélye nélkül.

Harmadik kiadás

Scolar Kiadó, 2016

1016 Budapest, Naphegy tér 8.

Telefon és fax: 06-1-466-7648

scolar@scolar.hu www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Kis Kós Antal

Borító: Máthé Hanga

Tördelés: Bárány Gizella

ISBN 978-963-244-655-4

Nyomda: Reálszisztéma Dabasi Nyomda Zrt.

Ügyvezető igazgató: Vágó Magdolna vezérigazgató „Hol vagytok, Montague és Capulet?

Lám, büntetésül gyűlölségtekért Az Ég bosszúja szerelemmel ölt. ”

Shakespeare: Rómeó és Júlia, ötödik felvonás, 3. szín (Mészöly Dezső fordítása) „Mi ez a hatig a légbe fenn Anyai sirámok mormolása Kik e csuklyás hemzsegő hordák Végtelen síkokon, repedt földön botolva Határuk csak a lapos láthatár Mi ez a város a hegyek fölött Szétpattan s újul és a lila égbe foszlik Omló tornyok Jeruzsálem Athén Alexandria Bécs London Valószerűtlen ”

T. S. Eliot: Átokföldje (Vas István fordítása) Tartalomjegyzék

Képek jegyzéke Térképek jegyzéke Bevezetés ELSŐ RÉSZ A nagy vonatszerencsétlenség 1. Birodalmak és fajok

2. Az Orient expressz

3. Törésvonalak

4. A háborús ragály

5. Nemzetek sírhantjai

MÁSODIK RÉSZ Birodalmi államok 6. A terv

7. Idegen népek

8. Egy esetleges birodalom

9. Védeni a védhetetlent

10. Szánalmas béke

HARMADIK RÉSZ Gyilkos tér 11. Blitzkrieg

12. Tükörkép

13. Gyilkosok és kollaboránsok

14. A pokol kapui

NEGYEDIK RÉSZ Győzelem kérdőjelekkel 15. A háborús ozmózis

16. Kaputt Utószó: A Nyugat hanyatlása

Függelék: A világ háborújának történelmi távlata

Forrás-és irodalomjegyzék

Név-és tárgymutató

Képek jegyzéke

I. csoport: 1900-1928

1. Európa faji térképe (1923).

2. „A sárga veszedelem”: Hermann Knackfuss rajza, 1895.

3. A jangcuni csatában foglyul ejtett európaiakat a bokszerlázadás tábornokai elé hurcolják.

4. Bon Appetit! - német karikatúra 1904 márciusából.

5. Egy pogrom áldozatai és túlélői: Odessza, 1905.

6. Ferenc Ferdinánd trónörökös boszniai elöljárókkal találkozik Szarajevóban, 1914. június 28-án.

7. Gavrilo Princip és az Ifjú Bosznia más tagjai a szarajevói bíróság előtt.

8. Két katona Franciaország nyugat-afrikai gyarmatáról az első világháborúban.

9. Skót hadifoglyok az első világháborúban.

10. Orosz karikatúra az 1917-1918-as breszt-litovszki béketárgyalásokról.

II. Antiszemita karikatúra Trockijról az orosz polgárháború időszakából.

12. Gdansk (Danzig) a folyó felől.

13. Halott örmény gyerekek, Törökország, 1915.

14. Rudolf Schlichter: Örmény borzalmak. Vízfestmény 1920 környékéről.

15. Török csapatok elől menekülő görögök árasztják el a szmirnai kikötőt 1922 szeptemberében.

2. csoport: 1929-1942

16. Georg Grosz: Grossstadt (1917).

17. Szegénység a nagy gazdasági világválság alatt.

18. „Odanézz, te tökfilkó!” George Bemard Shaw a szovjet kommunizmus kiválóságáról.

19. Szovjet plakát az iparosításról.

20. Plakát az ukrán kollektivizációról.

21. Grúz plakát az önrendelkezésről.

22. A Gulag foglyai.

23. Jacob Abter, a leningrádi Süketnémák Szövetségének egyik tagja, akit a nagy tisztogatások során végeztek ki.

24. Egy német család pihenője aratás közben.

25. A Stürmer Verlag 1935-ben megjelentetett gyermekkönyvének egyik illusztrációja.

26. Victor Klemperer.

27. Isaiah Berlin 1945. szeptember 15-én kiadott diplomata-útlevele.

28. Hershel és Rivka Elenberg.

29. Henryka Lappo, mielőtt Kelet-Lengyelországból a Szovjetunióba deportálták volna.

30. Náci háborús plakát, amely a zsidó bolsevizmust hibáztatja az atrocitásokért.

31. Öt zsidó nő és lány agyonlövés előtt a lettországi Liebau mellett, 1941 decemberében.

32. A nankingi nemi erőszak áldozatai.

33. A sanghaji vasútállomást ért 1937-es japán támadást követően egy férfi sebesült gyerekeket lát el.

3. csoport: 1943-tól 34. és 35. Az auschwitzi orvosi kísérletekben 1943-ban meggyilkolt Marja és Czeslawa Krajewski.

36. A tengelyhatalmak mint betolakodó idegenek: amerikai háborús plakát.

37. Tatárok a Vörös Hadseregben.

38. Német katona a kurszki csata után, 1943 júliusában.

39. Náci plakát a hollandok számára.

40. Drezda elpusztítása, 1945. február.

41. A Seattle Post-Intelligencer karikatúrája Mr. Moto címmel.

42. Natalie Nickerson, phoenixi háborús tisztségviselő egy japán katona koponyájával.

43. A japán tűzzápor ellenére két amerikai tank nyomul előre az okinavai csatában 1945 júniusában.

44. Egy japán haditengerészeti hadnagyot rávettek arra, hogy tegye le a fegyvert Okinavánál 1945 júniusában.

45. Egy szovjet katona el akarja venni egy német nő kerékpárját.

46. Katonák gyakorlatoznak Guatemalában, hogy felvegyék a harcot a Szegények Gerillahadseregével.

47. Kínai gyerekek Mao elnök Kis piros könyvéből olvasnak.

48. Pol Pot üdvözli Teng Hsziao-pinget Phnompenben 1978-ban.

49. Milan Lukic szülővárosában, Visegradban 1992-ben.

Térképek jegyzéke 1. térkép: A zsidó letelepedési sáv

2. térkép: Az Osztrák-Magyar Monarchia az első világháború előtt 3. térkép: A német diaszpóra az 1920-as években 4. térkép: Politikai határok a párizsi békét követően, 1924 körül 5. térkép: Az ázsiai birodalmak 1941 őszén 6. térkép: Mandzsúria és Korea

7. térkép: A második világháború Ázsiában, 1941-1945

8. térkép: A náci birodalom legnagyobb kiterjedése 1942 őszén 9. térkép: A letelepedési sáv és a holokauszt 10. térkép: Németország felosztása, 1945

1. térkép A zsidó letelepedési sáv

1

Lódz

9

Konotop

2

Czestochowa

10

Perejaszlav

3

Sedlitz

11

Jelizavetgrád

4

Biatystok

12

Jekatyerinoszlav

5

Breszt-Litovszk

13

Balta

6

Minszk

14

Ananajev

7

Mogiljov

15

Kisinyov

8

Gomel

2. térkép Az Osztrák-Magyar Monarchia az első világháború előtt

3. térkép A német diaszpóra az 1920-as években

4. térkép Politikai határok a párizsi békét követően, 1924 körül

5. térkép Az ázsiai birodalmak 1941 őszén

6. térkép Mandzsúria és Korea

7. térkép A második világháború Ázsiában, 1941-1945

8. térkép A náci birodalom legnagyobb kiterjedése 1942 őszén

9. térkép A letelepedési sáv és a holokauszt

10. térkép Németország felosztása, 1945

Bevezetés

„A házak összeomlottak, mintha a hősugár érintésére megolvadtak volna. [...] A fák recsegve tűzzé váltak. [...] Ezek után érthető a félelem, amely hétfőn virradóra, mint zúgó hullám, söpörte végig a világ legnagyobb városát. A menekülés folyama gyorsan zuhogó áradattá dagadt, mely tajtékzó csapkodással vette körül a vasútállomásokat [...] Arról álmodoztak-e, hogy kiirthatnak bennünket?”

H. G. Wells: Világok harca (Mikes Lajos fordítása)

A HALÁLOS ÉVSZÁZAD

H. G. Wellsnek a XX. század hajnalán megjelent könyve, a Világok harca (1898) nem csupán a tudományos-fantasztikus irodalom egyik legmeghatározóbb műve, hanem egyfajta darwini tanmese is, ugyanakkor egyedülállóan pontos jövőbe látás jellemzi. A könyv megjelenését követő évszázadban a Wells által elképzelt kép világszerte számos helyszínen vált valósággá: nem csupán Londonban, ahol Wells története játszódik, hanem Breszt-Litovszkban, Belgrádban és Berlinben csakúgy, mint Szmirnában, Sanghajban és Szöulban.

Betolakodók közelítenek a város pereme felé. A helybeli lakosság csak lassan ébred rá saját sebezhetőségére, pedig a betolakodók halálos fegyverekkel rendelkeznek: páncélos járművekkel, lángszórókkal, mérges gázzal, repülőgépekkel. És ezeket gondolkodás nélkül, kíméletlenül bevetik katonák és civilek ellen egyaránt. A város védőrendszerét lerohanják. Miközben a betolakodók egyre inkább megközelítik a várost, a pánik fokozatosan nő. Az emberek fejvesztve hagyják el otthonaikat, és menekültek tömege torlaszolja el az utakat és a vasútállomásokat.

A mészárlásra adott parancs tehát könnyen végrehajtható. Mintha mészárszéken vágnák az állatokat. Végül nem marad más, mint füstölgő romok és aszott holttestek kupacai.

Ez a pusztulásról és halálról alkotott kép akkor öltött formát Wells fejében, amikor újonnan szerzett kerékpárján járta a vidéket a békés Woking és Chertsey környékén. Zseniális ötlettől vezérelve Wells a betolakodókat marslakókként ábrázolta. Amikor az általa elképzelt vízió valósággá vált, a felelősök nem marslakók, hanem embertársaink voltak, akik a mészárlást gyakran azzal próbálták igazolni, hogy áldozataik „idegenek” vagy „alantas fajok” voltak. A XX. század tehát nem a világok harcát tapasztalta meg, hanem a világháborút.

Az 1900-as évet követő száz évet kétségtelenül a modern történelem legvéresebb évszázadaként tarthatjuk számon, amely relatív és abszolút értelemben is sokkal erőszakosabb volt bármely megelőző időszaknál.

1.1. ábra A csatában elhunytak aránya a világ népességének viszonylatában (%)

A világ lakosságának nagyságrendekkel nagyobb százaléka pusztult el a századot meghatározó két világháborúban, mint bármely más előző, geopolitikai arányok szempontjából hasonló konfliktusban (lásd 1.1. ábra). Bár a „nagyhatalmak” közötti háborúk jóval gyakoribbak voltak az előző évszázadokban, a világháborúk súlyosság (csatában elhalálozottak éves száma) és koncentráltság (csatában elhalálozottak éves száma országokra levetítve) tekintetében nem vethetők össze semmivel. A második világháború minden szempontból a legnagyobb, ember által előidézett katasztrófának számít. Mégis, akármennyi figyelmet szenteltek is a történészek a világháborúknak, számos más konfliktus is létezett a XX. században. Több mint egy tucat további háború halálozási adatai haladták meg az egymilliós küszöböt. Hasonlóan végzetes következményekkel járt az Ifjú Törökország elnevezésű rendszernek a polgári lakosság ellen vívott, politikai indíttatású népirtó hadjárata az első világháború alatt, a szovjet rezsim 1920 és 1950 közötti, valamint a németországi nemzetiszocialista rezsim 1933 és 1945 közötti tevékenysége, nem is szólva Pol Pot kambodzsai önkényuralmáról. Egyetlen olyan év sem akadt a világháborúk előtt, között vagy után, amelyben ne történt volna valamilyen nagyarányú, szervezett erőszak a világ valamely részén.

Mindez miért? Miért volt a XX. század, különösen az 1904 és 1953 között eltelt ötven év ilyen véres? Ennek a korszaknak a különös kegyetlensége akár paradoxonnak is tűnhet, hiszen az 1900 utáni száz évben soha nem látott fejlődés volt tapasztalható. Konkrétabban szólva, 1500 és 1870 között a globális össztermék - a pénz értékének fluktuációját is megengedő, egy főre jutó, átlagos jövedelem - alig valamivel több mint 50 százalékkal növekedett. Ezzel szemben 1870 és 1998 között ez a tényező több mint 6,5-szeresére nőtt. Másként kifejezve, az összetett évi fejlődési ráta majdnem tizenháromszor akkora volt 1870 és 1998 között, mint 1500 és 1870 között. A XX. század végére a temérdek technológiai vívmány és a tudásszint növekedése következtében az emberek általában hosszabban és jobb életkörülmények között éltek, mint a történelem folyamán bármikor. A világ túlnyomó részén az emberek a jobb tápláléknak és a fertőző betegségek elleni küzdelemben elért eredményeknek köszönhetően már nem haláloznak el idejekorán.

Az Egyesült Királyságban a várható élettartam 1990-ben 76 év volt, ezzel szemben 1900-ban még csak 48. A gyermekhalandóság huszonötöd részére csökkent az előzőeknek. Az emberek ma már nemcsak tovább élnek, hanem egyre magasabbra is nőnek. Az öregkor is kellemesebb, hiszen például az 1990-es években a hatvanas éveikben járó amerikaiaknak nagyjából már csak egyharmada szenvedett krónikus betegségben a század elejéhez viszonyítva. Egyre többen menekültek meg attól, amit Marx és Engels „a vidéki élet ostobaságá”-nak nevezett, mivel 1900 és 1980 között több mint duplájára nőtt a világ lakosságának nagyvárosokban élő aránya. A hatékonyabb munkavégzés következtében az embereknek háromszor annyi idejük marad a pihenésre. Azok, akik szabadidejük egy részét a politikai képviselet és a jövedelmek újraelosztása érdekében folytatott kampányokkal töltötték, jelentős sikereket értek el. Míg 1900-ban az országoknak még alig egyötödét tekintették demokratikus berendezkedésűnek, az 1990-es évekre ez az arány 50 százalék fölé emelkedett. Az egyes kormányok már nem csak az alapvetőnek tekinthető védelmi és igazságszolgáltatási érdekeket képviselték, hiszen jóléti államok alakultak ki, amelyek mindenekelőtt „a szükség, a betegség, a tudatlanság, a becstelenség és a dologtalanság” kiküszöbölését tekintették elsődleges feladatuknak, amint azt az 1942-es Beveridge-jelentés megfogalmazta.

Mindezen fejlődés tükrében a XX. század különleges erőszakosságát nem lehet csupán azzal magyarázni, hogy több ember élt szorosabban összezárva, vagy azzal, hogy pusztítóbb erejű fegyverekkel rendelkeztek. Kétségtelenül könnyebb tömegmészárlást végrehajtani zsúfolt városok lebombázásával, mint egykor a szétszórt vidéki lakosságot kardélre hányni. Ha azonban ezek a magyarázatok elégségesnek bizonyulnának, akkor a század végének erőszakosabbnak kellett volna lennie, mint az elejének és közepének. Az 1990-es évekre a világ lakossága először haladta meg a hatmilliárdot, amely több mint háromszor annyi, mint az első világháború kitörésekor volt. Mégis, az évszázad utolsó évtizedében nyilvánvaló csökkenés mutatkozott a fegyveres konfliktusok számát illetően. A teljes lakosság arányában vizsgált hadi mozgósítási és halálozási arány legmagasabb számadatai nyilvánvalóan a század elejére tehetők, valamint a világháborúk alatti és közvetlenül azok utáni időszakokra. Noha a mai fegyverek jóval pusztítóbb hatásúak, mint 1900-ban voltak, a század legszörnyűbb erőszakos cselekményei közül nem egyet a legkezdetlegesebb fegyverekkel hajtottak végre: puskákkal, baltákkal, késekkel és bozótvágóval - különösen Közép-Afrikában, az 1990-es években, de Kambodzsában is, az 1970-es években. Elias Canetti egyszer megpróbált elképzelni egy olyan világot, amelyben „minden fegyvert kitiltanának, és a következő háborúban csak a harapást engedélyeznék.” Biztosak lehetünk-e abban, hogy megszűnnének a népirtások ilyen radikális fegyverzetkorlátozás mellett? Hogy megértsük, miért követelt ennyi emberáldozatot az utóbbi száz év, meg kell vizsgálnunk a gyilkolás mögött rejlő okokat.

Iskolás koromban történelemtankönyveink többféle magyarázatot is adtak a XX. századi erőszak indoklására. Egyik a gazdasági válságot okolta, mintha a nagy gazdasági világválság és a recesszió megmagyarázhatná a politikai konfliktust. Többnyire a weimari Németország emelkedő munkanélküliségében látták a magyarázatát annak, hogy növekedett a nácik népszerűsége és Adolf Hitler hatalomra került. E két tényező pedig tudvalevőleg a második világháború magyarázatául szolgált. Bennem azonban felmerült az a kérdés, hogy a gyors gazdasági növekedés vajon nem válhat-e időnként pont olyan destabilizáló hatásúvá, mint a gazdasági válság. Ott volt aztán az osztályharcelmélet is, mely szerint az osztályok ellentétéből fakadó forradalmak okolhatók leginkább az erőszakért. De nem voltak-e fontosabbak az etnikai megosztottságból fakadó problémák, mint a proletariátus és a burzsoázia közötti állítólagos küzdelem? Egy másik érv szerint a XX. század nehézségei a politikai ideológiák szélsőséges változataiból erednek, nevezetesen a kommunizmusból (szélsőséges szocializmus) és a fasizmusból (szélsőséges nacionalizmus), csakúgy, mint a korábbi kártékony izmusokból, főként az imperializmusból. De milyen szerepet játszottak az olyan hagyományos szisztémák, mint például a vallás, vagy az egyéb, nem politikai jellegű eszmerendszerek, amelyek köztudottan szintén erőszakot gerjesztettek? És kik harcoltak a XX. század háborúiban? Az iskolában azt olvastam, hogy a vezető szerepet mindig a nemzetállamok játszották: Nagy-Britannia, Németország, Franciaország, Oroszország, az Egyesült Államok, és így tovább. De nem mondható-e el ezekről az államalakulatokról, hogy némelyik vagy akár mindegyik bizonyos mértékig inkább többnemzetiségű, sőt inkább birodalmi jellegű volt, semmint nemzetállam? Mindent egybevéve a régi történelemkönyvek a XX. század történetét úgy állították be, mintha a Nyugat hosszú, fájdalmas, végül azonban megnyugtató győzelméről lett volna szó. A hősöknek (a nyugati demokráciáknak) szembe kellett szállniuk az egymás után felbukkanó gonoszokkal (a németekkel, a japánokkal, az oroszokkal), a jó azonban végül mindig győzedelmeskedett a gonosz felett. A világháborúk és a hidegháború tehát egyfajta erkölcsi tanítást tartalmazó színdarabok voltak a globális világ színpadán. De valóban így van ez? Tényleg a Nyugat nyerte meg a XX. század százéves háborúját?

Hadd fogalmazzam újra a bevett iskolai magyarázatokat, hogy pontosabb képet alkothassunk!

A következőkben szeretnék rávilágítani, hogy a történészek hagyományos magyarázatai a XX. század erőszakosságát illetően szükségesek, ugyanakkor nem elegendőek. A technológiai változások, azon belül is a modern fegyverzet pusztító erejének növekedése kétségtelenül fontos szerepet játszottak e tekintetben, mégis inkább a mélyen gyökerező öldöklési vágy kielégítésére adott válaszreakciónak tekintendők. Valójában nincs is konkrét összefüggés a fegyverzet pusztító erejének alakulása és az erőszakos cselekmények előfordulása között a század folyamán.

A gazdasági válságok sem adnak magyarázatot az évszázad erőszakhullámaira. Mint azt már korábban is megjegyeztem, a modern történelem talán legismertebb eseményláncolata a gazdasági világválságtól a fasizmus kialakulásán át a második világháború kitöréséig vezet. A közelebbi vizsgálat során azonban ez a teória darabokra hullik. Ugyanis egyes érintett országokban a gazdasági világválság ellenére sem alakult ki fasiszta uralom, és a fasiszta rezsimek közül sem vett részt mindenki agresszorként a háborúban. A náci Németország valóban háborút indított Európában, de csak miután kilábalt a gazdasági válságból. Az először Hitler oldalán háborúba lépő Szovjetuniót nem érte el a gazdasági krízis, végül mégis mozgósította a hadseregét, és több katonát vesztett, mint bármely más harcoló fél. A század egészére tehát nem vonhatunk le általános szabályt. Egyes háborúk növekedési szakasz után következtek, mások inkább a gazdasági válság okozói, semmint következményei voltak. Egyes súlyos gazdasági krízisek pedig egyáltalán nem vezettek háborúhoz. Ma már lehetetlen azzal érvelni - bár a marxisták sokáig próbálkoztak ezzel -, hogy az első világháború a kapitalizmus válságának következményeként tört ki. Sőt ellenkezőleg, éppen hogy egy meglehetősen jelentős fejlődéssel és alacsony inflációval járó globális gazdasági integrációt szakított félbe hirtelen.

Természetesen azzal is érvelhetünk hogy a háborúk kiváltó okai között sokszor egyáltalán nem szerepelnek gazdasági tényezők. Eric Hobsbawn szerint „a rövid XX. század” (1914-1991) nem volt más, mint „a vallásháborúk kora, bár a leginkább katonai jellegű és vérszomjas vallások a XIX. századból eredeztethető, szekuláris ideológiák voltak”. Az ideológiai spektrum másik végén Paul Johnson a század erőszakosságáért „az erkölcsi relativizmus erősödését, a személyes felelősségvállalás hanyatlását, [és] a zsidó-keresztény értékek elutasítását” okolta. Ennek ellenére az új ideológiák megjelenése vagy a régi értékek hanyatlása nem okolhatók önmagukban az erőszakért, bár lényeges, hogy megértsük a totalitárius rendszerek intellektuális eredetét. A modern történelem során számos szélsőséges eszmerendszer állt rendelkezésre, de csak bizonyos időszakokban és bizonyos helyeken fogadták el és használták fel ezeket széles körben. Jó példa erre az antiszemitizmus. Ha a háborúkért néhány őrült vagy megátalkodott embert hibáztatunk, ugyanazt a hibát követjük el, amely ellen Tolsztoj a Háború és békében annyiszor ágált. Egy-egy megalomániás parancsot adhat embereinek Oroszország lerohanására, de miért engedelmeskednek neki?

Az sem túl meggyőző, ha a század erőszakosságát elsősorban a nemzetállamok kialakulásának tudjuk be. Bár a XX. századi államalakulatok minden addiginál alkalmasabbak voltak a tömegek mozgósítására, ezt a képességet békés célra éppen olyan könnyedén fel lehetett használni, és fel is használták, mint erőszakos célra. Az 1930-as években az egyes államok mindenképpen több „társadalmi kontroll”-lal rendelkeztek, mint azelőtt valaha. Közalkalmazottak, adószedők és rendőrök egész hadát alkalmazták. Gondoskodtak az oktatásról és a nyugdíjról, és bizonyos esetekben egészségügyi és munkanélküli-biztosítást is nyújtottak. Felügyeletet gyakoroltak - ha éppen nem volt a tulajdonukban - a közút és a vasúthálózat felett. Ha úgy döntöttek, hogy bevonultatják az ép és egészséges felnőtt férfilakosság teljes egészét, azt is megtehették. Ezek a lehetőségek az 1945 utáni évtizedekben még tovább fejlődtek, a nagyszabású háborúk gyakorisága mégis csökkenést mutatott. Az 1950-es, az 1960-as és az 1970-es években voltaképpen a legátfogóbb jóléti intézményekkel rendelkező államok mutattak a legkevesebb hajlandóságot a háborúzásra. Mint ahogy a háborús technika forradalma átalakította a kora újkori államokat, éppen úgy lehetséges, hogy a totális háború hozta létre a jóléti államot, megteremtve a tervezés, az igazgatás és a szabályozás lehetőségét, amelyek nélkül a Beveridge-jelentés vagy Johnson Great Society (nagyszerű társadalom) fogalma elképzelhetetlenek lettek volna. Bizonyára tehát nem a jóléti állam kialakulása eredményezte a totális háborút.

Számított-e egyáltalán, hogyan kormányoztak egy államot? A politológusok körében divatossá vált egyenlőségjelet tenni a demokrácia és a béke közé, azon az alapon, hogy a demokráciákra nem jellemző az egymás közötti háborúskodás. Ebből kiindulva a XX. században hosszú távon kialakuló demokratikus fejlődésnek köszönhetően csökkennie kellett volna a háborúk kialakulásának. Lehet, hogy az egyes államok közötti háborúk előfordulása valóban csökkent, mégis bizonyítható, hogy az 1920-as, 1960-as és 1980-as évek demokratizálódási hullámát követően nőtt a polgárháborúk és az elszakadási törekvésekből fakadó háborúk száma. És ezzel el is érkeztünk a központi tételig. Ha a XX. századi konfliktusokat tisztán a nemzetek közötti háborúk szemszögéből vizsgáljuk, elterelődik a figyelem az államokon belüli, szervezett erőszak fontosságáról. A leghírhedtebb példa erre természetesen a nácik és kollaboránsaik által vívott háború a zsidók ellen, akik közül hatmillióan pusztultak el. A nácik ezzel egy időben több más, „az életre méltatlan”-nak bélyegzett társadalmi csoport megsemmisítését is célul tűzték ki, nevezetesen a szellemi fogyatékos és homoszexuális németekét, a megszállt Lengyelország társadalmi elitjéét, valamint a romákét és a sibtikét. Ezekből a csoportokból összesen több mint hárommillió embert gyilkoltak meg. Ezeket az eseményeket megelőzően Sztálin is hasonlóan erőszakosnak mutatkozott a Szovjetunión belüli nemzeti kisebbségekkel szemben, ezenkívül oroszok millióit végeztette ki vagy börtönöztette be ellenzéki tevékenység bizonyított vagy bizonyítást nem nyert vádja miatt. A Szibériába és Közép-Ázsiába deportált mintegy négymillió kisebbségi közül legalább 1,6 millióra becsülik azok számát, akik a nehéz életkörülmények következtében odavesztek. Legkevesebb huszonegymillióra becsülik a Szovjetunió politikai erőszakcselekményeinek az 1928 és 1953 közötti időszakban áldozatul esettek számát. Ennek ellenére népirtás a totalitárius rendszerek előtt is létezett már. Mint azt majd látni fogjuk, a Török Birodalom utolsó éveiben a keresztény kisebbség ellen elkövetett erőszakos áttelepítések és szervezett gyilkosságok az 1948-as meghatározás alapján kimerítették a genocídium fogalmát.

(Az ENSZ 1948-as dokumentuma, az Egyezmény a népirtás bűntettének megelőzéséről és megbüntetéséről (az. ún. Genocídium-egyezmény) egy széles körben félreértelmezett dokumentum. A második cikkely pontos meghatározást ad a genocídium szóra, amelyet Raphael Lemkin négy évvel azelőtt használt először az Axis Rule in Occupied Europe című könyvében. Az ENSZ-dokumentum szerint „népirtás alatt a következő cselekmények bármelyikének, valamely nemzeti, népi, faji vagy vallási csoport, mint olyan, teljes vagy részleges megsemmisítésének szándékával való elkövetése értendő:

a) a csoport tagjainak megölése;

b) a csoport tagjainak súlyos testi vagy lelki sérelem okozása;

c) tudatosan oly életfeltételek ráerőszakolása, melyeknek célja a csoport teljes vagy részleges fizikai elpusztulásának előidézése;

d) oly intézkedések tétele, amelyek célja a csoporton belül a születések meggátolása;

e) a csoport gyermekeinek más csoporthoz való erőszakos átvitele.”

Az egyezmény nemcsak a népirtást tekinti büntetendőnek, hanem a népirtás elkövetésére irányuló szövetkezést; a közvetlen és nyilvános felbujtást népirtás elkövetésére; a népirtás elkövetésének kísérletét; és a népirtásban való bűnrészességet is.)

Összefoglalva, a XX. század szélsőséges erőszakossága szerteágazó képet mutat. A második világháború összes áldozatának legalább fele a civil lakosok közül került ki. Időnként a diszkrimináció áldozataivá váltak, amikor például faji vagy társadalmi hovatartozás alapján csoportosították őket. Időnként a válogatás nélküli erőszaknak estek áldozatul, amikor például a brit és az amerikai légierő bombái egész városokat változtattak romhalmazzá. Időnként a külföldi betolakodók gyilkolták le őket, időnként pedig saját szomszédaik. A vérontás mértékét alátámasztó magyarázatnak tehát tovább kell terjednie a hagyományos katonai elemzésnél.

Szerintem három dolgot kell feltétlenül megvizsgálni, amikor a XX. század szélsőséges erőszakosságát boncolgatjuk, különös tekintettel arra, hogy miért akkor történt, amikor, vagyis például az 1940-es évek elején, és miért pont ott, ahol, vagyis például Közép-és Kelet-Európában, Mandzsúriában és Koreában. Minderre az etnikai konfliktusok, az ingatag gazdasági helyzet és a hanyatló birodalmi státus adhatnak magyarázatot. Az etnikai konfliktuson az egyes etnikai csoportok közötti társadalmi kapcsolat jelentős diszkontinuitását értem, vagy még pontosabban, a már előrehaladott asszimilációs folyamat megszakadását. Ezt a folyamatot a XX. században erőteljesen elősegítette a faji különbségekről szóló elméletek örökletes elvének terjedése - még ha ez az elv a politika terén már elhalványulóban volt is -, valamint az etnikailag kevert „határvidékek” politikai széttöredezettsége. Az ingatag gazdasági helyzeten a gazdasági növekedés, az árak, a kamatok és a foglalkoztatottság változásainak mértékét és gyakoriságát, valamint az ezekhez kapcsolódó társadalmi feszültségeket és nehézségeket értem. A hanyatló birodalmak státusán pedig a századfordulón még meghatározó hatalomként szereplő, többnemzetiségű európai birodalmak szétesését értem, valamint azt a kihívást, amelyet az új török, orosz, japán és német „birodalmi államok” felemelkedése jelentett. Ez játszik szerepet abban is, hogy véleményem szerint a XX. század legfontosabb tényezője „a Nyugat hanyadása”. Akármilyen erőssé vált is az Egyesült Államok a második világháború végére - ki nem mondott birodalmi hatalmának delelőjén - még mindig kevesebb hatalommal bírt, mint az európai birodalmak negyvenöt évvel azelőtt.

GÉNÁLLOMÁNY

Hermann Göring - nem alaptalanul - „nagy faji háború”-nak nevezte a második világháborút. Ezt a kortársak közül is sokan megtapasztalhatták. A faji különbözőségnek akkoriban tulajdonított fontos szerep ma már meglehetősen különösnek tűnik. A modern genetika tudománya ugyanis bebizonyította, hogy az emberek alapjában véve hasonlóak. DNS tekintetében minden kétséget kizáróan egy fajhoz tartozunk, amely körülbelül 100 000-200 000 évvel ezelőtt alakult ki Afrikában, és mindössze alig 60 000 évvel ezelőtt kezdte benépesíteni a többi kontinenst. Ez evolúciós szempontból alig egy szempillantásnak tekinthető. A faji azonosságtudathoz tartozó különbségek felületesek: a pigmentáció (amely sötétebb azokban a népekben, amelyeknek az ősei az Egyenlítőhöz közel éltek), az arcvonások (amelyek a hatalmas eurázsiai területeken élők esetében keskeny szemet és lapos orrot jelentenek) és a haj típusa. A bőr alatt mindannyian igen hasonlóak vagyunk. Ez pedig a közös ős miatt van így. (A manapság létező emberi mitokondriális DNS-sorok mindegyike egyetlen afrikai nőhöz vezethető vissza, ahogyan minden Y kromoszóma egyetlen férfihoz. A becslések szerint a ma létező emberi DNS-készlet nem több, mint 86 000 egyéntől származik.) A földrajzi szétszóródás azonban azt jelentette, hogy az egyes elkülönülő emberi csoportok idővel különféle testi jellemzőket mutattak. Ez a magyarázata annak, hogy a kínaiak meglehetősen másként néznek ki, mint mondjuk a skótok. Ennek ellenére a leplezetlen „faji megkülönböztetés”, pontosabban szólva a fajok keveredését lehetetlenné tevő „izolációs korlátok” kialakulása során nem volt elég idő arra, hogy a Homo sapiensen belül alkategóriák jöjjenek létre. A genetikai mutatók ugyanis nyilvánvalóvá teszik, hogy a külső különbségek, a távolságok okozta akadályok és a kölcsönös meg nem értés ellenére a különféle „fajok” már az idők kezdete óta keverednek egymással. Luigi Luca Cavalli-Sforza és munkatársai bebizonyították, hogy a legtöbb európai a Közel-Keletről északra és nyugatra vándorló földművesektől származik. A DNS-készlet alapján pedig megállapítható, hogy a több egymást követő vándorlási hullám közepette a bevándorlók és az őslakos nomádok mindig vegyültek egy bizonyos mértékig. A késői Római Birodalmon belüli nagy Völkerwanderung (népvándorlás) hasonló genetikai hagyatékot eredményezett. Következmények tekintetében a modern migráció korszaka, azaz az Újvilágnak a XV. század végén bekövetkezett, európaiak általi felfedezése és az azt követő - hódítást, gyarmatosítást és vadházasságokat eredményező - korszak volt a legjelentősebb. A biológusok manapság ezt a folyamatot „demográfiai diffuzió”-nak hívják. A XIX. századi rasszisták „fajgyalá-zás”-ról beszéltek, Noél Coward angol író ezzel szemben ezt egyszerűen úgy hívta: „vágy az egyesülésre”. Ez a jelenség már akkor is ismert volt, amikor Shakespeare megírta az Othellót (amelyben a vegyes házasság inkább a főhős hiszékenysége, semmint a bőrszíne miatt bizonyult végzetesnek) valamint A velencei kalmárt (amelyben szintén érinti a témát, amikor Portia próbára teszi a kérőit).

Az eredmények egyszerűen leolvashatók bárki számára, aki a mai humán genomot (A sejt teljes genetikai anyaga. - A szerk.) tanulmányozza. A legtöbb afroamerikai DNS-ének egynegyede-egyötöde visszavezethető az európaiakra. Hawaii lakosainak legalább fele „kevert”származású. A mai japán népesség DNS-képlete is azt mutatja, hogy a korai koreai betelepülők és az őshonos japánok között vegyes házasságok jöttek létre. A zsidó férfiakban talált Y-kromoszómák legtöbbje a többi közel-keleti férfiban is megtalálható. A keserű ellenségeskedés ellenére tehát a palesztinok és az izraeliek genetikailag nem is annyira különbözőek. Az evolucionista Richard Lewontin kiszámolta, és ezzel jelentős hírnévre tett szert, hogy az emberek genetikai variációinak 85 százaléka jelen van bármely átlagos populációban, és mindössze 6 százalék az, ami a fajokra jellemző. A bőr színét, a haj típusát és az arcvonásokat befolyásoló genetikai variánsok mennyisége elhanyagolható az egyének DNS-ében lévő milliárdnyi nukleotida között. Egyes biológusok számára mindez konkrétan azt jelenti, hogy márpedig fajok nem léteznek.

Mások szívesebben állítják inkább azt, hogy a fajok megszűnőben vannak. Az 1960-as években és azt követően tevékenykedő amerikai társadalomtudósok arról számoltak be, hogy a háború utáni Egyesült Államokban megnövekedett a különböző fajok közötti házasságok száma, és ezt az asszimilációs folyamat legfontosabb tényezőjeként értékelték. Bár a multikulturalizmus következtében egyre inkább megkérdőjeleződik az a vélekedés, mely szerint az etnikai kisebbségeknek célként mindig és mindenütt az asszimilációt kellene szem előtt tartaniuk, a vegyes házasságok növekvő arányát még mindig széles körben a faji előítéletek vagy konfliktusok elhalványulásának kulcstényezőjeként értelmezik. Két vezető amerikai szociológus szavaival élve „a vegyes házasságok aránya [...] különösen jól jelzi a különféle csoportok elfogadottságát és társadalmi integrációját.” Az amerikai népszámlálási adatok jelenleg négy „faji” kategóriát alkalmaznak: „fekete”, „fehér”, „amerikai bennszülött” valamint „ázsiai vagy csendes-óceáni szigetekről származó”. Ezen az alapon az Egyesült Államokban minden huszonegyedik gyerek kevert származású, vagyis a szülei nem tartoznak azonos faji kategóriába. Az ilyen kevert házasságok száma 1990 és 2000 között megnégyszereződött, és elérte a 1,5 milliót.

Mindezen tények ellenére a XX. század folyamán az emberek újra meg újra úgy gondolták és úgy viselkedtek, mintha a fizikálisan megkülönböztethető „típusok” különböző emberi fajokhoz tartoznának, és az egyes csoportokat „alantas faj”-nak titulálták. Miközben a „demográfiai diffúzió” egyes helyeken békésen, sőt szinte észrevétlenül zajlott, máshol a fajok keveredését rendkívül veszélyesnek tartották. Hogyan magyarázható meg tehát a legfontosabb kérdés, vagyis az, hogy egyes embercsoportok másokat idegennek tartanak, amikor biológiai szempontból annyira hasonlóak hozzájuk? Feltétlenül szükséges ennek a problémakörnek a megértése, mivel ez a fajta hozzáállás rejlik a XX. századi erőszak legerőteljesebb megnyilvánulásainak hátterében. Hogyan kezdődhetett el Göring „nagy faji háborúja”, ha nincsenek is fajok?

Két evolúciós kényszer segít magyarázatot adni a faji különbségek felszínességére, ugyanakkor folytonosságára. Az első szerint, amikor az emberek még kevesen voltak és távol éltek egymástól, amikor az élet még „magányos, szegényes, komisz, kegyetlen és rövid” volt, márpedig az emberi faj létezése óta 99 százalékban ilyennek tekinthető, az alapvető feladat a vadászat, a megfelelő mennyiségű élelemgyűjtés és az utódnemzés volt. Az emberek kisebb csoportokat alkottak, mivel az együttműködés javította az esélyeiket ezen feladatok sikeres végrehajtásában. Az egymással kapcsolatba kerülő törzsek azonban elkerülhetetlenül versenyre keltek egymással a csekély források megszerzéséért. A konfliktus formái a következők lehettek: zsákmányszerzés, vagyis a másik törzs létfenntartási eszközeinek erőszakos elragadása, vagy az ismeretlenek legyilkolása az esetleges szexuális riválisoktól való megszabadulás érdekében. Néhány neodarwinista szerint az ember génjeiben kódolva van saját fajtája védelme és a „mások” elleni harc. Egy azonban bizonyos, nem feltétlenül lenne racionálisan indokolható, ha egy harcias törzs a rivális törzs legyőzését követően annak minden egyes tagját megölné. Az utódnemzés lényegi szerepe szempontjából ugyanis több értelme lenne, ha a rivális törzs élelme mellett a termékeny nőket is elrabolnák. Ebben az értelemben még a törzsi erőszak mellett érvelő evolúciós logika is támogatja a keveredést, mivel az elfogott nők a győztesek szexuális partnereivé válnak

Mégis, úgy tűnik, mintha biológiai akadály gátolná az idegen nőkön elkövetett erőszak gyakorlását. Hiszen az emberek és más élőlények viselkedése azt bizonyítja, hogy a természet nem feltétlenül kedveli az egyazon fajtán belüli, ugyanakkor nagyon különböző genetikai adottságú egyedek egymás közti szaporodását. Kétségtelenül biológiai okai vannak az emberi közösségekben a vérfertőzésre vonatkozó, többnyire egyetemes tabuknak, mivel az egyenes ági leszármazottak közötti beltenyészet megnöveli az utódok genetikai rendellenességeinek előfordulási esélyét. Ugyanakkor a távoli rokonok vagy a teljesen idegenek közötti párválasztás előnytelennek számított az őstörténet során. Ha a vadászó-gyűjtögető egyedeknek csakis a genetikai (és földrajzi) értelemben távoli egyedekkel sikerült volna az utódnemzés, feltehetőleg igen hamar kihaltak volna. Tapasztalati bizonyítékok alapján megállapítható, hogy „az optimális vérfrissítés” meglepően kis mértékű genealógiai elkülönüléssel elérhető. Egy első unokatestvér biológiai szempontból kedvezőbb választás lehet, mint egy teljesen idegen személy. A zsidók között valaha gyakori unokatestvér-házasságok, melyek megfigyelhetők az endogámiát kedvelő szamaritánusok között, meglepően kevés genetikai rendellenességet eredményeztek. Ezzel szemben egy kínai nő és egy európai férfi házassága esetén aránylag nagy az esély arra, hogy vércsoportjuk összeférhetetlensége következtében csak az első gyermekük lesz életképes. Végül annak sem árt önmagában jelentőséget tulajdonítani, hogy a különféle emberi populációkban ilyen gyorsan, ilyen eltérő arcvonások alakultak ki. Egyes, evolúcióval foglalkozó biológusok szerint ez nem csupán a „génsodródás” eredményeként jött létre, mivel a „szexuális szelekció” is szerepet játszott benne. Más szóval egy kulturális indíttatású és valamelyest önkényes preferencia Ázsiában a húzott szem, Európában pedig a hosszú orr iránt igen gyorsan felerősített egy adott folyamatot az egymástól különálló populációkon belül. A hasonlóak a hasonlóakhoz vonzódtak, akik pedig a „mások”-hoz vonzódtak, valójában atipikusnak bizonyultak szexuális ízlésük terén.

Egy további lehetséges akadályt jelenthet a kereszteződés tekintetében az, hogy a fajoknak „szociobiológiai” funkciói vannak, mint vérségi kapcsolatban álló kiterjedt csoportoknak, amelyek a saját génjeink újratermelése iránti belső vágyunkban gyökerező, nemcsak közvetlen módon, szexuális érintkezés útján, hanem közvetetten, közeli és távolabbi rokonaink védelme révén is megnyilvánuló, diffúz nepotizmust gyakorolnak. Úgy tűnik, az emberi lények nem feltétlenül bíznak meg jobban a hagyományos definíció szerinti (bőrszín, hajtípus és arcvonások alapján meghatározott) fajuk egyedeiben, mint más fajok tagjaiban, bár az, hogy ez mennyire magyarázható meg evolúciós érvekkel és mennyire kiszámíthatatlan kulturális előítéletekkel, egyáltalán nem egyértelmű. Ezek a tényezők együttesen segíthetnek annak megértésében, hogy a modern kor soha nem tapasztalt mobilitása és interakciója ellenére, miért mégis meglehetősen lassan mosódnak össze a fajok. A „mikroszatellit markerek” jelenlegi kutatása révén megkérdőjeleződött az a nézet, mely szerint szigorúan vett biológiai értelemben fajok nem léteznek, és bebizonyosodott, hogy a magukat fehérnek, afro-amerikainak, kelet-ázsiainak vagy spanyol eredetűnek valló amerikai etnikai csoportok bizonyos tekintetben genetikai szempontból valóban megkülönböztethetőek egymástól. A legfontosabb talán a kereszteződéssel kapcsolatos belső kapacitásunk és a megfigyelhető genetikai különbségek folytonossága közötti alapvető feszültség megértése. Lehet, hogy genetikai szempontból kevés különbség van a fajok között, az emberek azonban ezeknek a különbségeknek természetükből fakadóan nagy jelentőséget tulajdonítanak.

Felvetődhet az a kérdés, hogy miért kontárkodik bele a történész, különösen a modern történész, az evolúcióval foglalkozó biológusok dolgába. Nem inkább a civilizált ember, és nem a primitív ember dolgaival kellene foglalkoznia? A „civilizáció” pedig nem más, mint a vadászó-gyűjtögető törzseknél fejlettebb formát megtestesítő emberi közösség. A 4000-10000 évvel ezelőtt megjelent szervezett mezőgazdaság következtében az emberek elvesztették korábbi mobilitásukat, ugyanakkor a megbízhatóbb élelemforrás biztosította a törzs növekedésének lehetőségét. Munkamegosztás alakult ki a földművelők, a harcosok, a papok és az uralkodók között. Ezek a civilizált települések azonban állandó veszélynek voltak kitéve a szervezettséget elutasító, a táplálék és az eladósorban lévő nők ilyen koncentráltságát kihagyhatatlan lehetőségnek tekintő törzsek támadásai következtében. És még akkor sem volt garancia arra, hogy ezek a megtelepedett társadalmak békében megférnek egymás mellett, amikor a legtöbb ember a megtelepedett élet kényelme mellett döntött, ahogy az idő előrehaladtával ez egyre inkább jellemzővé vált. Az egymástól földrajzi értelemben távol eső civilizációk esetleg szívélyes viszonyban kereskedtek egymással, lehetővé téve ezzel a nemzetközi munkamegosztás kialakulását, de az is megtörténhetett, hogy háborúzni kezdtek egymással, mégpedig pont olyan alapvető indokok alapján, mint az őskorban: tehát élelemszerzési és utódnemzési források megkaparintása céljából. Az is igaz persze, hogy a történészek kizárólag a tartós feljegyzések készítésére alkalmas társadalmakat tanulmányozhatják. De akármilyen összetett irányítási szerkezetet tanulmányozunk is, soha nem szabadna szem elől tévesztenünk a legcivilizáltabb emberekben is megbújó alapvető ösztönök létezését. Ezek az ösztönök ugyanis időről időre elszabadulnak: ez történt például 1900 után is, és ezek az ösztönök okolhatók jelentős részben a második világháború vérengzéséért is.

DIASZPÓRÁK ÉS TELEPEK

„Két nép soha nem találkozik - írta egyszer Melville J. Herskovits -, hanem elegyítik a vérüket.” Az elegyedés azonban csupán egy a számos lehetőség közül, ami két különböző emberi populáció találkozásakor megtörténhet. A kisebbségi csoport megőrizheti elkülönültségét utódnemzési szempontból, de integrálódhat is a többségi csoportba néhány vagy akár számos szempontból is (nyelv, vallás, öltözködés, életmód). Ennek ellenére a kereszteződés folytatódhat úgy is, legalábbis egy ideig, hogy az egyik vagy mindkét csoport megőrzi saját kulturális vagy etnikai azonosságát, sőt újonnan fel is vehet bizonyos jellemzőket. Most pedig egy igen fontos különbségtétel következik. Miközben a „faj” a szülőktől DNS formájában a gyermekre örökített fizikális jellemzők alapján kerül meghatározásra, az „etnikum” az otthon, az iskolában és a templomban elsajátított nyelv, szokások és rituálék összességéből tevődik össze. Tökéletesen lehetséges egy genetikailag kevert populációt két vagy több, biológiailag megkülönböztethetetlen, kulturálisan azonban eltérő etnikai csoportra osztani. A folyamat lehet önként vállalt, de kényszer alapján is történhet, például fontos vallási nézetek változása alapján. Az egyik vagy mindkét csoport a lakóhely szerinti vagy egyéb formában megnyilvánuló elkülönülést is választhatja: például a többség ragaszkodhat ahhoz, hogy a kisebbség egy pontosan körvonalazott területen éljen, de a kisebbség is hozhat ilyen döntést, saját megfontolásai alapján. Ilyenkor a két csoport esetleg kölcsönösen nem vesz tudomást a másikról, vagy viszálykodni kezd egymással, esetleg egyoldalú mészárlás veszi kezdetét.

A két csoport felveheti a harcot egymás ellen, vagy az egyik csoport tudomásul veszi, hogy elűzték. A genocídium egy olyan szélsőséges eset, amikor az egyik csoport a másik tökéletes megsemmisítésére törekszik.

Hogyan lehetséges az, hogy miközben a kisebbségek ekkora veszélynek teszik ki magukat az asszimiláció elutasítása következtében, az esetleges biológiai különbségek hiánya ellenére is megőrzik az etnikai azonosságtudatukat? Tudni kell, hogy ma a világon kevesebb etnikai csoport létezik, mint egy évszázaddal ezelőtt, amit mi sem bizonyít jobban, mint az élő nyelvek számának csökkenése. Mégis, a globális piac és a nemzetállamok kulturális egyöntetűségre törekvő erőfeszítései ellenére is számos kisebbségi kultúra figyelemre méltóan rezisztensnek bizonyult. Valójában az üldöztetés sokszor csak növelte az üldözöttek öntudatát. Egy örökölt kultúra továbbvitele már önmagában is jóleső érzéssel tölt el bennünket: szeretjük hallgatni, ahogy gyermekeink a szüleink által nekünk tanított dalokat éneklik. Egy gyakorlatiasabb megközelítés szerint az etnikai csoportok értékes bizalmi hálózattal rendelkeznek a születőben lévő piacokon. Természetesen ennek a hálózatépítésnek ára van, mégpedig az, hogy a csoport sikeressége révén kivívja a többi etnikai csoport ellenszenvét. Egyes „piacot uraló kisebbségek” különösen sebezhetőek diszkriminációs, sőt akár kisajátítási szempontból: szorosan kötődő közösségeik gazdaságilag erősek, politikailag azonban gyengék. Miközben mindez elmondható a ma Ázsia egyes részein élő kínai diaszpórára, érvényes az első világháború előtt a Török Birodalomban élő örményekre, vagy a második világháború előtt Közép-és Kelet-Európában élő zsidóságra is. (A „diaszpóra” kifejezést eredetileg az egyiptomi rabság után a keresztények között elszórtan élő zsidókra használták. Hasznos elnevezés azonban más, eredeti etnikumukat megőrző, emigráns közösségek esetében is.) Persze akadnak kivételek is - a skótok kétségtelenül „piacot uraló kisebbség"-nek voltak tekinthetők a Brit Birodalomban, mégis igen csekély ellenséges érzületet váltottak ki -, ezért két kitételt feltétlenül meg kell említeni. Az első az, hogy egy sebezhető kisebbség gazdasági dominanciája esetleg kevesebbet nyom a latban, mint politikai dominanciájának hiánya. Nem csupán a gazdag kisebbségeket üldözik: közel sem minden európai zsidó volt tehetős, a sintik és a romák pedig Európa legszegényebbjei közé tartoztak, amikor a nácik megsemmisítésre ítélték őket. A lényegi tényező tehát inkább a formális és informális politikai képviselet hiányában keresendő. A második kitétel szerint ha egy etnikai csoportot megfosztanak jogaitól, vagyonától vagy lététől, nehezen fegyverzi fel magát kellőképpen. Ahol két etnikai csoport mindegyike rendelkezik fegyverekkel, valószínűbb egy polgárháború kitörése, mint a népirtás.

Nyilvánvalóan kevésbé meghatározó tényező egy etnikai kisebbség relatív nagysága. Történtek ugyanis olyan esetek is, amikor a többségi populáció esett áldozatául a kisebbség erőszakos üldözésének, bár ez inkább kivételesnek számít. Mint ahogy a Birodalmi Oroszország Kelet-Európával határos települési palánkjában a túlnyomórészt zsidó városok lakosai újra és újra megtapasztalhatták a XX. század első felében: a számok nem mindig jelentenek biztonságot. (A „települési palánk” kifejezést, amely pontosan körülhatárolható területet jelent, esetleg különálló igazságszolgáltatással, egy angol igazságszolgáltatás alá tartozó, keletírországi területre is használták a XII. század vége és a XVI. század közötti időszakban, valamint az Észak-Franciaországban angol igazságszolgáltatás alá tartozó területre is a XIV. század és a XVI. század közepe közötti időszakban. Az orosz cserfa oszedlosztyi (letelepedési sáv), ahová a cári birodalomban a zsidókat bekényszerítették 1791 után, jellegében némileg eltérő volt az előzőekhez képest. A „diaszpóra” szó esetében általánosabb jelentésről beszélhetünk, és bármely, egy adott etnikai csoporthoz kapcsolható településre vonatkoztatható.) Szintén kevésbé meghatározó egy etnikai konfliktus megjövendölése szempontjából a két populáció közötti asszimiláció mértéke. Azt gondolhatnánk, hogy a magas szintű társadalmi integráció gátolja a konfliktus létrejöttét, már csak azért is, mert igen nehéz azonosítani és különválasztani az erősen asszimilálódott kisebbséget. Paradox módon azonban az asszimiláció hirtelen felerősödése, amelyet például a vegyes házasságok gyakoriságával is mérhetünk, valójában az etnikai konfliktus előzménye is lehet.

1.1. táblázat Zsidó partnerrel kötött vegyes házasságok az összes házasságkötés arányában a különböző európai országokban, területeken és nagyvárosokban, az 1920-as években

A vegyes házasságok százalékos aránya 100 párra kivetítve

Luxemburg

15,5

Szlovákia

7,9

Bázel

16,1

Kárpát-Ukrajna

1,3

Strasbourg

21,1

Magyarország

20,5

Németország

35,1

Budapest

28,5

Poroszország

35,9

Trieszt

59,2

Bajorország

35,9

Lengyelország

0,2

Hessen

19,9

Posen/Poznan

39,2

Württemberg

38,1

Breslau/Wroclaw

23,8

Baden

26,4

Lemberg/Lwów 0,5

Szászország

43,5

Bukarest

10,9

Berlin

42,7

Szovjetunió (európai)

12,7

Magdeburg

58,4

Oroszország (európai)

34,7

München

47,3

Leningrád

32,1

Frankfurt am Main

30,4

Kirovograd

8,8

Hamburg

49,1

Ukrajna

9,6

Ausztria

20,9

Belorusszia

6,1

Bécs

19,8

Lettország

3,3

Csehszlovákia

17,2

Litvánia

0,2

Csehország

36,3

Észtország

13,5

Morvaország-Szilézia

27,6

Vilna

1,2

Megjegyzés: Minden adat az 1926-tól 1929-ig vagy 1930-ig tartó időszakra vonatkozik, kivéve Trieszt esetében (1921-1927), Lengyelország (1927), Lemberg/Lwów (1922-1925), Szovjetunió (1924-1926), Oroszország (1926), Leningrad (1919-1920), Kirovograd (1921-1924), Ukrajna (1926), Belorusszia (1926), Litvánia (1928-1930), Észtország (1923) és Vilna (1929-1931).

Az asszimiláció - hogy talán az egyik legfontosabb példát említsük -a közép-és kelet-európai zsidók esetében az 1920-as években erőteljesen előrehaladt. A vegyes lakosságú helyeken az etnikai határokon átívelő vegyes házasságok száma minden korábbinál nagyobb méreteket öltött. Az 1920-as évek végére három németországi zsidó házasság-kötése közül egy szinte mindig kereszténnyel történt, sőt egyes nagyvárosokban ez az arány még tovább nőtt, és kettőből egy volt ilyen. A tendencia, kisebb-nagyobb eltérésekkel, Ausztriában, Csehszlovákiában, Észtországban, Magyarországon, Lengyelország egyes részein, Romániában és Oroszországban is hasonló volt (lásd 1.1. táblázat). Ezt természetesen a sikeres asszimiláció jeleként is értelmezhetnénk. Mégis ezeken a helyeken történt a legszörnyűbb etnikai erőszak az 1940-es években. Az egyik feltevés szerint éppen ennek ellenhatása lehetett az asszimiláció, vagy még konkrétabban, a fajkeveredés ellenzése a XX. század közepe táján.

Ez a lehetőség talán zavar bennünket, de semmiképpen nem kell meglepődnünk rajta. Láthattunk már példát hasonló ellenhatásokra saját korunkban is. Az 1990-es években szörnyű vérengzés zajlott a tuszik és a hutuk között Ruandában, annak ellenére, hogy a tuszi férfiak és a hutu nők közötti házasság meglehetősen gyakorinak számított. Boszniában is etnikai konfliktus robbant ki, az előző évtizedekben gyakori, etnikumok közötti vegyes házasságok ellenére. Ezek a példák arra is emlékeztethetnek bennünket, hogy a békés keveredés és a véres genocídiumok között nem lépcsőzetes az átmenet. A legvadabb faji erőszaknak is lehetnek szexuális dimenziói, mint például 1992-ben, amikor a szerb erőket az a vád érte, hogy szisztematikus kampány keretében boszniai mozlim nőket erőszakoltak meg nem másért, mint hogy azok „kis csetnikek”-et szüljenek. Mindez csupán az erőszak egyik formájának tekintendő, amellyel a mozlimokat otthonaik elhagyására akarták kényszeríteni? Vagy talán a korábbiakban már ismertetett primitív késztetés megnyilvánulása volt, hogy a nők megtermékenyítésével és a férfiak megölésével megsemmisítsék „a másik”-at? Természetesen a dolgok túlzott leegyszerűsítése lenne, ha a nők megerőszakolását és a férfiak lelövöldözését egyaránt azonos célból elkövetett erőszaknak tekintenénk. Az etnikai kisebbségek elleni szexuális erőszakot gyakran erotikus, ugyanakkor szadisztikus fantazmagóriák éppúgy kiválthatják, mint a megsemmisítésre törekvő rasszizmus. Kulcsfontosságú annak megértése, hogy az etnikai konfliktusok okaként legtöbbször felemlegetett „gyűlölet” nem egyértelmű érzés. Inkább ismét azzal a megfoghatatlan ambivalenciával kerülünk szembe, a vonzás és a taszítás keverékével, amely olyan régóta jellemzi a fehérek és afro-amerikaiak kapcsolatát. Azzal, hogy az 1904—1953 közötti időszakot a „gyűlölet korá”-nak nevezem, remélem, sikerül felhívnom a figyelmet az emberi érzelmek legveszélyesebbikének összetettségére.

FAJI MÉM

Ha a történész hiteles szeretne lenni arra vonatkozóan, hogy a „faj” genetikai értelemben nem értelmezhető fogalom, akkor fel kell tennie azt a kérdést, miért volt mégis ilyen erőteljesen és erőszakosan jelen a modem időkben. Magától kínálkozik a válasz - ráadásul az evolúcióval foglalkozó biológia irodalmában is megjelenik -, hogy a rasszizmus, értve ezen az erőteljesen artikulált faji megkülönböztetést, azok közül a mémek közül való, amelyek Richard Dawkins szerint éppen úgy viselkednek a gondolatok világában, mint a gének a természetes világban. A biológiailag megkülönböztethető fajok gondolata, ironikus módon sokkal sikeresebben tudta reprodukálni önmagát és megőrizni integritását, mint maguk az érintett fajok.

Az ókori és a középkori világban nem volt olyan identitás, amelyet ne lehetett volna felülírni. Akár egy gall is római állampolgárrá válhatott. Akár egy zsidó is kereszténnyé válhatott, különösen eleinte. Ugyanakkor a vérviszályok éveken, sőt évszázadokon keresztül húzódtak az etnikailag megkülönböztethetetlen, de kibékíthetetlenül ellenséges klánok között. A megváltoztathatatlan faji önazonosság fogalma későn jelent meg az emberi történelemben. Rendkívül szokatlan dolognak számított az, amikor 1492-ben a spanyolok kiűzték a zsidókat, és a zsidóságot vér szerinti és nem vallási alapon határozták meg. Még a XVIII. századi Portugál Birodalomban is lehetségesnek bizonyult egy mulatt számára a fehérek jogainak és privilégiumainak megszerzése, amennyiben megfizette a megfelelő összeget a koronának. Ismeretes, hogy az első, látszólag tudományos kísérlet az emberiség biológiailag megkülönböztethető fajokra való kategorizálására a svéd botanikus, Carl von Linné (Carolus Linnaeus) nevéhez fűződik, aki Systema Naturae (1758) című művében négy faj létezését állapította meg: Homo sapiens americanus, Homo sapiens asiaticus, Homo sapiens afer és Homo sapiens europaeus. Linné - az őt utánzókhoz hasonlóan - az egyes fajokat külső megjelenésük, vérmérsékletük és intelligenciájuk alapján sorba állította: az evolúciós fa tetejére az európaiakat helyezte, akiket az amerikai ember követett („ingerült, makacs, elbizakodott, szabad”), aztán az ázsiai ember („szigorú, dölyfös, vágyakozó”), legalulra pedig megváltoztathatatlanul az afrikai ember került („ravasz, lassú, együgyű”). Míg Linné szerint az európai embert „a szokások irányítják”, az afrikait „a kapzsiság”. Ez a fajta gondolkodásmód már az amerikai függetlenségi háború idejére megdöbbentően elterjedtté vált. Az egyetlen valódi vita arról zajlott, vajon a faji különbségek fokozatos eltávolodást mutatnak-e a közös őstől, vagy, ahogy az úgynevezett poligenisták vélték, azt bizonyítják, hogy nem volt ilyen közös ős. A XIX. század végére a fajkutatók kifinomultabb módszereket fejlesztettek ki a kategorizálásra, és leggyakrabban a koponya méretét és formáját vették alapul, az alapsorrend azonban nem változott. Az angol polihisztor, Francis Galton Az öröklött zsenialitás (1869) című művében tizenhat pontos skálát készített a faji intelligencia kategorizálására, amelyen legfelülre az ókori Athén polgárai, legalulra pedig Ausztrália bennszülöttei kerültek.

Ez már egy alapvető változást jelzett az emberek gondolkodásmódjában. Korábban a legtöbben úgy vélték, hogy a hatalmat, az előjogokat és a vagyont, valamint természetesen az ezekkel járó társadalmi kötelezettségeket örökölni lehet. Az 1900 körül uralkodó királyi dinasztiák is ennek az elvnek a megtestesítői voltak. Még a modern korban fel-felbukkanó demokráciákban - Hollandiában, Észak-Amerikában és Franciaországban - is megmaradt a vagyonnal, sőt akár a hivatallal és státussal járó örökletesség elve. A XVIII. és a XIX. században új politikai doktrínák születtek. Az egyik szerint a hatalmat nem szabadna örökletes attribútumként kezelni, és a vezetőket többségi akarat alapján kellene választani. Egy másik az öröklött privilégiumok építményét kívánta eltörölni, hogy jogi tekintetben minden ember egyenlő lehessen. Egy harmadik doktrína értelmében a vagyont nem szabadna a gazdag családok elitjének monopolizálni, ezért újraelosztást kell kezdeményezni az egyéni szükségletek szerint. Akármennyire sikeresek voltak is a demokraták, a liberálisok és a szocialisták ezeknek az elveknek az elfogadtatásában, a rasszisták továbbra is ragaszkodtak ahhoz, hogy az öröklési elvnek minden egyéb emberi cselekvés terén érvényesülnie kellene. A rasszista teoretikusok azt állították, hogy a vérben nemcsak a bőrszín és az arcvonások öröklődnek egyik generációról a másikra, hanem az intelligencia, a tehetség, a jellemvonások, sőt az erkölcsiség és a bűnözésre való hajlam is. Ez volt a modern kor egy másik központi paradoxona. Miközben az öröklési elv szerint már nem működhetett tovább a hivatalok és a tulajdon elosztása, az öröklés teret nyert mint a képesség és az életvitel feltételezhető determinánsa. Az emberek már nem kaphatták meg apáik állását, sőt a XX. században egyes országokban már a birtokait sem, örökölhették azonban jellemvonásaikat mint szüleik faji eredetének hagyatékát.

A legmeghatározóbb kérdés azonban az volt, hogy a különféle fajok nyilvánvaló keveredési képessége mennyiben tolerálható. Voltak olyanok, akik számára a „fajkeresztezés” egyszerűen elkerülhetetlennek tűnt. Egyes gondolkodók odáig ragadtatták magukat, hogy egyenesen kívánatosnak tartották azt, ami a korai antropológia-elméletek „exogámiá”-ról alkotott nézeteiből, valamint az öröklődő betegségek és az unokatestvérek közötti házasságok kissé eltúlzott veszélyeinek felismeréséből fakadt. A jelenséget ennek ellenére egyre növekvő mértékben rosszallották. Edward Long például a Jamaica története (1774) című művében úgy találta, hogy „az [ott élő] európaiak [...] túl könnyen félresiklanak, hogy utat engedjenek mindenféle érzéki gyönyörnek: ebből a megfontolásból keresnek egy fekete vagy sárga bőrű quashebát, akivel egy kreol színű porontyot nemzenek”. Arthurnak, Gobineau grófjának az Értekezés az emberi fajok egyenlőtlenségéről (1853-1855) című művében Linné elgondolásai visszhangoztak a három faji archetípus meghatározásában, melyek közül, mint általában, a történelem minden nagy vívmányáért felelős árja (fehér) volt a legmagasabb rendű. Gobineau azonban egy új gondolatot is bevezetett, nevezetesen azt, hogy a civilizációk hanyatlása többnyire akkor következik be, amikor az árja vér vegyes házasságok következtében felhígul. Ő is elkerülhetetlennek látta az intellektuálisan felsőbbrendű fehér faj és az érzelmesebb sötét és sárga fajok összeolvadását, mivel az elsőt alapvetően férfias, az utóbbiakat pedig nőies fajoknak tekintette. Ettől azonban a fajkeresztezés még ugyanolyan visszataszítónak tűnt számára: „Minél inkább újratermeli magát ez a szülemény és keresztezi a vérét, annál inkább nő a zűrzavar. Akkor éri el a végtelenséget, amikor a népesség már túl nagy ahhoz, hogy bármilyen egyensúly létrehozható legyen [...] Az ilyen nép pedig csupán a faji zűrzavar szörnyűséges példája.”

Legszélsőségesebb formában a „faji zűrzavar” iránti ellenséges érzületből fakadt a diszkrimináció, a szegregáció, az üldözés, a kiűzés és végül a megsemmisítésre tett kísérlet. Éveken át úgy tűnt, hogy a történészekre hárul az a feladat, hogy tagadják a faji diszkrimináció folyamatos létezését, és egyetlen adott eseményt - a nemzetiszocialisták „végső megoldás”-át a zsidó kérdésre -sui generisként, vagyis az egyetlen, precedens és párhuzam nélküli „holokauszt”-ként kezeljék. Jelen könyv központi tétele szerint azonban a XX. század közepének német antiszemitizmusa egy általános - ami egyáltalán nem jelenti azt, hogy egyetemes - jelenség szélsőséges megnyilvánulása volt. Amikor Hitler és a többi nemzetiszocialista ideológus azt állította, hogy a zsidók szisztematikusan „szennyezik” a német Volk vérét, amint azt majd látni fogjuk, semmi újdonságot nem mondtak. Az sem volt egyedülálló, hogy az ilyen gondolatok nemcsak a szegregációra és a kiűzésre, hanem a módszeres népirtásra is alapot adtak. A holokauszt néven ismertté vált népirtás legfontosabb jellemzője sem a faj megsemmisítésére irányuló cél volt, hanem az a tény, hogy egy iparosított gazdasággal és művelt társadalommal rendelkező hatalmi rendszer hajtotta végre. Nem azt akarom állítani, hogy a holokauszt minden egyes elkövetőjét a fajkeresztezés miatti félelme irányította, bár tagadhatatlan bizonyítékok vannak arra vonatkozóan, hogy számos vezető nácinál ez valóban erőteljes indítékul szolgált. A népirtásban aktívan résztvevők közül sokakat a puszta anyagi becsvágy hajtott. Mások alig voltak többek, mint láncszemek a bürokrácia gépezetében, és bár elvesztették erkölcsi érzéküket, egyesével egyiküknek sem volt ínyére az „erősödő radikalizálódás”. Míg egyes elkövetők mindössze a csoportnyomásnak vagy a módszeres katonai brutalitásnak engedelmeskedő, egyszerű emberek voltak, mások amorális technokraták, akik rögeszmésen ragaszkodtak saját féltudományos elméleteikhez, megint mások pedig ideológiailag átnevelt fiatalok, egy züllött szekuláris vallás szorításában. Mindazonáltal fel kell ismernünk, hogy a faji világnézet alapvetőnek számított a Harmadik Birodalomban, és ez az emberi biológia sajátos felfogásában gyökerezett: nevezetesen a különösen sikeres „mém”-ben, amely a XX. század elejére már az egész világon újratermelte önmagát, és igen távoli és látszólag alkalmatlan helyekre is eljutott. A XIX. század vége felé Argentínát széles körben az európai zsidó emigránsok ideális letelepedési helyeként tartották számon, az antiszemitizmus teljes hiánya miatt. Az 1900-as évek elejére azonban olyan írók, mint Juan Alsina és Arturo Reynal O’Connor arra figyelmeztettek, hogy a zsidók halálos veszélyt jelentenek az argentin kultúrára nézve. A Brot und Ebre című cionista lap 1910-ben írt panasza ez volt:

„Mindössze néhány évvel ezelőtt még úgy beszélhettünk Argentínáról, mint egy új Eretz Izraelről, egy olyan országról, amely nagylelkűen megnyitotta előttünk kapuit, ahol azt a szabadságot élvezhettük, amit a Köztársaság minden lakójának adott, nemzeti hovatartozás vagy véleménykülönbségre való tekintet nélkül. Most pedig? A levegő körülöttünk mindenhol tele van zsidógyűlölettel, minden sarokból zsidóellenes pillantásokat vetnek felénk; minden irányból várják a lehetőséget a támadásra [...] Mindenki ellenünk van [...] És ez nem egyszerűen a zsidók iránti gyűlölet; ez egy jövendő mozgalom jele, amelyet antiszemitizmus néven már régóta ismernek [másutt].”

VÉR SZERINTI HATÁROK

1.2. ábra Többségi népesség az össznépesség arányában (%)

Miért voltak nagyarányú etnikai összetűzések egyes helyeken, míg máshol nem? Miért volt mindez jellemzőbb Közép-és Kelet-Európában, mint Dél-Amerikában? Egyik válasz erre a kérdésre az, hogy a világ bizonyos részein különös összeférhetetlenség jött létre az etnikai identitás és a politikai szerkezet között. Közép-és Kelet-Európa etnikai térképe, hogy a legnyilvánvalóbb példát említsük, rendkívül tarkának mutatkozott (lásd 1.2. ábra). A legnagyobb csoportok északon a litvánok, a lettek, a fehéroroszok és az oroszok voltak, ezek nyelvileg is elváltak; középen a csehek, a szlovákok és a lengyelek; délen az olaszok, a szlovének, a magyarok, a románok, a balkáni részen pedig a szlovének, a szerbek, a horvátok, a bosnyákok, az albánok, a görögök és a törökök voltak. Ráadásul az egész területen mindenhol német nyelvű közösségek helyezkedtek el szórványosan. A nyelv mindössze egy módja volt a különböző etnikai csoportok megkülönböztetési módjának. A különböző német dialektusokat egyaránt beszélték protestánsok, bizonyos számban katolikusok és zsidók. A szerb-horvátot katolikusok (horvátok), ortodoxok (szerbek és macedónok) és mozlimok (bosnyákok) beszélték. A bolgárok egy része ortodox, más része (pomakok) mozlim volt. A legtöbb török mozlim volt, mindössze kevesen (gagauzok) tartoztak az ortodox valláshoz.

Miután azonban az 1800-as éveket követően kialakult a nemzetállam mint ideális politikai szervezet, ezek a heterogén alakulatok fokozatosan bomlásnak indultak. Számos etnikai csoport elég nagynak és jól szervezettnek bizonyult ahhoz, hogy a XX. század elejére saját nemzetállamot hozzon létre - Görögország, Olaszország, Németország, Szerbia, Románia, Bulgária, Albánia bár mindegyik esetben számolni kellett az etnikai kisebbségekkel a határokon belül és a diaszpóracsoportokkal a határokon kívül. (A Német Birodalom keleti régiójában például több mint hárommillió lengyel élt, több mint százezer cseh, nagyjából ennyi litván és kilencvenezer körüli szerb, nem is szólva a jelentős dán népességről északon, és a franciául beszélő elzásziakról nyugaton. Bulgária lakosaiból minden negyedik nem a bolgár etnikumhoz tartozott. Románia lakosságának 18 százaléka tartozott a kisebbséghez, Szerbiáénak a 16 százaléka, Görögországénak pedig a 10 százaléka. Ugyanakkor a Német Birodalmon kívül élő németek száma valamivel meghaladta a 13 milliót; 4 millió román élt Románián kívül (összehasonlításul: Románia teljes lakossága 5,5 millió volt); valamivel kevesebb mint 2 millió szerb élt Szerbián kívül (összehasonlításul: Szerbia teljes lakossága 2,3 millió volt); és 2 millió görög élt Görögországon kívül (összehasonlításul: Görögország teljes lakossága 2,2 millió volt)) A magyarok a dualista rendszerben szinte minden kiváltságot élvezhettek az Osztrák-Magyar Monarchián belül, a csehek pedig bizonyos mértékű politikai autonómiára törekedhettek Csehországon és Morvaországon belül. A lengyelek elvesztett önállóságuk visszaállításáról álmodoztak, ezeket az álmokat azonban három birodalom is próbálta szertefoszlatni. Sok más etnikai csoportnak azonban még csak nem is lehettek reális vágyai az államiság megteremtésére. Néhányan túl kevesen voltak ehhez: a szorbok, a vendek, a kasubok, vlachok, székelyek, kárpát-ruszinok és a ladinok. Mások túl szétszórtan éltek: a sintik és a romák. Ismét mások csak a Török Birodalom perifériáján próbálkozhattak saját állam kiépítésével: ilyenek voltak a zsidók és az örmények.

Minél inkább alkalmazni kívánták a nemzetállam modelljét Kelet-és Közép-Európában, annál inkább nőtt a konfliktus kialakulásának veszélye. A kevert népesség realitása - amely nem más, mint az enklávék és diaszpórák összetett mintája - és a homogén politikai egységek ideálja közötti ellentmondás egyszerűen túl nagynak bizonyult. Mivel a nemzeti határok egyre fontosabbá váltak, a tét is nőtt, és a születési arányok növekvő eltérése is csak erősítette azok aggodalmát, akik a kisebbségi státusba kerüléstől tartottak. Elméletileg elképzelhető volt, hogy a különböző etnikai csoportok az új államban a fennálló különbségeket egy kollektív azonosságtudatban egyesítik, vagy megosztják egymás között a hatalmat, és létrehozzák az egyenlők föderációját. Éppen ilyen valószínű megoldásnak bizonyult azonban az is, hogy a többségi csoport az állam és annak anyagi eszközei egyedüli, de legalábbis magasabb rangú tulajdonosává válik. Minél több szerepet kellett az államnak betöltenie - és ezeknek a szerepeknek a száma 1900 után ugrásszerű növekedést mutatott - annál kívánatosabbnak tűnt egyik-másik kisebbség kirekesztése a polgárjoggal járó előnyök némelyikéből, sőt akár mindegyikéből is, miközben az ott-tartózkodás költségei adózás és egyéb terhek formájában egyre növekedtek.

Nem véletlen tehát, hogy az 1940-es években elkövetett tömeggyilkosságok színhelyei pontosan ezek a kevert lakosú területek voltak, például az olyan több elnevezésű városok, mint Vilna/Wilna/Vilne/Vilnius; Lemberg/Lwów/L’viv és Czernowitz/Cernáuti/Chernovtsy/Chernivtsi. Az sem véletlen egybeesés, hogy a vezető nácik jelentős számban az 1871-es Német Birodalom keleti határvidékéről származtak. Hogy néhány példát említsünk: Alfred Rosenberg, A XX. század mítosza című mű szerzője és a náci faji politika egyik kulcsszereplője az észt Revalban (Tallinn) született. Egy Argentínába kivándorolt német fia, Walther Darré, Hitler mezőgazdasági minisztere kelet-poroszországi lótenyészetében alakította ki fajelméletét. A náci külügyminiszter, Herbert Backe a grúziai Batumiban született, ahová anyja paraszti származású szülei a XIX. században költöztek. Rudolf Jung, aki a csehországi Iglau/Jihlava német enklávéjában nőtt fel, egyike volt azoknak a határvidékről származó németeknek, akik magas rangra tettek szert az SS-en belül. Jellemző módon a felső-sziléziai Breslau/Wroclaw pedig egyike volt azoknak a helyeknek, ahol a helyi nácik a legelszántabban harcoltak a fajkeveredést tiltó törvényért 1935-ben. Az osztrákok és a Szudéta-vidék németsége aránytalanul nagy számú antiszemita írással járultak hozzá a Der Stürmer nevű újság anyagához. A belzeci haláltábor kis számú tisztikarának legalább két tagja úgynevezett „etnikai német” volt a Baltikumból és Csehországból. Kelet-és Közép-Európa ugyan a leghalálosabb, de nem az egyetlen „gyilkos hely” volt a XX. században. Ahogy majd nyilvánvalóvá válik, a világ egyéb részein is felfedezhető volt a kulcsjellemzők néhány pontja: a több etnikumú népesség, a demográfiai egyensúly megbomlása és a politikai töredezettség. Ha egyetlen területként kezeljük, a legközelebbi megfelelő az eurázsiai terület másik végén fekvő Mandzsúria és a Koreai-félsziget volt. A XX. század második felében, könyvem epilógusában kifejtett okokból, az intenzív konfliktusok színhelye áttevődött Indokínába, Közép-Amerikába, a Közel-Keletre és Közép-Afrikába. Nekünk azonban főként az első két régióra kell összpontosítanunk, ha teljes mértékben meg akarjuk érteni a világ ötvenéves háborújának különösen veszélyes jellegét.

VOLATILITÁS ÉS AZ ABBÓL FAKADÓ NEHÉZSÉGEK

Miért csak bizonyos időszakokban történtek szélsőségesen erőszakos cselekmények? A válasz az etnikai konfliktus gazdasági volatilitással való összefüggésében rejlik. Nem elég egyszerűen a gazdasági válság időszakait megkeresni, amikor magyarázatot próbálunk adni a társadalmi és politikai instabilitásra. A termelési eredmények és a jövedelmek gyors javulása éppen olyan destabilizáló lehet, mint a gyors csökkenés. A gazdasági állapotok hasznos mértéke, amelyre talán túl gyakorta utalnak a történészek, az egy adott időszak adott jellemzőinek változási mértékét vizsgáló úgynevezett volatilitás. A nemzeti össztermékre vonatkozó megbízható becslések sajnos csak néhány ország esetében állnak rendelkezésünkre az egész évszázad folyamán. Az árak és a kamatok alakulásának vizsgálata azonban könnyebb feladat, ezek segítségével pedig az országok túlnyomó többségénél lehetővé válik a gazdasági volatilitás meglehetősen pontos mérése.

Egyértelmű és ellenőrizhető megállapítás az, hogy a magas volatilitású időszakok társadalmi és politikai feszültségekkel, valamint torzulásokkal hozhatók kapcsolatba. Sokat elárul az a tény, hogy a hét legnagyobb iparosodott ország esetében (Kanada, Franciaország, Németország, Olaszország, Japán, az Egyesült Királyság és az Egyesült Államok) a növekedés és az árak volatilitása a legmagasabb pontot 1919 és 1939 között érte el, majd a második világháborút követően folyamatos csökkenést mutatott (lásd 1.3. ábra). A gazdaságtörténészek hosszú időn keresztül a gazdasági ciklusok és a különböző amplitúdók hullámainak azonosítására törekedtek. Sokszor azonban nem figyeltek fel a gyakoriság változásaira és a konjunktúra-dekonjunktúra kilengéseire. Pedig pontosan ezek a mutatók voltak és ma is ezek a leglényegesebbek. Ha a gazdasági tevékenység olyan szabályos lenne, mint az évszakok változása, a gazdasági szereplők elvárásai is ehhez igazodnának, és többé nem lepődnénk meg jobban egy hirtelen növekedés vagy csökkenés következtében, mint a nyár vagy a tél beköszönte miatt. Azonban pontosan a XX. század gazdasági életének kiszámíthatatlansága idézett elő igen erőteljes változásokat a munkaadók, kölcsönfolyósítók, befektetők, fogyasztók, sőt még a kormányhivatalnokok „természetes életösztön”-ében, hogy John Maynard Keynes szavaival éljünk.

1.3. ábra Volatilitás: az infláció és a növekedés állandó eltérései, G7-ek gazdasága, 1880-2004 (%)

Az elmúlt száz évben alapvető változások zajlottak a gazdasági intézmények szerkezetében, és azok filozófiájában, akik ezeket működtetik. 1914 előtt az áruk, a tőke és a munkaerő nemzetközi mobilitásának mértéke minden korábbit felülmúlt, és ugyanezt csak mostanában és részlegesen sikerült elérni. A kormányok akkoriban még éppen csak nekiláttak működésterületük biztonságon, igazságszolgáltatáson és más alapvető közcélokon túlmutató kiszélesítésének. A központi bankok működését, legalábbis bizonyos mértékig, saját maguk által szabott szabályok alapján határolták be, mégpedig a nemzeti valuta aranyhoz viszonyított értékének megállapításával, ami kedvezett a hosszú távú árstabilitásnak, bár magasabb volatilitást eredményezett a növekedésben, mint amihez manapság hozzászoktunk. Ezek a dolgok az első világháború alatt és után radikálisan megváltoztak, amikor is a kormányok szerepe jelentősen kiterjedtebbé vált, és felbomlott az arany alapú, rögzített árfolyam rendszere. Számos kortárs számára úgy tűnt, hogy ellentétes viszony alakult ki aközött, amit a nemzetközi piaci erők tehettek az áruk, munkások és tőke optimális elosztása terén, és aközött, amit a kormányoknak célul kellett volna kitűzni: például az iparban foglalkoztatottak szintjének növelése vagy csökkentése, az elsődleges fontosságú árucikkek árának stabilizálása, vagy a jövedelem és vagyon elosztásának módosítása. A háború alatt szerzett, a védővámokra, hiánygazdálkodásra, a konfiskációs adózásra és a lebegő árfolyamra vonatkozó tapasztalatok azonban nem kívánt következményként sokszorosára növelték a gazdasági fluktuációt. A tervgazdálkodásos rendszerek jobban teljesítettek, de a hatékonyság és a szabadság erőteljes rovására. Bár mind a jóléti állam, mind pedig a tervgazdálkodás számadatai sokkal jobban mutattak a második világháborút követő két évtizedben, csak 1979 után, a szabadpiac irányában történő elmozdulással sikerült a kormányoknak relatív stabilitást elérniük az árak és a növekedés terén. Mindössze 1990 óta tudnak az elemzők óvatosan a „volatilitás halálá"-ról beszélni - bár az még a jövő zenéje, hogy mindez mennyiben jelenti a nemzetközi gazdasági intézmények javulását, mennyiben jelenti a fiskális és monetáris pragmatizmus sikerét nemzeti szinten, és mennyiben jelenti egyszerűen a nyugati tékozlás és az ázsiai takarékosság szerencsés, ugyanakkor feltehetőleg időleges együttműködését.

Fontos hangsúlyozni azonban, hogy ez a fajta stilizált megközelítés mindössze néhány mintaországra vonatkozik és meglehetősen önkényesen szabott időhatárok közé tehető. Mint azt majd világosan látni fogjuk, hiba lenne a legnagyobb ipari gazdaságok teljesítményét alapul venni a teljes világgazdaság teljesítményére vonatkozóan. A háborúk közötti időszakban a szélsőségek súlyossága infláció, defláció, gazdasági növekedés és csökkenés terén erőteljes eltérést mutatott a különböző európai országok esetében. Ráadásul 1950-től kezdődően meglehetősen különböző irányvonalak érvényesültek volatilitás terén az afrikai, ázsiai és latin-amerikai gazdaságokban.

A gazdasági volatilitás sokat nyom a latban, mivel súlyosbíthatja a társadalmi ellentéteket. Magától értetődőnek tűnik ugyanis, hogy a gazdasági krízisek korszakai arra késztetik a politikailag meghatározó csoportokat, hogy az alkalmazkodás jelentette terheket másokra hárítsák át. A gazdasági életben egyre inkább jelentkező állami intervenció következtében az ilyen típusú diszkriminatív újrafelosztás lehetősége meglehetősen elszaporodott. Mi sem lehetett könnyebb annál, mint egyes csoportok kizárása a közjó rendszeréből. Az azonban talán kevésbé nyilvánvaló, hogy a társadalmi kirekesztés a gyors gazdasági növekedés időszakát követően is megtörténhet, hiszen a növekedéssel járó előnyökből igen ritkán részesül mindenki egyenlően. Sőt, lehetséges, hogy a felfelé ívelés nyerteseinek kis csoportja lesz az, amely a lefelé szálló ágban a megtorlás célpontjává válhat.

Ezt a megállapítást ismét a legismertebb esettel illusztrálhatjuk, mégpedig azzal, ami az európai zsidósággal történt. A történészek a németországi és más országokbeli antiszemita pártok választási sikereit - csakúgy, mint az egyesült államokbeli antiszemita populisták időnkénti sikerét - hagyományosan az 1870-es évek második felének és az 1880-as éveknek a gazdasági válságaival magyarázzák. A korszakra jellemző mezőgazdasági árcsökkenés azonban csak részben ad magyarázatot a kérdésre. A gazdasági növekedés helyreállt, és a tőzsde is kiheverte az 1870-es évek visszaesését. A viszonylag stagnáló gazdasági szektorban, például a hagyományos kézművesség és a kisüzemi mezőgazdaság területén rekedtek önérzetét azonban sértette a szemmel látható boldogulása azoknak, akik jól helyezkedtek ahhoz, hogy hasznot húzzanak a nemzetközi gazdasági integrációból és a kiterjedt pénzügyi közvetítésből. Szabályként megállapítható, hogy a hirtelen és erőteljes változások, mint például a tőzsdei konjunktúrák és dekonjunktúrák erőteljesebb hatást fejtettek ki, mint az árak és a teljesítmény alakulására vonatkozó hosszú távú folyamatok. A gazdasági volatilitás polarizáló társadalmi és politikai hatásai a XX. század visszatérő jellemzőivé váltak.

BIRODALOM-ÁLLAMOK

A XX. századi erőszak érthetetlen, ha nem a birodalmak történetével összefüggésben vizsgáljuk, mivel nagymértékben az 1900-ban még meghatározó, több etnikumú birodalmak hanyatlásának és bukásának következtében alakult ki. A világháborúkban szinte minden elsődleges küzdőfélről elmondható, hogy vagy birodalmi berendezkedésű volt, vagy az szeretett volna lenni. Sőt, a korszak nagy, magukat nemzetállamnak vagy föderációnak valló államalakulatairól is megállapítható, amennyiben közelebbről is szemügyre vesszük őket, hogy szintén birodalmak voltak. Mindez természetesen igaz volt a Szovjet Szocialista Köztársaságok Uniójára, és ma is igaz az Orosz Föderációra. Nagy-Britannia és Írország (1922 után csak Észak-Írország) Egyesült Királysága angol birodalom volt, és minden lehetőt megtesz azért, hogy az is maradjon. A rövidség kedvéért még most is gyakran Angliaként emlegetik. (A kisebbségi érzésekkel küzdő skótok és walesiek legnagyobb bosszúságára. Amikor jelen könyv szerzője még egyetemi hallgató volt Oxfordban, a modern történelem egésze két kategóriába tartozott: „angol történelem” és „egyetemes történelem”. A kelta érzelmek megnyugtatására az első kategóriát később ámevezték „brit történelem"-re, majd pedig „a Brit-szigetek történeté"-re.) Az 1850-es, 1860-as években született Olaszország valójában Piemonti Királyság volt, az 1871-ben kikiáltott Német Birodalom pedig nagyrészt Porosz Birodalomnak tekinthető. Ma a világ két legnépesebb nemzetállama egyaránt a birodalmi integráció eredménye. A modern India a Mughal Birodalom és a Brit Raj örököse. A Kínai Népköztársaság határai nagyjából megfelelnek a Csing császárok által meghúzott határoknak. Vitatható ugyan, de az Egyesült Államok is „birodalmi köztársaság”; egyesek szerint mindig is az volt.

A birodalmak igen fontosak, először is lehetséges gazdasági méretarányuk miatt. A nemzetállamok többségében egy bizonyos mértéken túl nem lehet több embert fegyverbe fogni. Egy birodalomban azonban nincsenek ilyen korlátok. A birodalom legalapvetőbb feladatai közé tartozik, hogy többféle népességéből verbuvált, hatalmas haderőt szereljen fel és mozgósítson, valamint adót vessen ki vagy kölcsönt vegyen fel ennek a haderőnek a fenntartására, amelyhez több nemzetiség forrásaira számíthat. Így, mint azt majd látni fogjuk, a XX. század legjelentősebb csatáinak nagy részét több etnikumú erők vívták meg, birodalmi zászló alatt: Sztálingrád és El-Alamein mindössze két példa a sok közül. Másodszor, a birodalmak jelentős szerepét az adja, hogy a közöttük lévő összeköttetési pontoknál - a határvidékeken és a közöttük lévő ütközőzónáknál, vagy a versengés tárgyát képező, stratégiai rivalizálás területein - feltehetőleg több erőszakot tapasztalnak, mint a birodalom szívében. A Baltikum, a Balkán és a Fekete-tenger által körülhatárolt végzetes háromszög nemcsak azért számított konfliktuszónának, mert etnikailag kevert képet mutatott, hanem mert a Hohenzollern, Habsburg, Romanov és Török Birodalmak is itt értek össze, vagyis itt húzódott a négy nagy birodalom tektonikus lemezének törésvonala. A Távol-Keleten Mandzsúria és Korea foglalt el hasonló pozíciót. Azzal, hogy a XX. században az olaj elsődleges üzemanyaggá lépett elő, a Közel-Keleten a Perzsa-öböl vált hasonló területté. Harmadszor, mivel a birodalom fogalmával gyakran a gazdasági rend társítható, a nemzetközi kereskedelmi integráció felfelé és lefelé ívelő korszakai ezeknek a birodalmaknak a felemelkedésével és hanyatlásával hozhatók szoros összefüggésbe. A gazdasági kényszerek és lehetőségek szintén meghatározhatják a birodalmi expanzió időzítését és irányát, csakúgy, mint a birodalom fennmaradásának időtartamát és a gyarmatosítást követő fejlődés természetét. Végül, a birodalmak fennmaradásának igen változó hossza támpontot adhat az erőszak időzítését illetően, mivel a háborúk jellemzően a kezdeti és főként a végső időszakokra tehetők.

Hiba azt feltételezni - hasonlóan ahhoz, hogy a régi gazdaságtörténészek tökéletesen szabályos ciklusokat keresnek az üzleti tevékenységben -, hogy a birodalmak vagy nagyhatalmak felemelkedése és bukása megjósolható szabályosságot mutat. Ellenkezőleg, a történészek által beazonosított, nagyjából hetven birodalommal kapcsolatban a legszembeszökőbbek az időbeni és a területi kiterjedés terén megfigyelt hihetetlenül nagy eltérések. A második évezred leghosszabb életű birodalma a Német-római Birodalom volt, amely Nagy Károly koronázásától (800-tól) egészen 1806-ig fennállt, amikor is Napóleon feloszlatta. A Ming-dinasztia Kínában (1368-1644) és az azonnal következő Mandzsu-vagy Csing-dinasztia uralma együttesen több mint ötszáz éven át tartott, csakúgy, mint az Abbászida-kalifátusé (750-1258). A Török Birodalom (1453-1922) csaknem fél évezreden át maradt fenn, és csak az utolsó fél évszázadban jelentkeztek a felbomlás jelei. A Habsburgok és a Romanovok kontinentális birodalmai több mint háromszáz éven át maradtak fenn, hogy majd az első világháború végén gyors egymásutánban szűnjenek meg. A Mughal-uralkodócsalád a mai India jelentős részét turalta mintegy kétszáz éven át. Hasonló időtartamú volt a Mamelukok egyiptomi (1250-1517) és a Szafavidák perzsiai birodalma (1501-1736). Nehezebb pontos időhatárokat szabni a nyugat-európai államok tengerentúli birodalmainak, hiszen ezek több kezdő-és végponthoz is kapcsolhatók, az azonban elmondható, hogy a spanyolok, hollandok, franciák és britek háromszáz éven át uralkodtak a térségben. A Portugál Birodalom élettartama pedig megközelítette az ötszáz évet. Azt is meg kell azonban jegyezni, hogy ezeknek a birodalmaknak sem egységes a felemelkedés-csúcspont-hanyatlás-bukás íve. A birodalmak a felemelkedést követő hanyatlás után ismét felemelkedhetnek, hogy aztán egy későbbi erőteljesebb megrázkódtatás hatására összeomoljanak.

1.4. ábra Egyes kora újkori és modern birodalmak hozzávetőleges élettartama (%)

Az iméntiekkel ellentétben azonban a XX. században keletkezett birodalmak aránylag rövid élettartamúnak bizonyultak. A bolsevikok Szovjetuniója (1922-1991) kevesebb mint hetven évig maradt fenn, ami nem túl számottevő, az 1949-ben kikiáltott Kínai Népköztársaság pedig még ennél is fiatalabb. A Bismarck hathatós közreműködésével létrejött Német Birodalom (1871-1918) negyvenhét évet ért meg. Japán 1905-ben alapított gyarmatbirodalma mindössze negyven évig maradhatott fenn. A modern birodalmak közül a leginkább kérészéletű Adolf Hitler úgynevezett Harmadik Birodalma volt, amely 1938-ig nem lépte át a szomszédos országok határát, majd 1944 végére vissza kellett húzódnia. A Harmadik Birodalom gyakorlatilag tehát tizenkét évig maradt fenn, a birodalom szó valódi jelentését alapul véve pedig ennek feléig sem. Rövidségük ellenére - vagy talán éppen amiatt -a XX. századi birodalmak kivételesnek bizonyultak halálos erejük és pusztító mivoltuk tekintetében. Hogy miért? A válasz a minden addiginál nagyobb hatalomkoncentrációban, gazdaságellenőrzésben és társadalmi homogenitásban keresendő.

A XX. század új birodalmai nem elégedtek meg az ötletszerű adminisztratív berendezkedéssel, ami a régi rendszert jellemezte: a birodalmi és a helyi jog kusza egyvelegével, és azzal, hogy bizonyos helyi csoportok nem engedték ki a kezeik közül a hatalmat és a státust. A XIX. századi nemzetállamoktól kielégíthetetlen étvágyat örököltek az egyöntetűségre; ebben a tekintetben tehát inkább „birodalmi államok” voltak, és nem a régi értelemben vett birodalmak. Az új birodalmak akár erőszak árán is elutasították a hagyományos vallási és jogi megkötéseket. A meglévő társadalmi szerkezet helyett egy új hierarchia kiépítésére törekedtek. Örömüket lelték a régi politikai intézmények félresöprésében. Mindennek tetejébe erényt faragtak a könyörtelenségből. Céljaik elérése érdekében teljes népcsoportok ellen indítottak háborút akár bel-, akár külföldön. Inkább ellenük, mint egy ellenséges állam felfegyverzett és képzett hadserege ellen. Jellemző volt az önjelölt császárok új generációjára Hitler megjegyzése, mely szerint a britek indiai nacionalistákkal való bánásmódja túlzottan enyhe volt. Ez is segít megérteni, hogy miért esett az évszázad nagy megrázkódtatásainak epicentruma éppen az új birodalmi államok perifériájára. Ide tartozhat még az is, hogy ezek a birodalom-államok szélsőséges törekvéseikkel együtt sokkal rövidebb életűnek bizonyultak, mint azok a régi birodalmak, melyeket szerettek volna felváltani.

L5. ábra A nyugati világ és Ázsia: a világ lakosságának megoszlása (%)

A NYUGATI VILÁG HANYATLÁSA

A XX. század történetét gyakran úgy állítjuk be, mint a nyugati világ győzelmét, nagyobbik részét pedig egyenesen úgy aposztrofáljuk: az „amerikai évszázad”. A második világháborút gyakran emlegetik az amerikai hatalom és virtus csúcspontjaként, a „legjelentősebb generáció” győzelmeként. Az évszázad utolsó éveiben, a hidegháború befejezését követően Francis Fukujama híressé vált mondatában kijelentette, hogy elérkezett a „történelem vége”, és a liberális demokratikus kapitalizmus nyugati (ha éppen nem az angol-amerikai) modelljének győzelme. Pedig ez a kijelentés az elmúlt száz év alapvető félreértelmezését mutatja, hiszen sokkal inkább a világ kelet felé tolódása zajlott le.

1900 körül valóban a Nyugat uralta a világot. A Boszporusztól a Bering-szorosig szinte minden, amit akkor orientális világnak hívtak, valamiféleképpen a nyugati imperialista hatalmak befolyása alatt állt. A britek már régóta uralták Indiát, a hollandok Indonéziát, a franciák Indokínát, az amerikaiak éppen akkortájt szerezték meg a Fülöp-szigeteket, az oroszok pedig Mandzsúria uralmára törekedtek. Ráadásul mindegyik nagyhatalom élősködőként telepedett Kínára. A Kelet - röviden szólva -alávetett szerepet töltött be, noha az anyaország és a gyarmatok közötti kapcsolat összetett tárgyalásokat és kompromisszumokat is magában foglalt, tulajdonképpen jóval bonyolultabb volt, mint az általában közismert. A nyugati dominancia már csak azért is figyelemre méltó, mivel a világ lakosságának több mint fele ázsiai volt, és alig egyötöde tartozott a „Nyugat” alatt értett domináns országokhoz (lásd 1.5. ábra).

Ami a Nyugatot képessé tette a Kelet feletti uralomra, az nem is annyira a tudományos ismereteinek volt köszönhető, mint inkább ezeknek az ismereteknek a termelésben és a pusztításban való alkalmazásának. Így 1900-ban a világtermelés több mint felét a Nyugat adta, a Kelet pedig alig egynegyedét. A nyugati dominancia a keleti birodalmak gazdasági, jogi és katonai rendszerei sikertelen modernizációjának is köszönhető volt, nem is szólva az orientális intellektuális élet relatív megrekedéséről. A demokrácia, szabadság, egyenlőség - és igen - a faj fogalma mind Nyugaton születtek. Valamint az áttörést hozó tudományos felfedezések is Newtontól Einsteinig. Az ázsiai nacionalizmus befolyása alatt álló történészek gyakran jutnak arra a hibás következtetésre, hogy szerintük a keleti társadalmak 1900 körül jellemző elmaradottsága a birodalmi „kizsákmányolás” következménye. Ez nagy mértékben illúzió - éppen hogy a keleti birodalmak dekadenciája miatt jöhetett létre az európai dominancia.

Ha azonban alaposabban kielemezzük az 1900-as évek nyugati dominanciáját, kirajzolódik a XX. század történetének valódi íve. Valójában nem „a Nyugat győzelmé”-ről volt szó, hanem a birodalmak válságáról, amelynek végső következménye az ázsiai hatalom feltartóztathatatlan megújulása és a Nyugat hanyatlása lett. Az ázsiai társadalmak, Japánnal kezdődően, vagy folyamatosan modernizálták önmagukat, vagy az európai uralom alatt modernizálódtak. Ezzel párhuzamosan csökkent az európai és az ázsiai jövedelem közötti tátongó szakadék, a csökkenéssel pedig a Nyugat relatív hanyatlása megállíthatatlanná vált. Mindez nem más, mint a világ újrafelosztása, az 1500 utáni négyszáz évben kibillent egyensúly helyreállítása nyugati és keleti világ között. Egyetlen XX. századi történész sem hagyhatja figyelmen kívül ezt a hatalmas és folyamatosan zajló, hosszú távú változást.

Ha a Kelet egyszerűen „elnyugatosította” volna önmagát, természetesen tovább dédelgethettük volna a végső nyugati győzelem gondolatát. Csakhogy egyetlen ázsiai ország sem az európai nemzetállamok mintájának lemásolásával hajtotta végre az átalakulást, még Japán sem a Meidzsi-korszakban. Ellenkezőleg, a legtöbb ázsiai nacionalista ragaszkodott egy sajátosan önálló modernizáció végrehajtásához, ahhoz, hogy csak azt vegyék át a nyugati modellből, amire szükségük van céljaik eléréséhez, és megőrizzék a hagyományos kultúra lényegi elemeit. Az, amit ők láttak a nyugati kultúrából - az imperialista megvalósulásán keresztül - többségében nem nyerte el a tetszésüket. A legfontosabb természetesen az, hogy a világ újrafelosztása nem volt lehetséges konfliktusok nélkül. A nyugati hatalmak nem kívántak lemondani az ázsiai népek és erőforrások feletti uralmukról. Az európaiak és az amerikaiak egyaránt a régi nyugati dominancia visszaállításának céljával harcoltak, még akkor is, amikor 1942-ben nagy jelentőségű vereséget szenvedtek a japán erőktől. Az eredmény aztán teljesen eltérően alakult az amerikai és az európai fél esetében. Voltaképpen a Szovjetunió 1991-es összeomlásával megtörtént az utolsó európai birodalom ázsiai bukása. Ebben az értelemben tehát a XX. századot nem a Nyugat győzelmeként, inkább hanyatlásaként kellene értékelnünk, amely folyamatban a második világháború jelentette a fordulópontot. A nyugati hatalmak haláltusája a Keleten pont olyan véresen zajlott, mint a közép-kelet-európai cselekmények, főként az olyan országokban, mint Japán, Kína, Észak-Korea, Vietnam és Kambodzsa, ahol a nyugati fejlődésmodell szélsőségesen ellenséges reakciókat váltott ki. Hanyatlás következett be abban az értelemben, hogy a Nyugat soha többé nem tudta visszaszerezni azt a hatalmat, amelyet 1900 körül élvezett. Abban az értelemben is hanyatlásról beszélhetünk, hogy a nyugati hatalommal szemben felemelkedő Keleten sok minden egyértelműen a nyugati ideológiából és intézményrendszerekből alakult ki, csakhogy egyfajta kulturális fajkeresztezés révén.

AZ ÖTVENÉVES HÁBORÚ

Az asszimiláció és az integráció potenciális instabilitása; a bizonyos embereket idegenként beazonosító mém alattomos terjedése; az etnikailag kevert határvidékek mint gócok; a XX. század közepe gazdaságának krónikus volatilitása; a régi, vegyes etnikumú birodalmak és a rövid életű birodalom-államok közötti elkeseredett küzdelem; a nyugati dominancia hanyatlását jelző megrázkódtatások - ezek lesznek tehát azok a témák, amelyeket a továbbiakban alaposan szemügyre fogunk venni.

A történet középpontjában, ahogy az már talán ki is derült, a második világháború eseményei állnak majd. Miközben azonban az előző, az első világháborúról írt könyvem folytatásának megírására készültem, rájöttem, mennyire haszontalan lenne egy újabb művet írni az 1939-1945 között zajló eseményekről, és a kronológiai keretek közé beszorítva felsorolni a már oly jól ismert szárazföldi, tengeri és légi összecsapásokat. Egyre inkább az a kérdés foglalkoztatott, hogy létezett-e egyáltalán olyan, hogy második világháború. Nem volna-e pontosabb, ha sokrétű regionális konfliktusokról beszélnénk? Végül is az 1939-es eseménysor nem volt más, mint egy európai háború Lengyelország, valamint a másik oldalon a náci Németország és a Szovjetunió között, amelyben Nagy-Britannia és Franciaország a gyengébb mellé állt, azt is inkább szóban, mint tettben. Lengyelország nyugati szövetségesei nemigen szálltak be a ringbe 1940-ig, amikorra Németország már megnyert egy rövid kontinentális háborút Nyugat-Európában. 1941-ben, amikor a Németország és Nagy-Britannia közötti háború még mindig csak a kezdeti szakaszában volt, Hitler egy teljesen új háborút kezdeményezett korábbi szövetségese, Sztálin ellen. Időközben Mussolini az Olasz Birodalom hiú ábrándját kergetve hadakozott Kelet-és Észak-Afrikában, valamint a Balkánon. Mindez többé-kevésbé vagy talán teljesen függetlenül zajlott Japán ázsiai háborúitól: a Kína ellen 1937-ben, vagy inkább 1931-ben indított háborútól; a brit, a holland és a francia birodalmak ellen indított háborúktól, amelyeket 1942-re Japán meg is nyert; valamint az Egyesült Államok ellen indított, megnyerhetetlen háborútól. Mindeközben, az egyes államok között zajló háborúk előtt, közben és után folyamatosan dúltak a polgárháborúk, főként Kínában, Spanyolországban, a Balkánon, Ukrajnában és Lengyelországban. Aztán pedig, alighogy a homogénként kezelt második világháború véget ért, újabb erőszakhullám söpört végig a Közel-Keleten és Ázsiában, amelyet a történészek eufemisztikusan csak dekolonizációnak hívnak. Polgárháborúk és részekre hullás sebezték fel Indiát, Indokínát, Kínát és Koreát. Ez utóbbi esetében a testvérháború országok közöttivé szélesedett, amelybe az amerikaiak vezette koalíció és a kommunista Kína is beavatkozott. Ezt követően a két szuperhatalom megbízásos alapon háborúzott. A globális konfliktus színtere áttevődött Közép-és Kelet-Európából, valamint Mandzsúriából Latin-Amerikába, Indokínába és Afrika szubszaharai területeire.

Elmondhatjuk tehát, hogy az 1930-as évek második és az 1940-es évek első felében az emberek egy teljes évszázados szervezett erőszak, azaz a globális százéves háború crescendóját tapasztalhatták meg. Ha második harmincéves háborúról beszélnénk, alábecsülnénk a megrázkódtatás arányát, mivel a valóban globális méreteket öltő konfliktus már tíz évvel 1914 előtt megkezdődött, és csak 1945 után nyolc évvel ért véget. Hobsbawm tetszetős gondolata az 1914-től 1991-ig tartó „rövid XX. század”-ról sem állja meg teljesen a helyét. Voltak ugyanis igen fontos töréspontok, mint például 1989, vagy még inkább 1979. Más részről a Szovjet Birodalom összeomlásával a hidegháború alatt szunnyadó etnikai konfliktusok felélénkültek ott is és a Balkánon is, ami ugye a történelem során nem volt egyedülálló dolog. Végül úgy döntöttem, hogy a világ háborúja két évszám közé tehető: 1904, amikor a japánok az első jelentős csapást mérték Európa keleti uralmára, és 1953, amikor a koreai háborúban vonalat húztak a Koreai-félsziget közepén, a Közép-Európán át húzódó vasfüggöny ázsiai megfelelőjeként. Ez után az ötvenéves háború után azonban nem a „hosszú béke” következett, hanem az, amit én a harmadik világ háborújának neveztem el.

A történészek mindig egyfajta befejezésre vágynak, egy időpontra, amellyel véget ér az események láncolata. Könyvem írása során azonban egyre erősödött bennem a kétely, hogy a világ háborúja, amelyről a következőkben szó lesz, valóban véget ért-e mára vagy sem. Csakúgy, mint Wells tudományos-fantasztikus műve, a Világok harca, a populáris kultúra egyik letéteményese időről időre feléled, az általam ismertetett világháború sem akar véget érni. (A könyv első megjelenését követően negyven évvel, amikor Kínában és Spanyolországban éppen a légi bombázás pusztító erejét demonstrálták, a történetet az Egyesült Államokban embertömegek ismerték meg Orson Welles rádiójátékán keresztül, méghozzá olyan valószerű előadásmódban, hogy sok amerikai rádióhallgató halálra rémült. Az 1953-ban Gene Barry és Ann Robinson főszereplésével készült filmváltozat „a szupertudomány szörnyű fegyvereivel vívott” hidegháború metaforájaként Oscar-díjat kapott a speciális effektusokért. Huszonöt évre rá, a küzdelmekkel terhes hetvenes években Jeff Wayne zenés darabot készített a marslakók inváziójáról. A legutóbbi inkarnációban, a Steven Spielberg rendezésében készült alkotásban a marslakók elpusztítják az Egyesült Államok északkeleti részét, ráadásul úgy, hogy még az iszlám terroristák is kedvet kaphatnak az ötlet lemásolásához.) Úgy tűnik, addig, amíg az ember embertársai elpusztítására törekszik, amíg hatalmas metropolisaink elpusztítása miatt aggódunk, vagy valamiképpen kívánjuk azt, ez a háború, dacolva a kronológia határaival, mindig meg fog elevenedni.

ELSŐ RÉSZ

A nagy vonatszerencsétlenség

I.

Birodalmak és fajok

„Micsoda egyedülálló epizód zárait le a gazdasági fejlődés szempontjából az emberiség történetében 1914 augusztusában!”

John Maynard Keynes

„A XIX. század utolsó két évtizedének olajsima szelleméből hirtelen egész Európában láz csapott fel, szárnyat adó láz [...] lelkesedtek a hősi élet hitvallásáért, nemkülönben a társadalmi egyenlőség hitvallásáért; hívők voltak és szkeptikusok [...] régi kastélyparkok fasorairól álmodoztak [...] de prérikről, roppant horizontokról, kovács-és hengerészműhelyekről is [...] az emberiség egyik tábora lelkesen az új, még használatlan évszázadra vetette magát, míg mások még egyszer gyorsan bejárták a régit [...]”

Robert Musil

1901. SZEPTEMBER 11.

1901. szeptember 11-én nem is volt olyan rossz hely a világ egy egészséges, fehér férfi számára, aki megfelelő képzettséggel és némi megtakarított pénzzel rendelkezett. Tizennyolc évvel később, a közgazdász John Maynard Keynes némi nosztalgiával és iróniával tekintett vissza azokra a napokra, amikor az a társadalmi osztály, amelyhez ő tartozott, „olcsón, és a legkisebb megerőltetés nélkül, más korok leggazdagabb és leghatalmasabb uralkodóit is felülmúlva élvezhette a kényelmet, a komfortot és az élet egyéb kellemes dolgait.

London bizonyos lakosai teájukat az ágyban szürcsölgetve rendelhették meg telefonon keresztül a világ különféle termékeit, olyan mennyiségben, ahogyan jónak látták, és joggal várhatták a mielőbbi házhoz szállítást. Ugyanakkor, ugyanazon eszközökkel merész kalandba is foghattak természeti kincsek kiaknázása vagy új üzleti vállalkozások terén a világ bármely pontján, és különösebb erőfeszítés vagy bajlódás nélkül osztozhattak a várható sikerben és előnyökben. Úgy is dönthettek azonban, hogy vagyonuk biztonságát összekapcsolják valamelyik kontinens valamely tekintélyes városában lakó polgároknak kijáró tisztelettel, s annak, hogy hol teszik ezt, csak a képzelet és a tájékozottság szabott határt.”

Keynes londoni polgárai nemcsak a világ árucikkeiből vásárolhattak, és nemcsak a tőkéjüket fektethették be meglehetős biztonsággal, hanem minden addiginál szabadabban és könnyebben utazhatták be a föld egészét:

„Ha kívánták, előre biztosíthatták önmaguk számára az olcsó és kényelmes utazást bármely kívánt országba és éghajlatra útlevél vagy más formalitás nélkül, elküldhették szolgáikat egy bank közeli fiókjába a megfelelő mennyiségű nemesfémért, hogy aztán külföldi országokba utazhassanak anélkül, hogy azok vallását, nyelvét vagy szokásait ismernék, és csak érmékben kifejezhető értékeket hurcoljanak majd magukkal, és adott esetben a legkisebb kellemetlenséget is sértőnek és meglepőnek találják.”

Mi a legfontosabb mindebből? Keynes szerint az, hogy 1901-ben az emberek „a dolgok ezen állását szokványosnak, bizonyosnak és állandónak tekintették, eltérést csakis a fejlődés következményeként tudtak elképzelni, és bármely más irányú változást helytelennek, botrányosnak és elkerülendőnek tekintettek”. A globalizáció első szakasza valóban idilli volt:

„A militarizmus és az imperializmus nagyszabású tervei, a faji és a kulturális vetélkedés, a monopóliumok, a korlátozások és a kiszorító intézkedések politikája, azaz ennek a földi paradicsomnak a rontó erői aligha jelentettek többet annál, mint hogy elszórakoztatták a napilapok olvasóit, és úgy tűnt, szinte semmilyen hatást nem gyakorolnak a társadalmi és gazdasági élet hétköznapi menetére, a gyakorlatilag szinte már kiteljesedett internacionalizmusra.”

Érdemes visszatérnünk a The Timesnak az aranykorban íródott cikkéhez, hogy Keynes jogosan híres visszaemlékezését igazoljuk. Pontosan száz évvel azelőtt, hogy két eltérített repülőgép belefúródott a Világkereskedelmi Központ ikertornyaiba, a „globalizáció” már valóság volt, noha ezt az ügyetlen kifejezést akkoriban még nem használták. Azon a napon, ami történetesen egy napfényes vasárnap volt, Keynes londoni polgárai a reggeli tea szürcsölése közben rendelhettek volna egy zsák szenet Cardiffból, egy pár gyermekkesztyűt Párizsból vagy egy doboz szivart Havannából. Ha éppen Skóciába készültek fajdkakasvadászatra, vásárolhattak egy „Breadalbane vízálló és szellőző vadászruhát (köpenyt és kalapot)”; ha azonban az érdeklődésük más irányú volt, megrendelhették például Maurice C. Hime Egy iskolásfiú különleges erkölcstelensége című könyvének egy példányát. Befektethették a pénzüket a Londonban ismert majdnem ötven amerikai cég egyikébe - ezek közül a legtöbb vasúttársaság volt, mint például a Denver és a Rio Grande (melynek a legfrissebb adatai aznap szerepeltek az újságban) - vagy, ha éppen ahhoz támadt kedvük, a The Timesban rendszeresen leközölt hét tőzsdén is megpróbálhatták pénzük fialtatását. Ha pedig utazni kívántak, hajójegyet válthattak a P&O társaság Peninsular nevű óceánjárójára - amely másnap indult Bombaybe és Karacsiba - vagy éppen a következő tíz hét során keletre induló huszonhárom másik P&O-hajó egyikére, nem is szólva a további harminchat hajózási társaság Angliából a világ összes sarkába induló hajóiról. Talán New Yorkot találták hívogatónak? Másnap indult a Manitou, de várhattak is egy keveset a Hamburg-Amerika Hajótársaság minden luxusigényt kielégítő járatára, a szeptember 13-án Southamptonból induló Fürst Bismarckra. Vagy inkább jobban tetszett volna Buenos Aires? Talán saját szemével szerette volna látni egy-egy befektető, hogyan hasznosítja - vagy tán inkább pazarolja - az általa befektetett pénzt a város Nemzeti Villamosvasút-társasága? Rendben: a pénteken Argentínába induló Dunán még mindig akadt néhány szabad kabin.

Röviden tehát, sokan úgy érezhették, hogy övék a világ. Mégis, és ezt Keynes igen jól látta, ebben a világban sem volt minden a legnagyobb rendben. A The Times szeptember 11-i számának bizakodó - bár meglehetősen sovány reményeket dédelgető - vezércikke arról számolt be, hogy William McKinley, amerikai elnök a gyógyulás jeleit mutatta, miután öt nappal azelőtt Leon Czolgosz anarchista az életére tört. („Az elnök állapota kielégítő”- idézték orvosát. Ezzel szemben McKinley elnök szeptember 14-én elhunyt.) A támadás ráébresztette Amerikát egy mindaddig észrevétlen belső veszélyre. Az újság New York-i tudósítója szerint a rendőrség nagy erőkkel próbálta felderíteni a városban ismert összes anarchistát, bár az elnök meggyilkolására szőtt tervek feltehetően Chicagóban születtek, ahol az anarchisták két vezetőjét, Emma Goldmant és Abraham Isaakot már letartóztatták. „Csak a kötelességemet teljesítettem - magyarázta Czolgosz, értve ezen az anarchistáknak az uralkodók megölésére és a fennálló kormányok megdöntésére vonatkozó kötelességét. - Azt gondoltam - tette hozzá, miközben a villamosszékhez kísérték -, hogy ezzel a dolgozó nép javát szolgálom.” Az elnök javuló állapotára és az elkövetők társaságának felgöngyölítésére vonatkozó hírek bizonyára jobb kedvre derítették a reggelinél olvasgató barátunkat, akárcsak előző nap, amikor a tőzsdén is visszaállt a rend. Ennek ellenére feltételezhetően ráébredt már arra, hogy az államfők ellen elkövetett merényletek meglehetősen gyakorivá váltak. (Olaszország királyát az előző évben gyilkolták meg, az Osztrák-Magyar Monarchia császárnéját két évvel azelőtt. 1903-ban Szerbia királyát is megölték.) Az anarchizmus ideológiáját és a terrorizmust Keynes egészen 1919-ig nem sorolta a globalizmus paradicsomának rontó erői közé.

Na és mi a helyzet „a militarizmus és az imperializmus, valamint a faji és kulturális vetélkedés nagyszabású terveivel és politikájával”? 1901. szeptember 11-én ugyanis bőséges bizonyíték akadt minderre. Dél-Afrikában a britek és búrok közötti elkeseredett háború már a második év vége felé tartott. A brit parancsnok, Lord Kitchener hivatalos jelentései meglehetősen szűkszavúak voltak. Az előző héten leadott, legfrissebb jelentése szerint 67 búrt öltek meg, 67-et megsebesítettek és 384-et foglyul ejtettek. További 163 önként megadta magát. Ezzel szemben a The Times 18 brit katona haláláról számolt be, akik közül mindössze heten estek ellenséges cselekmények áldozatául. Jellemző példa a brit katonai siker mérésére: a csatamezőn elért eredmények és a veszteségek összeszámlálása. Pedig a britek addigra már szélsőséges módszereket is bevetettek az ellenségeikkel való leszámolás érdekében, bár ezekről a The Times nem tett említést. Megfosztották a búrokat saját farmjaikon termelt utánpótlásuktól, feleségeiket és gyermekeiket elűzték otthonról, és koncentrációs táborokba gyűjtötték őket, ahol gyalázatos körülmények vártak rájuk: akkor éppen nagyjából minden harmadik táborlakó haldoklott a rossz higiéniai körülmények és a betegségek következtében.

Ráadásul Kitchener elrendelte, hogy létesítsenek szögesdróttal körülvett barakkrendszereket a búrok összeköttetés-hálózatának felbomlasztására. És még ezeket az intézkedéseket sem értékelték elégségesnek a The Times vezércikkírói a háború befejezése szempontjából:

„Ha megengedjük [a búroknak], hogy tovább húzzák és még súlyosabbá tegyék a háborút azzal, hogy barbár, kegyetlen eszközökhöz folyamodnak [...], nem fogjuk öregbíteni az anyaország hírnevét a leánynemzetek, a Birodalmon belüli partnereink szemében [...] Az egész nemzet egyetért azzal, hogy folytatnunk kell azt a feladatot, amelyet magunkra vállaltunk Dél-Afrikában. Nem szabad tétovázni a lehető leggyorsabb és legteljesebb befejezés eléréséhez szükséges politika és eszközök igénybevétele tekintetében.”

Mindössze az újság egyik fokvárosi tudósítója, akiben nyilvánvaló ellenérzéseket váltott ki a britek politikájának túlzó kíméletlensége, adott hangot nemtetszésének:

„A vasdorongnak meg kell maradnia vasdorongnak, és nem szabadna - voltaképpen hiba lenne - bársonyba csomagolni. Annak azonban, aki a vasdorongot a kezébe veszi, nem szabad elfelejtenie, hogy a hatalom gyakorlásának összeegyeztethetőnek kell maradnia az angol úriember viselkedésmódjával [...] A hollandok politikai nézetei [...] soha nem fognak megváltozni, ha egyes angolok alkalmat adnak nekik arra, hogy kételyeik támadjanak öröklött uralkodási képességünkkel kapcsolatban.”

Az angolok „öröklött uralkodási képessége” Afrika más részein is megkérdőjeleződött. Ugyanazon a napon a The Times büntető expedíciókról számolt be az ugandai Wa-Nandi törzs ellen, valamint a Gambiában eluralkodott „törvénytelenség szelleme” ellen, ami nem takart mást, mint két brit tiszt halálát. Az, hogy a szerkesztők osztották azt a széles körben vallott konzervatív nézetet, miszerint a Birodalom katonasága túl kiterjedt területen teljesít szolgálatot (vagy inkább túl kevés katona van), nyilvánvaló. Hogyan lehetne másként magyarázni a XVIII. századi katonasághoz való visszatérés igényének feléledését, amely nem volt más, mint „annak az elvnek a megtestesülése, hogy minden embernek kötelessége hozzájárulni hazája védelméhez”?

A nyugtalanság következő okául a kontinentális nagyhatalmak egymáshoz fűződő viszonyának nyilvánvaló feszültsége szolgált. A The Times párizsi tudósítója beszámolt II. Miklós orosz cár közelgő franciaországi látogatásáról, és két lehetséges magyarázatot talált a látogatás céljával kapcsolatban. Az első szerint Miklós cár igyekezett kikövezni a legújabb orosz kötvények párizsi piacon történő kibocsátásának útját; a másik szerint szerette volna újra biztosítani a franciákat kormánya elkötelezettségéről a francia-orosz katonai szövetség mellett. Bármelyik magyarázat volt is helytálló, az újságíró veszélyesnek ítélte a Párizs és Szentpétervár közötti harmónia ilyenfajta kinyilvánítását. Megjegyezte, hogy Elzász-Lotaringia 1871-es birtokbavétele óta Franciaország „ma az egyetlen olyan nemzet Európában, amely igényekkel állhat elő, és amely nem tudná és nem is akarná bevallani, hogy az európai béke korszaka végleges [...] Hogy mit tenne abban az esetben, ha a körülmények és saját patriotizmusa sugallatára a területén történt csonkítás megszüntetése lenne a kérdés, senki nem tudja és nem is tudhatja.” Mégis, a cár látogatásának legvalószínűbb következménye a Németország, Ausztria és Olaszország között létrejött rivális szövetség megerősítése volt, amely akkoriban némi nehézségekkel küzdött a német importvámok miatti nézeteltérések következtében. A francia-orosz „kettős szövetség” túlzott mértékű megerősítése növelné a háború kockázatát a „hármas szövetség”-gel:

„Nem is említem azokat az elemeket - jegyezte meg az újságíró borúlátón amelyek bármelyik pillanatban csatlakozhatnak a már létező szövetségekhez, mivel a cselekvés órája még nem érkezett el, és még nem is állunk közel hozzá. Azoknak, akik jelenleg egyik szövetséghez sem tartoznak, még van idejük várni és merengeni, mielőtt döntést hoznának.”

Képzeletbeli olvasónk bizonyára némi vigaszt talált abban, hogy a cár, útban Franciaország felé, látogatást tett unokatestvérénél, a német császárnál is. Ez az esemény a félhivatalos Norddeutsche Zeitung ünnepélyes cikkében úgy jelent meg, mint az orosz és német kormány elköteleződése az európai béke fenntartása iránt. Kevésbé volt biztató azonban a francia és a török kormány kapcsolatának megromlása, amely miatt a The Times már azt fejtegette, hogy a szultán „az erősödő pániszlám mozgalmat” lehetséges fegyverként veti be a francia és a brit birodalmak ellen. A Balkán is elég okot adott az aggodalomra. Bár az újság az Osztrák-Magyar Monarchiával való kapcsolat enyhe javulásáról számolt be, hozzátette: „A Balkán két hatalmának befolyása különféle tényezőkön alapul. Az orosz befolyás a faji közösségen, a közös történelmi emlékeken, a valláson és a közelségen alapul, ezzel szemben az Osztrák-Magyar Monarchia befolyása főként gazdasági téren nyilvánul meg. Az utóbbi években semmi nem történt sem az orosz, sem az osztrák befolyás csökkentésére. Mindkét hatalom fenntarthatta régi pozícióját [...]”

1901 a pacifisták szemében persze nem a Keynes emlékeiben megjelenő éden volt. A Nemzetközi Békekongresszus akkor éppen Glasgow-ban ülésező tizedik találkozóján Dr. R. Spence Watson felszólalását, amelyben kijelentette, hogy „a jelen [...] a legsötétebb kor, amelyet valaha ismertek”, folyamatos „Halljuk! Halljuk!” bekiabálások kísérték. Miután belemelegedett a témába, Watson elítélte nemcsak „azt a szörnyű háborút Dél-Afrikában, amelyre nem gondolhattak megaláztatás nélkül”, hanem azt is, hogy „a keresztény nemzetek lecsaptak Kínára, amelynél gyalázatosabb kapzsiságról a történelem még nem számolt be”. Ez utóbbi megjegyzéssel a kínai bokszerlázadás leverésére indított nemzetközi expedícióra utalt. A The Times 1901. szeptember 11-i számának borítóján az egyik hirdetés némi hitelt ad azoknak, akikben kétely ébredt az expedíció céljaival kapcsolatban.

„Kínai HADIZSÁKMÁNY - Mielőtt megszabadul hadizsákmányától, tanácsos felbecsültetnie egy szakértővel. Mr Larkin, 104, New Bondstreet. KELETI MŰVÉSZETI KÜLÖNLEGESSÉGEK ÉRTÉKBECSLÉSE ÉS FELVÁSÁRLÁSA”

A szocialisták is megkérdőjelezhették Keynes önelégült kijelentését: „a népesség nagyobbik része [...] minden jel szerint meglehetősen elégedett a sorsával [...] [és] a közép-vagy felsőosztályba való menekülés lehetségessé vált minden, a középszerűséget tehetségében és személyiségében felülmúló ember számára.” A szeptember 11-ét megelőző héten a The Times adatai szerint 1471-en haltak meg Londonban, s ez megfelelt az ezer emberre jutó 16,9-es évi átlagnak, és közülük „7-en himlőben, 13-an kanyaróban, 14-en skarlátban, 20-an diftériában, 27-en szamárköhögésben, 17-en hastífuszban, 271-en hasmenéses megbetegedésben és vérhasban, 4-en pedig kolerában” haltak meg. Walesben eközben 20 bányász életéért aggódtak, miután Caerphilly mellett, a llanbradachi szénbányában robbanás történt. A tenger túloldalán, Írországban az Ácsok és Asztalosok Egyesült Társaságának hét tagját, az ácsok magasabb bérekért folytatott sztrájkjának vezetőit „összeesküvés, testi sértés és megfélemlítés” vádjával letartóztatták. A bejegyzett nincstelenek száma Londonban az újság adatai alapján 100 000-re volt tehető. Akkoriban még nem volt „öregkori nyugdíj, [...] állami segélynyújtás azoknak, akik a múltban már gondoskodtak valamilyen szinten a jövőjükről”. Az Egyesült Királyságban a szegénységből legkönnyebben földrajzi, és nem társadalmi mobilitással lehetett kiszabadulni. 1891 és 1900 között, a The Times szerint, mintegy 726 000 ember emigrált az Egyesült Királyságból. Vajon a kivándorlás mellett döntöttek volna-e ennyien, ha valóban „alapvetően elégedettek” lettek volna sorsukkal?

BIRODALMAK

1901-ben a világ a birodalmaké volt, a nehézséget azonban inkább a gyengeségük, nem pedig az erejük jelentette.

A legrégebbiek - a Csing és a Török Birodalom - aránylag decentralizáltak voltak, tulajdonképpen egyes megfigyelők szerint jószerivel a széthullás szélén álltak. Költségvetési rendszerük már túl régóta alapvetően egy félfeudális átmenetet képezett a periféria és a centrum vidékies és nagyvárosias berendezkedése között. Egyre jelentősebb szerepet kellett volna betölteniük az egyéb jövedelemforrásoknak, nevezetesen a tengerentúli kereskedelemre kivetett vámoknak, azonban a XIX. század végére ezek a források javarészt szétforgácsolódtak. A folyamat Kínában már előrehaladottabb volt, mint másutt. 1840-től kezdődően európai uralom alá került számos kínai kikötő, például Hsziamen, Kanton, Fucsou, Ningpo és Sanghaj, melyeket a markáns arcú skótok eredetileg hídfőállásoknak szántak az indiai ópium tömeges értékesítésére. Végül már több száz ilyen „szabadkikötő” volt, ahol az európaiak területen kívüli jogokat élveztek, vagyis olyan „koncessziók”-on vagy „telepek”-en éltek, ahol a kínai jog egyáltalán nem vonatkozott rájuk. A Birodalmi Tengeri Vámhivatal - bár névleg a kínai kormány alá tartozott - teljes hivatalnoki gárdáját külföldiek adták, vezetője pedig egy Ulsterből származó arisztokrata, Sir Robert Hart volt. Hasonlóképpen, számos török adót az Államadósságok Európai Tanácsa nevű hivatal szedett be, amelyet 1881-ben hoztak létre, és külföldi részvényesek ellenőrzése alatt állt. (A Tanácsnak hét tagja volt: kettő Franciaországból, egy-egy Németországból, Ausztriából, Olaszországból és magából a Török Birodalomból, egy pedig Nagy-Britanniából és Hollandiából közösen. Az adósság kiegyenlítéséig a Muharremi Dekrétum átengedte a Tanácsnak a só-és dohánymonopóliumból, a bélyegés szeszadóból, a haladóból és bizonyos területeken a selyemtizedből, valamint az üzletek esetlegesen növekvő vám-és adóbevételeiből származó jövedelmeket. Egyes török kézen lévő területek - Bulgária, Ciprus és Kelet-Ruméba - jövedelmei is a Tanácshoz áramlottak.) A szuverenitás ilyen feltűnő korlátozásai - a Sanghaj Bundon (rakpart) lévő Hongkong és Sanghaj Bank fényűző irodái, az Államadóság Hivatalának isztambuli épülete - mind pénzügyi, mind katonai téren az adott államok gyengeségét tükrözték. A kínai és a török kormány hatalmas összegeket kölcsönzött Európából függő adósság formájában modern fegyverekre és infrastruktúrára, mivel ezeket önmaguk nem tudták volna előteremteni. A hazai közvetítők egyszerűen képtelenek voltak versenyre kelni az európai bankházak összegeivel és feltételeivel, hiszen ezek a bankok sokkal szélesebb körben meríthettek London, Párizs és Berlin kötvénypiacain keresztül. Az egyes jövedelmek - például a vámok - elzálogosítása vagy jelzáloggal való terhelése azt jelentette, hogy ezek a jövedelmek a teljesítés elmulasztása esetén külföldi kézbe kerültek. Teljesítésmulasztások pedig gyakorta előfordultak katonai nehézségek idején, mint például Törökországban az 1870-es, vagy Kínában az 1890-es években. Kiderült ugyanis, hogy a nyugati technika megvásárlása még nem jelent egyet a háború megnyerésével.

Nem meglepő tehát, hogy 1901-re a nyugati világban annyian várták, hogy ez a két régi, nagynevű birodalom a XVIII. században széthullott Szafavida és Mughal Birodalmak sorsára jut, melyek számára a végső tőrdöfést az európai gazdasági befolyás jelentette. Mégsem ez történt. Helyette Kínában és Törökországban egyaránt egyfajta politikai megújulásra törekvő, nacionalista, a korábbi birodalmak sorsát elkerülni kívánó, új generáció került hatalomra. Az 1908-ban Isztambulban hatalomra került ifjútörök mozgalom számára ugyanaz jelentette a kihívást, mint amivel a kínai republikánusoknak is szembe kellett nézniük, amikor három évvel később megdöntötték az utolsó Csing császár uralmát: nevezetesen, hogyan alakítsanak át egy szétterülő, elerőtlenedett birodalmat erős nemzetállammá.

Akkor már hasonló folyamatok zajlottak az osztrák és az orosz birodalmakon belül is, bár mindez még nem volt olyan nyilvánvaló 1901-ben. Noha társadalmi alapok tekintetében mindketten hasonlítottak az ázsiai birodalmakhoz, mind az osztrák, mind pedig az orosz birodalom már a XVIII. század folyamán modernizálta jövedelemszerzési forrásait, valamint háborús technikáját. Ennek ellenére mindkét birodalom a modern ipari háborús hadviselés jelentette technológiai és politikai kihívásokkal küszködött. A kisebbiket, a Habsburgok közép-európai birodalmát elsősorban az etnikai sokszínűség gyengítette, hiszen legalább tizennyolc nemzetiség szóródott szét az öt különálló királyságban, két nagyhercegségben, egy hercegségben, hat grófságban és további hat különféle területi egységben. A népesség alig egynegyede tartozott a német ajkúak közé. Az intézményi decentralizáció következtében az Osztrák-Magyar Monarchiának nehéz volt előteremtenie a többi nagyhatalom által hadi kiadásokra szánt összeget. Stabil, ugyanakkor gyenge hatalom volt. A karintiai származású író, Robert Musil kiválóan jellemzi a birodalmi fejlődés visszásságait, ahogy azt a kortársak látták:

„Nem élt itt gazdasági és nagyhatalmi becsvágy; hiszen ott volt helyben Európa szíve, a régi nagy világtengelyek metszéspontja; „Gyarmatok?” „Tengerentúl?” Kipróbálatlan dolgok, idegen csengésű szavak [...] Irdatlan pénzösszegeket öltek a hadseregbe; mégis épp csak annyit, hogy megőrizzék második leggyengébb nagyhatalmi helyzetüket.” (A tulajdonságok nélküli ember. Tandori Dezső fordítása)

Időről időre természetesen előkerült a belső reform szükségességének kérdése. Az 1867 óta fennálló dualista rendszer a pluralisztikus Ausztria és a magyar dominanciájú Magyarország között véget nem érő anomáliákra teremtett lehetőséget, mint például a megfoghatatlan különbség a kaiserlich-königlich (császári-királyi) (k.k.) és a kaiserlich und königlich (k.u.k.) elnevezések között, amely Musilt a „Kákánia” becenév megalkotására ihlette országa számára.

„Írásban Osztrák-Magyar Monarchia volt az állam neve, emlegetni viszont mindig csak így emlegették: Ausztria; vagyis azon a néven, amelyről ünnepélyes uralkodói esküvel lemondott, megtartotta viszont minden érzelmi természetű dologban, bizonyítva, hogy az érzelmek legalább annyira fontosak, mint az államjog, s hogy az előírások nem merítik ki az élet tényleges gyakorlatát. Alkotmánya szerint liberális volt az ország, de klerikális szellemben kormányozták. Klerikális szellemű volt a kormányzat, de szabadelvű az élet. A törvény előtt minden polgár egyenlőnek számított, de nem mindenki számított polgárnak. Volt parlament is, ám oly rendkívüli mértékben élt szabadságaival, hogy többnyire zárva tartották; volt azonban szükségállapot-törvény, amelynek segítségével jól megvoltak parlament nélkül; mégis, valahányszor már az abszolutizmusnak tapsolt mindenki, a Korona elrendelte, hogy újra vissza kell térni az alkotmányos kormányzáshoz. [...] A nemzetiségi harcok [...] hevessége olyan hihetetlennek bizonyult, hogy többször megakadt s leállt miattuk az államgépezet, viszont a közbeeső időszakokban és a kényszerszünetek alatt a felek a legremekebbül kijöttek egymással, s mindenki úgy tett, mintha mi sem történt volna.” (A tulajdonságok nélküli ember. Tandori Dezső fordítása)

A csehek különösen nehezményezték alárendelt helyzetüket Csehországon belül, de majd csak 1907 után, a férfiak számára biztosított általános választójog megadását követően voltak képesek erősebb politikai hangot adni sérelmeiknek. A Habsburg föderalizmussal kapcsolatos tervek azonban soha nem kaptak igazán szárnyra. A németesítés alternatívája nem volt lehetséges Ausztria törékeny és igen színes nyelvi palettáján. A legtöbb, amit elérhetőnek tartottak, az a német parancsnoki nyelv megtartása volt a hadseregen belül, bár Jaroslav Hasek ennek az eredményeit is pompásan kifigurázta Svejk, a derék katona című művében. Ezzel szemben a magyarok magyarosítási törekvése az ország majdnem felét kitevő nemzetiségekkel szemben éppen hogy a nacionalista érzéseket tüzelte fel. Amennyiben a kor divatja a multikulturalizmus irányában mozdult el, akkor Bécset az egész világ irigyelhette volna: a pszichoanalízistől a szecesszióig a századforduló kulturális színpada az etnikai keveredésből származó előnyöket hirdette. Ha azonban a főáramlat inkább a homogén nemzetállamok irányában mozdult el, a dualista monarchia jövője meglehetősen kilátástalannak látszott. Amikor Karl Kraus szatirikus az Osztrák-Magyar Monarchiát a „világvége kísérleti terepé"-nek (Versuchsstation des Weltuntergangs) hívta, akkor nem gondolt másra, mint a több rétegű igazgatás - amelyet Kraus „aristodemoplutobürokratischm Mischmasch”-nak nevezett el - és a soknemzetiségű társadalom között felhalmozódó feszültségre. Erről írt Musil is, amikor az Osztrák-Magyar Monarchiát így jellemezte: „Az idős Ferenc József iránti tisztelet már nem volt elég, hogy egyben tartsa ezt a törékeny építményt. Bármikor bekövetkezhetett akár robbanás is.”

Ha Ausztria stabil volt, de gyenge, akkor Oroszország erős volt, de instabil. „A láthatatlan fonál, akár a pókháló, uralkodónk, ő cári felsége, III. Sándor cár szívéből indul ki, végighalad a miniszteri urakon, a kormányzó úr őfőkegyelmességén és valamennyi állami hivatalnokon, egészen énhozzám és a legutolsó közkatonáig - magyarázta Nyikiforics, a rendőr a fiatal Makszim Gorkijnak. - Ez a fonál mindent összeköt és befon, láthatatlan erején nyugszik örök időkre a cári birodalom.” Oroszország pont annyira volt központosított, mint amennyire az Osztrák-Magyar Monarchia nem, és úgy tűnt, ennélfogva képes tartani a katonai egyensúlyt a nyugat-európai hatalmakkal. Ráadásul Oroszország az oroszosítás politikája mellett döntött, és erőszakosan rákényszerítette az orosz nyelvet óriási birodalmának etnikai kisebbségeire. Mindez meglehetősen ambiciózus vállalkozásnak tűnt, ha figyelembe vesszük a kisebbségek számbeli fölényét, hiszen a birodalom teljes lakosságának 56 százaléka ide tartozott. Mégis a cárnak és minisztereinek Oroszország gazdasága jelentette a legnagyobb kihívást. A jobbágyság 1860-as években történt eltörlése ellenére az ország mezőgazdasági rendszere közösségi szerkezetű maradt - talán közelebb állt az indiaihoz, mint a poroszhoz. Az azonban, hogy a feltételezett zsugoriságuk miatt gyakran kulákoknak hívott, takarékos paraszt tulajdonosokból új osztályt teremtsenek, csak részben járt sikerrel. Ha egy szűk gazdasági szektort veszünk szemügyre, az iparosítás finanszírozása a mezőgazdasági termelés és export fellendítéséből sikeresnek tekinthető. 1870 és 1913 között az orosz gazdasági fejlődés évi növekedési aránya 2,4 százalék körül volt, tehát gyorsabb, mint a brit, a francia és az olasz, és csak alig maradt el a német mögött (2,8 százalék). 1898 és 1913 között a nyersvastermelés több mint kétszeresére, a nyerspamut-felhasználás 80 százalékkal, a vasúti hálózat pedig több mint 50 százalékkal nőtt. Az állami irányítású iparosítás, úgy tűnt, katonai téren is működőképes. Oroszország katonai kiadásai meghaladták a többi európai birodalom hadseregre és tengeri flottára költött összegeit. Nem csoda tehát, ha a német kancellár, Theobald von Bethmann-Hollweg aggódott, hogy „Oroszország növekvő igényei és hatalmas ereje a terjeszkedésre néhány éven belül egyszerűen elháríthatatlan lesz”. Ennek ellenére a gabonakivitel előtérbe helyezése, amelyet Oroszország gyorsan növekvő külső adósságának szolgálatába állítottak, és a hirtelen népességnövekedés miatt a négyötöd részben vidéken élő egyszerű orosz lakosság kevésbé érezhette a fejlődésből származó anyagi előnyöket.

A jobbágyság eltörlése reményt keltett a parasztokban a föld és a szabadság megszerzésére, azonban ebben is csalatkozniuk kellett. Bár az életszínvonal szinte biztosan emelkedett (amennyiben támaszkodni lehet a közvetett adókból származó állami bevételek adataira), ez még nem jelentett orvosságot az általános elkeseredettségre, mint azt bárki, aki a francia ancien régime történetét tanulmányozza, megerősítheti. A háborgó parasztság, a megmerevedett arisztokrácia, a radikalizálódó, ugyanakkor cselekvésképtelen értelmiség és a főváros, hatalmas és ingatag lakosságával - ezek voltak Alexis de Tocqueville szerint az 1780-as évek Franciaországának lobbanékony elemei. Az egyre növekvő várakozás egy orosz forradalmat sejtetett - egy forradalmat, amelyből Nyikiforics hiábavaló tanácsa szerint Gorkijnak ki kellett volna maradnia.

Nyugat-Európa tengerentúli birodalmai főbb jellemzőik tekintetében különböztek az előzőektől. A három évszázados kereskedelem, hódítás és gyarmatosítás eredményeként ezek a birodalmak a jelentős nemzetközi munkamegosztás haszonélvezőivé váltak. Ennek az „imperializmus”-nak a lelke - maga a kifejezés már az 1850-es évek végére negatív felhangot kapott-néhány nagyváros volt, amelyek általában politikai, kereskedelmi és ipari szerepkörrel egyaránt bírtak. (A Westminster Review 1858. októberi számából: „Csökkenteni a nemzet intellektuális erejét [...], megmutatni a világnak, hogyan adja meg magát a szellem ereje a szilárd elhatározás nyomásának - ezek azok a feladatok, amelyeket az imperializmus önmaga számára kijelölt.”) Ha ezeket a nyüzsgő metropolisokat önmagukban szemléljük, az emberiség anyagi fejlődésének fellegváraiként tekinthetünk rájuk, még akkor is, ha a külvárosok nyomornegyedei rávilágítottak, mennyire egyenlőtlenül kerültek elosztásra a fejlődés gyümölcsei. Londonból, Glasgow-ból, Amszterdamból és Hamburgból indultak ki a különböző vonalak: hajózási útvonalak, vasútvonalak, távíróvonalak, vagyis a nyugati birodalmak hatalmának mozgatóerői. Menetrend szerinti gőzhajók kapcsolták össze a nagy kereskedelmi központokat a földkerekség bármely sarkával. Keresztül-kasul járták az óceánokat, a nagy tavakat, és föl-le pöfögtek a hajózható folyókon. A kikötőkben, ahol az áru-és az utasforgalom zajlott, vasútállomások voltak, ahonnan a viktoriánus kor másik nagy hálózata indult ki: a vasúti sínek, amelyeken aprólékosan megszerkesztett menetrend szerinti ritmusban közlekedett a gőzmozdonyok kavalkádja. A rézből és gumiból, nem pedig vasból készült harmadik hálózat lehetővé tette a megrendelések gyors, távírón keresztül történő továbbítását. A megrendelések mindenfélék lehettek: a birodalmak hivatalnokainak szóló rendeletek vagy a tengerentúli kereskedők által kitöltendő megrendelések, sőt szent feladatokra is használható volt a távíró, hogy a több ezernyi misszionárius lelkiismeretesen terjeszthesse a nyugat-európai hitvallást, és eljuttassa a megváltó tudást a pogányokhoz. Ezek a hálózatok úgy körbefonták a világot, mint azelőtt soha, látszólag „kiküszöbölve a távolságot”, és valóban globális piacot teremtve az alapanyagok, az ipari termékek, a munkaerő és tőke számára. Megfordítva a dolgot, ezek a piacok népesítették be az amerikai Közép-Nyugatot, Szibéria sztyeppéit, ezekre a piacokra termelték a gumit Malájföldön, a teát Ceylonban, tenyésztették a juhot Queenslanden, a marhát a pampákon, ezen piacok miatt ásták ki a gyémántot a dél-afrikai Kimberley kürtőiben, és az aranyat a szintén dél-afrikai Rand gazdag hasadékaiban.

A globalizációt időnként úgy tárgyaljuk, mintha egyfajta - ügynökökön, cégeken és kormányzatokon kívül álló szervezeteken keresztül létrejövő - spontán folyamat lenne. A gazdaságtörténészek elragadtatással térképezik fel az árucikkek, az emberek és a tőke határokon átívelő áramlásának szédítő növekedését. A kereskedelem, az emberek vándorlása és a nemzetközi kölcsönügyletek a globális végeredmény tekintetében olyan szintre emelkedtek, amelyet legközelebb csak az 1990-es években lehetett megfigyelni. Egyetlen pénzügyi rendszert - az aranyalapot - használt szinte minden jelentősebb gazdaság, ezzel is ösztönözve a későbbi generációkat arra, hogy az 1914 előtti időszakot szó szerint „aranykor"-ként emlegessék. Gazdasági értelemben minden kétséget kizáróan aranykor volt. A világgazdaság 1870 és 1913 között gyorsabban fejlődött, mint azt megelőzően bármikor. Az azonban elképzelhetetlen, hogy a nemzetközi gazdasági integráció ilyen magas szinten létrejöhetett volna a létező birodalmak nélkül. Nem szabad elfelejteni, hogy ha az összes európai birodalom - az osztrák, a belga, a brit, a holland, a francia, a német, az olasz, a portugál, a spanyol és az orosz - tulajdonában lévő területet összeadjuk, akkor a föld felszínének több mint felét kapjuk, és lakosság szempontjából is hasonlóak az arányok. Ez tehát előtte és azóta sem látott politikai globalizáció volt. Amikor ezek a birodalmak összehangoltan tevékenykedtek, mint például Afrikában az 1870-es, vagy Kínában az 1890-es évektől kezdődően, nem ütköztek akadályokba.

Terület (négyzetmérföld)

Lakosság

Ausztria

115 882

28 571 934

Magyarország

125 395

20 886 487

Belgium

11 373

7 490 411

Afrika

909 654

15 000 000

Franciaország

207 054

39 601 509

Ázsia

310 176

16 594 000

Afrika

4 421 934

24 576 850

Amerika

35 222

397 000

Óceánia

8 744

85 800

Németország

208 780

64 925 993

Afrika

931 460

13 419 500

Ázsia

200

168 900

Csendes-óceáni térség

96 160

357 800

Olaszország

110 550

34 671 377

Afrika

591230

1 198 120

Hollandia

12 648

6 022 452

Ázsia

736 400

38 000 000

Portugália

35 490

5 957 985

Ázsia

8 972

895 789

Afrika

793 980

8 243 655

Spanyolország

194 783

19 588 688

Afrika

85 814

235 844

Oroszország (európai)

1 862 524

120 588 000

Ázsiai Oroszország

6 294 119

25 664 500

Egyesült Királyság

121 391

45 652 741

India

1 773 088

315 086 372

Európa

119

234 972

Ázsia

166 835

8 478 700

Ausztrália és a

csendes-óceáni térség

3 192 677

6 229 252

Afrika

2 233 478

35 980 913

Egyéb

4011 037

9 516 015

Egyesült Államok

2 973 890

91 972 266

Nem egybefüggő területek

597 333

1 429 885

Fülöp-szigetek

127 853

8 600 000

Törökország (ázsiai)

429 272

21 000 000

Európai Törökország

104 984

8 000 000

Japán

87 426

52 200 679

Ázsia

88 114

3 975 041

Kína

1 532 420

407 253 080

Ázsia

2 744 750

26 299 950

ÖSSZESEN A VILÁGON

57 268 900

1 791 000 000

Európai birodalmak

29 607 169

914 000 000

Európai birodalmak (%)

52%

51%

Megjegyzés; A lakossági adatok kerekített értékek, a gyarmati lakosságra vonatkozó adatok becsültek. 1 négyzetmérföld = 2,589988 négyzetkilométer

A nyugati birodalmak ultima ratiója természetesen nem volt más, mint az erő. Ha azonban csakis és elsősorban az erőszakra támaszkodtak volna, nem maradhattak volna fenn olyan sokáig, mint ameddig valójában fennmaradtak. Legerősebb alapként az a képességük szolgált, hogy sikerült nekik többszintű modellt létesíteni saját rendszerükből a gyarmati telepeken és a bennszülöttekkel való együttműködésen keresztül, és ezzel egyfajta „fraktális geometriájú birodalmat” hoztak létre. Ez azt jelentette, hogy egy tiszteletreméltó angol utazó bizonyossággal számíthatott délutáni teájára vagy egy jó erős ginre a helyi úriemberek klubjában, legyen akár Durbanben, Darwinban vagy Dardzsilingben, és azt is, hogy egy késő viktoriánus brit hivatalnok esetében elvárható volt a helyi nyelv és jog szükséges ismerete, akár St. Kittsben tartózkodott, akár Sierra Leonéban, akár Szingapúrban. Egy biztos, minden egyes területen kialakult a jellemző egyensúly az európaiak és a helyi elit között, és ez legfőképpen és elsősorban a helyi éghajlatnak és a kiaknázható forrásoknak az európai bevándorlókra gyakorolt vonzerején múlott. 1901-re egyfajta cirádás uniformizmus jött létre, amely a társadalmi hierarchia kifinomult rendszerén alapult, és amelyet a külföldiek osztálytársadalomnak hittek, a britek pedig az örökölt státus és a király által szentesített rang részben íratlan, ugyanakkor rendkívül mélyreható szabályrendszerének tartottak.

1901-ben minden birodalom a szükségek erénnyé történő kovácsolásán munkálkodott. Az 1876-os és 1903-as, a brit kormány által az uralkodó tiszteletére szervezett hatalmas parádéktól, a Delhi Durbaroktól kezdve a Ferenc József császár születésnapját ünneplő bécsi fesztiválokig színes ünnepségsorozatokat szerveztek az etnikai tarkaság egybe-mosására. Egyes brit birodalomkutatók, köztük Frederick Lugard szerint kedvezőbb helyzetet teremtett a helyi törzsfők és maharadzsák számára uralmat biztosító „közvetett hatalom”, mint a mindent egy kézben összpontosító „közvetlen hatalom”. Akárhogyan is, a nyugati birodalmak - keleti társaikhoz hasonlóan - szemmel látható módon a vég felé közelítettek, ahogy azt Rudyard Kipling a Visszavonulás című, egyik legszebb versében (1897) megjósolta. A XIX. század végére a távoli brit tartományok feletti hatalom megőrzésének költségei érezhetően növekedtek, főként a belőlük származó előnyökhöz képest, amelyekből a meglehetősen kis számú, ám igen gazdag befektető réteg továbbra is busás haszonra tett szert. Guy de Maupassant A szépfiú (1885) című regényében érzékletes képet fest a politikai elit, a pénzügyi piac és a birodalmi terjeszkedés között húzódó, nem éppen tetszetős összefüggésekről:

„Az asszony ismételgette:

- Ó, bámulatos, amit csináltak. Bámulatos [...] Igazán elsőrangú dolog volt. [...] A tengeri expedíció már aznap el volt határozva köztük, amikor Laroche átvette a külügyi tárcát; lassanként összevásárolták az egész marokkói kölcsönt, amely már hatvannégy vagy hatvanöt frankra esett le. Igen ügyesen vásárolták össze, rossz hírű, piszkos ügynökök útján, akik semmi gyanút nem ébresztettek. Becsapták még a Rothschildokat is, akik csodálkoztak, hogy az emberek folyvást marokkói papírokat vesznek. Azzal feleltek meg nekik, hogy megnevezték a közvetítőket, csupa szennyes múltú zugügynököt. Ez megnyugtatta a nagy bankokat. Most aztán meglesz az expedíció, és mihelyt ott vagyunk Marokkóban, a francia állam kezeskedik a kölcsönért. Érted az ügyet? [...]

A fiatalember kijelentette:

- Csakugyan bámulatos dolog. Ami azt a hitvány Laroche-t illeti, az majd a kezembe kerül még. Vigyázzon magára az a nyomorult [...] vigyázzon magára [...] kirázom abból a miniszteri bőréből!

Aztán újra gondolkozni kezdett, és azt mormogta:

- Mégiscsak kellene valami hasznot húzni ebből.

- Vásárolhatsz még marokkói kölcsönt - mondotta az asszony. - Csak hetvenkettőn áll.” (Benedek Marcell fordítása)

Egy biztos, a választójog kiszélesítése otthon és néhány telepes gyarmaton nem feltétlenül hozta magával a dekolonizációt - a Brit Birodalom ugyanis, ha valaha, akkor uralmának utolsó fél évszázadában érte el népszerűsége csúcsát. A demokratizálódási folyamat azonban megnehezítette a békeidőben történő nagyobb területnövelés okozta biztonsági problémák megindoklását, hiszen a nagyvárosi választókörzetek lakosait sokkal inkább a társadalombiztosítás kérdései foglalkoztatták. Mindössze háborús időkben lehetett arra számítani, hogy a többség egy zászló alá vonható, amint ezt a britek a búrok alávetésére irányuló, elkeseredett háborúban is megtapasztalhatták. És még ezt az érzést is felválthatta a gyors kijózanodás, amikor mindenki számára világossá vált a győzelem ára. Ezzel még a legodaadóbb imperialisták is pontosan tisztában voltak. A XIX. század utolsó évtizedében az Egyesült Királyságot elhagyó 726 000 ember közül 72 százalék nem a Brit Birodalom egyéb részeibe távozott, hanem az Egyesült Államokba. „Az elkövetkező évek nagy problémája - ismerte be a The Times kelletlenül -

a Birodalom konszolidálása, a különböző részek egymással és a régi országgal, a közös eredettel és otthonnal való organikus és életképes egységének létrehozása lesz, hogy az a nemes indíték, amely a gyarmatok fiait arra indította, hogy megsegítsék a Birodalmat súlyos szükségében [Dél-Afrikában], egy szétválaszthatatlan unió működő kötelékévé alakuljon.”

Azt az újság is bevallotta, hogy „ennek a problémának a megoldása azonban nem történhet meg egy csapásra.”

FAJKEVEREDÉS

A birodalmak világa egykoron egyfajta faji olvasztótégely volt. Akár a Karib-térségben, akár Amerikában vagy Indiában tartózkodtak, a brit üzletemberek és katonák nem éreztek bűntudatot, ha együtt éltek a bennszülött nőkkel, vagy sok esetben feleségül vették őket. A bennszülött ágyas tartása teljesen természetes volt a Hudson Bay Company alkalmazottai számára is. A társaság kelet-indiai vállalatánál egyenesen pártfogolták a dolgot, és 1778-ban öt rúpiát ajánlottak fel keresztelési ajándékként azoknak a katonáknak, akiknek (minden kétséget kizáróan) indiai feleségüktől gyermekük született. Sierra Leonéban - a felszabadított rabszolgák számára alapított brit gyarmaton - sem ellenezték a vegyes házasságot. Természetesen az Újvilágban rabszolgaként dolgozó afrikaiaknak és leszármazottaiknak más volt a helyzetük, de ott is volt példa a fajkeveredésre. Minden bizonnyal nem Thomas Jefferson volt az egyetlen olyan gazda, aki szexuális örömök szerzésére is kihasználta a hatalmát: a gyarmati kor végére ugyanis legalább 60 000 mulatt élt Észak-Amerikában.

Az ún. „démikus diffúzió” azokban a birodalmakban még inkább jellemző volt, ahol a letelepülők inkább egyedülálló férfiak voltak, és nem teljes családok. Brazíliában a korai portugál betelepülők, a bennszülöttek és az afrikai rabszolgák közötti szexuális kapcsolat meglehetősen szabadon létrejöhetett, bár ez főként ágyasok tartásában nyilvánult meg. Amerika spanyolok által meghódított részén is szinte teljesen hasonló volt a helyzet. 1605-ben, amikor a spanyol-perui származású történetíró, Garcilaso de la Vega pontos meghatározást szeretett volna adni a „kreol” szóra, olyan kifejezéseket kellett kiötlenie, mint „Quarteron” vagy „Quartratuo”, hogy megfelelő különbséget tudjon tenni a valódi kreolok (spanyol és indián szülők gyermekei) és a spanyol-kreol házasságból született leszármazottak között. Az Ázsiában letelepedő hollandoknak sem okozott gondot a bennszülött ágyasok tartása (bár ez a gyakorlat a dél-afrikai búrok között kevésbé számított elterjedtnek). A francia gyarmattelepeken Kanadától Szenegálig vagy Madagaszkárig szinte mindenütt megjelentek a métisek, azaz a „keresztezettek”. Az egyik francia gyarmati író, Médéric-Louis-Elie Moreau de Saint-Méry tizenhárom különböző bőrszínárnyalatot különböztetett meg a Haiti szigetéről szóló, 1797-ben megjelent beszámolójában.

1901-re mégis világszerte felerősödtek az ellenérzések a „fajkeveredés”-sel szemben. Már 1808-ban minden „eurázsiai”-t kitiltottak a Kelet-indiai Társaság hadseregéből, 1835-ben pedig formálisan betiltották a vegyes házasságot India brit részén. Az 1857-es lázadást követően a különböző fajok közötti szexuális kapcsolat keményebb elbírálás alá esett az általános elkülönülés következtében, amely jelenséget általában, bár nem teljesen megalapozottan, a fehér nők intenzívebb indiai jelenlétének és befolyásának tulajdonítanak. Amint az Kipling, Somerset Maugham és mások történeteiből is kiviláglik, a vegyes kapcsolatok továbbra is folytatódtak, de az ezekből származó utódokat leplezetlen lenézéssel kezelték. (A műfaj egyik remeke W. Somerset Maugham A medence című műve, amelyben egy boldogtalan aberdeeni üzletember mindhiába próbálja rászoktatni részben bennszülött szamoai mennyasszonyát a nyugati életmódra. India brit részén a látszólag európai hölgyeket is alaposan szemügyre vették, nincs-e rajtuk valamilyen árulkodó, a félvérségre utaló jel, például nem sötétebb-e egy árnyalattal a körmük.) 1888-ban megszüntették a brit hadsereget kiszolgáló hivatalos bordélyházakat, 1919-ben pedig egy közleményben a Brit Birodalom teljes területén megtiltották a tisztviselők számára a bennszülött szerető tartását. Addigra általánosan elfogadottá vált a hazájuktól távol élő fehérek körében, hogy a fajkeveredés gondolatához az elkorcsosulás fogalma is társul, a bűnözésre való hajlamot pedig a bennszülött és a fehér vér arányában határozták meg. A Birodalom területén egyre inkább elterjedt az a rögeszme (vagy még inkább fantazmagória), miszerint a fehér nőkre óriási veszélyt jelentenek a bennszülött férfiak. Ez a téma megtalálható két igen népszerű indiai brit szépirodalmi műben, E. M. Forster Út Indiába és Paul Scott A korona ékköve című regényében, ráadásul keserű kampány folyt azért is, hogy indiai bírók ne tárgyalhassanak fehér nőket is érintő ügyeket. 1901-re a Brit Birodalom nagy részén az elkülönülés vált meghatározóvá. Mindez azonban legnyilvánvalóbban Dél-Afrikában jelentkezett, ahol a holland telepesek már a kezdet kezdetén megtiltották a burgberek és a feketék házasságát. Ezeknek a telepeseknek a leszármazottai irányították aztán a jogalkotás menetét is. 1897-ben Transvaal búr köztársaságban megtiltották a fehér nők és a fekete férfiak házasságon kívüli szexuális kapcsolatát, majd ennek mintájára hoztak törvényt Fokföld (1902), Natal és Orange Szabadállam (1903), valamint a szomszédos Rhodesia jogalkotói is.

Sokszor az áltudományos, ám igen magasröptű okfejtések szolgáltak magyarázatul az ilyen rendszabályokra. Az olyan elméletek, mint például a szociáldarwinizmus, amely a fajok közötti túlélésért folytatott küzdelem hibás magyarázatán alapul, vagy a „faji tisztaság” gondolata, amely szerint a fajkeveredés fizikai vagy szellemi elkorcsosulást eredményez, a tiltások bevezetését követően születtek. Mindez különösen nyilvánvaló volt Nagy-Britannia északamerikai gyarmatain és az Egyesült Államokban. Már a britek északamerikai letelepedésének kezdetén léteztek törvények a fajkeveredés kiküszöbölésére és a mulattok jogainak megnyirbálására. Feltehetőleg a vegyes házasság Virginiában már az 1630-as évektől büntetendő cselekménynek számított, 1662-től pedig formálisan is megtiltották. Maryland kolóniáján már egy évvel korábban hasonló törvényt iktattak be, és öt másik északamerikai gyarmat is hamarosan így rendelkezett. Az Egyesült Államok alapítását követő egy évszázad során harmincnyolc államban tiltották be a fajok közötti vegyes házasságot. 1915-ben huszonnyolc államban még mindig léteztek ilyen rendelkezések, tízben pedig addig is elmentek, hogy a fajkeveredés megtiltása az alkotmányba is bekerült. 1912 decemberében kísérlet történt arra, hogy a szövetségi alkotmányt kiegészítsék annak megtiltásával, hogy „a négerek vagy a színes bőrűek és a kaukázusiak között [...] az Egyesült Államokon belül házasság jöhessen létre”. A különböző rendeletek és alkotmánycikkelyek nyelve az idők során természetesen változott, annak tükrében, hogy a fajok közötti nemi kapcsolat betiltása racionálisan egyre inkább kidolgozottá vált, és hogy a faji tisztaság ellen újabb fenyegető tényezők jelentek meg. A fehérség és a feketeség meghatározása egyre pontosabb lett: Virginiában például, aki egy vagy több „néger” nagyszülővel rendelkezett, „négernek számított, de egy „indián” dédszülővel még fehér volt a törvény szemében. A betelepülők összetételének függvényében számos állam kiterjesztette a tiltást a „mongolok”-ra, az „ázsiai indiánok”-ra, a kínaiakra, a japánokra, a koreaiakra, a filippínókra és a malájföldiekre is. A büntetések is igen eltérő skálán mozogtak. Egyes törvények a fajok közötti vegyes házasságot egyszerűen semmisnek nyilvánították, megfosztva ezzel a házaspárt a házasság jelentette jogi privilégiumoktól; máshol azonban akár tíz év börtönbüntetést is lehetett kapni. Mindezek ellenére, a mögöttes szándék mindenhol fölöttébb következetesnek és tartósnak tűnt.

A törvényi tiltás sem tudta azonban megakadályozni azt, hogy Észak-Amerikában egy alapvetően kevert fajú népesség jöjjön létre. Mégis, ez a társadalmi realitás tovább erősítette - hacsak nem általa jött létre -a fajkeveredés okozta félelmet, amelyből aztán kinőtt egy meglehetősen szenzációhajhász irodalom. Az 1850-ben Philadelphiában kiadott Emberi fajok című művében Robert Knox nyomatékosan visszautasította azt a gondolatot, mely szerint bármi jó is származhatna „a fajok összeolvadásá”-ból; a „mulatt a természet szörnyszülöttje” - állította. A fajkeveredés legbefolyásosabb ellenzői között tartották számon a svájci születésű, amerikai poligenistát, a Harvard Egyetem professzorát, Jean Louis Rodolphe Agassizt, akitől 1863 augusztusában Samuel Gridley Howe, a Lincoln Amerikai Felszabadítottak Információs Irodájának vezetője a következőt kérdezte: Vajon „az afrikai faj [...] állandó faj lesz-e ebben az országban, vagy a fehér faj beolvasztja, meggyengíti és végül eltörli a föld színéről”. Erre Agassiz azt felelte, hogy a kormánynak „minden lehető módon akadályt kell gördítenie a fajok keresztezése és a félvérek szaporodása elé.”

„A félvérek nemzése pont olyan vétek a természet ellen, mint amennyire egy civilizált társadalomban a vérfertőzés a jellem tisztasága ellen elkövetett bűnnek számít. [...] Távol álljon tőlem a nehézségeink természetes megoldásaként kínálkozó gondolat, az egybeolvadásé, amely leginkább ellentétes irányú az érzelmeimmel, és amelyet mindennemű természetes felfogás elferdülésének tartok. [...] Semmilyen erőfeszítést nem szabad sajnálni annak ellenőrzésére, hogy mi az, ami összeegyeztethetetlen jobbik természetünkkel és a magasabb civilizáció fejlődésével, valamint a tisztább erkölcsiséggel. [...] Képzeljük el egy pillanatra, milyen különbözőek lennének az elkövetkező korok a köztársasági intézmények kilátásai és általában a civilizációnk tekintetében, ha ahelyett, hogy közös eredetű nemzetek leszármazottaiból álló határozott nemzet lenne, az Egyesült Államok mostantól fogva kevert fajok elpuhult sarjadékaival népesülne be, csipetnyi fehér vérrel rendelkező félindiánokkal, félnégerekkel. [...] Elborzadok a következményektől. [...] Hogyan fogjuk letörölni magunkról az alacsonyabb rendű faj bélyegét, ha ez a vér egyszer már szabadon átáramlott gyermekeinkbe?”

A rabszolgaság eltörléséről folytatott szélesebb körű vita keretein belül némelyek hevesen érveltek a mulattok viszonylagos erejével, erkölcsiségével és termékenységével: miközben egyes hatóságok megerősítették „hibrid életerejüket”, mások, nevezetesen az orvos és „négerszakértő” Josiah Nott az elkorcsosulás nézete mellett kardoskodtak. 1864-ben a rabszolgaság eltörlését ellenző két újságíró hatalmas port vert fel, amikor gúnyos hangvételű röpiratot bocsátottak közre Fajkeveredés - A fajok keveredésének elmélete az amerikai fehér ember és a négerek viszonylatában címmel. Az iromány pikáns módon ecsetelte, hogy a fajkeveredés következtében a fajok egyre termékenyebbé válnak, és ez volt a polgárháborúban a déli haderők sikerének kulcsa is. A rabszolgafelszabadítás ellenzőinek többsége szerint - az eminens paleontológus és fejlődésbiológus E. D. Cope szavaival élve - „a hibrid nem olyan kiváló faj, mint a fehér, és bizonyos tekintetben gyakran a feketénél is alábbvaló, különösen az életerős fizikumot kísérő izmosság szempontjából.” Nott szerint a fajkeveredés végül kihaláshoz vezet, mivel a vegyes házasságokból születő gyermekek terméketlenek lennének, vagy terméketlen utódokat nemzenének. A „félkasztok” kialakulása szintén fenyegetést jelentene a társadalmi rendre nézve. A szociológus Edward Byron Reuter azzal érvelt, hogy a mulattok „elégedetlen és pszichikai szemszögből nézve bizonytalan csoportot alkotnak”, és ők tehetők felelőssé „az úgynevezett faji probléma heves mozzanataiért”. Az is szembeötlő, hogy Arthur Dinter későbbi hírhedt regényének, A vérrontó bűnnek, (lásd 7. fejezet) a történetét már korábban megtalálhatjuk egyes amerikai regényekben, például Robert Lee Durham A dél hívószava (1908) című művében, amelyben nem más, mint az elnök lánya szül sötét bőrű gyermeket.

Így, bár a polgárháború után eltörölték a rabszolgaságot, a déli államok nem sok időt vesztegettek, hamar nekiláttak a szegregációs rendszer kiépítésének, amelyben központi helyet kapott a vegyes házasság és a nemi kapcsolat tiltása. A formális tiltás hiánya azonban nem jelentette azt, hogy északon toleránsak voltak a különböző fajok közötti házasságok iránt. Franz Boas, a Columbia Egyetem antropológusprofesszora igen különcnek számított amiatt, hogy a faji feszültség enyhítése érdekében megoldásként javasolta a vegyes házasságok kötését - bár kizárólag „fehér férfiak és néger nők között”, hiszen igen kevesen osztották nézeteit. Voltaképpen, ahogy Gunnar Myrdal, svéd közgazdász megállapította az Egy amerikai dilemma (1944) című tanulmánykötetében, a fajok közötti formális korlátok eltűnésével mintha még inkább felerősödtek volna a faji feszültségek. A vegyes házasságban élő párokat kiközösítette a fehér társadalom, és mindaddig, amíg a Legfelsőbb Bíróság el nem törölte a vegyes házasságok tiltását megfogalmazó állami rendelkezéseket, elvétve akadtak csak ilyen házaspárok. Az amerikaiak faji keveredés okozta félelmét csak tovább fokozta a XIX. század második és a XX. század első felében érkező kelet-és dél-európai bevándorlók újabb és újabb hulláma, annak ellenére, hogy az újonnan betelepülők közül legalább az első generáció szigorú endogámiát gyakorolt. Mindezek ellenére nem az Egyesült Államokban alakult ki a fajok közötti házasság ellenzésének legszélsőségesebb formája, hanem Európában, azon belül is, meglepő módon, Németországban.

A „ZSIDÓKÉRDÉS”

Első ránézésre különösnek tűnhet, hogy a fajkeveredés kérdésköre antiszemitizmus formájában is megjelenik. Az összes etnikai csoport közül aligha akadtak olyanok, amelyek az endogámia iránti elkötelezettség tekintetében - legalábbis elvben - felülmúlták volna a zsidókat. A Tóra is teljesen nyíltan rendelkezik ebben a kérdésben (5Móz 7,2-3):

„És adja őket az Úr, a te Istened a te hatalmadba, és megvered őket: mindenestől veszítsd ki őket; ne köss velük szövetséget, és ne könyörülj rajtok. Sógorságot se szerezz ő velük, a leányodat se adjad az ő fióknak, és az ő leányukat se vegyed a te fiadnak.”

A törvény áthágása esetén az isteni büntetés gyors volt és szigorú. Azok a lányok, akik a hitükön kívül mertek házasodni, formálisan halottnak nyilváníttattak. Egyes zsidó közösségek, bár nem mind, igen szigorúan vették ezt a parancsot. Nagy-Britanniában például a XVII. század végére újjászerveződött kis zsidó közösségben igen kevés közösségen kívüli házasságra volt példa az 1830-as évekig, amikor Nathan Rothschild lányának hitehagyása és Henry Fitzroyjal kötött házassága a családban hatalmas viszályt, a közösségben pedig óriási csalódottságot keltett. 1901 előtt a zsidók és a keresztények közötti házasságok aránya tehát igen alacsony maradt Nagy-Britanniában, méghozzá a zsidó közösség viszonylag alacsony létszáma ellenére. Nem túlzás ezért azt állítani, hogy a vegyes házasságok iránti ellenségesség a zsidók között valószínűleg erőteljesebb volt, mint a nem zsidók között. Ennek ellenére a brit irodalomban felszínre került néhány, a zsidók szexuális étvágyát félelmetes színben feltüntető iromány. Ennek egy korai példája Farquhar Az iker riválisok című színdarabja 1702-ből, amelyben a Lombard Streeten kicsapongó életet élő gazdag zsidó, Mr. Moabite titokban becsempész a házába egy fiatal nőt, aki éppen az ő törvénytelen gyerekének készül életet adni, hogy aztán a gyereket Mr. Moabite zsidóként nevelhesse fel. Hogarth A szajha útja című metszetsorozata, amelyet Theophilus Cibber 1733-ban dramatizált, szintén a zsidók bujaságának témakörét feszegeti. További zsidó kéjnőket és parázna urakat találhatunk Fielding darabjában, a Lucy kisasszony a városban vagy Smollett Roderick Random kalandjai és Peregrine Pickle kalandjai című műveiben. Ahol a XVIII. század szatirikus hangot ütött meg, ott a korai XIX. század romantikára lelt. A gyönyörű lányával (aki talán meg is téríthető) „vándorló zsidó” ismerős szereplője volt a regényeknek, például Scott Ivanhoe, John Galt A vándorló zsidó, vagy éppen George Eliot aránylag jóindulatú Daniel Deronda című műveiben. A XIX. század végére ezzel szemben az angol irodalomban a zsidókat a „fehér rabszolgaság”-gal, azaz a prostitúcióval hozták kapcsolatba.

A németek tapasztalata a faji kérdések terén teljesen más volt. Mivel ők sokkal később léptek be a tengerentúli gyarmatépítésbe, a „tudományos” rasszizmussal is aránylag későn ismerkedtek meg. Gobineau Az emberi fajok egyenlőtlensége (1853-1855) című művét sem fordították le egészen 1898-ig. És mivel igen kevés német vándorolt ki a trópusi gyarmatokra, a szociáldarwinizmus és a „faji higiénia” importált elméleteit ők inkább a legközelebbi beazonosítható idegen fajra, a zsidóságra alkalmazták, semmint az afrikaiakra vagy az ázsiaiakra. Richard Wagner zeneszerző kiváló például szolgálhat arra, hogyan terjedt el a faji „mém” Németországban. Wagner Gobineau művét eredetiben, franciául olvasta még 1880-ban, és azonnal magáénak érezte a német nép romló faji tisztaságának gondolatát, amit ő különös módon egészen odáig datált vissza, amikor a német nőket az 1618-tól 1648-ig tartó harmincéves háború alatt megrontották a megszálló hadseregek katonái. Wagner álláspontja szerint a legártalmasabbnak mégis a német és a zsidó vér keveredése bizonyult. Már 1873-ban, vagyis még mielőtt olvasta volna Gobineau-t, Wagner elutasította azt az elméletet, mely szerint a „zsidókérdés” megoldását a vegyes házasságok jelentenék, mivel „akkor nem lennének többé németek, hiszen a szőke német vér nem elég erős ahhoz, hogy ellenálljon ennek a piócának - érvelt. - Láthatjuk, hogyan lettek a normannokból és a frankokból franciák, a zsidó vér pedig sokkal rombolóbb hatású, mint a római.” Mások is ehhez hasonlóan okoskodtak. A zsidó kérdés mint a fajok, szokások és kultúra kérdése (1881) című írásában a berlini filozófus és közgazdász Eugen Dühring, egy másik Gobineau-követő, sajnálkozását fejezte ki „a zsidó faj jellemvonásainak átvétele” miatt, és felhívást intézett - a német vér tisztaságának megőrzése érdekében - a vegyes házasságok betiltására. Theodor Fritsch Antiszemita katekizmusában (1893) figyelmeztette a németeket vérük „tisztaságának” megóvása céljából a zsidókkal való mindenféle kapcsolat elkerülésére. A Tízparancsolat általa kreált változata többek között ezt tartalmazta: „Tekintsétek bűnnek népetek nemes anyagának zsidó anyaggal való beszennyezését. Tudjátok, hogy a zsidó vér elpusztíthatatlan, és a testet, lelket zsidó módon formálja át a következő generáció számára.” „Óvakodjatok a bennetek rejlő zsidótól” - figyelmeztetett másvalaki, mivel egyetlen német sem lehetett biztos abban, hogy minden őse ellenállt a zsidó fertőzésnek. A német fajelmélet egyik meghatározó írását, A XIX. század alapjai (1899) című művet azonban egy angol szerző írta, Houston Stewart Chamberlain, aki húszas éveiben Németországba emigrált, és feleségül vette Wagner egyik lányát. Chamberlain szerint is Németországnak két választási lehetősége adódott: faji homogenitás vagy „káosz”. Az Össznémet Liga vezetője, Heinrich Class szintén azok közé tartozott, akik szerint a „félvérek” kártékony szerepet játszanak a német társadalomban.

A német antiszemita irodalom egy része egyenesen szenzációhajhásznak bizonyult. Ahogy Angliában, úgy Németországban is szenvedélyes történetek születtek a zsidók vezető szerepéről a prostitúció megszervezésében. A Bordélyzsidók című röpiratban egyenesen azt írták, hogy a zsidók „szüzeink megrontását, a lányokkal való kereskedést, az asszonyok elcsábítását nem tartották bűnnek, hanem Jehovájuknak való áldozatnak; ugyanez vonatkozik a degeneratív betegségek és pestisek terjesztésére, amelyet ők ezért elősegítenek.” Hiába próbáltak a német-zsidó feministák, köztük Bertha Pappenheim rámutatni, hogy a „fehér rabszolga-kereskedelem” számos áldozata maga is kelet-európai zsidó lány volt. A nem zsidó nőket megrontó, kéjenc zsidó férfi sztereotípiája is nagyjából ez idő tájt jelent meg a német karikatúrákon. Azok a művek is szenzációnak számítottak, bár meglehetősen más módon, amelyek az állítólagos kékvérű családok ősei között zsidó felmenők létezését mutatták ki. Az Almanach de Gotha arisztokrata kézikönyv paródiájaként ismert Semi-Gotha című kötet szerzői nem kevesebbet állítottak, mint azt, hogy több mint ezer régi és új nemesi keresztény család házasságai révén addigra részben vagy teljesen zsidóvá vált. Ezekben a szenzációhajhász művekben azonban egy súlyosabb üzenet is el volt rejtve az úgynevezett „zsidókérdés” radikális megoldására vonatkozóan. Az orientalista Paul de Lagarde a Zsidók és indogermánok (1887) című művében a zsidókat „a hanyatlás hordozói"-ként jellemezte, illetve a „borsóféreg”-hez és a „bacilus”-hoz hasonlította őket, amelyek ellen a legjobb orvosság a „megsemmisítés, műtéti beavatkozás és gyógykezelés”. A Reichstag egyik 1895-ös vitája során Hermann Ahlwardt antiszemita képviselő „kolerabacilus”-nak nevezte a zsidókat, és felszólította a hatóságokat a „kiirtásuk”-ra, mint ahogy a britek is kiirtották a thungistákat Indiában. Az antiszemita Német Szocialista Reformpárt már 1899-ben a „zsidókérdés végső megoldásá”-t szorgalmazta, amely nem volt más, mint a „teljes elkülönítés és (amennyiben az önvédelem szükségessé teszi) végül a zsidó nép kiirtása”. A fajvédő Alfred Ploetz Német Ligája szintén „a népesség kevésbé értékes elemeinek megsemmisítésé”-re szólított fel.

Az ilyen és hasonló megnyilatkozásokból nagyon is könnyű egy többé-kevésbé egyenes, Hitler haláltáboraihoz vezető vonalat húzni. Ennek ellenére hangsúlyozni kell, hogy erőteljes, az iméntiekkel ellentétes tendenciák is működtek a századfordulón. Ahogy azt már sokszor felvetettem, ha 1901-ben valaki megpróbált volna jóslásokba bocsátkozni egy jövőbeni holokausztot illetően, nagy valószínűséggel nem Németországot választotta volna mint felelőst. A zsidók akkoriban a német népesség alig 1 százalékát adták, és ez az arány két évtizeden át tovább romlott. Abszolút és relatív értelemben Oroszország nyugati tartományaiban (lásd 2. fejezet) és az Osztrák-Magyar Monarchia keleti területein - nevezetesen Galíciában, Bukovinában és Magyarországon - sokkal nagyobb zsidó közösségek éltek, nem is szólva Romániáról, és természetesen az Egyesült Államokról, ahol addigra már a világ legnagyobb zsidó populációja telepedett le. 1900 körül a világ tízezernél több zsidó lakost magában foglaló ötvennyolc nagyvárosából mindössze három - Berlin, Posen és Breslau - volt Németországban, és csak Posenben haladta meg a zsidó lakosok aránya az 5 százalékot. Ráadásul Németországban az asszimilációs folyamat is előrehaladottabb volt, mint Oroszországban vagy az Osztrák-Magyar Monarchiában. A zsidók és a nem zsidók közötti házasság jogi akadályait 1875-ben megszüntették, és ezzel a Német Birodalom csatlakozott Belgium, Nagy-Britannia, Dánia, Franciaország, Hollandia, Svájc és az Egyesült Államok gyakorlatához. (Magyarország csak 1895-ben követte a példát, Ausztriában pedig vagy az egyik, vagy a másik félnek vallást kellett változtatnia, vagy „felekezet nélküli”-ként kellett bejegyeztetnie magát. Az Orosz Birodalomban továbbra is illegális cselekménynek számított a zsidó és nem zsidó közötti házasságkötés.) Az intézkedés eredménye szembeszökő: míg 1876-ban a porosz-országi házasulandó zsidók 5 százaléka nem zsidó házastársat választott magának, 1900-ra ez az arány 8,5 százalékra nőtt. A Birodalom egészében az 1901-es 7,8 százalék 1914-re 20,4 százalékra nőtt. Az ilyen statisztikai adatokat óvatosan kell kezelni, mivel a vegyes házasságok valószínűsége nem választható el a két érintett népesség relatív arányától, hiszen az ilyen házasságkötések valószínűbbek az aránylag kicsi zsidó közösségek esetében. Ezzel szemben azonban a kortárs kutatók megdöbbenten tapasztalták, hogy Németországban a vegyes házasságok aránya a legnagyobb zsidó közösséggel rendelkező helyeken volt a legmagasabb, nevezetesen az olyan nagyvárosokban, mint Berlin, Hamburg és München. Az 1900-as évek elejére öt házasulandó hamburgi zsidóból egy nem zsidót választott házastársául. Berlin sem maradt le sokkal (18 százalék), majd München (15 százalék) és Frankfurt (11 százalék) következtek. Breslauban is észrevehetően megnőtt a vegyes házasságok aránya. Az Osztrák-Magyar Monarchiában ezek a számok sokkal alacsonyabbak voltak - még Bécsben, Prágában vagy Budapesten is -, Galíciában és Bukovinában pedig egyáltalán nem jöttek létre vegyes házasságok. Az Egyesült Államokban akkoriban szintén kevésbé volt jellemző a vegyes házasság, mint Németországban, ami azt tükrözi, hogy Amerikába a kevésbé asszimilatív kelet-európai zsidóság érkezett jelentős arányban. Az amerikai zsidóság egészen az 1950-es évekig nem házasodott kívülállókkal úgy, mint a német zsidóság tette az 1900-as évek legelejétől.

Svájc és az Egyesült Királyság is hátul kullogott ilyen téren, és mindössze a dán és az olasz zsidó közösségek tudtak a némettel összehasonlítható vegyes házassági arányt felmutatni. A Posenben született szociológus, Arthur Ruppin szerint ez a folyamat „súlyos fenyegetést jelentett a folyamatos fennmaradás szempontjából” a berlini és a hamburgi zsidó közösségek számára. Azt azonban ő is megjegyezte, hogy a vegyes házasságok terjedése meghazudtolta az antiszemiták állítását, mely szerint „a zsidó vér elpusztítja a tiszta »árja« fajt, és hogy a fizikai ellenszenv olyan erős, hogy a két faj közötti házasság természetellenes [...] A házasságot létrehozó felek bizonyára a legjobb bírák arra, hogy vajon tényleg létezik-e bármilyen fizikai ellenszenv!”

Amikor az antiszemiták jogi diszkriminációt kívántak bevezetni a zsidóság ellen, pontosan meg kellett határozniuk, mit értenek azon, hogy zsidó, mivel a vegyes házasságokból született utódok száma igen magas volt - még akkor is, ha néhány antiszemita félelmeivel ellentétben, a vegyes házasságokból született gyermekek átlagos száma jóval kisebbnek bizonyult, mint a „tisztán” zsidó vagy keresztény házasságokból született utódoké. 1905-re egyedül Poroszországban több mint 5000 vegyes pár volt, 1930-ra pedig ez a szám 30 000 és 40 000 közöttire növekedett. Az ilyen vegyes házasságokból született gyermekek becsült száma az évszázad első három évtizedében 60 000 és 125 000 közé tehető. Valójában az ilyen párok gyermekeit csak ritkán nevelték fel zsidóként, bár ez faji nézőpontból irrelevánsnak tűnik. Heinrich Class, az össznémet mozgalom egyik vezéregyénisége által 1912-ben megfogalmazott kritériumok alapján az számított zsidónak, aki a Birodalom alapításának évében, azaz 1871-ben a zsidó vallási közösség tagjai közé tartozott, valamint ezek összes leszármazottai. „Így tehát például egy 1875-ben protestáns hitre tért zsidó unokája, akinek az anyja nem zsidóval, például egy tiszttel kötött házasságot, zsidónak számít.” Maga az a tény, hogy Class szükségét érezte egy ilyen mondat papírra vetésének, önmagában is jelentős.

Az sem állítható, hogy a német politikai kultúra különösen fogékony lett volna az antiszemitizmusra, bár az antiszemita pártok az 1880-as és 1890-es években rövid felfutást élvezhettek. A világon ugyanis sehol nem találtak olyan széles körű elfogadottságra Karl Marx - maga is hitehagyott zsidó, aki keresztény nőt vett feleségül - egalitárius és világi tanításai, mint Németországban. 1912-re Németország igen hatékonyan működő parlamentjének, a Reichstagnak a legnagyobb pártja a Német Szociáldemokrata Párt volt. A német szocialisták közül néhányan azonban bevallottan nem voltak teljesen immúnisak az antiszemitizmus iránt, amelyet az 1848-as, a kapitalisták és a zsidók kategóriáját összemosó generációtól örököltek. Ennek ellenére a Német Szociáldemokrata Párt következetesen ellenezte a faji megkülönböztetés minden formáját. Miközben egyik amerikai állam a másik után vezette be a különböző fajok vegyes házassága elleni jogi, sőt alkotmányos korlátokat, a Reichstag visszautasította az ilyen irányú tiltás bevezetését a német gyarmatokon. Tulajdonképpen a Kaiserreich alatt a zsidóságnak semmilyen jogi diszkriminációt nem kellett elszenvednie. Sőt, az egyetemi tanulmányok és így az értelmiségi pályák lehetősége éppen annyira nyitva állt előttük, mint Európában bárhol, ha nem még inkább. A zsidók sokkal inkább a diszkrimináció, sőt az erőszak áldozataivá váltak a cári Oroszországban, ahogyan azt majd látni fogjuk. Pontosan ezért hagyta el annyi zsidó a századfordulón az Orosz Birodalmat, hogy Németországban vagy az Osztrák-Magyar Monarchia területén, esetleg még nyugatabbra telepedjen le. Valójában lehetetlen megérteni azt, ami a zsidósággal a XX. század folyamán történt, anélkül, hogy meg ne vizsgálnánk ezt a nyugati exodust, amely gyakran együtt járt a hagyományos zsidó szokások, ezen belül is az endogámia gyengülésével.

Egyes zsidók - többek között Arthur Ruppin vagy Felix Theilhaber -szerint a vegyes házasságok számának növekedése csupán az egyik jele volt „a zsidó vallás hanyatlásá”-nak, amely a hit megtagadásában, az ön-gyilkosságokban, az alacsony termékenységben és a fizikai vagy mentális elkorcsosulásban is megnyilvánult. Ruppin egyre inkább hitt abban, hogy az asszimiláció megpecsételi a judaizmus sorsát, és ez vezette őt a cionizmus irányába. Mások szemében azonban éppen a fajok közötti házasság jelentette a legjobb megoldást a „zsidókérdés” rendezésére. A pozsonyi születésű zsidó, Leopold Kompert 1874-ben írt, Romok között című történetében egy zsidó fiú és egy keresztény lány szerelmét az asszimiláció jelképének és a babonák, az előítéletek ellenszerének állította be. Ahogy az osztrák szociáldemokrata Otto Bauer megfogalmazta: „A zsidók utolsó problémáját a fiatal férfiak hajlandósága és a fiatal nők szerelmi választása” fogja megoldani. A vegyes házasságok német szószólói között tartották még számon a cionista Adolf Brüllt, aki szerint a harcias „árja” gének megerősítenék a kelet-európai zsidóság karakterét A keresztény hitre tért Otto Weininger szavaival élve „a párosodási ösztön távolítja el leghatékonyabban az egyének közötti határokat, és a zsidóság, par excellence, lerombolja az ilyen határokat.” Még egyes antiszemiták is megadták magukat ennek az ösztönnek. Az „antiszemitizmus” szó születését Wilhelm Marrnak tulajdonítják: a XIX. század végének egyik német publicistája A zsidóság győzelme a germánság fölött (1879) című mű szerzője. Friedrich Nietzsche szavait visszhangozva Marr attól való félelmének adott hangot, hogy „A jövő és maga az élet a zsidóságé, a németségé a múlt és a halál.” Ennek ellenére önéletrajzi, A filoszemitizmuson belül című őszinte írásában bevallotta, hogy iskolás korában, majd később fiatal éveiben, Lengyelországban neki is voltak zsidó barátnői. Arról is beszámolt, hogy egy óceánjáró gőzösön két fiatal zsidó nővel flörtölt. Marr háromszor házasodott: ebből egyszer egy hitehagyott zsidó lányát vette el, másodszorra egy „félzsidót”, harmadszorra pedig egy „teljes zsidó”-t. Ahogy Rudolph Loewenstein megjegyezte: „az antiszemitizmus mögött rejlő egyik legerőteljesebb, be nem vallott mozgatórugó a szexualitás.” Joggal mondhatjuk tehát, hogy a németek és a zsidók egyszerre szerették és gyűlölték egymást. Azok, akik a vegyes házasságok, a termékenység és a hit feladása terén zajló trendeket vetítették előre, nem véletlenül gondolták úgy, hogy a „zsidókérdés”, legalábbis Németországban, megoldódni látszik, egyfajta önkéntes beolvadás révén.

AZ ANTISZEMITIZMUS GAZDASÁGTANA

Az antiszemitizmus 1901-ben, szinte fölösleges is mondani, több volt a fajkeveredéstől való félelemnél. A gazdasági sérelmek pont ilyen fontosak voltak. Az askenázi zsidók XVIII. század végi és XIX. század eleji emancipációja során keletkezett különleges társadalmi és földrajzi mobilitása megteremtette a zsidóellenes politika alapvető alkotórészeit. Azokat, akik úgy érezték, hogy a Rothschildok és a hozzájuk hasonlók jogtalan haszonra tettek szert tőzsdei manipulációik révén, nem különösebben érdekelte a faji tisztaság kérdésköre. A francia Alphonse Toussenelhez, A zsidók, a kor uralkodói (1847) című mű szerzőjéhez hasonlóan a radikálisok vagy baloldaliak felháborodtak azon, hogy a zsidó bankárok játszották a főszerepet abban, amit Toussenel „pénzügyi feudalizmus”-nak nevezett. Maga Marx is írt egy áttekintő jellegű cikket A zsidókérdésről címmel, amelyben a kapitalistát, vallásától függetlenül, „igazi zsidó”-nak nevezte. Hasonló ellenségesség, a zsidók „parazita”-ként való feltüntetése nyilvánul meg a francia szocialista Pierre-Joseph Proudhon és az orosz anarchista Mihail Bakunyin esetében is. A gátlástalan zsidó pénzember alakja a XIX. század szinte minden európai országának irodalmában megjelenik: nemcsak Gustav Freytag Tartozik és követel, hanem Balzac A Nucingen-báz, Zola A pénz és Trollope Ahogyan most élünk című műveiben is. Zola Gundermann nevű hőse például a megtestesült „bankárkirály, a börze és a világ ura [...], az az ember, aki minden titkot ismert, aki kényére-kedvére előidézte a piac emelkedését és esését, mint ahogy az isten előidézi a vihart [...], az arany királya”. Edouard Drumont Zsidó Franciaország (1886) című művének témáját a Union Générale bank négy évvel azelőtti összeomlása ihlette, amelyért Drumont és mások a Rothschildokat hibáztatták. Auguste Chirac és mások szerint a Harmadik Köztársaság teljes mértékben a „zsidó pénzügyi körök” fogságában vergődött.

Németországban is a XIX. század végének politikailag legsikeresebb antiszemitái - például az önjelölt „parasztkirály”, Otto Böckel - a zsidók gazdasági szerepét támadták erőteljesen. Böckel Zsidók: korunk királyai (1886) címmel megjelent vitairatában, amely 1,5 millió példányban kelt el 1909-ig, az Antiszemita Néppártjának magvát alkotó hesseni parasztok ízlésének megfelelő, korábbi francia érveket sorakoztatott fel. Böckel 1887 és 1903 között a Reichstag képviselői közé tartozott. A mozgalom csúcspontján, 1893-ban ő volt a Reichstag tizenhét antiszemita küldöttjének egyike. Addigra már nem csak mint pénzembereket támadták a zsidókat, bár érdemes megemlíteni, hogy Németország leggazdagabb családjainak 31 százaléka volt zsidó, a porosz milliomosok közül pedig 22 százalék. A német zsidóság szintén kimagaslóan jobb arányban volt jelen az értelmiség soraiban, mint a vállalkozók vagy a vállalatvezetők között. Minden száz német közül kevesebb mint egy volt zsidó, a XX. század második negyedére azonban minden kilenc német orvos és minden hat jogász közül egy a zsidóság soraiból került ki. Az újságszerkesztők, újságírók, színházigazgatók és akadémikusok között is átlagon felüli reprezentáltságuk volt. Mindössze egyetlen olyan német elit foglalkozás volt, ahol alulreprezentáltnak számítottak, mégpedig a hadsereg tiszti karában. Az antiszemitizmus akkoriban sokszor mindössze a sikertelenek irigységéből fakadt. Volt azonban egy ezzel ellentétes hatás is a zsidóság németországi megítélésével kapcsolatban: mégpedig az, hogy a XIX. század végén és a XX. század elején egyre nagyobb számban vándoroltak be Kelet-Európából Németországba. 1914-ben a németországi zsidóság egynegyede külföldiként vagy keletiként (ide tartoztak azok is, akik Felső-Szilézia és Posen határmenti vidékéről származtak) határozták meg önmagukat. Az aránylag szegény, ortodox vallású, jiddis nyelvű Ostjudennek hívott csoport a német zsidóság körében is olyan reakciókat váltott ki, mint a német keresztények között: visszatetszésbe hajló nyugtalanságot ébresztett.

A zsidó értelmiség sikere még szembetűnőbb volt az Osztrák-Magyar Monarchiában, ahol a városi népesség jelentősebb részét tették ki. A bécsi értelmiség erőteljesen kiemelkedő rétegét alkották, és a prágai üzleti körök vezető szerepét is ők töltötték be. Az Ostjuden bevándorlók száma Bécsben szintén jóval nagyobb volt, mint Berlinben. Talán nem meglepő tehát, hogy gazdasági sérelmekre alapozva az össznémet Georg Ritter von Schönererhez és a keresztényszocialista Karl Luegerhez hasonló antiszemiták politikai sikerre tettek szert a háború előtti Osztrák-Magyar Monarchiában. Talán az 1897 és 1910 között Bécs polgármestereként tevékenykedő Lueger volt az, aki a legtökéletesebben megragadta az antiszemitizmus gyakorlatának kihívásait a gyors társadalmi asszimiláció függvényében, amikor kijelentette: „Én döntöm el, ki a zsidó”. Amikor Neville Laski, a Brit Zsidók Képviseleti Testületének elnöke, húsz évvel később Bécsbe látogatott, a kereskedelmi miniszter kedélyesen elmagyarázta, hogy Lueger antiszemitizmusa „tudományos volt, mert [amikor] Lueger azt mondta »Az a zsidó, akiről én azt mondom« [...] mindennemű antiszemitizmust elkerült a hasznos zsidókkal kapcsolatban”.

Látható tehát, hogy a gazdasági antiszemitizmus egészen másfajta reakciókat váltott ki, mint a faji antiszemitizmus. A Kauft nicht von Juden'. - azaz a „Ne vásárolj zsidótól!” - jelszó már 1876-ban megjelent a Germania című katolikus újságban. Három évvel később az egyházi személyből antiszemita demagóggá avanzsált Adolf Stoecker felhívta a figyelmet arra, hogy a zsidókat ki kell tiltani a tanári és a bírói pályáról. Az ilyen indítványok különösen tetszettek a kisstílű keresztény üzletembereknek, értelmiségieknek és hivatalnokoknak, akik képtelennek érezték magukat zsidó kortársaik teljesítményére. A Német Nemzeti Klerikálisok Szövetsége Németországban az elsők között zárta ki nyíltan a zsidókat tagjai sorából azzal, hogy bevették az úgynevezett „árja cikkely”-t a szabályok és rendelkezések közé. Számos diákszövetség is hasonlóan rendelkezett, köztük a hagyományosan liberális Burschen-schaften. Amikor Bernhard Förster és Max Liebermann von Sonnenberg petíciót adott közre, amelyben a zsidók egyes köztisztviselői állásokból való kitiltására szólítottak fel, a 225 000 összegyűlt aláírásból 4000 egyetemistáktól származott. Jellemző, hogy egy akadémikus -a történész Heinrich von Treitschke - fejéből pattant ki 1879-ben a jelmondat: „A zsidók a mi szerencsétlenségünk!”

Az Össznémet Liga tagjai között az akadémikusok is erőteljesen képviseltették magukat. A szövetség vezetője 1908 után Heinrich Class volt, a Vilmos császár nevével fémjelzett korszak legszélsőségesebb antiszemita személyisége. Az álnéven közzétett Ha én volnék a császár (1912) című könyvében Class meglehetősen baljós listát javasolt a zsidóság gazdasági lehetőségeinek korlátozása érdekében:

1. Németország határait le kell zárni a további zsidó emigránsok előtt.

2. A német állampolgársággal nem rendelkező németországi zsidókat „azonnal és könyörtelenül” (schmellstens und rücksichtslos) el kell űzni.

3. A német állampolgársággal rendelkező zsidóknak, köztük a keresztény hitre térteknek és a vegyes házasságból származóknak, a külföldieknek járó jogi státust kell biztosítani.

4. A zsidókat ki kell tiltani minden közhivatalból.

5. Zsidók ne szolgálhassanak a hadseregben vagy a tengerészeméi.

6. A zsidókat meg kell fosztani szavazati joguktól.

7. A zsidókat el kell tiltani a tanári és a jogi pályától, valamint a színházak igazgatásától.

8. Zsidó újságírókat kizárólag a nyíltan „zsidó"-ként azonosított újságoknál alkalmazhassanak.

9. Zsidók ne irányíthassanak bankokat.

10. Zsidók ne rendelkezhessenek mezőgazdasági földdel vagy mezőgazdasági földre kirótt jelzáloggal.

11. A zsidóknak a németekre kirótt adó kétszeresét kelljen fizetni „annak kompenzálására, hogy etnikai idegenként (Volksfremde) védelmet élveznek”.

Jellemző, hogy Class ezeket a „hideg kegyetlenségű” intézkedéseket nem a gazdasági válság ellenszerének, hanem a gazdasági növekedés elősegítőjének tartotta. A zsidóság németországi felemelkedését a Német Vámunió 1834-es bevezetése tette lehetővé, mivel a zsidók - „egy pénz-és árukereskedésre született nép” - jobban ki tudták használni a megnövekedett szabad piac jelentette előnyöket, mint a németek: „Mindezen tényezők és számos egyéb gazdasági tényező eredményeként az üzleti lehetőségek minden addiginál nagyobbra növekedtek. A németek többségében lassan alkalmazkodtak az új körülményekhez [...] valójában azt is mondhatjuk, hogy a mai napig egész osztályok képtelenek voltak megbarátkozni velük - itt különösen a kisvárosi Mittelstandra és a mezőgazdaság egészére gondolhatunk. A zsidók teljesen mások voltak [...] [mivel] ösztönük és lelki irányultságuk az üzlet felé irányítja őket. Elérkezett a gyöngyélet hajnala; most aztán kihasználhatták a képességeiket.”

Class leírásában - ha mást nem is, azt mindenképpen - tökéletesen érzékelteti, hogy a faji előítéletek alakulását a gazdasági fellendülés éppen úgy előidézheti, mint a válság.

A NÉMET DIASZPÓRA

1901-ben a zsidó diaszpóra még mindig az alapvető átalakulásnak ígérkező korszak korai szakaszában volt. A világban élő 10,6 millió zsidó 70 százaléka Közép-és Kelet-Európában élő askenázi zsidó volt, és ebből több mint hárommillió orosz területen élt. Mint azt majd látni fogjuk, ezekben az emberekben erős vágy élt, hogy nyugatra költözhessenek, és százezrével indultak el, hogy New Yorkban, a londoni East Enden, Berlinben, Budapesten és Bécsben vibrálóan új közösségeket hozzanak létre. Ez azonban nem jelentette a már meglévő kelet-európai zsidó közösségek hanyatlását. Ha másként nem is, de demográfiai szempontból ugyanis mindenképpen tovább gyarapodtak. Pontosabban azt is mondhatnánk, hogy a zsidóság, sok máshoz hasonlóan, a XX. század elején globalizálódott. Ugyanakkor egy másik diaszpóra esetében is hasonló változások zajlottak. Milliók, összesen talán mintegy ötmillió német kelt át az Atlanti-óceánon a XIX. század folyamán, hogy hatalmas, németségükre büszke közösségeket hozzanak létre az amerikai Közép-Nyugaton. Mindeközben egy korábbi német diaszpóra próbált megküzdeni a viszonylagos hanyatlás élményével.

1901-ben több mint tizenhárommillió német élt a Birodalom kelen határain kívül. Nagyjából kilencmillió élt Ausztriában, még mintegy négymillióan keleten, főként Magyarországon, Romániában és Oroszországban. Jelentős német közösségek éltek még a Balti-tenger partján, Lengyelországban, Galíciában és Bukovinában, csakúgy, mint Cseh-és Morvaországban. Ezenkívül éltek még németek Szlovákiában, Erdélyben és Szlovéniában. A német kolóniák azonban nem csak a Habsburg-területekre korlátozódtak. Észak-Olaszországban is éltek tiroli németek. Orosz területen pedig Volhíniában, Besszarábiában és Dobrudzsában, a Prut és a Dnyeszter folyók torkolatvidékén, valamint a Volga déli folyása mentén telepedtek le. Bár nem könnyű ezeknek a szinte már elenyészett közösségeknek a valós történetét bemutatni a náci propaganda 1930-as és 1940-es években jellemző túlzó követeléseivel szemben, nem kérdés azonban, hogy számos német közösség több száz évre vezethette vissza a gyökereit. Először a X. század legvégén I. István király hívására érkeztek német telepesek Magyarország nyugati felére. A XII. században megismétlődött a folyamat, amikor a Siebenbürger „szászok”-at arra ösztönözték, hogy telepedjenek le Erdélyben, ahol olyan városokat alapítottak, mint Klausenburg (Kolozsvár), Hermannstadt (Nagyszeben) és Bistritz (Beszterce). (Valójában Frankföldről származtak, nem pedig Szászországból.) Akkortájt keletkeztek a szlovákiai német települések is, nevezetesen Pressburg (Pozsony - Bratislava), Kaschau (Kassa - Kosice) és Zips (Igló - Spisská), csakúgy mint a szlovéniaiak, nevezetesen Laibach (most Ljubljana). Ezek a települések gyakran stratégiai jelentőséggel bírtak: az volt velük a cél, hogy erődként védjék a keresztény világ keleti határsávját. Legnyilvánvalóbb mindez a Balti-tenger partvidékén volt. 1405-ben a Német Lovagrend birodalma az Elba folyótól egészen a Narva-öbölig húzódott. Thom (Torun), Marienburg (Malbork), Mümmelburg (Memel) és Königsberg (most Kalinyingrád) mind a Lovagrend által alapított városok voltak. A németek azonban nemcsak katonai, hanem civil gyökereket is eresztettek Kelet-Európában. Számos várost Lengyelországban - mint például Lublint és Lemberget (Lwów/Lvov) -, a XIII. és XIV. században a német jogi minta alapján hoztak létre. Bár a XX. századi háborúk miatt sok német emlék elpusztult (főleg Königsbergben), a német építészeti örökség még ma is sok helyütt látható, például Torunban, nem is szólva Prágáról, ahol a legrégebbi német egyetemet IV. Károly császár alapította 1348-ban.

A közbeeső évszázadok viharainak és megpróbáltatásainak ellenére, a németek helyzete Közép-és Kelet-Európában továbbra is kiváltságos, sőt domináns maradt. Nemcsak azért, mert német dinasztiák, német katonák és német hivatalnokok irányították a régió két nagy birodalmát, hanem azért is, mert ők voltak a Baltikum legjelentősebb földtulajdonosai is, ők alkották Prága és Czemowitz hivatalnoki és professzori testületét, ők művelték meg Erdély legjobb földterületeinek egy részét, és ők működtették Resita és Anina bányáit. Az ezeket a településeket létrehozó bevándorlás azonban nem volt elég nagymérvű ahhoz, hogy teljes egészében kiszorítsa az őslakos népeket. A német bevándorlók száma minden esetben alacsony volt, évente talán 2000 emberre volt tehető a XII. és a XIII. század folyamán. A német befolyás a lengyel városokban már a XV-XVI. századra észrevehetően gyengült. A XVII. és a XVIII. század folyamán először Svédország, majd Oroszország vonta ellenőrzés alá a Baltikum keleti felében a német betelepedést. A Habsburgoknak a németek (svábok) Bánátba, Bukovinába és a Balkánra való visszatelepítése érdekében tett erőfeszítései a XVIII. században csak részben ellensúlyozták az előbbi tendenciákat. A Volga folyó, valamint a Fekete-tenger partjára Nagy Katalin cárnő által behívott német telepeseket olyan hatékonyan elzárták az anyaország kultúrájától, mintha legalábbis átkeltek volna az óceánon. A XIX. század második felében a nem németek valamivel magasabb születési aránya tovább csökkentette a német diaszpóra viszonylagos nagyságát. És ami még ennél is fontosabb, a vidéki szláv parasztok hagyományosan német városokba való nagyarányú bevándorlása erőteljes nyomást gyakorolt a népesség alakulására. Prága belvárosában például 1880 és 1900 között a 21 százalékban német ajkú lakosság a csehek beáramlása következtében 8 százalékra csökkent. Brüx (Most lignitbányász város 89 százalékos német lakossága 73 százalékra csökkent. Az elzártabb német közösségek, mint például az északkelet-csehországi Trautenau (Trutnov) vagy a morvaországi Iglau (Jihlava) lakosai kezdtek úgy tekinteni önmagukra, mintha „nyelvi szigetek” (Sprachiseln) lakói lennének. Az ilyen demográfiai és társadalmi változások segítenek megmagyarázni, miért érezték a Németországon kívül élő németek kulturális és politikai értelemben egyaránt sebezhetőnek magukat. Trautenauban a német munkások alapították meg 1904-ben a Német Munkáspártot. Elsődleges céljuk, ahogy 1913-ban a párt vezetője nyilatkozta, „a [német] élettér (Lebensraum) fenntartása és növelése” volt a cseh Halbmenschen (félemberek) okozta fenyegetettséggel szemben. A pártalapítás azonban valójában a Cseh Nemzetiszocialista Párt 1898-as megalakulására adott ellenreakciónak tekinthető.

Németország leginkább keletre fekvő területei is hasonló demográfia; hatásnak voltak kitéve. A porosz tartományokban, Kelet-Poroszország-ban, Nyugat-Poroszországban, Posenben és Felső-Sziléziában élő németeket is nyugtalansággal töltötte el például az, ahogy a Birodalom perifériáján élő nem német népességet időszakonként, ha nem állandóan fel-duzzasztottak a lengyel vándormunkások. (A fiatal Max Weber ebben a témában végezte első szociológiai tanulmányát.) A Memelben (Kelet-Poroszország), Danzigban (Nyugat-Poroszország), Brombergben (Posen) és Breslauban (Alsó-Szilézia) tapasztaltak nem nagyon tértek el az Osztrák-Magyar Monarchia legkeletibb részein élő német közösségek által megéltektől. A döntő tényező mégis az, hogy a német kisebbségek által lakott keleti régiók jelentős része aránylag nagy zsidó közösséggel rendelkezett. A sors különös fintora, főként a későbbi események tükrében, hogy a németek és a zsidók között kialakult kapcsolat egyes helyeken már-már szimbiózisnak is nevezhető. Mindkét csoportra jellemzőbb volt a városi élet, mint a szlávokra; mindketten a német nyelv egy változatát beszélték, mivel a kelet-európai shtetl (szó szerint: „aprócska város”, a német Stadtl szó megfelelője) jiddise alapjában véve a német egy dialektusa, amely nem áll messzebb az irodalmi némettől, mint az erdélyi szászok nyelve, még akkor sem, ha a galíciai jiddist gyakran héber betűkkel írták le. A cseh és más nyugati Habsburg tartományok zsidósága által beszélt, úgynevezett Manscheldeutsch még közelebb állt a némethez. Breslauban a zsidóság alkotta a német liberális értelmiség gerincét Közülük kevesebb mint a fele gyakorolta a zsidó vallást, sokan pedig ténylegesen áttértek a keresztény hitre, és innentől kezdve nem tartották magukat zsidónak. Prágában a zsidóság mintegy fele német ajkú volt és a német közösség részének tartotta magát. Bizonyos értelemben valóban ők alkották a német közösséget, mivel a prágai németek csaknem felét a németül beszélő zsidók adták. Ahogyan az egyik neves értelmiségi családból származó prágai zsidó mondta: „Bárkit őrültnek tartottunk volna, aki azt mondta volna nekünk, hogy nem vagyunk németek.” Az asszimiláció Galíciában is gyakran egyet jelentett az elnémetesedéssel, annak ellenére, hogy a németek a lakosság igen kicsi töredékét (0,5 százalék) adták. A bécsi születésű vallásfilozófus, Martin Buber nagyszüleinél nevelkedett Galíciában, majd Lembergben, aztán Bécsben, Lipcsében, Berlinben és Zürichben tanult - ez egyfajta germanofón intellektuális útvonal, amely Bubert végül a hászidikus ortodoxiához és a cionizmushoz vezette. Karl Emil Franzos író egy Czortków nevű galíciai faluban nevelkedett egy szefárdi zsidó fiaként, aki maga is gyógyszerészetet tanult Erlangenben. Franzos Czemowitzban tanult, amelyet „a német paradicsom udvará"-nak becézett, és ahol tagja volt a „Teutonia” nevű diákegyletnek. Egy Franzoshoz hasonlóan erőteljesen elnémetesedett zsidó számára Galícia és Bukovina „félig Ázsiá”-nak tűnt: nem csoda, hogy ezt a címet adta leghíresebb történetés vázlatgyűjteményének is. Másokhoz hasonlóan irodalmi munkássága révén nyugatra vezetett az útja: Bécsbe, Grazba, Strasbourgba, majd végül Berlinbe.

Az asszimilálódott német ajkú zsidók hagyományosan a cseh, és nem a német keresztényeket szemlélték gyanakvással. A lengyelek, és nem a németek hordozták körbe a rituálisan felakasztott Júdás bábuját a szenthéten rendezett parádékon. A fehéroroszok, és nem a németek röhögtek a vásári mutatványosok bábszínháza előtt, amikor a részeg kozák jól elverte a zsugori zsidót. Mindössze a XIX. század fordulóján kezdett a német-zsidó kapcsolat megromlani. Az 1890-es évek közepétől kezdődően azonban Bécsben, majd Prágában is egyre inkább jellemzővé vált az a gyakorlat, hogy a németek faji alapon kitiltottak tagokat az önkéntes szervezetekből, például a tornaklubokból és diákegyletekből. Jellemző módon Lembergben zajlott a zsidó bordélytulajdonosok egyik leghírhedtebb pere, amely aztán bőven ellátta pikáns történetekkel a pajzánabb antiszemitákat. Ehhez hasonlóan a zsidó bevándorlás korlátozása vagy éppen végleges betiltása sokkal nagyobb tetszést váltott ki Königsbergben, mint Kölnben. Az Antiszemita Tükör című danzigi folyóiratban Karl Paasch a „zsidókérdés” legegyszerűbb megoldásaként a zsidók kiirtását vagy kiűzését indítványozta. Prágában - a korszakalkotó relativitáselmélet publikálását követően - hat évig halogatták Albert Einstein professzori kinevezését zsidó származása miatt. Czernowitzban, ahol a bevándorlásnak köszönhetően a zsidóság aránya a lakosságon belül több mint 30 százalékra növekedett, Karl Franzos történetei a zsidók és a keresztények megpecsételt szerelméről különösen életszerűek voltak. Mintha megint az állandó ostrom alatt álló Németföld keleti határa lenne, Czernowitzban az asszimilációt, különösen a vegyes házasságot, csak kevesen támogatták kívánatos megoldásként. És miért? Mert itt a németek, és nem a zsidók féltek egyre inkább a megsemmisüléstől.

EGY RAGYOGÓ VILÁG

1.1. ábra A nemzeti össztermék évi növekedésének egy főre jutó átlaga (GDP), 1870-1913 (%)

A világ 1901-ben gazdaságilag olyan egységes volt, mint azelőtt soha. Ebben Keynesnek teljesen igaza volt, mint ahogy akkor is, amikor megállapította, hogy ha egyszer ez az integráció megbomlik, nagyon nehéz lesz helyreállítani. Abban is igaza volt, hogy a gazdasági egymásrautaltság minden addiginál nagyobb gazdasági fejlődést eredményez, bár ma már látható, hogy az egyes régiók és országok teljesítménye között jelentős egyenlőtlenségek mutatkoztak (lásd 1.1. ábra). Az egy főre jutó nemzeti össztermék tizenkilencszer gyorsabban növekedett az Egyesült Államokban, mint Kínában, és kétszer olyan gyorsan Nagy-Britanniában, mint Indiában. Talán még ennél is nyugtalanítóbb volt, legalábbis a The Times olvasói számára, hogy Nagy-Britannia birodalmi riválisai közül szinte mindegyik gazdasága legalább másfélszer gyorsabban fejlődött.

Mégsem a gazdasági jövő aggasztotta a mi jómódú és egészséges fehér férfiúnkat, miközben átlapozta reggeli újságját, sokkal inkább a versengő birodalmak világában egyre inkább fenyegető hatalmas konfliktus veszélye. Talán véletlen volt-e, hogy a McKinley elnök elleni merénylet elkövetése miatt letartóztatott anarchisták nevükből ítélve zsidó származásúak voltak? Létezett-e esély arra, hogy a dél-afrikai háború gyors véget érjen anélkül, hogy örökre keserű szájízt hagyna a búrok számára? Nem volt-e bizonyos, hogy a franciák és a németek, nem is szólva az oroszokról és az osztrákokról, előbb-utóbb ismét háborút indítanak egymás ellen? És mi volt a helyzet azokkal a társadalmi problémákkal, amelyek következtében annyi fiatal brit a tengerentúlon kereste boldogulását? Talán az ország erkölcsi hajszálgyökereit elpusztította a „szekularizmus”, a „közömbösség” és a „tiszteletlenség”, ahogy a Metodista Ökumenikus Konferencián megfogalmazták? Talán „az elkorcsosulás [...] volt az elsődleges oka a bűnözésnek”, ahogy azt az Amszterdamban megtartott Bűnügyi Antropológiai Konferencián megtudhatták a résztvevők? Ezek a hírek így együtt már biztosan többet jelentettek „puszta szórakoztatás”-nál. A minden kétséget kizáró bizonyítékok szerint bár ragyogó, mégsem aranykorról volt szó.

Ki látta át mindezt a legjobban? Talán nem teljesen meglepő, hogy a Musil által „lángra lobbant láz”-nak hívott jelenség - az új évszázad beköszöntét jelző gondolatok különleges erjedése - első számú képviselői között aránytalanul sok volt a közép-és kelet-európai zsidó vagy azok gyerekei. Albert Einstein fizikája, Sigmund Freud pszichoanalízise, Hugo von Hofmannsthal költészete, Franz Kafka regényei, Karl Kraus szatírája, Gustav Mahler szimfóniái, Joseph Roth novellái, Arthur Schnitzler színdarabjai és még Ludwig Wittgenstein filozófiája is mind-mind sokkal tartoztak, nem is annyira a judaizmusnak mint hitnek, sokkal inkább egy rendkívüli módon írástudó, de gyorsan asszimilálódó etnikai kisebbség különleges miliőjének, amelyben a kor és a körülmények hatására szabad folyást lehetett engedni a gondolatoknak, ugyanakkor mindvégig tisztában kellett lenni az egyéni és kollektív sors sebezhetőségével. Mindenki más módon, de mindenképpen haszonélvezője volt a századvég globális integrációjának és a hagyományos felekezeti korlátok megszűnésének. Mindenki vidáman élte világát ebben a „kavalkád”-ban, amit Musil „Kakániá”-nak nevezett, és ami nem volt más, mint egy birodalom, amely olyannyira a nyelvek, kultúrák és népek sokszínűségén alapult - láthatatlan szálakkal az idősödő császár gravitációs erejéhez kötve hogy úgy tűnt, mintha a relativitás elmélete a politika világában is értelmezhető lett volna. Igaza volt Keynesnek, amikor azt állította, hogy az 1901 körüli időszak „egyedülálló epizód” volt az emberiség történetében. Kár, hogy nem tarthatott sokáig.

2.

Az Orient expressz

„Amivel visszatarthatjuk Oroszországot a forradalomtól, az egy kis győztes háború. ”

Vjacseszlav Plevének tulajdonított mondás

SÁRGA ÉS FEHÉR VESZEDELEM

1895 szeptemberében II. Miklós cár szokatlan ajándékot kapott: egy német festő, Herman Knackfuss olajfestményét, amelynek vázlatát uralkodója, II. Vilmos császár készítette A sárga veszedelem címmel. A képen hét nő szerepelt harci díszben, amint egy hegytetőről aggódva szemlélik a vihar közeledtét. Az ikonográfia magán viseli a császár nyers gondolkodásmódjának egyértelmű bélyegét. A női alakok a főbb európai nemzeteket képviselik, Nagy-Britannia például azonnal felismerhető a pajzson lévő Union Jackről. A nők fölött egy hatalmas fehér kereszt függ az égbolton. Egy szárnyas angyal gondterhelten mutat a viharfelhők irányába tüzes karddal a kezében. Egy távoli felhőben Buddha ül keresztbe tett lábbal. A vihar egyik villáma már le is csapott a síkon elterülő, soktornyú városra, és a tűz láthatóan dühöngve terjed tovább. Ha netán valaki még mindig nem értette volna meg a kép allegorikus jelentését, a császár egy kísérőlevél formájában el is magyarázta azt. A következőket írta róla:

„Az európai hatalmakat megjelenítő női alakokat egybehívja Mihály arkangyal - akit a Mennyből küldtek -, hogy egyesüljenek a buddhizmus, a pogányság és a barbarizmus rohama ellen a Kereszt védelmére. A hangsúly minden európai hatalom egyesült ellenállására helyezendő [...]”

Az eredeti vázlat szélére Vilmos szenvedélyes fohászt írt: „Európa nemzetei, védjétek meg legszentebb tulajdonotokat!” A tulajdon, amire a császár gondolt, a közös keresztény örökség volt. „A sárga veszedelem” pedig egyszerűen az ázsiai „pogányság és barbarizmus”. Az üzenet jelentése szerint az európai birodalmaknak és az Egyesült Államoknak össze kell fogniuk, ha fenn kívánják tartani Ázsia alávetettségét. A sárga veszedelem című kép elkészülte előtt néhány hónappal a császár arra ösztönözte a cárt, hogy együtt cselekedjenek „az ázsiai kontinens kiművelése és Európa védelme terén a nagy sárga faj rohamával szemben”. A császár elképzelése hamarosan valóra vált. Alig öt évvel később Németország valóban egyesítette erőit az Osztrák-Magyar Monarchiával, Nagy-Britanniával, Franciaországgal, Olaszországgal és az Egyesült Államokkal - sőt, ne felejtsük el, Japánnal is -, hogy elfojtsák Santung igen szegény tartományában az 1898-ban kitört bokszerlázadást, amely egy kezdetleges, keresztényellenes mozgalom volt. A bokszerek (Az Igazság és Harmónia Öklei) haragjukat eleinte az európai misszionáriusok ellen fordították, és tucatjával mészárolták le őket. Ezt követően Ce-hszi császárné ösztönzésére megostromolták a császári város, Peking szívében lévő nyugati nagykövetségeket, és megölték a német nagykövetet. „Lehetséges - jelentette ki Vilmos, miközben a helyszínre vezényelt német haderő vitorlát bontott -, hogy ez a Nyugat és a Kelet nagy háborújának kezdete.” Az V. századi hunokra utalva arra biztatta csapatait, hogy tegyenek arról, hogy „Kínában el ne felejtsék a német nevet ezer évig, és egyetlen kínai se merészeljen még egyszer akár csak sandán is nézni egyetlen németre is.

Orvosolnunk kell azt a súlyos bajt, ami történt. [...] Meg kell felelnünk a hagyományos porosz rendíthetetlenségnek! Meg kell mutatni, hogy keresztények vagyunk. [...] Mutassunk példát a világnak férfiasságból és fegyelmezettségből! [...] Nem lesz bocsánat, és nem lesznek foglyok sem. Aki a kezetek közé kerül, az a kardotok által vész!”

Semmi sem szimbolizálhatta volna jobban a nyugati világ Kelet felett gyakorolt uralmát a XIX. század végén, mint a bokszerek elpusztítása, akik a harcművészetekbe és az animisztikus mágiába vetett hitükkel nem vehették fel a versenyt a jól fegyverzett, nyolchatalmi haderővel szemben. (A bokszerek hittek abban, hogy ha száz napon át tartó harcművészed gyakorlaton vesznek részt, nem fog rajtuk a golyó. Háromszáz nap után pedig repülni is képesek lesznek.) A pekingi nagykövetségek ostromát követően az intervenciós erők „hatalmas felvonulás”-t rendeztek a Tiltott Városon keresztül, és csak azért álltak meg, hogy „megszerezzenek” néhány ősi mandzsu táblát a British Museum számára, majd a Meridián Kapunál emlékszertartást tartottak a nemrégiben elhunyt Viktória királynő tiszteletére. Aztán büntető hadjáratot indítottak Sanhszi tartományba, Belső-Mongóliába és Mandzsúriába. Baodingban például a helyi hivatalnokokat azzal gyanúsították, hogy részük volt néhány misszionárius halálában, ezért bíróság elé állították, majd nyilvánosan lefejezték őket. A kegyhelyeket és a városfal egyes részeit erőfitogtatásból felrobbantották. Sanhszi fővárosában, Taijüanban kivégezték a kormányzót, amiért támogatta a bokszereket, és nyilvános emlékművet emeltek a „mártírhalál”-t halt misszionáriusok tiszteletére. Politikai és egyúttal szimbolikus értékű megtorlás folyt. Az 1901-ben aláírt, úgynevezett „bokszer-jegyzőkönyv” értelmében az európai hatalmaknak jogot biztosítottak a császárvároson belüli önálló haderő fenntartására. A kínai kormányt súlyos jóvátétel (67,5 millió font) fizetésére kötelezték, és felfüggesztették a fegyverbehozatalt. Amennyiben, ahogy George Lynch újságíró megjegyezte, civilizációk közötti háborúról volt szó, kétség sem férhetett hozzá, ki került ki győztesen. Ez a győzelem azonban csalókának bizonyult. A valóságban ugyanis az egyesült nyugati világ hegemóniájának épületén hamarosan megjelentek az első repedések.

Bár a Rómát kifosztó Attila emlegetése némileg rontott a kívánt hatáson, a császár azzal, hogy „sárga veszedelem”-ről beszélt, Európa korábbi keleti invázióira is utalt: Spanyolország VII. századi mór megszállására, Dzsingisz kán és Timur Lenk mongol hordáinak XIII. és XIV. századi pusztítására és Bécs XVII. századi török ostromaira. A XIX. század fordulóján gyakori rémálomként emlegették, hogy mindez megismétlődhet a XX. században is. Mihail Bakunyin orosz anarchista figyelmeztette az európai birodalmakat az ázsiai „nagy játszma” veszélyeire: "Mivel az ázsiaiak száma százmilliókra rúg, ezeknek az ármánykodásoknak a legvalószínűbb végeredménye [...] az lesz, hogy a ma még mozdulatlan ázsiai világ feléled, és megint lerohanja Európát.” A filozófus költő Vlagyimir Szolovjov úgy látta, hogy „egy sötét felhő közeledik a Távol-Keletről” és „sáskák rajzanak megszámlálhatatlanul / és telhetetlenül”. Az Antikrisztus rövid története című elbeszélésében megjövendölte, hogy a japánok és a kínaiak egyesítik majd erőiket, hogy lerohanják és elfoglalják Európát, egészen az angol csatornáig. Dimitrij Mamin-Szibirják Az utolsó villanások című novellájában arra figyelmeztet, hogy hamarosan „sárga arcú barbárok [...] lepik el a kontinenst”. Hasonló félelmek Nagy-Britanniára is jellemzőek voltak. Charles Pearson történész előre óva intett: „Arra ébredünk majd, hogy félrelöknek minket olyan népek, amelyeket mi szolgákként lenéztünk, és amelyekben szükségleteink örökös kiszolgálóit láttuk”. Pearson szerint, bár lehet, hogy az ázsiai civilizáció „alsóbbrendű”, mégis „életerősebb” és „rugalmasabb”. „Az, hogy a jövőben meg kell küzdeni a »sárga« kérdéssel - talán egy »sárga vésszel« - olyan bizonyos, mint az, hogy holnap fel fog kelni a nap” - írta Sir Robert Hart, a kínai Birodalmi Tengeri Vámhivatal vezetője.

A valóságban azonban akkoriban még Ázsiát fenyegette a „fehér veszedelem” - sőt, valójában az egész világot. A történelemben soha nem volt még példa olyan tömeges kivándorlásra, mint amilyen az európaiak 1850 és 1914 közötti exodusa. A kivándorolt európaiak száma az adott korszakban meghaladta a 34 milliót, ezen belül az 1901 és 1910 közötti évtizedben majdnem elérte a 12 milliót. Természetesen ennek a mozgásnak a túlnyomó többsége az Atlanti-óceán másik oldalára irányult, a Nyugat-Európából Amerikába tartó, az 1500-as évek óta folyamatosan zajló kivándorlás része volt, amely most érte el a tetőpontját. 1900 és 1914 között összesen 1,5 millió ember távozott az Egyesült Királyságból Kanadába, és közülük a többség véglegesen letelepedett. Majd négymillió olasz és több mint egymillió spanyol hagyta el Európát, akiknek a többsége az Egyesült Államokba vagy Argentínába igyekezett. Mindemellett egyre nagyobb arányú volt az európai emigránsok keletre történő mozgása. Különösen a skótok és az írek áramlottak Ausztrália és Új-Zéland irányába. Az első világháború előestéjén majdnem minden öt brit emigránsból egy Ausztráliát vagy Új-Zélandot választotta úti célként, a század közepére pedig minden második. A brit, a holland és a francia telepesek Malájföldet, Kelet-Indiát és Indokínát is szívesen választották. Közben a közép-és kelet-európai zsidóság egyre nagyobb számban költözött Palesztinába, a Theodor Herzl-hez hasonló cionista vezetők által táplált államalapítási esély reményében. (A cionizmus lényegét tekintve a nacionalizmus zsidó változata. Mint ahogy az írek felélesztették a kelta nyelvet a XIX. században, úgy a zsidó tudósok is életre keltették a hébert. Politikai kifejeződése nehéz volt a nyilvánvaló földrajzi központ hiányában, hiszen az oroszországi „letelepedési sáv” (lásd 59. oldal) zsidó állammá történő alakítása soha nem volt reális lehetőség. Az 1860-as évektől kezdődően ezért az olyan társaságok, mint a Hoveve Zion (Zion Barátai) telepeket hoztak létre a török fennhatóság alatt álló Palesztinában. A mozgalom többek között elnyerte Edmond de Rothschild báró támogatását is. Herzl, a budapesti születésű újságíró Der Judenstaat című, 1896-ban megjelentetett könyvében eredetileg javaslatot kívánt tenni a Rothschildoknak, hogy ők alkossák az új zsidó királyság uralkodócsaládját.) Végül, amint majd látni fogjuk, az oroszországi zsidók is hatalmas számban tartottak keletre, Közép-Ázsia, Szibéria irányába, és még távolabb. Ezek a mozgalmak többnyire önkéntes alapúak voltak, ellentétben a XVII-XVIII. században lezajlott erőszakos áttelepítésekkel, melyek során afrikaiakat raktak hajókra, hogy aztán amerikai és karib-szigeteki ültetvényeken dolgozzanak. 1900 körül azonban Kínából és Indiából is hasonló számban szegődtek el kivándorlók az utazás költsége fejében, meghatározott időre szolgának európaiak tulajdonában lévő ültetvényekre és bányákba, és az ő helyzetük is alig volt valamivel jobb a rabszolgákénál. Az ázsiaiak jobban szerettek volna nagy számban Amerikába vagy Ausztrália és Új-Zéland területére kivándorolni, de nem tehették meg, mivel a XIX. század végén rendelet tiltotta meg ezeken a helyeken a japán és a kínai bevándorlást. (Az Egyesült Államokban a kínaiakat kitiltó törvényt 1882-ben fogadták el. A törvény indítványozói között volt a zsidó származású munkásvezér, Samuel Gompers is.)

Ez a meglehetősen nagy méreteket öltő Völkerwanderung (népvándorlás) számos ellentétes irányú gazdasági és politikai hatás következtében alakult ki. Az Atlanti-óceánt átszelő, vagy a távolabbi Dél-Afrikát, Ausztráliát és Új-Zélandot választó kivándorlók közül sokan egyszerűen az olcsóbb föld és a jobban fizetett munka reményében keltek útra. Mindössze kisebb arányban hagyták el Európát a faji vagy vallási üldöztetés miatt. Ez leginkább a cári Oroszország zsidóságára volt jellemző (lásd a továbbiakban). Az új világ társadalmaiban nemcsak a népesség volt ritkább az európaiaknál, de bizonyos tekintetben mindenképpen toleránsabbnak is bizonyult. Mégsem szabad szem elől tévesztenünk a birodalmi struktúrák szerepét a tömeges kivándorlás egyre növekvő népszerűségében. Az Európát 1900 körül elhagyó kivándorlók főként olyan célállomásokat választottak, ahol a gyarmatosítás már akár három évszázada is folyt. A gyarmatosítók korábbi generációi Bostontól Buenos Airesig, San Franciscótól Sydneyig megépítették az európai városok pontos mását, ahol ráadásul a nyelv és a törvények is alapvetően hasonlóak voltak a „régi országéhoz”, a kialakulóban lévő szokások pedig sok esetben kedvezőbbnek tűntek. Még ott is, ahol az európai letelepedés korlátozott mértékű volt - például Indiában, ami már akkor is sűrűn lakott volt, és az éghajlata sem volt éppen kedvező az európaiak számára -, az adott birodalom igyekezett garantálni az európai letelepülők számára a többé-kevésbé biztonságos átkelést. Ennek ellenére India brit születésű népessége soha nem haladta meg a teljes lakosság 0,05 százalékát. Mégis a brit betelepülők különlegesen nagy befolyással rendelkeztek, nemcsak az ország kormányzása terén, hanem gazdasági dominancia tekintetében is. Amint azt már láthattuk, Kelet-Ázsia jelentős kikötői közül is számos a kiváltságos európai kisebbség kezében volt.

Hajlamosak vagyunk úgy gondolkodni, mintha a XIX. századi birodalmak elsősorban tengeri birodalmak lettek volna. Pedig hatalmas szárazföldi területek fölött is szívesen - ha nem még szívesebben - uralkodtak. A XIX. század végére a cári Oroszország nemcsak a nyugati részén épített ki jelentős európai birodalmat Finnország, Lengyelország és Ukrajna területeinek bekebelezésével, hanem a Kaukázusban létrehozott egy sor gyarmatot is, amelyek Perzsia határáig nyúltak, valamint egy óriási közép-ázsiai birodalmat, amely Kazahsztánon és Mandzsúrián át egészen Korea határáig és a Japán-tengerig húzódott. Eurázsia népei egymás után hódoltak be, így 1900-ra a cár uralma alá tartozó területek lakosságának több mint fele nem orosz volt. 1858-ban, kihasználva Nagy-Britannia második ópiumháborúban aratott győzelmét Kína felett, valamint a Tajping-felkelés kitörését, Oroszország területeket szerzett Kínától az Amur folyótól északra. Ezenkívül Kínának fel kellett adnia az Usszuri folyó és a Japán-tenger közötti területet, hogy ott aztán az oroszok kiépíthessék a legfontosabb csendes-óceáni kikötőjüket, Vlagyivosztokot, azaz „a Kelet urá”-t.

Talán semmi sem jelképezi jobban Oroszország ázsiai hatalmát, mint a Moszkva és Vlagyivosztok között kilencezer kilométer hosszan, szinte a végtelenbe futó transzszibériai vasút, amely Jaroszlavlnál áthaladt a Volgán, Jekatyerinburgnál az Urálon, Irkutszknál pedig a Bajkál-tavon, míg végül a Koreai-félszigettől valamivel északabbra elérte a Csendes-óceánt. A századfordulóra a vasútvonal szinte teljesen elkészült, és 1879-ben megkezdték a végső vonal megépítését Mandzsúria és Vlagyivosztok között. Mivel Oroszország ázsiai és európai részei között drámaian lecsökkent az utazási idő - évekről napokra - a vasút erőteljesen felgyorsította Oroszország közép-és kelet-ázsiai gyarmati hódításait. 1907 és 1917 között nem kevesebb, mint 2,5 millió orosz kezdett új életet Szibériában, Ázsia hatalmas, az Urál-hegységtől a Csendesóceánig terjedő északi sávjában. Bár később ez a terület a politikai foglyok célállomásaként vált hírhedtté, akkoriban még a bevándorlók csak igen kis hányada telepedett le kényszer hatására. És még azok közül is, akik száműzetés miatt érkeztek, sokan kellemesen meglepődtek azon, amit találtak. 1897-ben Vlagyimir Uljanovot, a nemesi származású értelmiségit, aki egyetemi tanulmányai alatt magáévá tette a szocializmus tanait, hároméves szibériai „adminisztratív száműzetés”-re ítéltek, amiért részt vett a forradalmi Harci Szövetség nevű szervezet tevékenységében. Lenin, ahogy később ismertté vált, különösen élvezte az életet a kelet-szibériai Susenszkojéban. „Mindenki úgy látja, hogy a nyár során meghíztam, lebarnultam és már teljesen úgy nézek ki, mint egy szibériai - írta vidáman anyjának. - A vadászat és a vidéki élet az igazi!” Amikor nem vadászott, lövöldözött vagy halászott, Lenin szabadon és sokat olvashatott és írhatott. Még meg is nősült, és házába költöztette feleségét és anyósát.

Távolabb keletre az orosz jelenlét már nem volt olyan erőteljes. Az Amur mentén mindössze 90 000 ember telepedett le 1859 és 1900 között, a szibériai határ mentén pedig összességében alig 50 000-en. Sok más ázsiai kikötőhöz hasonlóan Vlagyivosztok 1900-ban többetnikumú város volt, az Amuri-öböl partján fekvő kínai negyeddel, félig eloroszosodott koreai közösségével és kis japán üzleteivel és bordélyaival. A népesség mintegy kétötöde, ahogy az oroszok mondták, sárga volt. Mint ahogy a gyarmati határok mentén másutt, itt is gyakori volt a vegyes házasság. Egy utazó szavaival élve: „Az orosz nőknek nincs ellenére a kínai férj, az orosz férfiak pedig kínai feleséget vesznek maguk mellé.” Az európai férfiak és a japán nők között is létrejöttek vegyes házasságok. Az ilyen keveredés azonban teljesen egyértelmű faji hierarchia mentén jött létre. Az egyik vlagyivosztoki újság szerint „a manzák [kínaiak] ütlegelése szokásunkká vált. Csak a lusták nem élnek vele.” Kabarovszkban, a szibériai-kínai határnál a jellegzetes orosz betelepülőre a következő volt jellemző:

„kínai munkával megépült házban lakik [...], a tűzhely kínai téglából készült [...] A konyhában kínai fiú [...] készíti elő a szamovárt. A ház ura kínai teát iszik, kenyérrel, ami [...] kínai pékségből származik. A ház úrnője kínai szabó által készített ruhát visel [...] Az udvaron egy koreai fiú hasogatja a fát.”

A vasútállomás a külföldi látogatót a britek Indiájára emlékeztette:

„Mint ahogy a brit tisztek föl-le sétáltak a felsőbbrendűek magabiztos lépéseivel, miközben a hinduk [...] utat adtak nekik [...], az orosz tisztek is tisztán és csinosan vonultak végig a peronon, miközben a kuporgó kínaiak és a hajlongó [...] koreaiak utat engedtek nekik [...] Az orosz [...] a fehér, civilizált nyugati, akinek a járása a hódítók sajátja.”

A kínai munkások a nagyobb munkák ellátásánál is nélkülözhetetlenek voltak, többek között a vasút-és hajóépítésnél. 1900-ban a vlagyivosztoki hajóépítő műhelyekben tíz munkás közül kilenc kínai volt. Ennek ellenére az orosz ügyintézők minden bűntudat nélkül űzték ki az általuk fölöslegesnek ítélt ázsiaiakat az orosz dominancia megőrzése érdekében. 1900 júliusában a bokszerek elleni intervenció idején 3-5000 kínai fulladt meg Blagovesenszknél, amikor az ostorukat csattogtató kozákok és a helyi rendőrség arra kényszerítette őket, hogy ússzanak át a sebes sodrású Amur folyón a kínai oldalra. Csónakot nem kaptak, azokat pedig, akik ellenálltak, vagy nem voltak hajlandóak beleugrani a vízbe, lelőtték vagy lekaszabolták. Ez a kevéssé ismert incidens, a XX. századi mészárlások előhírnöke, felszínre hozta azt a mély megvetést, amelyet az oroszok az ázsiai népekkel szemben éreztek. Ahogy Nyikolaj Gondatti, Tomszk városának kormányzója 1911-ben megfogalmazta: „Az én feladatom az, hogy biztosítsam, hogy sok orosz és kevés sárga legyen itt.”

Akármekkorára nőtt is az oroszok ázsiai területe, nem voltak elégedettek. Befolyásos személyek a távol-keleti orosz haderő parancsnoka, Jevgenyij Ivanovics Alekszejev tengernagy és Alekszej Nyikolajevics Kuropatkin hadügyminiszter vezetésével azt állították, hogy a kínai tartománynak, Mandzsúriának legalább az északi részét, a Csing-dinasztia ősi szálláshelyét hozzá kellene csatolni a cári birodalomhoz, nem utolsósorban azért, hogy ezzel biztosítsák a transzszibériai vasútvonal utolsó, Vlagyivosztokhoz vezető ágát. Az oroszok akkor már bérbe vették a Liaodong-félszigetet Kínától, hajóhaduk pedig állandóan ott horgonyzott Port Arthur (Lüshun) kikötőjében. A bokszerlázadás lehetőséget teremtett a Mandzsúria részleges vagy teljes megszállására vonatkozó terv megvalósítására. 1900. július 11-én az orosz kormány figyelmeztette a szentpétervári kínai nagykövetet, hogy orosz csapatokat kell küldeniük Mandzsúriába a területen lévő orosz vagyon védelmére.

Három nappal később beállt a hadiállapot, amikor az oroszok figyelmen kívül hagyták a kínaiak fenyegetését, mely szerint az Amuron hajózó hadihajókra lőni fognak. Három hónap múlva Mandzsúria egésze a mintegy 100 000-es orosz haderő kezére került. „Nem állhatunk meg félúton - írta a cár. - Mandzsúriát csapatainknak északtól délig be kell teríteniük.” Kuropatkin egyetértett a cárral abban, hogy Mandzsúriának „orosz tulajdonba kell kerülnie”. A teljes bekebelezés egyetlen akadályba ütközött, mégpedig a többi európai nagyhatalom ellenállásába. Ez volt az egyetlen ok, ami óvatosságra intette Szentpétervárt. Az oroszok megígérték, hogy visszavonják csapataikat, de ezt vonakodva teljesítették, és nyomást gyakoroltak a kínaiakra, hogy ismerjék el Oroszország de facto vagy inkább de jure fennhatóságát. Amit azonban az önelégült oroszok elfelejtettek, az az volt, hogy erejük - mindenekfelett technikai előnyük - nem egy állandó kiváltság, amit a sors a fehér emberekre ruházott. Tulajdonképpen semmilyen biológiai tényező nem tartotta vissza az ázsiaiakat a nyugati gazdasági és politikai intézmények átvételétől, sem a nyugati találmányok lemásolásától. Az első ázsiai ország, amelyik mindezt megtette, Japán volt.

CSUZIMA

A császári hatalom 1868-as restaurálása óta, amikor a tizenöt éves Mucuhito császárnak távoznia kellett Kiotóból, hogy a tokiói új rezsim vezérlakja legyen, Japán nagyívű modernizálásba kezdett gazdasági, politikai és katonai intézményei terén. Az isteni császár porosz stílusú uralkodóvá vált. A sintoizmust államvallássá emelte az észak-európai nemzeti jellegű protestantizmus mintájára. A szamurájként ismert feudális harcosokat európai mintára tisztikarrá szervezte, kíséretét pedig felváltotta egy sorozásos hadsereg. Az országban teljesen új politikai és pénzügyi intézményeket vezettek be. 1889-ben elfogadták a porosz mintára készült alkotmányt. Japán kincstári és pénzügyi intézményeit is megreformálták: létrejött egy központi bank, valutájukat pedig brit aranyalapra helyezték. Az addig agrárközpontú gazdaságot iparosítani kezdték, mégpedig az egyre növekvő textilgyártáson és a dzaibacuként ismert üzleti konglomerátumokon keresztül. A japán vezetők a ruhaviselet terén is átvették a nyugati mintát: a civilek komoly, fekete szalonkabátot viseltek, a katonák szűk, kék egyenruhát. Mégis, azok, akik ezt a fajta változást előidézték, köztük Ito Hirobumi, Jamagata Aritomo és Macukata Maszajosi, távol álltak a Nyugat szolgai utánzásától. Sokkal inkább a nyugati intézmények japán célokhoz való igazítására törekedtek, amelynek lényege jelszavukból is tükröződik: fukoku kjóhei (gazdag ország, erős hadsereg), vagyis Japán „lényegének” megőrzése csak a „nyugati tudomány” átvételével lehetséges. A cél nem az volt, hogy Japánt alávessék a Nyugatnak, hanem éppen ellenkezőleg: képessé akarták tenni Japánt a nyugati dominancia kiküszöbölésére. Az új Meidzsi (szó szerint: ’felvilágosult’) alkotmány akár a „Made in Prussia” bélyeget is magán viselhette volna, mint ahogy az új flotta britnek tűnt, az új iskolák pedig franciának. Lehet, hogy a császár és miniszterei nyugati táncokat roptak, sőt a hagyományos japán illemszabályokat megszegve nyugati mosollyal mosolyogtak, mögöttes és halálosan komoly szándékuk éppen az volt, hogy letöröljék a mosolyt a nyugati arcokról. Márpedig ennek egyetlen biztos módja a győztes háborúk voltak.

1895-ben Japán háborút indított Kína ellen. Olyan gyors és átfogó japán győzelem született, hogy az európai megfigyelők egyszerre voltak lenyűgözve és megrettenve. Oroszország, Franciaország és Németország kormányai sietve szólították fel Japánt, hogy tegyen le a Formóza (a mai Tajvan) szigetén túli területi követeléseiről, ennek fejében hatalmas jóvátételi összeghez és egyéb gazdasági koncessziókhoz jut. (Japán terjeszkedése az 1870-es években kezdődött, amikor annektálták a Bonin-és a Kuril-szigeteket (1875) valamint a Rjukju-szigeteket, köztük Okinavát (1879). Az eredeti japán követelések között 1895-ben a Liaodong-félsziget is szerepelt. Miután a japánok vonakodva visszavonultak, döbbenten tapasztalták, hogy 1898-ban az oroszok bérleti szerződést kötöttek rá, majd elfoglalták.) Ezek a koncessziók Japánt mint egyenlő felet ismerték el a Kínával kötött „egyenlőtlen szerződések” rendszerében - ebből következett Japán részvétele a bokszerek elleni expedíció során, 1900-ban. Senki nem rémült meg jobban a „sárga veszedelem” új megnyilvánulásán, mint Kuropatkin, aki szilárdan hitt abban, hogy a XX. század tanúja lesz „a keresztények és a nem keresztények közötti hatalmas ázsiai összecsapásnak”. Japánban tett látogatása után, 1903-ban a következő jelentést tette a cárnak: „Meglepődtem a fejlődés magas színvonalán [...] kétségtelen, hogy a lakosság kulturális téren olyan fejlett, mint az oroszok. [...] egészében véve Japán hadserege meglepően hatékony haderőnek tűnt számomra”. Kuropatkint nem más aggasztotta, mint ennek a hadseregnek a veszélyessége Port Arthurra nézve. Port Arthur ugyanis nagyon messze feküdt Szentpétervártól, és igen közel Tokióhoz.

Azzal, hogy a cár 1903-ban kinevezte Alekszejev tengernagyot a Távol-Kelet „alkirály”-ának, és hadrendbe állította az orosz csapatokat a Jalu folyó mentén, felbőszítette a japánokat, akik veszélyeztetve érezték saját, Koreával kapcsolatos gyarmati törekvéseiket. Igen bölcsen egy kompromisszumos megoldásra tettek javaslatot: Oroszország megőrizheti az erőfölényét Mandzsúriában, ha elismeri Japán koreai érdekeltségeit. Az orosz reakció elutasító volt. Ahogy a Port Arthur-i újság, a Novij Kraj szerkesztője megfogalmazta: Japán nem az az ország, amelyik ultimátumot nyújthat be Oroszországnak, Oroszországnak pedig nem szabad elfogadnia egy olyan ország ultimátumát, mint Japán.” 1904. február 5-én a japán miniszter pedig pontosan ilyen ultimátumot nyújtott be Szentpétervárott. Négy napra rá el is dördültek az első lövések Incson (Csemulpo) kikötőjében. Még azon az éjszakán a japán haditengerészet torpedótámadást intézett Port Arthur ellen, és eltalálta a Cárevics nevű hadihajót és a Pallada nevű cirkálót. Másnap a japánok további károkat okoztak Incsonnál az orosz hajóknak. Ezeket a rajtaütésszerű, még a formális hadüzenetet megelőző támadásokat az oroszok kezdetben hitetlenkedve, majd dühösen fogadták. Egy lelkes, hazafias dal született az Incson-kikötőben tizenöt japán hadihajó által blokád alá vont Varjag legénységének a tiszteletére, akik nem adták meg magukat:

Elhagyjuk a kikötő biztonságát a csatáért,

Hogy a fenyegető halál felé tartsunk.

Meghalunk a hazánkért a nyílt tengeren,

Hol sárga arcú ördögök várnak ránk.

Sem kő, sem kereszt nem jelzi majd,

Hol vesztünk oda az orosz lobogó dicsőségéért,

Csak a tenger hullámai fogják magasztalni A Varjag dicső roncsait.

A cár és miniszterei a lehető legnagyobb erővel kívántak visszaütni. Kuropatkin megkapta a távol-keleti főparancsnoki rangot, a Port Arthur-i tengeri műveletekért pedig Sztyepán Oszipovics Makarov tengernagyot tették felelőssé. Júniusban arról is határozat született, hogy a birodalmi orosz haditengerészet büszkeségét, a Második Flottát elküldik a balti-tengeri bázisról szó szerint a világ másik végére. Szentpéterváron mindenki magabiztosan várta a győzelmet és a bosszút. Ahogy az egyik orosz tiszt megjegyezte: bár a japán hadsereg már nem „egy ázsiai horda gyülevész hada [...], de nem is egy modern európai hadsereg”. Az orosz csapatoknak elegendő volna egyszerűen „meghajigálni őket” a sapkáival, hogy zűrzavart keltsenek köztük. Az újságokban úgy jelentek meg a japánok, mint csenevész, epebajtól besárgult majmok (makákók), akik eszeveszetten menekülnek Oroszország hatalmas fehér ökle elől, vagy mint keleti pókok, akikre lecsap egy kozák sapka. S. N. Trubeckoj herceg, a moszkvai egyetem filozófiaprofesszora szerint Oroszországnak az egész európai civilizációt meg kellett védelmeznie „a sárga veszély, a modern technológiával felvértezett, új mongol hordák” ellen. A kijevi egyetem akadémikusai inkább úgy ábrázolták ezt a háborút, mint az „arcátlan mongolok” ellen vívott keresztes háborút. Ez a fajta megközelítés figyelhető meg Vaszilij Verescsagin festő képein is, aki maga is elhajózott a Csendesóceáni flottával.

A XX. században, mint majd később is annyiszor, a faji felsőbbrendűség fogalma csalókának bizonyult. Az orosz tengeri vállalkozás megdöbbentően lassan haladt, nem utolsósorban azért, mert a főparancsnok, Zinovij Petrovics Rozsesztvenszkij tengernagy meg volt győződve arról, hogy vállalkozása eleve kudarcra volt ítélve. Egy újabb japán rajtaütéstől tartva az oroszok tévedésből brit halászhajókra nyitottak tüzet az Északi-tengeren, Dogger Banknél, és el is süllyesztettek egy hajót, sőt saját cirkálójuk, az Auróra is megsérült. Rakterük színültig volt pakolva szénnel és egyéb készletekkel, mintha attól féltek volna, hogy a japán flotta ott várakozik a következő üzemanyagtöltőnél. A japánok augusztusig tengeri fölényre tettek szert a mandzsúriai partok mentén. Időközben szárazföldi hadseregük elfoglalta Szöult, és csapataik partra szálltak Incsonnál (1904. február), gyakorlatilag megszerezve ezzel a Koreai-félszigetet. A japán seregek további súlyos veszteségeket okoztak az orosz csapatoknak Jalunál (április) és Feng-csengnél (május). A japán második hadsereg kvantungi partraszállását követően a Port Arthur-i orosz helyőrség hirtelen ostrom alatt találta magát. 1904 második felében mindvégig erőteljes harcok folytak, melyek tetőpontja az volt, amikor a japánok december 5-én elfoglalták a kikötőre néző stratégiai magaslatot. Bár maguk is súlyos veszteségeket szenvedtek, a japánok 1905. január 2-án végül megadásra kényszerítették Port Arthurt. Két hónappal később, véres frontális japán támadások sorát követően Kuropatkinnak fel kellett adnia Mukdent (Senjang). Mire az orosz flotta a helyszínre ért, a háború lényegében véget ért, és hamarosan Rozsesztvenszldj tengernagy balsejtelmei is bőven beigazolódtak. 1905. május 27-28-án Csuzimánál a japán flotta Togo Heihacsiro admirális vezetésével az orosz flotta kétharmadát, 147 000 tonna tengeri eszközt és csaknem 50 000 tengerészt a Koreaiszorosnál a tenger fenekére küldött.

Szégyenteljes hazaérkezésekor Kuropatkin keserűen emlékezett a számára világfordítónak tűnő eseményekre:

„A csata éppen csak megkezdődött. Ami 1904-1905-ben, Mandzsúriában történt, nem más, mint az előretolt helyőrséggel vívott csetepaté. [...] Kizárólag annak közös felismerése révén [...] lehet a »sárga veszedelmet« visszatartani, hogy Ázsia békéjének megőrzése egész Európa számára fontos ügy.”

A japánok mégis azzal győztek, hogy sok tekintetben inkább hasonlítottak az európaiakra, mint az oroszok: hajóik modernebbek voltak, katonáik fegyelmezettebbek, tüzérségük hatékonyabb. Lev Tolsztoj számára a japán diadal a nyugati materializmus egyértelmű győzelmének látszott. Hirtelen inkább a cári rendszer tűnt „ázsiai”-nak - ezzel együtt érettnek arra, hogy megdöntsék. Úgy tűnt, most már Japán is képes arra, hogy a nagyhatalmi státushoz nélkülözhetetlen kellékre, azaz gyarmati birodalomra is szert tegyen.

A régióban leginkább érdekelt nyugati birodalmak egyáltalán nem bánkódtak az Oroszországot ért megaláztatás miatt. Azt azonban fontosnak tartották, hogy határt szabjanak Japán követeléseinek. Az 1905 szeptemberében, a maine-i Portsmouth haditengerészeti bázison aláírt békeszerződést megelőző tárgyalásokon rászorították Japánt, hogy a formális uralom helyett elégedjen meg az informális hatalommal. Oroszországnak el kellett ismernie Japán „elsődleges politikai, katonai és gazdasági érdekeit” Koreában, Korea azonban megőrizhette függetlenségét. A japánok megszerezték a Liaodong-félsziget, ezzel együtt a Port Arthur feletti ellenőrzést, hadisarc fejében pedig a dél-mandzsúriai orosz gazdasági érdekeltségeket, nevezetesen a dél-mandzsúriai vasúttársaságot. Politikai értelemben azonban Mandzsúria kínai kézen maradt. Japánban persze nem mindenki volt elégedett ezzel a nyereséggel: a radikális nacionalisták létrehozták a Békeellenes Szövetséget, Tokióban, Jokohamában és Kobéban pedig tüntetésekre került sor. A leglényegesebb tényező azonban mégis inkább az, hogy a nyugati hatalmaknak innentől kezdve Japánt egyenrangú félként kellett kezelniük. Akkor sem mutattak komoly ellenállást, amikor Japán 1910-ben ténylegesen megszállta Koreát. Ugyanakkor a japán üzletemberek számára az egyenlő feltételek lehetővé tették a potenciálisan hatalmas kínai piac fejlesztésében rejlő természetes előnyök - mind földrajzi, mind kulturális téren történő - kihasználását.

Az orosz-japán háborúnak azonban a geopolitikai jelentősége a legalapvetőbb. Először is, a harc intenzitása - különösen Mukdennél, amely nagyobb hadivállalkozásnak bizonyult, mint az előző évszázad bármelyike - jelezte, hogy egy új konfliktuszóna született, amely a lehetséges instabilitás tekintetében Közép-és Kelet-Európához volt hasonlítható. Egy újabb hatalmas, Mandzsúrián és Észak-Koreán át húzódó törésvonal jött létre, az Amur és a Jalu folyók között, ahol a túl kiterjedtté vált Orosz Birodalom szembetalálkozott az új és dinamikus Japán Birodalommal. A következő évszázad során a területet ért megrázkódtatások nagyságrendjüket tekintve Eurázsia Elba és Dnyeper közötti nyugati zónájának konfliktusaihoz hasonlíthatók. Másodszor, a mukdeni szárazföldi földrengést tengeri cunami követte. Amennyiben az évszázad hajnalán még a nyugati világ uralta a keletit, akkor Japán Csuzimánál aratott győzelme ennek a dominanciának a hanyatlását jelezte.

A felismerés, hogy európainak lenni önmagában semmilyen előnnyel nem jár, nemcsak Oroszországon söpört végig, hanem az egész nyugati világon.

A MARXIZMUS KELETI IRÁNYT VESZ

Még ugyanazon év januárjában, miközben a Távol-Keleten egy súlyos katonai vereség volt kibontakozóban, az orosz fővárosban, Szentpétervárott, miután a hadsereg a békésen tüntető munkások és családtagjaik közé lövetett, az elégedetlenség forradalommá érett. A demonstráció vezetője Georgij Gapon pópa volt, aki egyáltalán nem volt az a forradalmi személyiség, amilyennek a későbbiekben ábrázolták. A „véres vasárnap”-ot (1905. január 22.) követő, az országon végigsöprő sztrájkhullám, a felkelések és a zendülések alkalmával előtérbe kerülő, többnyire száműzetésben élő valódi orosz forradalmárok számára elérkezett a nagy lehetőség. Szentpétervárt az 1905-ös év egy részében egy újfajta intézmény irányította, a munkásküldöttek tanácsa (szovjet), melynek tagjait a helyi gyári munkások választották. A szentpétervári szovjetben egy lánglelkű szocialista újságíró is tevékenykedett, aki Lev Trockij néven vált ismertté.

Trockij számára a csuzimai tengeri vereség rámutatott mindenre, ami rossz volt a cári rendszerben. „Az orosz flotta nem létezik többé -jelentette ki. - [De] nem a japánok pusztították el. Inkább a cári kormányzat. [...] Nem az embereknek van szükségük erre a háborúra. Inkább a kormányzati klikknek, amely új területek megszerzéséről álmodik, és ki akarja oltani az emberek vérét emésztő düh lángját.” Amikor három nappal a béke aláírása után a cári kormányzat vonakodva ugyan, de kiadta az első képviseleti parlamentet, a Dumát létrehozó alkotmányt, Trockij nyilvánosan széttépte azt. Mint írta, az uralkodó rendszer nem más, mint „az ázsiai kancsuka és az európai tőzsde gonosz keveréke”. Oroszország szocialistái nem elégedtek meg a látszólag felkínált alkotmányos monarchiával. Ok az ipari munkásosztály, azaz a proletariátus által vezetett forradalmat tűztek ki célul, amely nemcsak a cári rezsimet döntené meg, hanem a nyugati imperializmus rendszerének egészét.

Trockij nézetei azonban nem győzték meg a cár alattvalóinak többségét. Maga a baloldal is erősen megosztott volt. Mint a mensevik (kisebbségi) Szociáldemokrata Párt tagját, Trockijt a bolsevikok (többségi) vezetője, Vlagyimir Uljanov - aki négy évvel korábban felvette a Lenin nevet - is erős gyanakvással szemlélte. (A bolsevikok - nevük ellenére - valójában nem képeztek többséget, egy aránylag kis frakciót alkottak.) És ami ennél is fontosabb, akármennyire tetszettek is Marx proletár osztályharcról alkotott nézetei Szentpétervár gyári munkástömegének, aligha keltettek érdeklődést az oroszok túlnyomó többségét alkotó parasztokban. Az 1905-ös forradalom számtalan formát öltött, amelyek közül kevés szerepelt Marx forgatókönyvében. Marx ugyanis úgy képzelte, hogy a proletariátus Lancashire vagy a Ruhr-vidék gyárkéményei és nyomornegyedei között fog fellázadni, ha nem a hagyományos forradalmi helyszínen, Párizs belvárosában. A Patyomkin nevű hadihajó felháborodott matrózai azért húzták fel a vörös lobogót, mert férges húst tettek eléjük. Volokolamszkban időközben a parasztok megalakították saját „Markovo Köztársaságunkat, és kinyilvánították Szentpétervártól való elszakadásukat. Másutt a parasztok kirabolták és felégették saját földesuraik otthonát, vagy kivágták a fát a földesúr erdejében. Ahogy a Bobrov megyei (Voronyezs) Petrov-birtokot feldúló egyik paraszt magyarázta: „Szükséges, hogy kiraboljuk és kifüstöljük őket. Akkor majd nem jönnek vissza, a föld pedig a parasztoké lesz.” Pronszk (Rjazány) megye rendőrfőnökének jelentésében az állt, hogy a parasztok kijelentették: „Most már mindannyian urak, és mindannyian egyenlők vagyunk.”

Trockij számára azonban nem csak a baloldal megosztottsága okozott gondot. A Leib (Lev) Bronstein néven, egy gazdag ukrán földesúr fiaként született forradalmár, akinek a családja eredetileg egy Poltava melletti galíciai zsidó faluból (shtetl) származott, zsidó volt. Sok oroszban már ez gyanút keltett. Akadtak ugyanis olyanok, akik szerint Oroszország Japántól elszenvedett vereségének oka egy zsidó összeesküvésben volt keresendő. S. A. Nilus szerint egy Sanhedrin néven ismert titkos zsidó tanács hipnózis segítségével elhitette a japánokkal, hogy ők is Izrael egy törzsét alkotják A zsidók célja volt, bizonygatta Nilus, „hogy a felzaklatott Oroszországot vér öntse el, hogy elárasszák azt, majd Európát is az újjáéledő Kína és az őt vezető Japán sárga hordái”. A belügyminiszter, Vjacseszlav Pleve egyre csak azt hajtogatta: „Nincs forradalmi mozgalom Oroszországban; csakis a zsidók a kormány ellenségei”. A miniszterek tanácsának elnöke, Szergej Witte herceg is osztotta ezt a nézetet, és úgy emlegette a zsidókat, mint „az átkozott forradalmunk gonosz tényezőinek egyikét”.

Mint azt már láttuk, egyik európai birodalom sem rendelkezett nagyobb zsidó közösséggel, mint az orosz. Az askenázi zsidók a középkorban Németországból keletre, Lengyelországba költöztek a Német-római Birodalomban elszenvedett diszkrimináció és üldözések elől. Aztán a XV. és a XVI. században továbbvándoroltak a Litván Nagyhercegség irányába. Az 1648-as ukrán lázadás zsidóellenes megnyilvánulásai dacára a XVIII. századig tovább folyt ez a keleti irányú migráció és letelepedés. Lengyelország felosztása során orosz fennhatóság alá kerültek a legsűrűbben lakott zsidó telepek, bár - mint azt már megállapítottuk - jelentős zsidó népesség élt az Ausztria által bekebelezett Galíciában, valamint a Poroszországhoz csatolt Posenben is. Oroszország hárommillió zsidó lakosa a cár másodrendű alattvalójának számított. Az úgy nevezett „letelepedési sáv”-ot, amelyen kívül a zsidók nem telepedhettek le, II. Katalin cárnő létesítette 1791-ben, bár pontos határvonalait csak 1835-ben húzták meg. Idetartozott Lengyelország Oroszország fennhatósága alatt álló része, valamint tizenöt gubernija, azaz tartomány: Kovno, Vilna, Grodno, Minszk, Vityebszk, Mogiljov, Volhínia, Podólia, Besszarábia (1881-es elfoglalása után), Csernyigov, Poltava, Kijev (kivéve magát Kijev városát), Herszon (kivéve Nyikolajev városát), Jekatyerinoszlav és Tavrida (Jalta és Szevasztopol kivételével). A zsidókat nem engedték be, főleg letelepedés céljából Oroszország más területeire. A letelepedési sáv mai értelemben Lettországon és Litvánián keresztül, Kelet-Lengyelországon és Belorusszián át le Nyugat-Ukrajnáig és Moldováig húzódott egy széles sávban. Valójában azonban akadtak olyan kivételes személyek, akikre nem vonatkoztak a letelepedés szigorú szabályai. 1859-ben az orosz üzletemberek számára elérhető lehető legmagasabb társadalmi rang birtokosai, az első céh tagjai közé tartozó zsidó kereskedők engedélyt kaptak arra, hogy Oroszország egész területén bárhol letelepedhessenek és kereskedhessenek. Ugyanezt a kiváltságot szerezték meg az egyetemet végzett zsidók és 1865 után a kézművesek. Így hát minden fontosabb orosz városban létrejött egy zsidó kereskedőkből álló közösség: Szentpéterváron, Moszkvában, Kijevben és Odesszában. Voltak, akik illegálisan éltek a letelepedési sávon kívül, és el kellett szenvedniük a hatóságok ismétlődő razziáit, melyek a kijevi zsidók életének jellemző mozzanatává váltak.

A lakóhelyre vonatkozó rendelet mindössze egy volt a cári rezsim zsidókra vonatkozó korlátozásai közül. Az 1820-as évektől kezdődően az 1860-as évekig a zsidók számára, a többi oroszhoz hasonlóan, huszonöt éves hadkötelezettséget írtak elő, ami különösen a szegény családok ifjait sújtotta. Ez is része volt a zsidók keresztény hitre térítését célul tűző kampánynak, hiszen a családjuktól eltávolított fiatal katonákat mindenféle nyomásnak tehették ki hitük megtagadása érdekében. A megtért zsidó felnőttek adományokban részesülhettek, de arra is ösztönözték őket, hogy hagyják el zsidó feleségüket. Ha a nyomásnak ellenálltak, mint ahogy a legtöbben tették, külön adót kellett fizetniük a kóser hentes által vágott állatok húsáért. Bár a zsidóságnak is volt lehetősége a középiskolai (gimnázium) vagy egyetemi tanulmányokra, meghatározott kvóta vonatkozott rájuk: arányuk még a letelepedési sávon belül sem haladhatta meg a 10 százalékot. Nem lehettek tanácsosok helyi szinten sem, még akkor sem, ha egyes városokban a lakosság többségét alkották. A zsidósággal szembeni ellenségesség az évszázadok során egyre inkább kelet felé terjedt Európában. Oroszországot aránylag későn érte el.

Az a hiedelem, miszerint a zsidók rituális gyilkosságokat követnek el keresztény gyerekek ellen, hogy a vérüket keletien kenyérbe keverjék a zsidó húsvét alkalmával, feltehetőleg a XII. századi Angliából ered. A XV. századra elérte a közép-európai német nyelvterületet, a XVI. századra Lengyelországot, a XVIII. századra pedig Litvániától Romániáig egész Kelet-Európában alaposan beleivódott a köztudatba. 1840-ben nemzetközi felháborodást keltő „vérvád”-ügy zajlott Damaszkuszban. Ilyen esetekre azonban Oroszországban egészen a XIX. század végéig nem került sor. A zsidó közösségek elleni nyíltan erőszakos fellépések sem voltak hagyományosan jellemzőek. Amit Oroszországban „pogrom” - szó szerinti orosz jelentése: ’pusztítás után’ - néven megismertek, az a középkortól kezdve Nyugat-és Kelet-Európában visszatérő jelenségnek számított. 1819-ben például kifosztották a frankfurti zsidó gettót, és pogromszerűnek tekinthető az is, amikor 1911-ben a sztrájkoló bányászok kifosztották a zsidó boltokat a dél-walesi Tredegarban. A legkorábbi, orosz területen feljegyzésre került pogromokért - Odesszában 1821-ben, 1849-ben és 1871-ben - valójában a város görög közössége tehető felelőssé.

A pogromok különböző körülmények hatására jöhetnek létre, és különféle „pária” kisebbségek ellen irányulhatnak. 1900 körül a letelepedési sáv területén belül négy jellemző segíthet magyarázatot adni arra, miért pont ott jelentkeztek a zsidóellenes fellángolások, amikor máshol már éppen kihalófélben voltak. Az első tényező a városi zsidó lakosság számának rohamos növekedése volt. Jelizavetgrádban például a XIX. század során a zsidóság száma 574-ről 23 967-re nőtt, és a lakosság 39 százalékát adta. Jekatyerinoszlavban a zsidóság aránya a város lakosságán belül az 1825-ös 10 százalékról 1897-ig 35 százalékra emelkedett. Kijev lakossága az 1864 és 1874 közötti évtizedben szinte megduplázódott, ugyanakkor a zsidóság száma ötszörösére nőtt ugyanazon időszakban. Ezek a példák nem egyedülállóak. A pogromok helyszínéül szolgáló városok jelentős részében (bár nem mindenütt) a zsidóság a lakosság igen magas arányát képviselte (lásd 2.1. táblázat).

2.1. táblázat Az 1881—1882-es pogromok főbb helyszínei

Tartomány/város

A pogromok száma

A zsidóság aránya a lakosságon belül (%)

Kerszon

52

Jelizavetgrád

39

Ananyev

50

Odessza

35

Kijev

63

Kijev

11

Podólia

5

Balta

78

Jekatyerinoszlav

38

Alekszandrovszk

18

Poltava

22

Lubna

25

Csernyigov

23

Nyezsin

33

Volhínia

5

Tavrida

16

Bergyanszk

10

Forrás: Goldberg: Diejahre 1881-1882, a 40. oldaltól

Nem volna helyes, ha úgy gondolkodnánk a letelepedési sáv zsidóságáról, mint egy túlnyomóan orosz népességen belüli etnikai kisebbségről. A letelepedési sáv sokkal inkább különböző etnikai csoportok színes palettáját adta, ahol nemcsak zsidók és oroszok laktak, hanem lengyelek, litvánok, ukránok, beloruszok, németek, románok és mások. Jelizavetgrádban valójában a zsidók alkották a legnagyobb csoportot az etnikailag kevert lakosságon belül, bár ez is csak az összlakosság kétötödét jelentette. Jekatyerinoszlavban valamennyivel több orosz volt, a lakosság 42 százalékát tették ki, de alig voltak többen, mint a zsidók. A lakosság 16 százaléka ukrán volt, míg a maradék közül jelentős volt a lengyelek és a németek számaránya. Az 1897-es népszámlálás azt mutatta, hogy a város lakosságában Oroszország európai tartományainak mindegyik népessége, továbbá 10-féle kaukázusi, 10 közép-ázsiai és 7 szibériai népcsoport, valamint 26 külföldi nemzet képviseltette magát. Mindez érthetőbbé teszi, miért nem kellett a zsidóknak a települési sávon belül gettókba kényszerülniük. Bár időnként előfordultak megkülönböztethető zsidó negyedek, ezek azonban mindenféle erőszaktól mentes szegregáció révén alakultak ki. Különben pedig erős volt a társadalmi integráció, különösen a magasabb jövedelmű csoportok között. A gazdag zsidó családok, mint például a kijevi Brodszkij család, elismert helyi kiválóságnak számítottak, akik jótékony cselekedeteikkel nem csupán saját vallási közösségüket örvendeztették meg. A zsidóság Jekatyerinoszlavban is jelentős mértékben képviseltette magát a helyi elit körében.

A letelepedési sávon belüli pogromok előidézéséhez hozzájárult még az orosz uralom alatt élő zsidók (egy részének) kimagasló gazdasági sikere. A XIX. század vége hatalmas gazdasági lehetőségeket kínált, mivel a cári rezsim, miután eltörölte a jobbágyságot, becsvágyó mezőgazdasági és ipari reformokba kezdett. A kereskedelem, a nemzetközi és a hazai egyaránt, olyan virágzónak mutatkozott, mint azelőtt soha. Mivel a letelepedési sáv zsidósága el volt zárva a földtulajdontól, iskolázottsága révén sokkal képzettebbé vált minden területen, mint keresztény szomszédai, így kiváló helyzetbe került ahhoz, hogy megragadja a kínálkozó kereskedelmi lehetőségeket. 1897-re a zsidók közül került ki az orosz fennhatóság alatt álló lengyel területek kereskedőinek és gyárosainak 73 százaléka, és keletebbre is hasonló dominanciára tettek szert a városokban. Ugyanekkortájt Kijev lakosságának 13 százalékát alkották, mégis a város kereskedőinek 44 százaléka közülük került ki, és a kereskedelem kétharmada az ő kezükön ment át. 1902-ben Jekatyerinoszlav lakosságának alig valamivel több mint egyharmadát képviselték, mégis az első céh kereskedőinek 84 százaléka, a második céh kereskedőinek pedig 69 százaléka került ki közülük. Ez persze nem jelenti azt, hogy a letelepedési sáv zsidóságának egésze tehetős kereskedőkből állt volna. Sokan továbbra is a hagyományos közvetítő szerepet töltötték be a parasztság és a piacgazdaság között, vagy kocsmárosok és kézművesek voltak. A zsidóság között is jelentős számban akadtak nyomorultul szegény emberek. A Kelet-Európa zsidóságának kulturális fővárosaként ismert Vilna (Vilnius) „halálbűzös” pincéi, Lengyelország Manchesterének, az iparosodott Lódznak a zsúfolt nyomornegyedei felháborították a letelepedési sávban utazgató brit parlamenti képviselőt. A sáv zsidó közösségén belüli vagyonfelosztás valójában igen fontos szerepet játszott a pogromok során, amelyeket feltehetőleg többnyire a kereskedelmi elit gazdagsága indukált, de szinte mindig a szegények személye és vagyona ellen irányult.

A letelepedési sáv pogromjait előidéző harmadik lényegi tényező, amelyet akkoriban erősen eltúloztak, de igazságtartalma tagadhatatlan, a forradalmi politizálásban részt vevő zsidók aránytalanul nagy száma. Többek között Trockij is közéjük tartozott. Bizonyos, hogy Hesia Helfman zsidó nő mindössze jelentéktelen szerepet játszott a II. Sándor ellen elkövetett merényletben, mégis ez az esemény volt az 1881-es pogromok katalizátora. Az azonban kétségtelen, hogy a zsidóság számarányán túl képviseltette magát az 1905-ös forradalom élén álló különböző baloldali pártokban és forradalmi szervezetekben, és ez idézte elő az az évi pogromokat. Az Orosz Szociáldemokrata Párt 1907-es kongresszusán például a bolsevik küldöttek 11 százaléka, a mensevikek 23 százaléka került ki a zsidóság közül. A 338 küldöttből további 59 a Zsidó Munkások Ligájának, a Bundnak a szocialista küldötteiből állt. Mindent egybevéve, a kongresszus küldötteinek 29 százaléka volt zsidó, miközben az orosz lakosság mindössze 4 százalékát tették ki. A Bund retorikájával a kisinyovi pogromot közvetlenül megelőző időszakban sem tett semmit azért, hogy csökkentse azt a nézetet, mely szerint a forradalmi mozgalomnak van egyfajta zsidó jellege. Egy jiddis nyelven írt röplap nyíltan összekötötte a kapitalizmus és a cárizmus elleni harcot az antiszemitizmus ellen vívott küzdelemmel: „Gyűlölettől vezérelve, hármas átokkal sújtva, nekünk kell megszőnünk az orosz autokrata kormány, az egész antiszemita bűnbanda, az egész kapitalista világ szemfedőjét.”

Végül fontos, hogy felfigyeljünk a XIX. század végén lezajlott változásra, melynek során a hagyományos antijudaizmus egy modernebb, a XIX. században a nyugati világon végigsöprő rasszista ideológiához köthető - bár azzal nem azonos - antiszemitizmusba fordult át. Egy sötét hatalommal bíró, titkos zsidó szervezet állítólagos létéről először egy hitehagyott zsidó, J. A. Brafman adott hírt Kahal könyve című művében. Ez az összeesküvés-elmélet nagyon is kapóra jött az olyan új szervezetek számára, mint az Orosz Nép Szövetsége, amelyre a tekintélyuralmi rendszer iránti reakciós odaadás és az erőszakos antiszemitizmus egyaránt jellemző volt. A Szövetség szentpétervári lapjában, a Russzkoje Znamjában Pavolacsi Kruseván moldáv antiszemita közölte a hamis A zioni bölcsek jegyzőkönyvét. (1903) egy cikksorozat formájában, amelyet aztán az orosz hadsereg támogatásával Szerencsétlenségünk gyökerei címmel újra megjelentettek. Bár a "Jegyzőkönyvek” jóval károsabb hatást fejtettek ki a két világháború közötti időszakban, a cárista Oroszország elmérgesedett légköréhez is alaposan hozzájárultak. Korábban Oroszország uralkodói úgy vélték, hogy a „zsidókérdés”-re az erőszakos térítés jelentene megoldást, az új összeesküvés-elmélet teoretikusai szerint ez már nem volt elegendő. A Russzkoje Znamja így írt erről: „A kormány kötelessége, hogy a zsidókat olyan veszélyes nemzetként kezelje az emberiség léte szempontjából, mint a farkasokat, skorpiókat, mérges pókokat és egyéb teremtményeket, amelyek az emberi lények iránti telhetetlenségük miatt hivatottak a pusztításra, és akiknek a megsemmisítését előírja a törvény. [...] A Zhideket olyan körülmények közé kell kényszeríteni, melyek között fokozatosan kihalnak.”

Mint azt már láthattuk, az ilyen nyelvezet a német antiszemita körökben sem volt ismeretlen, mégis az Orosz Birodalom volt az első, ahol a szavakat tett követte.

POGROMOK

Az 1881-es pogromokat általában a II. Sándor cár ellen elkövetett merénylet következményének tekintik. Széles körben terjengtek a hírek egy hivatalos rendeletről a zsidók elleni megtorlásra vonatkozóan. Nem véletlen azonban, hogy az erőszak éppen húsvét után vette kezdetét, amikor a keresztény és zsidó közösségek között hagyományosan nagy volt a feszültség. Április 15-én, húsvétvasárnap után három nappal egy részeg oroszt kidobtak egy jelizavetgrádi zsidó tulajdonban lévő vendéglőből. Innen kezdve felgyorsultak az események. „A zsidók verik a mieinket!” - kiáltozás hatására tömeg verődött össze, amely aztán a piac közelében lévő zsidó boltok, majd lakóhelyek ellen fordult. Jelizavetgrádban kevesen haltak meg és kevesen szenvedtek sérüléseket, bár egy idős zsidó férfit holtan találtak a vendéglőben. Inkább a vandalizmus és a fosztogatás orgiája zajlott, melynek során „sok ház ajtaja és ablaka betört” az utcákat pedig „toll borította [az elrabolt ágynemű következtében] és bútorok torlaszolták el”. A következő napokban hasonló események zajlottak Znamenkában, Goltában, Alekszandrijában, Ananyevben és Berezovkában. A legerőszakosabb cselekmények április 26. és 28. között történtek Kijevben, ahol számos zsidót megöltek, és húsz nő megerőszakolásáról érkezett jelentés. A baj ismét továbbterjedt a közeli kerületekbe. A következő hónapok során a letelepedési sáv déli részében mindenütt támadások sora zajlott a zsidóság ellen. Június 30-án három napig tartó pogrom tört ki Perejaszlavban. pedig még maga a poltavai kormányzó is a helyszínre érkezett. Mindent egybevéve, a hatóságok április és augusztus között 224 pogromról szereztek tudomást. Bár a halálos áldozatok száma mindössze tizenhat volt, az anyagi javakban esett kár jelentős volt. És ezzel még nem zárult le minden. Karácsonykor Varsóban tört ki pogrom. 1882 húsvétján Besszarábiában, Herszonban is és Csernyigovban is történtek zsidók elleni támadások. Március végén különösen erőszakos pogrom zajlott Baltában, amely során negyven zsidó meghalt vagy súlyosan megsérült.

Mi lehetett az oka a zsidók ellen intézett, a történészek által hullámnak vagy járványnak titulált sorozatos támadásoknak? Régebben a kormányt okolták érte. Egyesek Nyikolaj Ignatyijev belügyminisztert hibáztatták, mások a rendszer főeminenciását, az Ortodox Zsinat főprokurátorát, Konsztantyin Pobedonosztyevet, ismét mások magát az új cárt. Pedig Pobedonosztyev elrendelte, hogy a papság prédikáljon a pogromok ellen, az pedig köztudott, hogy az új cár, III. Sándor helytelenítette a történteket. Mindenesetre a kormány állítása szerint a pogromscsikik a zsidókkal szembeni valós gazdasági sérelmeknek adtak hangot, mivel a zsidóság „az eredeti népességet kiuzsorázta”, nyereségre tett szert a „meddő munkából”, és monopolizálta a kereskedelmet, amelyet magához ragadott. Maga a cár nem látta, hogyan lehetne véget verni a zsidóság ellen irányuló gyűlöletnek Oroszországban, mivel szerinte: „Ezek a zsidók túlságosan ellenszenvessé teszik magukat az oroszok számára, és mindaddig, míg továbbra is kiszipolyozzák a keresztényeket, ez a gyűlölet nem fog elmúlni.” Az ilyen megjegyzések azonban aligha számíthatnak bizonyítékként a hivatalos felelősség megállapítása szempontjából. A zsidók általi kizsákmányolás hamis képzete a hatóságok azon erőfeszítését tükrözi, hogy szerettek volna az általános motivációk mögé tekinteni. Más hivatalos személyek pedig bizonyítottnak látták, hogy a pogromok mögött anarchisták lehetnek, és ez aggodalommal töltötte el őket. A Miniszterek Tanácsának elnöke, Reutem gróf a következőket állapította meg:

„Ma a zsidókra vadásznak és őket rabolják ki, holnap majd az úgynevezett kulákok ellen támadnak, akik erkölcsileg ugyanolyanok, mint a zsidók, csak ortodox keresztény hitűek, aztán a kereskedők és a földbirtokosok lehetnek a következők. [...] Ha a hatóságok részéről tétlenséget tapasztalunk, a legszörnyűbb szocializmus kifejlődését várhatjuk a nem is olyan távoli jövőben.”

A valóságban a pogromok igen spontán jelenségnek tűnnek, a gazdaságilag instabil, több etnikumú közösségek erőszakkitöréseinek.

Amennyiben a pogromoknak voltak felbujtói, azok feltehetőleg a zsidóság gazdasági riválisai lehettek, azaz az orosz iparosok és kereskedők. Az elkövetők gyakran a munkanélküliek közül kerültek ki, sokan közülük részegek voltak, és túlnyomórészt férfiak. A 4052 letartóztatott támadóból mindössze 222 volt nő. Az elkövetők társadalmi különbözősége azonban feltűnő. A hivatalos vizsgálat megállapította: „Hivatalnokok, szalon-és szállodapincérek, iparosok, sofőrök, inasok, a kormány alkalmazásában álló napszámosok és szabadságolt katonák - ők csatlakoztak a mozgalomhoz.” A kijevi események egyik szemtanúja látott „egy fiatal fiúkból, iparosokból és munkásokból álló hatalmas tömeget, [...] [egy] mezítlábas brigádot”. A jelizavetgrádi felkelők között 181 polgár, 177 paraszt, 130 leszerelt katona, hat „külföldi” és egy tiszteletbeli nemes volt. Csak 363 letartóztatott foglalkozásáról vannak adatok: 102 szakképzetlen munkás, 87 napszámos, 77 paraszt és 33 háziszolga. A parasztok mindenképpen kivették a részüket az eseményekből, sokan abban az őszinte hitben, hogy az új cár ukázt adott ki „a zsidók megverésére”. Csernyigov falujának lakói közül egyesek annyira meg voltak erről győződve, hogy a helyi „földkapitány”-tól írásos biztosítékot kértek arra, hogy nem kapnak büntetést azért, ha nem tudják megtámadni a helyi zsidókat. A parasztok azonban inkább akkor jutottak fontosabb szerephez, amikor a pogromok után kifosztották a zsidók házait. Ők nem fegyverrel, hanem üres lovas kocsival érkeztek a helyszínre. A voltaképpeni erőszakosságokban a vándormunkások vettek részt, mint például a munkanélküli oroszok, akik akkor éppen Ukrajnában kerestek munkát, vagy a Törökországgal vívott háborúból hazatérő, leszerelt katonák.

Az erőszak terjedésében kulcsfontosságú szerep jutott a vasúti dolgozóknak. Ők szállították ugyanis a zsidók elleni támadás eszméjét a letelepedési sáv főbb vasútvonalai mentén: Jelizavetgrádból Alekszandrijáig; Ananyevből Tyiraszpolba; Kijevből Brovarijba, Konotopba és Zsmerinkába; Alekszandrovszkból Orehovba, Bergyanszkba és Marjupolba. A vasútvonalak mintha a modern birodalmi hatalom hajtóerejét alkották volna. Ez rejlett a transzszibériai vasútvonal megépítése mögött is. Most pedig kiderült, hogy a zűrzavar terjesztésére is alkalmas mechanizmusról van szó. Legalább ennyire fontos azonban az a szerep, amelyet a helyi hatóságok nem vállaltak fel. Az egyik hivatalos jelentés kiemelte „a helybeli nem zsidó lakosok teljes közömbösségét a szemük előtt lejátszódó pusztítással szemben”. Ehhez a közömbösséghez még hozzáadódott a rendőrség krónikus emberhiánya, hogy a felkelők teljesen szabadjára engedhessék indulataikat. Jelizavetgrádban mindössze nyolcvanhét rendőr jutott 43 229 lakosra. A dolgokat csak tovább nehezítette, hogy a rendőrfőnök két napig semmit sem csinált. Összefoglalva tehát, az 1881-es pogromok megmutatták, hogyan terjedhet el járványszerűen egy helyi etnikai felkelés a modern kommunikáció megléte és a modern rendfenntartás hiánya segítségével.

A pogromokat követően a kormány lépéseket tett a felelősök megbüntetésére. Összesen 3675 embert tartóztattak le az 1881-es pogromokban való részvételért, akik közül 2359-at bíróság elé állítottak, ezzel is meghazudtolva azt a tételt, mely szerint a pogromokat hivatalosan is ösztönözték. Ennek ellenére a cár és miniszterei figyelmen kívül hagyták az általuk kinevezett vizsgálóbizottságok megállapításait, melyek közül több is javasolta a zsidókkal szembeni lakhatási és egyéb megszorítások lazítását. Sőt, a zsidókérdés kivizsgálására létrejött hivatalos bizottság bevezette az átmenetinek szánt 1882. május 3-i törvényeket, amelyek megtiltották a zsidók számára a letelepülést falvakban vagy tanyákon, valamint a kereskedést vasárnap és a keresztény ünnepeken. Komolyan foglalkoztak azzal a gondolattal is, hogy teljesen kitiltsák a zsidóságot vidékről, végül azonban erre nem került sor. Röviden szólva a zsidók helyzete rosszabbá, és nem jobbá vált az ellenük irányuló támadásokat követően. A pogromokért felelős emberek felelősségre vonása sem gátolta meg a zsidóellenes erőszak időnkénti felbukkanását a következő évek folyamán. Mint azt már láttuk, sok orosz zsidó mindezek hatására nyugatabbra vándorolt az Osztrák-Magyar Monarchiába, Németországba, Angliába, Palesztinába és mindenekelőtt az Egyesült Államokba.

Az 1903-1905 között történtek azonban már teljesen más jelleget öltöttek. Az orosz pogromok második fázisa négy jól elkülöníthető szakaszra osztható. A legelső 1903. április 19-én kezdődött a besszarábiai Kisinyovban, ismét az ortodox húsvét idején. Katalizátorként egy klasszikus vérvád szolgált, amikor is felfedezték egy fiatal fiú holttestét, aki, mint azt az antiszemita Bessarabets nevű újság állította, a helyi zsidók rituális gyilkosságának áldozatává vált. Az ezt követő erőszak során üzletek és otthonok százait fosztották ki vagy gyújtották fel. Ezúttal több halálos áldozat is volt. Csak Kisinyovban negyvenhét zsidó vesztette életét, és ez az erőszak négy szakaszából még csak az első volt. A második szakasz egybeesett az orosz-japán háború kitörésével: ezek voltak az úgynevezett mobilizálási pogromok, melyek főként olyan helyszíneken játszódtak le, ahonnan a katonákat éppen keletre készültek szállítani. 1904-ben 40 ilyen eset történt, 1905 januárja és október eleje között pedig további 50. Az erőszakhullám harmadik és legsúlyosabb szakasza 1905 októberének közepén volt, a forradalom csúcspontján. Október 17-én, amikor a cár nyilvánosságra hozta a liberális októberi manifesztumot, a zsidókat Odesszában ismételt támadás érte, és legalább 302-en életüket vesztették. Kijevben egy nappal később kezdődött az erőszak, és mint 1881-ben is, jelentős pusztítás keletkezett a zsidók tulajdonában: ismét a szétszaggatott ágyneműk tolla borította be az utcákat, és gyilkosság is történt. Október 21-én Jekatyerinoszlavon volt a sor. Október 31-e és november 11-e között 660 különböző helyen zajlottak pogromok, és több mint 800 zsidó embert gyilkoltak meg. A negyedik, utolsó szakasz Bialystokban volt 1906 júniusában, valamint Siedlicében három hónapra rá. Bialystokban nyolcvankét zsidó esett áldozatul. Ezek a pogromok nemcsak erőszakosabbak voltak az 1881-ben történteknél - összesen 3000 zsidó vesztette életét -, de sokkal szélesebb körben is terjedtek el. A zsidóság ellen irányuló erőszakhullám elérte a szibériai Irkutszkot és Tomszkot is, bár, csakúgy, mint 1881-ben, a letelepedési sáv legészakibb tartományaiban nem volt példa erőszakra.

Mi volt más az 1903-1905-ös pogromokban? Kétségtelen, hogy az ismétlődésben volt egyfajta felfokozott jelleg: azok, akik emlékeztek az 1881-es eseményekre, gyorsabban eljutottak a javak pusztításától az emberek pusztításáig. És ami még ennél is fontosabb, ez alkalommal egyes zsidó közösségekben a bundisták és a cionisták „önvédelmi” erőket szerveztek és ellenálltak. Ez történt Kisinyovban és Gomelben is. Odesszában szabályos ütközetek zajlottak. A leglényegesebb elem azonban az. hogy a pogromok egy forradalmi krízis kellős közepén történtek, mivel így biztosított volt az események valódi politikai jellege. II. Miklós azt mondta az anyjának, hogy a pogromscsikik „lojális emberek tömegét” jelképezik, akik dühödten reagálnak „a szocialisták és a forradalmárok arcátlanságára [...], és mivel a bajkeverők kilenctizede zsidó, az emberek haragja ellenük fordult.” Ezt az értelmezést a külföldi megfigyelők közül is többen elfogadták, közöttük brit diplomaták, például a szentpétervári nagykövet, Sir Charles Hardinge, a tanácsadója, Cecil Spring Rice és a moszkvai főkonzul, Alexander Murray. A másik oldalról a zsidó szervezetek a pogromokat hivatalosan szított eseményeknek állították be, és ezt az ítéletet tudósok generációi visszhangozzák. Egyik álláspont sem volt teljes mértékben helytálló. A hatóságok mindenképpen eltúlozták a zsidóság forradalomban játszott szerepét, mivel a zsidók az orosz szocialistáknak jóval kevesebb mint 90 százalékát adták. A másik oldalon ellenben az a bizonyíték, hogy a belügyminiszter személyesen hangolta össze az eseményeket, hamis. Pleve inkább lépéseket tett annak érdekében, hogy a letelepedési sáv zsidóságának helyzete javuljon a kisinyovi pogromot követően, és találkozót tartott Theodor Herzl cionista vezetővel, valamint Lucien Wolffal, a kelet-európai zsidók megsegítésére szervezett nemzetközi bizottság vezetőjével.

Ki volt tehát a hibás? A felbujtók mindenképpen szélsőséges antiszemitákból álltak, olyanokból, mint például Pavolacsi Kruseván, aki A zioni bölcsek jegyzőkönyvének publikálása mellett az izzó gyűlöletet sugárzó Bessarabets szerkesztőjeként is dolgozott; valamint olyan ellenforradalmi milíciákból, mint például az irreguláris Fekete Százak csoportja, akik fegyvert fogtak a forradalom ellen. Bizonyíték van rá, hogy az elkövetők pontosan azért támadtak a zsidókra, mivel a forradalom támogatóinak tartották őket. Kijevben például a vezető pogromscsikik azt kiabálták: „Nesze nektek szabadság! Ezt az alkotmányotokért és a forradalmatokért kapjátok!” Arra azonban kevés bizonyíték van, hogy a nem zsidó szocialisták a zsidók segítségére siettek volna. Ezt a pogromok résztvevőinek társadalmi hovatartozásával kapcsolatban fennmaradt meglehetősen korlátozott számú bizonyítékok is alátámasztják. Kijevben, 1881-ben a zsidó házak és boltok kifosztását főként „csibészek, csavargók és különféle jöttmentek” végezték, akik közül a legtöbben tizenévesek voltak. Máshol azonban a lumpenproletariátus söpredékéhez a munkásosztály tagjai is csatlakoztak, akik nevében a bolsevikok és a mensevikek tulajdonképpen harcoltak. Az egyik zsidó önvédelmi szervezet tagja szerint az odesszai rendbontók között megtalálható volt „az orosz társadalom szinte minden osztálya, [...] nemcsak a mezítlábas koldusok, hanem a gyári és vasúti munkások, a parasztok, az állomásfőnökök is” Jekatyerinoszlavban a pogromscsikik között „kispolgárok, parasztok, gyári munkások, napszámosok, szabadságolt katonák és iskolás gyerekek” egyaránt szerepeltek. Sőt, ezekhez a csoportokhoz számos esetben a helyi rendőrök is csatlakoztak, akik buzdították a randalírozókat, lőttek a zsidó önvédelmi erőkre, és időnként még a zsidó otthonok kifosztásából is kivették a részüket. A felfordulást követően három kijevi rendőrt, köztük egy ezredest szolgálatszegéssel vádoltak és felfüggesztettek, bíróság elé azonban soha nem kerültek, az ezredest pedig 1907-re visszahelyezték állásába. Ha ennyi különböző társadalmi csoport részt vállalt a zsidók elleni támadásban és a gyilkosságokban, akkor a hagyományos feltevés, miszerint Oroszország forradalma a „társadalmi polarizáltság” megnyilvánulásának tekinthető, meglehetősen kétségessé válik. Az etnikai polarizáltság talán pontosabb jellemző.

A zsidók elleni erőszak tulajdonképpen nem az egyetlen jele volt a cári rendszerre jellemző etnikai konfliktusoknak. A lengyelek, a finnek és a lettek azon kisebbségek közé tartoztak, akiket a legerőteljesebben sújtott a birodalmi szervezet „oroszosítási” törekvése. Az ő reakciójuk a forradalomra előreláthatóan az autonómia iránti igény volt. Nem csoda hát, ha ők is számarányukon felül képviseltették magukat a szociáldemokrata pártokban. Ezzel szemben a régi rendszerrel leginkább azonosuló kisebbség, a balti tartományok német arisztokráciája kegyetlen támadások célpontjává vált 1905 folyamán. Kurföldön (Lettország) mintegy 140 uradalmi házat romboltak le földig a zsákmányra éhes lett parasztok. Az orosz szocialisták tehát lehet, hogy osztályokban gondolkodtak, a többi orosz azonban - vagy, hogy precízebben fogalmazzunk, a cár többi alattvalója, akik az Orosz Birodalom több etnikumú nyugati perifériáján éltek - faji alapon gondolkodott. Az 1905-ös pogromok egy egyre erősödő földrengéshullám első lökései voltak, amelyek aztán a XX. század első felében a letelepedési sáv végső pusztulását eredményezték. Előre jelezték azt, ami később következett be.

OROSZORSZÁG A NYUGAT FELÉ FORDUL

Az 1905-os forradalom szocialista és a nacionalista indítékai közötti megosztottság hozzájárult ahhoz, hogy a cári rezsim ismét megerősödhessen. 1905 decemberétől a szovjetek nem működtek tovább. Trockij pedig, a többi vezetővel együtt, a börtönben folytathatta elmélkedéseit.

A cártól és minisztereitől elvárható lett volna, hogy némi óvatosságra tegyenek szert az 1905-ös események kapcsán. Egy következő vereség és egy következő forradalom elkerülése érdekében nem lett volna szabad újabb háborúba kezdeniük. Mégis úgy tűnhetett számukra, hogy a birodalmi riválisaikkal folytatott háborúk egyszerűen elkerülhetetlenek. Mint ahogy Kirejev tábornok 1900-ban lejegyezte naplójában: „Mi, mint bármely más erős nemzet, területünk, »legitim« morálunk, gazdasági és politikai befolyásunk növelésére törekszünk. Ez a dolgok rendje.” Legnagyobb félelme, ahogy azt kilenc évvel később megfogalmazta, nem volt más, mint hogy: „Másodrendű hatalommá válunk.” A legfontosabbnak az tűnt, hogy legközelebb Oroszország jobban felfegyverkezzen, és a hazai terephez közelebb harcoljon. A kormány, az újabb forradalom veszélyére fittyet hányva, hatalmas fegyverkezési programba kezdett. Ez alkalommal azonban az építendő vasútvonalak nem keletre, Ázsia felé, hanem nyugatra, Németország és szövetségese, az Osztrák-Magyar Monarchia felé haladtak. Senkinek sem lehetett kétsége afelől, hogy ezeknek a vasútvonalaknak az elsődleges célja nem az áru-, hanem a csapatszállítás.

Az európai nagyhatalmak, bár Oroszországot egyik sem múlhatta felül e téren, hatalmuk kiterjesztését és megszilárdítását több tízezer kilométernyi vasútvonal megépítésében látták biztosítottnak. Az 1881-es és 1905-ös etnikai konfliktusok azonban rávilágítottak arra is, hogy a vasút a rendzavarás továbbításában éppúgy szerepet játszhat, mint a rendteremtésben. 1914 nyara új felfedezéssel szolgált, amikor emberek millióit vasúton szállíthatták a harcmezőkre Európa-szerte. Hirtelen világossá vált, hogy a birodalmak, a vasút segítségével, saját pusztulásuk felé vették az útirányt. A háborúra azonban nem volt előre megjósolható menetrend, ahogy azt egyszer A. J. P. Taylor híres mondatával kijelentette. A háború érkezése a legtöbb embert meglepte. Az európai hegemónia korszakának a vége, ebben a tekintetben is, és sok másban is, leginkább tehát egy szörnyű vonatszerencsétlenséghez hasonlítható.

3.

Törésvonalak

„Most pedig jön egy háború és megmutatja, hogy még mindig nem másztunk ki négykézlábra ereszkedve történelmünk barbár állapotából. Megtanultunk nadrágtartót viselni, okos vezércikket írni és csokoládés tejet készíteni, amikor azonban komoly döntést kell hoznunk néhány törzs együttélésének kérdésében Európa gazdag félszigetén, más kiutat nem találunk, mint a kölcsönös tömegmészárlás.”

Lev Trockij

HALÁL RURITÁNIÁBAN

1914. június 28-án egy tüdőbeteg, tizenkilenc éves boszniai fiú, Gavrilo Princip végrehajtotta a történelem egyik legsikeresebb terrorista cselekményét. A fegyveréből aznap kilőtt golyók nemcsak Ferenc Ferdinand, az Osztrák-Magyar Monarchia trónörökösének nyald vénáján okoztak halálos sérülést, hanem egy olyan háború kiváltó okául is szolgáltak, amely magát az Osztrák-Magyar Monarchiát is elpusztította, és amely a Monarchia tartományát, Bosznia-Hercegovinát egy új délszláv államalakulat részévé változtatta. Nagyjából ezeket a célokat kívánta Princip elérni, bár ilyen messzemenő sikerre azért ő sem számított. Mindesetre ezek lettek vállalkozása következményei. Az általa előidézett háború nem csupán a Balkánra korlátozódott, hanem Észak-Európán és a Közel-Keleten is csúnya, mély sebet ejtett. A csatamezők, förtelmesen nagy vágóhidakként, a földgömb legkülönbözőbb pontjairól származó fiatalembereket szippantották magukba, hogy aztán azok lemészárolják egymást, és mindent egybevéve majd tízmillióan essenek el. A háború új, szörnyű pusztítási módszereket eredményezett, mintha csak Wells sci-fijének kívánt volna témát szolgáltami: felfegyverzett páncélos járművek támadását, mérges gázok halálos felhőit, tengeralattjárók láthatatlan flottáit. A levegőből bombák hullottak alá, és elsüllyesztett hajóroncsok szennyezték az Atlanti-óceán fenekét. Az első világháború négy és egynegyed éven át húzódott, tehát tovább, mint bármely más főbb európai háború, amelyre még emlékezhettek. A Habsburgok mellett három másik birodalmi dinasztia ért gyászos véget: a Romanovok, a Hohenzollernek és az Ottománok. Még a fegyver-szünet kihirdetésekor sem állt meg a háború: 1918-ban keletre húzódott, mintha csak kicsúszott volna a béketeremtők markából.

Ez a háború mindent megváltoztatott. 1914 nyarán a világgazdaság a megszokott módon fejlődött. Az árucikkek, a tőke és a munka mobilitása a maihoz volt mérhető. A tengeri útvonalak és az Atlanti-óceán túloldalára vezető távíróvonalak soha nem működtek serényebben, mivel a tőke és a kivándorlók tömege nyugatra tartott, miközben a nyersanyagok és a gyárak keletre. A háború szó szerint elsüllyesztette a globalizációt. Majd tizenhárommillió tonna hajóállomány süllyedt a tenger mélyére a német haditengerészeti tevékenység eredményeként, főként a tengeralattjáróknak köszönhetően. A nemzetközi kereskedelem, a befektetések és az emigráció abbamaradtak. A háborút követően olyan forradalmi rendszerek kerültek hatalomra, amelyek alapvetően ellenségesen viseltettek a nemzetközi gazdasági integrációval szemben. A piacot tervekre cserélték, a szabad kereskedelmet felváltotta a nemzeti önellátás és a védvámrendszer. Az áruk szabad áramlása megszűnt, az emberek és a tőke áramlása is szinte teljesen leállt. Az európai birodalmak világméretű hatalma, vagyis a globalizáció politikai bázisa, alapvető, ha nem inkább halálos csapást szenvedett.

A politikai merényletek azonban egyáltalán nem számítottak szokatlannak a XX. század elején, ahogy azt már láthattuk a szerencsétlen McKinley elnök esetében is. Utóda, Theodore Roosevelt is épphogy megúszott egy merényletet. 1900 és 1913 között nem kevesebb mint negyven államfőt, politikust és diplomatát gyilkoltak meg, köztük négy királyt, hat miniszterelnököt és három elnököt. Csak a Balkánon nyolc sikeres merényletet hajtottak végre, melyek áldozatai között két király, egy királynő, két miniszterelnök és a török hadsereg főparancsnoka is ott volt. Miért járt mégis a Ferenc Ferdinánd ellen elkövetett merénylet ilyen óriási következményekkel?

A válasz részben abban rejlik, hogy amikor a trónörököst lelőtték, éppen a világ egyik legjelentősebb törésvonala mentén kocsikázott, a Nyugat és a Kelet, az occidentális és az orientális végzetes, történelmi határán. A XV. századtól a XIX. század második feléig Bosznia és a szomszédos Hercegovina a Török Birodalom részét képezték. Lakóik közül sokan áttértek a mozlim hitre, hogy jobban szolgálhassák a török feletteseiket, és a lehető leginkább részesülhessenek a török uralom jelentette előnyökből. Bosznia azonban soha nem vált teljes egészében mozlim országgá, hiszen jelentős számban éltek ott ortodox szerbek és katolikus horvátok is, nem is szólva a vlachokról, németekről, zsidókról és romákról. A viktoriánus Anglia egyik utazója szerint Bosznia és a Habsburg Horvátország közötti Száva folyó szolgált az Európa és Ázsia közötti választóvonalként. Mások a Szarajevón keresztül futó Miljacska folyóról állították ugyanezt, vagy a Drináról, amely Visegrádon át keletre tart. Valójában azonban a török hatalom elhúzódó hanyatlása során Bosznia egésze vitatott határterületté vált. 1908-ban az Osztrák-Magyar Monarchia formálisan annektálta Boszniát, amely fölött az 1878-as berlini kongresszus óta laza fennhatósággal bírt. Amikor Ferenc Ferdinánd az annektálás után hat évvel ellátogatott Szarajevóba, a birodalom egyik új szerzeményét látogatta végig, amelybe tekintélyes összegeket fektettek új utak, vasutak és iskolák építésére, de ahol továbbra is több ezer osztrák-magyar katonát kellett állomásoztatni a rendfenntartás érdekében.

A földrajzi törésvonalakkal az a baj, hogy ott, ahol a föld tektonikus lemezei egymáshoz érnek, gyakran keletkeznek földrengések. Az 1914-et megelőző években a geopolitikai tektonikus lemezek, azaz a birodalmak Szarajevó alatt értek össze. Törökország engedett, tehát Ausztria, és így Oroszország is, előrefelé törekedett. Az orosz pánszlávizmus híveit felháborította Bosznia Ausztria általi megszállása. A. A. Kirejev tábornok keserűen reagált kormánya hallgatólagos beleegyezésének hírére: „Szégyen! Szégyen! - írta naplójába. - Ennél a halál is jobb volna!” Az ausztriai bekebelezés legnagyobb ellenzője mégsem egy, a szó igazi értelmében vett birodalom, hanem egy birodalmi ambíciókat dédelgető ország, Szerbia volt.

A nemzetállamok születése aránylag új jelenségnek számított az európai történelemben. 1900 körül a kontinensen továbbra is a Habsburgok, a Romanovok és az oszmánok kevert etnikumú birodalmai domináltak. Nagy-Britannia és Írország Egyesült Királysága is egy ilyen entitás volt. Néhány kisebb országról is elmondható, hogy etnikailag heterogén képet mutatott, többek között Belgium vagy Svájc is. Ezeken kívül számos apró fejedelemség és nagyhercegség létezett, mint például Luxemburg vagy Lichtenstein, melyek ugyan nem rendelkeztek önálló nemzeti identitással, mégsem hagyták, hogy a nagyobb politikai tömbök magukba olvasszák őket. A politikai egységek ilyen kavalkádjából mindaddig nem adódott gyakorlati nehézség, amíg a tömeges kivándorlás inkább növelte, és nem csökkentette az etnikai keveredést. A politikai nacionalisták szemében azonban mindez a múlthoz kötődött, mivel szerintük a jövő a homogén nemzetállamoké volt. Franciaország, a svájci születésű francia Jean-Jacques Rousseau eszmefilozófus népszuverenitás-elméletének odaadó híve, szintén egyfajta példát mutatott nemzetépítés terén. Az ismétlődő forradalmak és háborúk révén születő és újjászülető Francia Köztársaság 1900-ra minden regionális identitást magában foglalva megteremtette „Franciaország ideájá”-t. Az auvergnais-iek, a bretonok, a gascogne-iak egyaránt franciának tartották magukat, miután mindenki egyforma iskolai és katonai képzésen esett át.

A nacionalizmus eleinte veszélyesnek tűnt az európai monarchiák szemszögéből. Az 1860-as években azonban a piemonti és a porosz királyság új nemzetállamokat hozott létre a nemzeti elv, az önvédelem, valamint a gyarapodás elvének összehangolásával. Az ezek eredményeként létrejövő Olasz Királyság és Német Birodalom azonban kétségtelenül távol álltak attól, hogy tökéletes nemzetállam váljék belőlük. A szicíliaiak szemében a piemontiak olyan idegenek voltak, hogy akár franciák is lehettek volna. Az igazi olasz egység Cavour és Garibaldi győzelmeit követően született meg. Ezeket a győzelmeket azonban a déliek ellen vívott, kisebb gyarmatosító háború eredményének is tekinthetjük. Németország esetében ezzel szemben sok német Bismarck új birodalmának határain kívülre szorult. A történészek által egységesítő háborúknak nevezett küzdelmek során a német ajkú osztrákok kimaradtak a porosz dominanciájú Kleindeutschlandból. Mindazonáltal a nacionalisták szerint még mindig jobb volt a tökéleden nemzetállam, mint a nem nemzetállam. A XIX. század vége felé más népek is követni kívánták az olaszok és a németek példáját. Egyesek - nevezetesen az írek és a lengyelek, nem is szólva a bengáliaiakról és más indiai népekről - a nemzetállamot a közönyös birodalmaknak való alávetettség alternatívájának látták. Néhányan, mint például a csehek, megelégedtek a fennálló birodalmi szerkezeten belüli nagyobb autonómia megszerzésével is, és ragaszkodtak a Habsburgokhoz, nehogy valami rosszabbal találják szemben magukat. A szerbek helyzete teljesen más volt. Ők ugyanis az 1878-as berlini kongresszuson a montenegróiakkal együtt felszabadultak a török uralom alól. 1900-ra pedig már növekvő ambícióval arra törekedtek, hogy a piemonti és a porosz példát követve a délszláv (jugoszláv) nemzeti egység nevében növelhessék területüket. A kérdés csak az volt, hogyan? Az egyik lehetőségként az egyre inkább széteső Török Birodalom ellen vívott győztes háború kínálkozott, mint például amikor Szerbia, Montenegró, Bulgária és Görögország együttes erővel 1912-ben legyőzték a Török Birodalmat. A másik lehetőség a rivális balkán államok elleni győzelem volt, ahogy az a következő évben történt, amikor a győztesek összevesztek a martalékon. Az Osztrák-Magyar Monarchia elleni támadás nagyobb falatnak tűnt, már csak azért is, mert a Monarchia nemcsak jóval jelentősebb katonai erőt képviselt, de egyben Szerbia exportjának elsődleges felvevőpiaca is volt.

A balkáni háborúk egyaránt felfedték a balkáni nacionalizmus erejét és gyengeségét. Ereje az elszántságában rejlett, gyengesége pedig a megosztottságában. A harc erőteljessége lenyűgözte a fiatal Trockijt, aki a Kijevszkaja Misl nevű újság tudósítójaként szemtanúja lehetett az eseményeknek. Még a balkáni háborúkat követő béke is újszerűen kegyetlen volt, és ez a jellegzetesség a XX. században többször is visszaköszönt. A nacionalistáknak már nem volt elég a területi gyarapodás. Most már az embereknek és a határoknak is mozogniuk kellett. Időnként ezek a mozgalmak spontán módon jelentkeztek: a mozlimok Szaloniki irányába menekültek, amikor a görögök, a szerbek és a bolgárok 1912-ben előrenyomultak; a bolgárok Macedóniát hagyták el, hogy 1913-ban elmeneküljenek a megszálló görög csapatok elől; a görögök pedig a macedón területeket hagyták végül el, amelyet a bukaresti szerződésben Bulgáriának és Szerbiának ítéltek oda. Időnként a lakosságot tudatosan elűzték, mint például a görögöket Nyugat-Trákiából 1913-ban, valamint Kelet-Trákia bizonyos részeiből és Anatóliából 1914-ben. A törökök vereségét követően szervezett lakosságcsere vette kezdetét: az új török-bolgár határnál 48 570 török indult el az egyik, 46 764 bolgár pedig a másik irányba. Az ilyen lakosságcserékkel az etnikailag kevert területeket szerették volna homogénné változtatni a nacionalisták legnagyobb megelégedésére. Egyes területeken a hatás drámai volt. 1912 és 1915 között (görög) Macedónia görög lakossága mintegy egyharmadával megnőtt, közben a mozlim lakosság 26, a bolgár lakosság pedig 13 százalékkal csökkent. Nyugat-Trákia görög lakossága 80 százalékkal csökkent, miközben Kelet-Trákia mozlim lakossága harmadával nőtt. Mindezek jelentősége Európa egyéb, több etnikumú területén is érezhetővé vált.

A rendes háború alternatívájaként a terrorizmus kínálkozott az új délszláv állam megteremtése érdekében. Bosznia megszállása után új szervezetek jöttek létre az osztrákok balkáni uralma ellen, valamint Bosznia felszabadításáért, amelyek hol elfogadható, hol kevésbé elfogadható módszereket alkalmaztak. Belgrádban megalakították a Narodna Odbranát (Nemzeti Védelem), Szarajevóban pedig a Mlada Bosnát (Fiatal Bosznia). 1911-ben egy szélsőségesebb titkos csoport jött létre, az Ujedinjenje ili Smrt (Egyesülés vagy Halál), vagy más néven Crna Ruka (Fekete Kéz). A szervezet kitűzött célja az volt, hogy Szerbia „a szerbség egyesülésének Piemontja” legyen. Pecsétjén a következő volt látható:

Egy erős kar, amely egy kibontott zászlót tart, amelyen - mintegy címerként - egy koponya előtt két keresztbe tett csont látható; a zászló mellett egy kés, egy bomba és egy kis mérget tartalmazó üvegcse. Körben a következő felirat olvasható balról jobbra: „Egyesülés vagy Halál”.

A Fekete Kéz vezére Dragutin Dimitrijevics, becenevén „Apis” (Méh) ezredes volt, a szerb hadsereg hét alapító tisztjének egyike. Dimitrijevics képezte ki azt a három fiatal terroristát, akik kezdettől fogva egy öngyilkos merényletre készültek: az Osztrák-Magyar Monarchia trónörökösének meggyilkolására szarajevói látogatása alkalmával. A merénylőket, Nedeljko Cabrinovicsot, Trifko Grabezt és Gavrilo Principet, négy Browning M 1910 revolverrel, hat bombával és néhány ciántablettával átküldték a határon. A trónörökös, mintha csak csalogatni szerette volna őket, a szerb nacionalisták legszentebb napját, a XIV. századi rigómezei csata évfordulóját, Szent Vitus napját (Vidovdan) választotta szarajevói látogatása időpontjául.

A boszniai Obijaj faluban született és nevelkedett Gavrilo Princip sok szempontból tipikus öngyilkos merénylőnek számított: eleget tanult ahhoz, hogy lázasan higgyen a szerb nacionalizmus ügyében, és eléggé a nép fia volt ahhoz, hogy felháborítsa, ahogy az osztrák megszállók vedelték náluk a snapszot, aztán pedig bevetették magukat a szarajevói bordélyokba. Minél többet látott ebből a visszatetszést keltő viselkedésből, annál jobban tetszett neki a gondolat, hogy ki kellene verni az osztrákokat Boszniából, és a szomszédos Szerbiával együtt létrehozni egy új délszláv államot. A per során így vallott önmagáról: „jugoszláv nacionalista [vagyok], minden jugoszláv egyesítése a célom, és az nem érdekel, milyen államforma szerint, de Ausztriától mindenképpen szabadon. [...] Azt gondoltuk: egyesítés bármi áron, [...] terror árán is.” Mint mondta, a célja nem volt más, mint „megszabadulni azoktól, akik akadályt képeznek, gonoszul cselekszenek, akik az egyesítés útjában állnak.” Lehet, hogy mindezt inkább hagyományos háborúban szerette volna elérni, de a szerb hadseregben 1912-ben alkalmatlannak találták a katonai szolgálatra, mivel „túl kicsi és túl sovány” volt.

A sorsdöntő reggelen Gavrilo Princip és társai elfoglalták helyüket Szarajevó központi folyóparti sugárútja, az Appel rakpart mentén fekvő felvonulási útvonalon. Eredetileg úgy látszott, hogy tervük füstbe megy. Cabrinovics bombát dobott a trónörökös nyitott autójába, a bomba azonban lepattant a kocsi hátrahajtott tetejéről, így a hátul haladó kocsiban ülők közül ketten, a bámészkodók közül pedig körülbelül húszan megsérültek. A trónörökös sofőrje érthető módon szeretett volna minél gyorsabban biztonságos helyre jutni, Ferenc Ferdinánd azonban mindenképpen vissza akart fordulni, hogy megnézze, mi a helyzet a sérültekkel. Utána az eredeti tervek szerint folytatta az utat a városházáig, ahol a fogadására összegyűlt szerb méltóságoknak szemrehányást tett a bombamerénylet miatt. Ezt követően úgy döntött, meglátogatja a sebesülteket. Amikor a meglehetősen ideges sofőr elvétett egy kanyart a kórházhoz vezető úton, és jobbra fordult a Ferenc József úton, Princip, aki éppen ebédet vásárolt magának, hirtelen szemtől szemben találta magát a célszemélyekkel. A látása elhomályosult, és „az izgalom különös érzésétől átitatva”, pisztolyával célzott, majd lőtt. Halálosan megsebezte a trónörököst, akit torkon lőtt, és terhes feleségét is, Zsófia hercegnőt, akit véletlenül hasba talált, amikor a katonai kormányzóra, Oskar Potiorek tábornokra célzott. A főhercegi pár éppen akkoriban ünnepelte tizennegyedik házassági évfordulóját.

Miután a küldetést végrehajtották, Princip és Cabrinovics egyaránt megpróbált öngyilkosságot elkövetni, de a maguknál hordott ciánkapszula oxidálódott, így nem ölte meg őket. Princip aztán fejbe akarta lőni magát, ezt azonban megakadályozták. Amikor Principet a tárgyaláson megkérdezték cselekedete céljáról, azt felelte: „Soha nem hittem volna, hogy a merénylet után háború fog következni.” Hogy ezt átgondolta-e vagy sem, a történészek sem képesek megítélni. Az azonban aligha hihető, hogy tettét sikerült volna úgy végrehajtania, ahogy végül tette, ha fogalma sem lett volna, micsoda megrázkódtatás következhet belőle. Bár azt sem szabad elfelejtenünk, hogy a megrázkódtatásokat nem olyan egyszerű megjósolni. Az első világháború is ilyen volt. Mint kiderült, a trónörökös meggyilkolása szolgált fordulópontként - vagyis megadta a végső lökést, amely a birodalmak tektonikus lemezeit Európa-szerte megremegtette -, mindez azonban abban a pillanatban még nem tűnt egyértelműnek. Kétségtelen, hogy az első világháborút ma már abszolút elkerülhetetlennek tartjuk, ám a kortársak szemében nyilvánvalóan valószínűtlennek tűnt a bekövetkezte.

A HÁBORÚ DÖBBENETÉ

A történészek az első világháború kitörése előtti éveket hajlamosak az egyre halmozódó feszültség és az erősödő válság tükrében ábrázolni. Szerintük a háború nem 1914 nyarán robbant be a köztudatba, hanem több éve, sőt évtizede jelen volt már. Jellemző példája az események utólagos ismertetésének a hivatalos történetírás tizenegy kötetes összefoglalója, A háború eredetének brit dokumentumai 1898-1914 (The British Documents on the Origins of the War, 1898-1914) című mű, amelyet 1926 és 1938 között adtak ki. Az egyes kötetek címe jól behatárolja a háborút megelőző időszak tizenhét évének korszakait:

I. A brit elszigeteltség vége

II. Az angol-japán szövetség és a francia-brit antant

III. Az antant próbája, 1904-1906

IV. Az angol-orosz közeledés, 1903-1907

V. A Közel-Kelet: a macedón kérdés és Bosznia annektálása, 1903-1909

VI. Az angol-német feszültség: fegyverkezés és tárgyalás, 1907-1912

VII. Az agadiri válság

VIII. Döntőbíráskodás, semlegesség és biztonság

IX. Első rész: A balkáni háborúk - Előjáték. A tripoliszi háború; Második rész: A balkáni háborúk - A Liga és Törökország

X. Első rész: A Közel-Kelet a háború előestéjén; Második rész: A béke utolsó évei

XI. A háború kitörése

A háború okait tárgyaló művek szinte mindegyike ennek a megközelítésnek a változatait tartalmazza. Egy nemrégiben megjelent német történeti mű a háború kitörését kilenc diplomáciai válság utolsó mozzanatának tekinti: az 1875-ös francia-német „háború küszöbén”-válság; az 1875-1878-as keleti válság; az 1885-1888-as bulgáriai válság; az 1886-1889-es Boulanger-válság; az 1905-1906-os marokkói válság; az 1908-as boszniai válság; az 1911-es agadiri válság; valamint az 1912-1913-as balkáni válság. Egy, a háború történetét összefoglaló impozáns brit mű első kötete a háború gyökerét szintén a Német Birodalom 1871-es megalapításáig vezeti vissza, és különös hangsúlyt fektet az 1897 utáni angol-német haditengerészeti versenyre. A háború előtti szárazföldi fegyverkezési versenyt taglaló értekezések főként a háborút megelőző évtized lényegi szerepét emelik ki. Az Osztrák-Magyar Monarchia politikájával foglalkozó szerzők pedig még későbbre teszik a háború előtti visszaszámlálást. Manapság azonban már akadnak olyanok is, akik szerint 1914 nyarán a háború villámcsapásként érkezett.

A folyamatosan közeledő konfliktus elmélete összecseng azzal a feltevéssel, mely szerint az emberek már jóval 1914 nyara előtt megjósolták a háború kitörését, ezért számukra az inkább megkönnyebbülést, és nem meglepetést jelentett. A baloldal már évtizedekkel korábban látta, hogy a militarizmus és az imperializmus végül egy mindent átfogó válságot fog eredményezni. A jobboldali politikusok is szinte pont ilyen következetesen ragaszkodtak a háború előrevetítéséhez, amelyet a darwini harc üdvös következményének tekintettek. A ma már általánosan elfogadott vélemény szerint az európai társadalmak már jóval a háború kitörése előtt készen álltak a háborúra. Imperializmus, nacionalizmus, szociáldarwinizmus, militarizmus - a könyvtárakban se szeri, se száma az első világháború kiváltó okait taglaló műveknek. Egyesek közülük a belpolitikai válságokat hangsúlyozzák, mások a nemzetközi rendszer ingatagságát, de mindegyik egyetért abban, hogy a gyökerek mélyre hatolnak. A kérdés azonban az, hogy a történészek a súlyosbodó válság számos előzményét mennyire határozták meg úgy, ahogy az valóban történt 1914-ben, és mennyiben próbáltak utólagos magyarázatot találni az elkövetkező eseményekre a következő négy év tükrében. A kérdés megközelítésének egyik lehetséges módja az, ha alaposabban szemügyre vesszük a kortársak hozzáállását azokhoz a diplomáciai válságokhoz, amelyek a történészek számára olyannyira ismerősek. Így felfedezhetjük, hogyan lehet elferdíteni a történelmet az utólagos éleslátás kétes értékű bölcsességével. Az igazság ugyanis az, hogy az első világháború egy óriási megrázkódtatás volt, nem pedig egy régóta megjósolt válság. Csak utólag döntöttek úgy egyesek, hogy ők már jó előre látták, mi fog történni. Éppen ezért lehettek a háború következményei is ilyen világrengetőek. Általában az előre nem látható események okoznak hatalmas zűrzavart, nem pedig a várhatóak.

Ha bármelyik társadalmi csoportnak érdekében állt a világháború közeledtének előrejelzése, akkor azok Londonnak, a háború előtti világ legnagyobb nemzetközi pénzügyi piacának befektetői és pénzügyi szakemberei voltak. Az ok egyértelmű: igen sok vesztenivalójuk volt egy háború esetén. 1899-ben Ivan Bloch varsói pénzügyi szakember úgy becsülte, hogy „a háború azonnali következménye a részvények [árának] 25 és 50 százalék közötti esése lenne”. Norman Angell újságíró hasonló következtetésekre jutott a nagyhatalmak közötti konfliktus okozta pénzügyi hatásokkal kapcsolatban az 1910-ben írt, igen nagy számban elkelt A nagy illúzió című értekezésében. Mindkét szerző kifejezte azon óhaját, hogy ezek a megfontolások csökkentik, ha nem lehetetlenné teszik egy nagyobb háború esélyét. A befektetők, különösen a nagyhatalmak által kiadott részvények tulajdonosai azonban aligha engedhették meg maguknak, hogy az ilyen kijelentéseket készpénznek vegyék. Feltételezhető tehát, hogy a befektetők minden, a háború valószínűségét növelő eseményre érzékenyen reagáltak volna. Mégis a londoni City és a legjobban értesült bankárai közül is jó néhányan csak igen későn fogták fel a háború küszöbön álló voltát.

1914-ben az N. M. Rothschild & Sons még mindig a City legmeghatározóbb cégének számított. Párizsi és bécsi unokatestvéreikkel szoros együttműködésben a londoni Rothschildok uralták a részvénypiacot szinte egy teljes évszázadon át, azóta, hogy Nathan Mayer Rothschild a Waterlooi csata előtt és után megalapozta a család vagyonát. A Rothschild családon belül 35 millió fontot meghaladó tőke halmozódott fel az első világháború előestéjéig, és bár mindez családi vagyonnak számított, üzlettársaik kezelték a hatalmas portfoliót, amelynek jelentős részét a legbiztonságosabb befektetési formának tekintett és a Rothschildok által legjobban ismert európai állami kötvényekben tartották. Nem csoda, hiszen elsősorban ők maguk jegyezték az új részvényeket a londoni piacon. Ha valakinek, hát nekik sok veszteni valójuk volt egy európai háború esetén, már csak azért is, mert a három család szinte biztosan megosztottá vált volna, és a párizsi Rothschildok, sőt talán a londoniak is a bécsi ház ellenségévé váltak volna. Mégis a háború kitörése őket is szinte teljesen meglepte. 1914. július 22-én Lord Rothschild azt mondta párizsi rokonainak, hogy ő „inkább a befolyásos körök jól megalapozott véleményét” osztja, „miszerint, hacsak Oroszország nem támogatja Szerbiát, az utóbbinak fülét-farkát be kell húznia, márpedig Oroszország afelé hajlik, hogy csendben maradjon, mivel a körülmények nem kedveznek egy előrelépésnek.” Másnap azt írta, hogy szerinte „a különféle vitás ügyeket fegyverek nélkül is el fogják rendezni.” Mielőtt a Szerbiának küldött osztrák ultimátum részletei ismertté váltak volna, Lord Rothschild azt jósolta, hogy a szerbek „minden téren elégtételt adnak”. Július 27-én kijelentette, hogy osztja azt az „általános véleményt, hogy Ausztria jogos követeléseket támasztott Szerbiával szemben, és nem volna helyes, ha a nagyhatalmak elsietett és helytelen módon cselekedve bármi olyat tennének, amit egy durva gyilkosság megbocsátásaként lehetne értelmezni.” Biztosra vette, hogy a brit kormány „minden követ megmozgat az európai béke megóvása érdekében”. Július 29-én francia rokonainak már azt mondta: „Nagyon nehéz bármilyen felettébb kedvező véleményt kinyilvánítani, mégis talán elmondhatom, hogy helytelennek tartjuk [a francia véleményt] [...], amiért a német császárnak gonosz szándékot és titkos üzelmeket tulajdonít, őt ugyanis bizonyos szerződések és ígéretek Ausztria megsegítésére kötelezik, ha Oroszország támadást intézne ellene, ám ez az utolsó dolog, amit tenni kíván.” A német és az orosz uralkodók „távírón keresztül közvetlen kapcsolatban álltak egymással a béke érdekében”; a német kormány pedig őszintén kívánta, hogy bármely háború „lokalizált” maradjon. Július 31-én Rothschild továbbra is hitelt adott azoknak a „mendemondáknak a Cityben, hogy a német császár minden befolyását latba vetette Szentpéterváron és Bécsben, hogy olyan megoldást találjon, amely nem kelt visszatetszést sem Ausztriában, sem Oroszországban”. Rothschild tehát csak az utolsó pillanatban kezdte átlátni az események jelentőségét.

És közel sem ő volt az egyetlen, akinek ilyen lassan kezdett derengeni a helyzet súlyossága. Július 22-én, több mint két héttel a szarajevói merénylet után, a The Timesban megjelent az első olyan angol nyelvű értékelés, amely felvetette annak lehetőségét, hogy a balkáni események esetleg negatív pénzügyi következményekkel járhatnak. Az újság 19. oldalán olvasható cikk a következőket tartalmazta:

A TŐZSDEI KERESKEDELEM CSÖKKENÉSE A KÜLFÖLDI POLITIKAI HÍREK HATÁSÁRA KÉSŐI ÉLEDÉS AZ AMERIKAI PIACOKON

„A tőzsdék nyitáskor tapasztalható forgalmát teljes mértékben beárnyékolta a hír, hogy az Osztrák-Magyar Monarchia és Szerbia közötti kapcsolat egyre feszültebbé válik. [...] A közel-keleti helyzet súlyosbodása következtében a [tőzsde] tagjainak figyelme pillanatnyilag elterelődött az ulsteri válságról [...], mivel általában véve egyre kisebb a hajlandóság a kötelezettségvállalás növelésére mind a belföldi, mind pedig a külföldi kilátások bizonytalansága következtében.”

A The Economist július 24-i száma azonban sokkal inkább aggódott „az Ulster miatti folyamatos feszültség”, mint a balkáni események miatt. Ugyanezen újság augusztus 1-ji száma nyilvánvalóvá tette, mennyire meglepték a Cityt az előző hét eseményei:

„A pénzügyi világ megrendült a sorozatos csapások következtében, amilyeneket a nemzetközi hitelpiac érzékeny rendszere ez idáig még nem tapasztalt, sőt elképzelni sem tudott. [...] Ilyen széles körben elterjedt és ilyen világméretű dolog ezelőtt még nem volt ismeretes. Semmi sem bizonyulhatott volna inkább lehetetlennek a modern civilizáció és a háború együttes létezése szempontjából, mint ez a mostani [...] árrobbanás, amit nem egy kisebb háború kitörése idézett elő, hanem az egyes európai nagyhatalmak közötti háborútól való félelem.”

A kulcskifejezés a „háborútól való félelem”. Bár Ausztria július 28-án hadat üzent Szerbiának, korántsem volt bizonyos, hogy a többi nagyhatalom csatlakozik-e. Még augusztus 1-jén is, amely időpontra Oroszország már megkezdte az általános mozgósítást, a The New York Times szalagcíme mélységes optimizmust sugallt: A CÁR, A CSÁSZÁR ÉS A KIRÁLY MÉG MEGÁLLAPODHATNAK A BÉKÉBEN.

A pénzügyi piac adatai, különösen az államkötvények ármozgásai, megerősítik azt a benyomást, hogy a háború meglepetésként hatott azokra az emberekre, akiknek a leginkább érdekében állt azt előre látni. Az akkoriban nagyhatalomnak elfogadott öt állam - Nagy-Britannia, Franciaország, Németország, Oroszország és az Osztrák-Magyar Monarchia - már korábban is bocsátott ki nagy mennyiségű kamatozó kötvényt háborúk finanszírozására, és mindegyik esetében számítani lehetett arra, hogy egy nagyobb európai konfliktus esetén ismét ezt tennék. 1905-ben az öt nagyhatalom által kibocsátott kötvények majd 60 százalékát tették ki a Londonban jegyzett, uralkodó fix kamatozású értékpapíroknak. A Franciaország, Oroszország, Németország és Ausztria által kiadott kötvények az összes értékpapír 39 százalékát adták, vagy a külföldi kincstári adósság 49 százalékát. Ezeknek a kötvényeknek a rendszeresen jegyzett piaci kamata - azaz a hozama, hogy szakszerűen fejezzük ki magunkat - segít következtetni egészen 1914-ig, beleértve 1914-et is, a befektetőknek a háború alakulására vonatkozó, változó várakozásaira.

A politikai események különösen fontosak voltak a befektetők számára 1914-et megelőzően, mivel az ilyen hírek könnyebben és rendszeresebben eljutottak hozzájuk, mint a részletes gazdasági adatok. A modern befektetők igen széles körű gazdasági mutatókhoz fémek hozzá, például a költségvetési hiányra, a rövid távú kamatokra, az aktuális és előrevetített inflációs rátára, valamint a nemzeti össztermék növekedési arányára vonatkozó adatokhoz. Naponta kapják az ilyen és ehhez hasonló, a költségvetési, pénzügyi és makroökonómiai mutatókra vonatkozó információk egész garmadát. Régebben azonban kevesebb gazdasági adat állt rendelkezésre, melyek alapján meg lehetett ítélni a teljesítés elmaradásának kockázatát, a várható infláció és a gazdasági növekedés mértékét. Az első világháborút megelőzően a fontosabb európai gazdaságok befektetői aránylag helytálló és rendszeres információval rendelkeztek bizonyos alapanyagárakról, az aranytartalékról, a kamatokról, a valuta-árfolyamról, azonban más pénzügyi adatok, az évi költségvetésre vonatkozó számokat kivéve, csak hiányosan álltak rendelkezésükre, a nemzeti termelésre és jövedelemre vonatkozó adatok pedig rendszertelenek és megbízhatatlanok voltak. A nem parlamentáris monarchiákban még az évi költségvetési adatokhoz sem lehetett mindig hozzáférni, ha pedig mégis, nem lehetett megbízni bennük. Ezért a befektetők a költségvetési és pénzügyi változásokra a politikai eseményekből próbáltak következtetni, amelyekről rendszeresen tájékozódhattak a magánlevelezéseken, az újságokon és a távirati irodákon keresztül. A legalapvetőbb tájékozódási pontként a következő három feltételezés szolgált:

1. Minden háború zavart kelt a kereskedelemben, tehát csökkennek az adott kormány adóbevételei.

2. A háborúban való közvetlen részvétel növeli az állami kiadásokat, ugyanakkor csökkenti az adóbevételeket, ezáltal újabb kölcsönök felvétele válik szükségessé.

3. A háború hatása a magánszektorra megnehezíti a katonáskodó országok pénzügyi szervei számára a papírpénz aranyra való konvertálhatóságának fenntartását, ezért megnő az infláció veszélye.

Ezen az alapon bármilyen esemény, amely növelni látszott a háború esélyét, érezhető hatást gyakorolt a részvénypiacra. A háború új részvények kibocsátását jelentette, vagyis megnőtt a részvények száma, így a meglévő részvények ára csökkent. A háború továbbá azt is jelentette, hogy nőtt a papírpénz mennyisége, és csökkent a pénz vásárlóereje, amellyel a részvények értékét meghatározták. Egy valamirevaló befektető tehát, aki előre látta egy nagyobb háború kitörését, a káros hatások tudatában eladta a részvényeit. Amennyiben a pénzpiacon látták volna az 1914-1918-as háború közeledtét, csökkenést kellene látnunk a részvények árában, vagy növekedést a részvényhozamban (mivel a hozam alapvetően a részvény után fizetett kamat osztva a piaci árral).

3.1. táblázat Az európai nagyhatalmak részvényárai, 1914. július-december

százalékváltozás

fái.

8.

fúl.

22.

júl.

21.

júl.

30.

aug.

20.

szept.

18.

dec.

19.

júl. 22-júl. 30.

júl. 22-dec. 19.

konzolok 2,5%

75,8

75,5

72,.5

70,0

70,0

68,8

68,5

-7,3%

-9,3%

osztrák 4%

84,5

84,5

82,0

76,5

65,0

-9,5%

-23,1%

francia 3%

82,5

81,0

77,5

76,5

-5,6%

francia 3%*

83,0

81,3

82,5

73,7

70,6

1,5%

-13,2%

német 3%

76,0

75,0

73,5

72,0

-4,0%

orosz 5%

102,5

102,5

98,0

93,0

90,0

93,5

-9,3%

-8,8%

*bourdeaux-i árak

Aligha jelezhette azonban a világháború közeledtét az a tény, hogy 1914 júliusáig a pénzügyi piac legtöbb indikátora a kockázati tényezők csökkenését mutatta a befektetők számára. A politikai események, amelyek az 1840-es évektől kezdődően az 1870-es évekig jelentős mozgást eredményeztek a részvények árában, mintha egyre kevésbé számítottak volna a következő két évtizedben. A nemzetközi részvénypiac volatilitása szintén számottevő csökkenést mutatott. A részvényárak hirtelen csökkentek, amint a befektetők észlelték, hogy a nagyhatalmak közötti háború valóságos lehetőséggé vált. Ami azonban megdöbbentő, hogy ez egészen 1914 júliusának utolsó hetéig - vagy pontosabban Ausztria Szerbiának küldött ultimátumáig, amelyben a szarajevói merénylet kivizsgálásában való együttműködés követelése szerepelt - nem történt meg. Az ultimátumot július 23-án nyújtották át. Július 22-e és július 30-a között (az utolsó nap, amikor a hivatalos árfolyamokat közölték), a brit államkötvények, az úgynevezett konzolok ára 7 százalékkal esett, a francia államkötvények kamata közel 6 százalékkal, a német kötvényeké pedig 4 százalékkal. A hanyatlás az osztrák és az orosz kötvények esetében durván kétszer ekkora volt. Ezek azonban egyáltalán nem számítottak precedens nélküli piaci mozgásnak. A magyarázat egyszerű: amikor a londoni piac július 31-én bezárt, a válság teljes nagysága még mindig nem körvonalazódott teljesen. Ha a piac nyitva maradt volna, az értékpapírok ára még tovább esett volna. Oroszország, három napos döntésképtelenség után, július 31-én kezdte csak meg az általános mozgósítást, és a német kormány is csak ekkor küldte el ultimátumát Szentpétervárra és Párizsba. A németek csak augusztus 1-jén üzentek hadat Oroszországnak, a Németország elleni hadüzenet pedig csak két nappal később érkezett. Anglia mindössze augusztus 4-én csatlakozott, de a döntést így is mind a Rothschildok, mind a The Economist szerkesztői ellenezték. Ezeknek az erőteljesen érintett feleknek a szemében a július 22. és a július 30. közötti események a kontinens nagyhatalmai közötti háború esélyének alapvető megnövekedését jelentették. Még mindig nem számítottak azonban egy újabb Armageddonra, még a tőzsdék bezárásakor sem.

Amikor a háború kitörésének valószínűsége hirtelen megnövekedett, a Bloch, Angell és mások által már régóta előre látott pénzügyi krízis szörnyű gyorsasággal bontakozott ki. Nem más történt, mint az, hogy elterjedt egy klasszikus nemzetközi pénzügyi ragály. A már több mint egy hete mélyrepülést végrehajtó bécsi és a budapesti piacokat július 27-én, hétfőn bezárták. Szentpétervár két nappal később követte a példájukat, csütörtökre pedig a The Economist szerint a berlini és párizsi börzék már csak formálisan tartottak nyitva.

A kontinens tőzsdéinek bezárása kétszeres válságot idézett elő Londonban. Először is, a külföldiek, akik kereskedelmi számlákat vezettek Londonban, sokkal nehezebben tudtak átutalásokat végezni, azok a brit bankok pedig, amelyek elfogadták a külföldi számlákat, hirtelen általános teljesítéselmaradást tapasztaltak a számlák lejártakor. Ugyanakkor a letétbe helyezett kontinentális tőkét nagymértékben kivonták a londoni bankokból, a külföldi értékpapírokat pedig eladták. Mint azt Lord Rothschild idegesen tudatta francia unokatestvérével július 27-én: „Minden külföldi bank, különösen a németek, hatalmas összeget vettek ki a tőzsdéről ma, és [...] a piacokon meglehetősen úrrá lett a csüggedés, sok gyenge spekulátor a nil prix adott el.” London, ahogy a The Economist megfogalmazta, „az egész európai kontinens likvidálási szemétlerakójává vált”. Július 29-én a kereskedelem valójában megszűnt, mivel a klíringbankok egyre kevésbé tudtak egyezségre jutni a nyomasztó helyzetben lévő tőzsdei ügyfeleikkel, és elkezdődött a cégek agóniája. A következő napon elterjedt a hír, hogy a jól ismert tőzsdei brókercég, a Derenburg & Co. is tönkrement. Mindehhez hozzájött, hogy az Angol Bank 3 százalékról 5-re növelte a kamatlábat, és ezzel még nyomasztóbbá vált a helyzet. 31-e reggelén beütött a „végső mennykő”, ahogy a The Economist aposztrofálta az eseményeket: a tőzsde bezárása, amelyet az Angol Bank újabb kamatláb-emelési döntése követett, ezúttal 8 százalékra. Nincs szükség az intézmények következő lépéseinek taglalására, melyekkel a végső pénzügyi összeomlást szerették volna elkerülni. A lényeg ugyanis az, hogy a londoni tőzsde július 31-én bezárt, és 1915. január 4-ig nem is nyitott ki. Ennél jobban semmi sem érzékeltetheti, mekkora pénzügyi válságot keltett a háború kitörése.

A tőzsde bezárása tulajdonképpen csak leplezni tudta az elszabadult válságot, megakadályozni nem. A piac bezárásának időszakában feljegyzett kötvényárakból, melyeket a szokásos csatornákon kívüli jelentősebb tranzakciókra alapoztak, ez nyilvánvaló. A december 19-én feljegyzett ausztriai kötvények ára 23 százalékkal alatta maradt a július 22-i, válság előtti szintnek. A francia államkötvények esetében a különbség 13 százalék volt, a brit konzolok és az orosz kötvények esetében azonban meglepő módon csak 9 százalék körül alakult a különbség. Hanem ez még csak a kezdet vége volt. A háború folyamán, a jelentős új kötvény-kibocsátásokból, valamint a kincstári értékpapírok leértékeléséből adódó pénz révén, mint ahogy azt a szakértők megjósolták, a harcoló felek részvényeinek hozama fokozatosan emelkedni kezdett. Ezek a mozgások jóval jelentősebbek lettek volna, ha a harcoló országok tőkepiacát erőteljesen nem szabályozták volna, ami megnehezítette a befektetők számára, hogy csökkentsék a háború előtti nagyhatalmi kötvények miatti veszélyeztetettségüket, valamint a központi bank szisztematikus közbelépései mellett fenntartsák a kötvények árát. Az ármozgás azonban még így is jelentős volt. A csúcsponttól a hullámvölgyig 44 százalékkal csökkentek a konzolárak 1914 és 1920 között. A francia államkötvények adatai is hasonlóan alakultak (40 százalékos áresés). Ráadásul Nagy-Britannia és Franciaország a győztes nagyhatalmak közé tartoztak. A másik három európai nagyhatalom mindegyike vagy a vesztes oldalra került, vagy forradalom sújtotta. A bolsevik kormány azonnal kihátrált az orosz államadósság teljesítése alól, miközben Németország és Ausztria forradalom utáni kormányai hiperinflációval érték el az adósságterheik drasztikus csökkentését. A konzoltulajdonosokat kivéve, akik bizton remélhették, hogy a háború után kormányuk helyreállítja befektetésük értékét - mint ahogy az I. György uralkodása óta mindig is történt -, a háború pénzügyi következményei mindenki számára rosszabbul alakultak, mint ahogy azt a háború előtt a legborúlátóbb elemzők gondolták. A háború tönkretette a Rothschildokat. A veszteségeik csak 1914-ben - közel 1,5 millió font - nagyobbak voltak, mint a cég történetében valaha. 1913 és 1918 között a londoni partnertőkét több mint felével csökkentették. Az a tény, hogy a pénzügyi piacok egészen 1914 júliusának végéig nem készültek ilyen forgatókönyvre, feltétlenül valami fontosat árul el az első világháború előzményeivel kapcsolatban. Ahogy a The Economist megfogalmazta, a City július 31-én „egy szempillantás alatt felfogta a háború jelentését”.

A Wall Streeten is hasonlóan alakult a helyzet. A The New York Times „tűzvész”-t emlegetett, bár a válság másmilyen formában jelentkezett. Ott a súlyos helyzetben lévő európaiak szerették volna felszámolni az amerikai vasútépítésbe fektetett értékpapírjaikat, melyeknek 20 százaléka külföldi kézben volt, és ez azzal fenyegetett, hogy az utolsó, 1907-es „nagy pánik”-nál is súlyosabb válságot fog előidézni. Érdekes módon 1914 nyarán végig jelentős mennyiségű arany áramlott ki New Yorkból, nyilvánvalóan a szentpétervári tartalékképzési erőfeszítés következtében. A kivét a Szerbiának küldött osztrák ultimátum után érte el csúcspontját. A fontsterling szárnyalt a dollárhoz képest, mivel a befektetők elkeseredetten próbálták visszahelyezni tőkéjüket Európába. Azokat, akik a dollár gyengülését kihasználandó egyébként külföldi üzletekbe fektették volna pénzüket, eltérítette az arany áthajóztatására kötött biztosítások árának háború miatti gyors emelkedése. Természetesen az európai eladások rontották az amerikai tőzsdeárakat, amelyek az öt nappal később bejelentett osztrák hadüzenet hírére 3,5 százalékkal estek. Ahogy Londonban is, ráadásul pont azon a napon, döntést hoztak a tőzsde bezárásáról, amit William McAdoo pénzügyminiszter is erőteljesen támogatott. Igaz, a nem hivatalos szabadtéri New Street-i piacjelentések azt mutatják, hogy a piac talán nem omlott össze teljesen, bár október végére további 9 százalékos csökkenés volt tapasztalható. Ez azonban mindössze amiatt történt, hogy a nem hivatalos piac túl kicsi volt ahhoz, hogy az európaiak felismerjék, mit is akarnak eladni, valamint amiatt, hogy McAdoo időközben tartalék bankjegyeket pumpált az amerikai bankrendszerbe, hogy elkerülje a New York-i City fizetésképtelenségét jókora külföldi adóssága tekintetében, valamint a Háborús Kockázati Biztosítási Hivatal létesítésével elősegítse az amerikai export Európába hajózását, hogy az arany visszafelé áramoljon az Atlanti-óceánon keresztül. E rendkívüli intézkedések nélkül a Wall Streetet bizonyára a hét évvel azelőttinél is súlyosabb bankcsőd sújtotta volna.

Miért nem ébredt fel időben a pénzügyi piac? Talán mert a befektetők a háború előtti időszakban egyszerűen alábecsülték a háború lehetséges hatását a részvényportfolióikra, mivel az utolsó nagyhatalmi háború emléke már teljes homályba veszett? Az egyik lehetőségként természetesen az kínálkozik, hogy a pénzügyi szakemberek váltak az úgynevezett „rövid háború” illúziójának első áldozataivá. Ők is olvashatták Ivan Bloch és Norman Angell írásait, melyekben az állt, hogy egy nagyobb háború minden addiginál költségesebb volta miatt az ilyen háború ha nem is lehetetlen, de legalább rövid lesz. 1914. november 1-jén Ribot francia pénzügyminiszter azt állította, hogy a háborúnak 1915 júliusára véget kell érnie, és ezt a nézetet Edgar Crammond statisztikus is osztotta. Érdemes megemlíteni, hogy a sokkal tehetségesebb John Maynard Keynes is majdnem ilyen optimista volt, és 1914. augusztus 10-én izgatottan érvelt Beatrice Webbnek arról, hogy:

„meglehetősen bizonyos volt abban, hogy a háború nem tarthat tovább egy évnél. [...] A világ - magyarázta - szörnyen gazdag, a vagyona azonban szerencsére olyan típusú, amelyet nem lehet gyorsan háborús célokra fordítani: dolgok gyártására alkalmas munkaeszközök formájában van, amelyek nem alkalmasak a háborúskodás céljaira. Amikorra az összes rendelkezésre álló vagyont felhasználják - ami szerinte nagyjából egy évet venne igénybe - a hatalmaknak békét kell kötniük.”

A fiatal professzor üres optimizmusát azonban nem sokan osztották a Cityben, ami talán megmagyarázza, miért került olyan heves összetűzésbe a bankárokkal, amikor Cambridge-ből elviharzott a pénzügyminisztériumba, hogy felajánlja szolgálatait a háború idejére. A Rothschildok teljes egészében felfogták az előttük álló válság nagyságát. „A háború eredménye [...] kétséges - jegyezte meg Lord Rothschild július 31-én -, de akármi lesz is az, a vele járó áldozat és nyomorúság döbbenetes lesz és kimondhatatlan. Ebben az esetben a csapás nagyobb lesz, mint bármi, amiről eddig hallottunk vagy tudtunk.” A The Economist szerkesztői augusztus 1-jén felindultan jósoltak meg „egy minden eddiginél nagyobb háborút, amely annyi életet követel és olyan pusztítást fog hozni minden, a modern civilizációhoz kapcsolható dolog tekintetében, hogy nagysága miatt lehetetlen volna megszámlálni vagy felmérni, és olyan megdöbbentő szörnyűségek járnak majd vele, hogy az minden képzeletet felülmúl.” Kevés bizonyíték található arra, hogy a City azt képzelte volna, hogy „karácsonyra minden véget ér”.

Lehet, hogy a háború előtt gyakorlati gazdasági tényezők álltak a volatilitás és a kockázati prémiumok csökkenése mögött. Talán, ahogy egyre több és több ország csatlakozott az aranyalaphoz, a befektetők már nem tartottak a nemzetközi pénzügyi válságtól, ámbár az erre utaló bizonyítékok nem éppen meggyőzőek. Esetleg a globális pénzügyi integráció a nemzetközi tőkepiac szélesítése révén csökkentette a pénzügyi rizikót, noha ennek hatása pont annyira növelhette a káros pénzügyi folyamatok gyors elterjedésének kockázatát is. Az is lehet, hogy a háború előtt a legtöbb ország pénzügyi helyzete jelentős javulást mutatott, bár a befektetők egy háború esetére akkor is nagy deficitet jósoltak volna. Talán a nemzetközi tőkepiac erősödése által generált likviditás késztette a befektetőket a bizakodásra. A XIX. század végén a fejlett világban mindenütt új takarékintézetek jöttek létre, és ez lehetővé tette a kevesebb megtakarítással rendelkezők számára is. hogy közvetetten ők is szerepet kapjanak a részvénypiacon. Az ilyen intézetek „hazai elfogultsága”, amelyet - mint Nagy-Britanniában is -gyakran jogilag is elősegítettek, kétségtelenül azzal a hatással járt, hogy leszorította a hazai részvényhozamot, és csökkentette a piac volatilitását. Nem zárhatjuk ki azonban azt a lehetőséget sem, hogy a befektetők az 1880 utáni időszakban, voltaképpen egészen 1914 júliusának utolsó hetéig, eredendően valószínűtlennek tartották egy jelentősebb európai háború kitörését.

Tehát még a pénzügyi téren jártas szakemberek számára is valódi meglepetésként hatott az első világháború. Bár a törésvonalak mentén élők és a befektetők tisztában voltak a várható földrengés szükségességével és a végzetes következmények lehetőségével, a bekövetkezési időt meghatározni lehetetlennek tűnt, mivel a normális kockázati elemzés területén kívül esett. Minél több idő telt el az utolsó földrengés óta, annál kevésbé gondoltak az emberek a következőre. Amennyiben ez a feltevés helytálló, a hagyományos történetírás jelentős része egész egyszerűen túlzásokba esett a háború okainak vizsgálata során: nem a „katasztrófához vezető hosszú út”-ról kellett volna beszélniük, hanem inkább egy gyors földcsuszamlásról. Az ilyen végkövetkeztetés azonban nem támasztja alá azoknak az elképzelését, akik még mindig úgy gondolnak a háborúra, mint a mélyen gyökerező nagyhatalmi rivalizálás elkerülhetetlen következményére, egy eleve elrendelt kataklizmára. Egybehangzik azonban azzal a nézettel, amely a háború kitörését egy elkerülhető politikai hiba következményének tekinti.

A PAX BRITANNICA VÉGE

Miért lehetett az 1914-1918 közötti háború meglepetés? Az egyik válaszként az kínálkozik, hogy a kortársak sokkal inkább hittek a posztviktoriánus Pax Britannica eszméjében, mint kellett volna. Hittek abban, hogy a világ legnagyobb birodalma képes egy kontinentális válság globális elterjedését behatárolni. Most már utólag tudjuk, hogy a Brit Birodalom sok tekintetben túlterjeszkedett, és ezt egyes kortársak is gyanították már. A brit haditengerészeti dominancia azonban arra késztette a befektetőket, hogy alábecsüljék a birodalom sérülékeny pontjainak jelentőségét. A befektetők igenis valóságként kezelték a Pax Britannicát, ezért voltak hajlandók a brit uralom alatt lévő növekvő piacoknak olyan kamatlábú kölcsönt adni, amely mindössze néhány bázisponttal haladta meg az államadóssági kötvényekét.

Mindenesetre a béke több volt annál, mint hogy kizárólag a brit katonai vagy pénzügyi hatalom hatáskörébe tartozott volna. A béke a nagyhatalmi diplomácia sikerén is múlott. A hatalmi egyensúly és az európai összhang elképzeléseinek tekintélyét a háború jelentősen aláásta. Az amerikai internacionalisták abban hittek, hogy magát a háborút a titkos diplomácia rendszerének tökéletlensége okozta. Mégis az 1914. július 14-én kudarcot vallott nemzetközi intézmények az előző évszázadban valójában meglehetősen jól működtek egy jelentősebb nagyhatalmi háború elkerülése tekintetében.

Leopold von Ranke német történész 1833-ban keletkezetett írásában derűlátóan nyilatkozott a következő évszázadról. Szerinte a pesszimisták úgy vélhetik, hogy „korunk mindössze a pusztulás irányába mutató tendenciát és nyomást tudhatja magáénak. Mintha jelentősége a középkor óta meglévő egyesítő, összekötő intézmények megsemmisítésében rejlene.” Szerinte a konzervatívokat esetleg elkeserítette „a tagadhatatlan hajlandóság a nagy ívű demokratikus gondolatok és intézmények fejlődése iránt, amely az általunk is tapasztalt szükségszerű nagy változásokat okozza.” Ranke megőrizte optimizmusát:

„[...] századunk egyáltalán nem elégedett meg csupán a dolgok tagadásával, hanem a legpozitívabb eredményeket mutatta fel. Jelentős felszabadulást eredményezett, nem abban az értelemben, hogy valamit megszüntetett, hanem egyfajta konstruktív, egységesítő értelemben. Nemcsak a nagyhatalmak megteremtésében jeleskedett, hanem az állam, a vallás és a jog elveit is megújította. Csakis ebben a tényben rejlik korunk legfontosabb jellemzője. [...] [Az államok és nemzetek szempontjából] az egység az egyes függetlenségén alapul. [...] Az egyik meghatározó pozitív dominanciája a többiek fölött a többiek romlásához vezetne. Az összes összeolvadása pedig tönkretenné az egyes lényegét. A különálló és független fejlődésből fog megszületni az igazi harmónia.”

Ranke hitt a nagyhatalmak egyensúlyteremtő képességében, amellyel elkerülhetik egyiküknek a többiek feletti kontinentális dominanciáját, mint amilyet Napóleon hozott létre. Véleménye megalapozottnak tekinthető. 1814 és 1907 között hét kongresszust hívtak össze uralkodók vagy vezető politikusok részvételével, és tizenkilenc konferenciát a külügyminiszterek számára. Ezeken a legfontosabb diplomáciai ügyeket tárgyalták, és túlnyomórészt meg is oldották őket. Bár a mai nemzetközi rend intézményi kellékei hiányoztak, ezek a rendszeres csúcstalálkozók valójában hasonló szerepet töltöttek be, mint manapság az ENSZ Biztonsági Tanácsának állandó tagjai. Az általuk aláírt szerződések és a tető alá hozott megegyezések nem gátolták meg a háborúk kitörését, de határokat szabtak azoknak, így a bécsi kongresszus és a szarajevói merénylet között eltelt száz évben egyetlen európai válsághelyzet sem szélesedett ki az összes nagyhatalmat érintő általános konfliktussá. És ez nem lebecsülendő eredmény.

Az 1815 és 1914 között eltelt évek természetesen nem voltak igazán békések: az európai birodalmak temérdek háborút vívtak hatalmuk kiterjesztése érdekében Ázsiában, Amerikában és Afrikában. Európában azonban kevés háborút kellett az embereknek a saját bőrükön tapasztalniuk. Egy becslés szerint a napóleoni háborúk és az első világháború között huszonegy nagyobb háború zajlott, és szinte mindegyikről elmondható, hogy földrajzilag behatárolt maradt, rövid volt, és csekély volt a véráldozat. A XIX. század tehát sokkal jobban alakult, mint a megelőző három és a következő egy évszázad. Ha a háború fogalmát szélesebben értelmezzük, és a kisebb jelentőségű gyarmati konfliktusokat is idevesszük, kimutatható, hogy a legtöbb háború Európán kívül zajlott. Az 1789 és 1917 közötti 270 háborúnak alig egyharmada történt Európában. Ezek közül mindössze 28 zajlott nemzetállamok között, szemben a függetlenségi háborúkkal vagy a polgárháborúkkal. Egy másik adat szerint - ide 184 konfliktus tartozik - az olyan háborúkból, amelyekben a csatákban odaveszettek száma évente meghaladta az 1000 főt, 51 zajlott Európában. Azért a XIX. század sem tekinthető a béke aranykorának, mint ahogy az az 1914-es generációnak utólag tűnhetett. Egy teljes Európát felforgató háború azonban, mint 1792 és 1815 között, nem volt.

És, bár sok mindent írtak a témáról, a militarizmus sem volt különösen hangsúlyos, sem a nagyhatalmak által haderőre költött összegek, sem a mobilizált katonák tekintetében. 1870 és 1913 között kizárólag Oroszország költött a nemzeti össztermék 4 százalékát meghaladó összeget védelemre. Nagy-Britanniában, Németországban és Ausztriában ez az arány átlagosan alig haladta meg a 3 százalékot. Ugyanezen időszakban csak Franciaország (1,5 százalék) és Németország (1,1 százalék) vonultatta be lakosságának több mint 1 százalékát a haderőbe. Mindössze utólag tűnhet úgy Európa, mint egy fegyveres tábor, amely alig várta, hogy mozgósíthasson.

A SZÁSZ-KOBURG-DINASZTIA

1914 nyarán volt még egy másik ok is, amely nyugalomra adott okot: nevezetesen Európa uralkodói elitjének különleges integrációja. Ferenc Ferdinánd trónörökös természetesen a Habsburg-házhoz tartozott. Ugyanakkor annak a főként német királyi dinasztiákból álló, genealógiailag egymásba fonódó elitnek is tagja volt, amely a XVII. század óta az európai uralkodók döntő többségét adta.

Svájcon, Franciaországon (a Harmadik Köztársaság kikiáltását követően) és a városállamok egy részén kívül, 1815 és 1917 között Európa szinte minden állama vagy birodalom, vagy királyság, vagy fejedelemség, vagy nagyhercegség volt. Az államfői tisztség mindegyikben öröklődő, nem pedig választható volt. Az orosz - többé-kevésbé felvilágosult -abszolutizmus és a norvég liberális monarchia között elképesztően sokféle alkotmányos monarchia létezett Európa-szerte. Az azonban mindegyikre jellemző volt, hogy egyikben sem fosztották meg teljesen az öröklődő hatalommal bíró uralkodót jogaitól, és nem számolták fel a kormányzás fontos intézményét, a királyi udvart. Ráadásul a császárok, királyok, királynők, fejedelmek és nagyhercegek belső politikai hatalmuktól függetlenül - amely bár gyakran erőteljesen korlátozott volt, patronáló jellegét mindig megőrizte - meghatározó szereppel bírtak az államközi kapcsolatok terén. Az iparosodás és a modernizációhoz köthető minden egyéb jelenség ellenére még mindig számított a dinasztikus politika. Háborút vívtak a schleswigholsteini hercegség és a spanyol trón örökléséért, csak hogy két példát említsünk, mégpedig nem csupán azért, mert zseniális államférfiak és nők kiváló alkalmat láttak ezekben a nemzetépítésre. Ha a XIX. századi dinasztiák közül a legmeghatározóbb Szász-Koburg-családra összpontosítunk, nyilvánvaló válik, hogy a már modern kornak számító időszak még mindig visszanyúlik a korábbi időkbe.

A Szász-Koburg-ház felemelkedése a napóleoni háborúkig vezethető vissza, és 1806-tól kezdődően a koburgi herceg, Ferenc Frigyes második feleségének, Augusztának a naplójából követhető nyomon. Koburg egyike volt azoknak a kis német államoknak, amelyeket a kihalás fenyegetett, miután Napóleon elsöpörte a Német-római Birodalmat, és létrehozta helyette a Rajnai Államszövetséget. Auguszta fiai azonban óvatosan manővereztek Franciaország és Oroszország között, és ennek köszönhetően, orosz nyomásra, az idősebbik fiú, Ernő, 1807-ben visszakapta a hercegséget. Auguszta gyermekei kiválóan házasodtak. Egy lányát kivéve mindenki vagy királyi családba házasodott, vagy saját jogán érte el a királyi címet, vagy gyermeke számára biztosította ugyanezt. Az egyik lány az orosz cár, I. Sándor fivéréhez ment feleségül, egy másik a württembergi királyhoz, a harmadik IV. György angol király fivéréhez, a kenti herceghez. Mégis Auguszta legifjabb fia, Lipót volt az, aki a Szász-Koburgok szerencséjét valóban megalapozta. Lipótot, úgy tűnt, elhagyta a szerencse, mivel első felesége, Sarolta hercegnő, IV. György lánya, 1817 novemberében, tizennyolc hónappal az esküvőt követően, gyermekszülésben meghalt. A helyzet azonban megváltozott, amikor Lipót először a görög trón elfogadásának gondolatával játszadozott, majd 1831-ben Belgium királya lett.

A The Timesban 1863-ban megjegyezték, hogy a Szász-Koburgok története megmutatta, „hogyan fial a szerencse szerencsét a hercegek életben”. A család

„képes volt a német ambíció szinte minden álmát túllépve előrelépni Európában. Széltében-hosszában elterjesztették fajtájukat. Új királyi házat teremtettek Angliában. A királynő Lipót nővérének lánya. Gyermekei Lipót unokaöccsének gyermekei. Koburgok uralkodnak Portugáliában; kapcsolatban állnak a királyi, ámbár bukott orléans-i házzal, és többé-kevésbé közeli kapcsolat fűzi őket saját országuk legjelentősebb családjaihoz. Lipót herceg maga harminc éve kormányozza Európa egyik legfontosabb kisállamát, legidősebb fia pedig feleségül vette az osztrák császári ház főhercegnőjét.”

Ezenfelül Viktória és Albert kilenc gyermeke közül nyolcan királyi párt találtak maguknak Viktória királynő vejei között ott volt Frigyes, a porosz király és német császár, a schleswigholsteini Keresztély herceg és Battenbergi Henrik, akinek a fivére, Sándor, Bulgária főhercege lett. Viktória menyei között megtalálhatjuk a dán Alekszandra hercegnőt és Mária hercegnőt, II. Sándor cár lányát, egyben III. Sándor cár nővérét. V. György mellett Viktória unokái közé tartozott Zsófia, aki Görögország királyához, Konsztantinoszhoz ment feleségül, II. Vilmos német császár, a porosz Henrik herceg, Erzsébet, aki III. Sándor cár fivéréhez, Szergejhez ment feleségül, Alekszandra az orosz II. Miklóshoz, Mária a román I. Ferdinándhoz, Margit a svéd VI. Gusztáv Adolfhoz, Viktória Eugénia a spanyol XIII. Alfonzhoz, és Martild a dán Károlyhoz, a későbbi norvég VII. Haakonhoz. Mire a későbbi II. Miklós 1893-ban először Angliába látogatott, a családi találkozó leginkább egy nemzetközi csúcskonferenciához hasonlított.

„Beértünk a Charing Crossra. Ott várt minket: Bertie bácsi [a későbbi VII. Eduárd], Alix néni [a dán Alekszandra], Georgie [a későbbi V. György], Lujza, Viktória és Martild [...].

Két órával később Ópapa [a dán IX. Keresztély], Ómama és Valdemár bácsi [a dán herceg] is megérkeztek. Csodálatos volt, hogy ennyien összegyűltünk a családból [...].

Fél ötkor meglátogattam Mária nénit [a Szász-Koburg herceg, Alfréd feleségét] a Clarence Házban, és a kertben teáztunk vele, Alfréd bácsival és Duckyval [lányukkal, Viktória Melittával].”

Amikor az utóbb említett Ducky feleségül ment Ernő Lajoshoz, a Hesse-darmstadti Nagyhercegség örököséhez, a vendégek között volt egy császár és egy császárnő, egy jövőbeni császár és császárnő, egy királynő, egy jövőbeni király és királynő, hét nagyherceg, tíz nagyhercegnő, két herceg, két hercegnő és egy márki. És mindannyian rokonok voltak. 1901-ben, Viktória királynő halálának évében, kiterjedt családjának tagjai tehát nemcsak Nagy-Britannia és Írország trónján ültek, hanem az Osztrák-Magyar Monarchiáén, Oroszországén, Dániáén, Spanyolországén, Portugáliáén, Németországén, Belgiumén, Görögországén, Romániáén, Bulgáriáén, Svédországén és Norvégiáén.

Miközben az átlagemberek közül egyre többen és többen óvakodtak a fajok közötti vegyes házasságoktól, Európa királyi elitjének éppen az ellenkezőjétől kellett tartania: a beltenyészet veszélyeitől. 1869-ben Viktória királynő kijelentette, hogy szerinte jobb volna, ha „új és egészséges vér kerülne [a királyi családba], mivel minden külföldi herceg rokona egymásnak; és míg én folytathatnám ezeket a külföldi szövetségeket családom számos tagjával, biztos vagyok benne, hogy az új vér erkölcsi és fizikai értelemben egyaránt megerősítené a trónt.” ,,Amennyiben időnként nem kerül sor vérfrissítésre - írta egy másik unokájának, Viktória Morettának Battenbergi Sándorral 1885-ben kötendő házassága védelmében -, a fajok fizikai és erkölcsi értelemben elkorcsosulnak.” És ez teljes mértékben igaznak bizonyult: a rendszeres, családon belüli házasodás egyes esetekben súlyos egészségkárosodást okozott. A véralvadás rendellenességével járó vérzékenység elterjedt az egész királyi családban, és mivel az X kromoszómában öröklődött tovább, férfiágon tragikus következményekkel járt. Viktória utódai közül legalább kilencen szenvedtek vérzékenységben: nyolcadik fia, Lipót, Albany hercege; unokája, a hesseni Frigyes Vilmos; Beatrix nevű lányának a fia, Lipót; Irén nevű unokájának fiai, Valdemár és Henrik; Alekszandra nevű unokájának a fia, Alekszej; Aliz nevű unokájának a fia, Rupert; és Viktória Eugénia nevű unokájának a fiai, Alfonz és Gonzalo. A porfíria is öröklődött a királyi vérvonalon keresztül III. Györgytől Viktória legidősebb lányáig (szintén Viktória), és II. Vilmos császár lánytestvéréig, Saroltáig.

A királyi vérrokonság előnyei azonban kézzelfoghatóak voltak. Nem is lehetett volna jobb ellenőrzési módszert kitalálni a XIX. századi nacionalista mozgolódások ellen, mint a kontinens uralkodói családjainak szisztematikus házasságai. 1892-re Viktória királynő boldogan fogadta el Sir William Jenner kedvére való tanácsát, aki biztosította a királynőt arról, hogy „nincs veszély és ellenvetés, mivel [Viktória Melitta és Ernő Lajos] is egészségesek és erősek, akárcsak Mária nénikéjük is. Azt mondta, hogy ha a rokonok erősek, a velük való házasság csak még nagyobb erőt és egészséget eredményez.” Két évvel később örömmel vette a királynő, hogy a jövendő II. Miklós cár „nagyi”-nak titulálta őt, miután feleségül vette Viktória egy újabb unokáját. Amikor két hónappal később megszületett dédunokája, a jövendő VIII. Eduárd, Viktória szerette volna elérni, hogy Albertnek kereszteljék, hogy megpecsételhessék a család eredményeit:

„Ez lesz a Koburg-vonal, mint korábban a Plantagenet, a Tudor (Owen Tudor), a Stewart és a Brunswick I. Györgynél - aki dédunokája volt I. Jakabnak, és ez lenne a Koburg-dinasztia -, megőrizve és magában foglalva ezzel a Brunswickokat és mindenki mást, aki előzőleg létezett.”

Az európai királyi családoknál tehát a legfontosabb, hogy mindannyian valóban európaiak voltak. A hagyományos nemzeti identitás alapvetően nem fért össze egy lényegét tekintve multinacionális monarchiával. Viktória királynő például mindig úgy gondolt családjára, mint „a mi drága Koburg-családunk”, és a Szász-Koburg elnevezést a királyi család megfelelő családnevének tekintette. Szerette, ha gyerekei németül és angolul egyformán társalognak, mivel „a szíve és a rokonszenve”, saját szavaival élve, „teljesen a németekhez” húzott. Jellemző volt rá, hogy egyik lánya, Helena nevét Lenchenre németesítette. „A német jelleget - jelentette ki - szeretném ápolni és fenntartani szeretett otthonunkban.” „A szívem - közölte a belga Lipóttal 1863-ban - annyira német.” Mégis könnyedén beszélt magáról úgy, mint Anglia, Skócia, sőt India megtestesítőjéről. Hasonlóképpen, II. Miklós cár német születésű feleségének rendületlenül angolul írt, mint ahogy a német császárnak is, számos szeretetteljes levelében. A belga királynő, lévén egy osztrák hercegnő, folyékonyan beszélt magyarul. Apósa német volt, anyósa pedig francia. Részben ennek a kozmopolitizmusnak köszönhetően az európai királyi családok szó szerint saját kasztot alkottak. Annak ellenére, hogy egész Európát behálózták, a család különböző ágait a kiterjedt levelezés és a gyakori találkozók tartották össze. Az uralkodók különböző államokban tett látogatásai a XIX. századi diplomácia lényeges részét képezték. A formalitások mögött azonban igazi családi találkozók zajlottak. A kiterjedt királyi család tagjai kedves beceneveken szólították egymást. II. Miklós a feleségének írt levelében „Georgie Bat”-nek szólította Battenbergi György herceget, Görögország királyára viszont következetesen „görög Georgie”-ként utalt. Viktória királynő számára Bulgária Sándor hercege mindig a „drága Sandro” maradt.

A kialakult rendszer akkor volt fenntartható, ha a különböző dinasztiák továbbra is egymás között házasodtak. A legelőkelőbb arisztokrata, de nem királyi családdal való házassági kapcsolat megtörte volna a királyi varázskört, mivel az arisztokrata családok az adott országok nemzeti elitjét alkották. Amikor Viktória királynő lánya, Lujza, Argyll grófjának fiához ment feleségül, a frigy olyan szokatlannak tűnt, hogy a királynő egészségügyi előnyökre hivatkozva védte azt meg. Ő is meghúzta azonban a vonalat, amikor veje, hesseni nagyherceg Lajos azon tűnődött, hogy feleségül vegyen-e „egy elvált orosz hölgy”-et, miután első felesége, Viktória lánya, Aliz meghalt. III. Sándor Battenbergi Sándor ellen érzett ellenszenvének gyökere - továbbá egy ok, amiért a bolgár trónról letaszíthatta - abban keresendő, hogy a Battenbergek nem a királyi családokon belül házasodtak. Soha nem bocsátották meg Ferenc Ferdinándnak sem, hogy nagybátyjával, Ferenc József császárral szembeszegülve elvette Chotek Zsófia grófnőt. Az idős császár voltaképpen a hercegi pár ellen elkövetett szarajevói merényletet is a botlás miatt bekövetkezett isteni büntetésnek tartotta. A bécsi udvar gyásza már-már felületesnek is volt mondható. 1907-ben, hasonló okok miatt, II. Vilmos császár tulajdonképpen megtiltotta a porosz Frigyes Vilmos és Paula von Lehndorff grófnő házasságát. A királyi családokon belül kellett házasodni, ez volt a szabály, és ettől csak szélsőséges esetben lehetett eltérni, vagyis ha utolsó lehetőségként kizárólag az aggszűz státus maradt volna.

Mindennek eredménye azonban egy hihetetlenül kusza családfa lett. Hogy csak egyetlen példát említsünk, amit Viktória királynő nyilvánvaló tetszéssel állapított meg: a spanyol Mária Krisztina királynő „a néhai Frigyes nagyhercegnek és Erzsébet nagyhercegnőnek, a belgiumi Mária nővérének a lánya. Nagyapja a híres Károly nagyherceg, akinek a felesége a nassaui hercegnő, aki pedig Helen másod-unokatestvére, valamint anyja révén Lili másod-unokatestvére is.” Kristóf, Görögország hercege hasonlóan csavaros családfával rendelkezett: „Apám Görögország királya, I. György volt, született Vilmos dán hercegként, az angliai Alekszandra királynő fivéreként. [...] Anyám az orosz Olga nagyhercegnő volt, Konstantin nagyherceg lánya, egyben I. Miklós cár unokája.” Aligha volt meglepő tehát, hogy ez a belterjes multinacionális elit ellenszenvet váltott ki bizonyos helyeken. Battenbergi Sándor szerencsétlenül alakult bulgáriai kalandja után Herbert von Bismarck - a Szász-Koburgok legnagyobb ellenfelének fia - félig tréfásan panaszolta: „Az angol királyi családban és legközelebbi rokonaiknál egyfajta hamisítatlan családi elvet vallanak, Viktória királynőre pedig úgy tekintenek, mint a Koburg-klán minden egyes ágának kizárólagos főnökére. Olyan, mint egy zálog, amit az engedelmes távoli rokonnak megmutatnak.” Amitől a Szász-Koburgok ilyen sikeresek lettek, és ami annyira nem tetszett a Bismarckoknak, az a társadalmi és politikai téren egyaránt jellemző liberalizmus. (Ez az, ami megkülönböztette őket a másik, Nagy-Britanniával kapcsolatba hozható német dinasztiától, a Bismarck keze alatt elvérző Hannover családtól.) Egy francia gondolkodó, aki az 1840-es években a Szász-Koburgokat a Rothschildokhoz hasonlította, közelebb állt az igazsághoz, mint gondolta volna, mivel ez a két délnémet dinasztia szinte szimbiotikus kapcsolatban állt egymással. Mivel Bismarckot elkeserítette, mekkora befolyást gyakorol Viktória királynő azonos nevű lánya a férjére, a rossz csillagzat alatt született III. Frigyesre, mindent megtett azért, hogy éket verjen fiuk és az úgynevezett „Koburg cselszövő” közé.

Hiba lenne azonban ezt a kis közjátékot az 1914-1918 közötti háború előfutárának tekinteni. II. Vilmos amúgy is mély ellenérzéssel viseltetett angol rokonai irányában. 1889-ben például, amikor ő is és a walesi herceg is Bécsben tartózkodtak, nem volt hajlandó találkozni vele, mivel hallotta, hogy a herceg szerint Franciaországnak vissza kellene kapnia Elzász-Lotaringiát. Amikor kiderült, hogy mindössze egy félreértésről volt szó, a császár nem kért bocsánatot. Ahogy a dán Keresztély herceg mesélte: „A császárnak még túlságosan új a pozíciója ahhoz, hogy magabiztos legyen, és megfelelőképpen cselekedjen.

Ezért folyton attól fél, hogy méltóságán csorba esik, és különösen érzékeny arra, hogy idősebb rokonai nehogy »unokaöccsükként« kezeljék, és nem mint a »császár«-t.” Csak az idő múlásával kezdték ezek az összezördülések egyre inkább sejtetni a háború lehetőségét (legalábbis a császár indulatos gondolkodásmódja szerint). Vilmos az 1914 előtti években voltaképpen őszintén törekedett az Oroszországgal való kapcsolatok javítására, már csak azért is, mert Oroszország volt az az állam, amelytől a német katonai tervezők és diplomaták a legjobban tartottak. Bátorította a cárt, hogy keményen lépjen fel Mandzsúria megszerzése érdekében, és háború esetére német támogatást ígért. 1904-ben felkérték, hogy legyen a cár fiának a keresztapja, és ezt lelkesen el is fogadta. 1909-ben, amikor húsvéti ajándékot küldött a cárnak, nem felejtette el megjegyezni, hogy Miklós fogadja azt „lankadatlan szeretete és barátsága jeléül [...], egymással való kapcsolatuk szimbólumaként”.

Ami az 1914-es nyári válság alkalmával nyilvánvalóvá vált, az az volt, hogy a német császárnak, Szász-Koburg rokonaihoz hasonlóan, nincs ereje katonai és politikai tanácsadóit leszerelni, ha azok elszánták magukat a háborúra. Ez volt az alkotmányos monarchia realitása: a dinasztikus családi kapcsolatok már nem tudják felülírni a felfegyverzett népek háború iránti igényét. Erről azonban senki nem lehetett teljes mértékben meggyőződve mindaddig, amíg az uralkodókat le nem szavazták. Addig pedig fennállt a lehetőség valamilyen királyi kompromisszumra. A szentpétervári brit nagykövet azt szerette volna tudni, hogy „utolsó lehetőségként Miklós cár nem folyamodhatna-e személyesen Ausztria császárához, hogy bizonyos határokon belül, amelyeket Oroszország is elfogadhatna, korlátozzák Ausztria lépéseit.” A németek Londonba küldték a német császár fivérét, Henrik herceget, hogy megtudja, V. György hajlandó lenne-e semleges maradni. A királyok úgy tettek, mintha tényleg hatalmukban állna megakadályozni a háborút. „Beszéltem Nickyvel - mesélte Olga, a cár húga -, és ő azt válaszolta, hogy Willy egy unalmas és önhitt alak, de háborút soha nem kezdeményezne.” „Willy” és „Nicky” egyaránt a háború lokalizálására törekedtek: a német császár arra ösztönözte az osztrákokat, hogy „álljanak meg Belgrádban”, a cár pedig késleltette az általános orosz mozgósítást. A két uralkodó valóban kereste a megegyezés lehetőségét, még a háború kitörését követően is, mint ahogy azt a berlini brit nagykövet, Sir William Goschen kissé vonakodva bevallotta: „Természetesen [a német ügy] jó része igaz, nevezetesen az, hogy különösen német részről (beleértve a császárt is) megpróbálták meggyőzni őket Bécsben, hogy folytassák a tárgyalást és fogadják el Sir E[dward] Grey javaslatait. [...] Természetesen igaz, hogy a császár és a kompániája dolgoztak Bécsben, a német ügy pedig, dióhéjban annyi, hogy míg a császár a cár kérésére Bécsben dolgozott - Oroszország mozgósított, vagy inkább elrendelte a mozgósítást. [...] Utoljára azt hallottam, Oroszország értesítette a császári kormányt, hogy a cárral nem tudatták, miszerint a császár Bécsben dolgozik - és három órával többet akarnak a német követelés mérlegelésére. Természetesen mostanra, hogy ezt írom, a császár még nem adott mozgósítási parancsot. [...] Jagow [a német külügyminiszter] mesélte nekem, hogy a császár ijesztően levert, és azt mondta, hogy vége a »béke császára« hírnevének.”

„Mind Ön, mind pedig én megtettünk mindent, ami hatalmunkban állt a háború megakadályozására - írta V. György II. Miklósnak július 31-én -, de hát hasztalan, és ez a szörnyű háború, amelytől annyi éve rettegünk, elért bennünket.” A többes szám első személy természetesen a szinte minden európai uralkodót magában foglaló rokonságra értendő, amely mintegy védősáncként működött a háború ellen. Most pedig, mint ahogy Battenbergi Mária panaszolta, véget értek a kozmopolitizmus napjai. Így tehát

„Oroszország cárnője [bár születését tekintve német] orosz, mint ahogy a belgák királynője, a született bajor hercegnő, belga; a Szász-Koburg-Gotha Mária grófnő német, bár orosznak született, és házassága által angol hercegnő vált belőle. Albany grófnője is, bár születése révén Waldeck hercegnője és angol, fia pedig angol herceg, a Szász-Koburg hercegség megöröklésével németté vált, és a háború alatt is az maradt. Gyakran gondoltam arra ebben a fájdalmas időszakban: még ti beszéltek, ti szerencsés németek, akiknek a vére nem keveredik össze idegenekével!”

Szász-Koburg grófja, akire a hercegnő utalt, Károly Eduárd, Viktória számtalan dédunokájának egyike, aki bár Angliában tanult, 1900-ban megörökölte a grófságot, és a háború jelentős részét német egyenruhában töltötte, de legalább, saját kérésére, a keleti fronton. A háborús érzelmek következtében a Koburg-házat 1917-ben átkeresztelték „Windsor”-nak, a Battenbergek pedig a Mountbattenek nevet vették fel. Az európai földrengés minden társadalmi osztályt megrázott, de mind közül leginkább a kontinens kozmopolita királyi elitjét, amelynek a tagjai, bár még ma is sokan állítják az ellenkezőjét, egyáltalán nem voltak felelősek a háború kitöréséért, de nem állt hatalmukban meggátolni azt.

A TÁBORNOKOK HÁBORÚJA

1914. július 30-án, kora reggel a szentpétervári német nagykövet táviratot küldött Berlinbe, amelyben az orosz külügyminiszterrel, S. D. Sazonovval folytatott hosszú beszélgetést foglalta össze. A lényege a következő volt: a Szerbia védelmét szolgáló orosz mozgósítás „tovább már nem halasztható [...] az európai tűzvész veszélye” ellenére sem. Sazonov szerint az osztrák kormány a merényletet követően elfogadhatatlan követeléseket támasztott a szerb kormánnyal szemben. (Az osztrákok ragaszkodtak ahhoz, hogy az ő szakértőik is részt vehessenek a trónörökös halálához vezető összeesküvés kivizsgálására hivatott szerb testület munkájában. Miután a szerbek ezt elutasították, Ausztria hadat üzent Szerbiának.) A német nagykövet nyíltan kifejezte „a mozgósítás automatikus hatását a német-osztrák szövetség következtében”. Sazonov azonban hajthatatlan maradt. „Oroszország nem hagyhatja cserben Szerbiát. Egyetlen kormány sem folytathat ilyen politikát anélkül, hogy ez ne jelentene súlyos veszélyt a Monarchiára nézve.” A német császár erre a táviratra az első világháború okait újszerű fénybe helyező szavakkal reagált, érdemes tehát hosszan idézni. Néhány egyre haragosabb felkiáltás után („Ostobaság!” „Aha! Ahogy sejtettem!”) Vilmos kitört:

„Könnyelműség és gyengeség a világot a legszörnyűbb háborúba rántani, amely végső fokon Németország elpusztítására törekszik. Mivel efelől egyáltalán semmi kétségem nem maradt: Anglia, Oroszország és Franciaország megegyeztek maguk között - miután Ausztrián keresztül lefektették a casus foederis alapjait - hogy az osztrák-szerb konfliktust ürügyként használják a mi elpusztításunkat szolgáló háború megindítására. Hát ennek köszönhető [a brit külügyminiszter, Sir Edward] Grey cinikus megjegyzése [a londoni német nagykövet, herceg] Lichnowsky felé [miszerint] »mindaddig, amíg a háború Oroszországra és Ausztriára korlátozódik, Anglia csendben várakozik, csak amikor mi és Franciaország is beavatkozunk, akkor kell aktív lépést tenniük ellenünk«. Vagyis, vagy mi áruljuk el szégyenteljesen a szövetségeseinket, és feláldozzuk őket Oroszországnak - megszegve ezzel a hármas szövetséget vagy közösen megtámad és megbüntet bennünket a hármas antant a szövetségeseinkhez való hűségünk miatt, hogy kielégíthessék féltékenységüket azáltal, hogy csatlakoznak az elpusztításunkhoz. Ez a meztelen igazság in nuce, amelyet lassan és okosan VII. Eduárd készített elő, majd az Anglia, Franciaország és Oroszország között zajló titkos konferenciák alkalmával módszeresen haladva felépítettek; végül V. György befejezte a művet és munkába állította. Így egy szövetséges butasága és hozzá nem értése miatt kelepcébe kerültünk. Így Németország híres »körülkerítése« valóságos ténnyé vált, politikusaink és diplomatáink ennek megakadályozására tett minden erőfeszítése ellenére. A hálót hirtelen kivetették ránk, és Anglia vigyorogva aratja legpompásabb győzelmét állhatatosan művelt, tisztán Németország ellen irányuló világpolitikájában, amely ellen mi tehetetlennek bizonyultunk, ő pedig meghúzza az Ausztriához való hűségünknek köszönhető, politikai és gazdasági pusztulásunkat okozó hurkot, miközben mi teljes elszigeteltségben vergődünk a hálóban. Hatalmas tett, amely csodálatot vált ki abból, akit ezek eredményeképpen elpusztítanak! VII. Eduárd halála után is erősebb, mint én, aki még élek! És vannak emberek, akik azt hiszik, hogy Angliát meg lehet nyerni vagy ki lehet békíteni, ilyen vagy olyan jelentéktelen intézkedéssel!!! Szakadatlanul, rendíthetetlenül követte célját [...] míg el nem érte ezt a pontot. És mi besétáltunk a hálóba [...]! Minden figyelmeztetésemnek, minden kérésemnek hiába adtam hangot. Most jön Anglia úgynevezett hálája. Ausztria tiszteletre méltó, idős császára iránt érzett hűségünk okozta dilemmánkból következően olyan helyzetbe kerültünk, amely a kívánt ürügyet szolgáltatja Anglia számára, hogy megsemmisítsen bennünket az igazság képmutató álcája mögött, amely nem más, mint Franciaország megsegítése az állítólagos európai »hatalmi egyensúly« nevében, vagyis Anglia kedvéért minden európai nemzet kijátssza a kártyáját ellenünk!”

Vajon van-e valami igazságtartama ennek az első ránézésre hisztérikus szóáradatnak? A történészek közül igen kevesen - ha akadna egyáltalán ilyen - vallanák be, hogy van. A régóta bevett vélemény szerint a német kormány volt az, amelyik az 1914-es balkáni válságot készakarva világháborúvá szélesítette. Ezzel azonban csökkentik a többi európai birodalom közös felelősségét. Először is, az osztrák kormány aligha okolható amiatt, hogy elégtételt követelt Szerbiától a trónörökös megölését követően. A hosszas tétovázás után, július 23-án Belgrádba küldött ultimátumban lényegében azt követelték, hogy a szerb hatóságok tegyék lehetővé az osztrák tisztviselők számára a merénylet körülményeinek vizsgálatában való részvételt. Ez azonban, minden körülményt egybevéve, nem volt túlzó követelés, még ha ezzel meg is sértették bizonyos mértékig Szerbia szuverenitását. Végül is Szerbia akkoriban kalandor rezsimnek volt tekinthető. Uralkodója egy véres puccs segítségével került hatalomra 1903-ban, melynek során az előző királyt, Alekszander Obrenovicsot nem más gyilkolta meg, mint a már említett „Apis”, azaz a Fekete Kéz vezére, Dragutin Dimitrijevics. Még ha „Apis” a merénylőket a szerb kormány beleegyezése nélkül küldte is Szarajevóba, a belgrádi hatóságok akkor is szinte biztosan tudták, mi volt előkészülőben. Ahogy a The Economist augusztus 1-jén megfogalmazta:

„Érdemes feltenni a kérdést, mit tett volna Nagy-Britannia hasonló esetben -ha például az afgán kormány Északnyugat-Indiában felkelést szervezett volna, és végül afgán merénylők meggyilkolták volna a walesi herceget és hercegnőt? Természetesen bosszúért kiáltott volna a dolog, és biztosak lehetünk-e abban, hogy a Londonból vagy Kalkuttából Kandahárba küldött üzenet bármennyivel is enyhébb lett volna, mint az, amit Bécsből Belgrádba juttattak el?”

Modern szemszögből nézve, az egyetlen európai hatalom, amely a terrorizmus áldozatainak oldalára állt a terrorizmus támogatóival szemben, az Németország volt.

Igaz, hogy amikor a német császár először tudatta az osztrák nagykövettel, hogy Németország Ausztria mellé áll, nyíltan kifejezésre juttatta azt is, hogy a támogatás akkor is érvényes, ha „Ausztria és Oroszország között háborúra kerülne sor”. Egy olyan támogatási ajánlat azonban, amely orosz beavatkozás esetén érvényét vesztené, semmit sem ért volna. De vajon miért érezték az oroszok ilyen fontosnak a szerbek oldalán történő beavatkozást? Hiszen nem is rendelkeztek valódi befolyással a belgrádi kormányzatra. A mozgatórugó minden bizonnyal tisztán presztízskérdés volt: vagyis, ha megengedik Szerbia megszégyenítését, azt Oroszország újabb vereségének fogják tekinteni, alig egy évtizeddel a csuzimai csapást követően, nem is beszélve Bosznia osztrák annektálásáról. Ezen az alapon Sazonov és az orosz tábornoki kar főnöke, Nyikolaj Januskevics tábornok meggyőzte a tétovázó cárt hogy rendelje el a hatalmas orosz hadsereg általános mozgósítását. Az általános orosz mozgósítás nyilvánvalóan többről szólt, mint Szerbia védelme. Egyúttal Kelet-Németország megszállását is jelentette.

Kétségtelen, hogy a német tábornokok buzgón megragadták a kínálkozó lehetőséget a háborúra, és csak azért késleltették saját mozgósításukat, hogy Oroszország tűnjön az agresszornak. Az 1905 utáni orosz fegyverkezés üteme miatt érzett német aggodalom azonban nem volt teljesen alaptalan. Jogosan féltek attól, hogy keleti szomszédjuk a legjobb úton halad afelé, hogy katonailag legyőzhetetlen legyen. Ezért érvelt Helmuth von Moltke német vezérkari főnök kitartóan amellett, hogy „soha nem találnánk kedvezőbb alkalmat a mostaninál, amikor sem Franciaország, sem Oroszország nem fejezte be katonai szervezetének kibővítését”. Hat héttel a szarajevói merénylet előtt a következőket mondta Jagownak:

„Oroszország két vagy három éven belül befejezi a fegyverkezést. Ellenségeink katonai fölénye akkora lenne, hogy nem tudnánk, hogyan birkózzunk meg velük. E nézet szerint nincs más lehetőség az ellenség legyőzésére, mint a megelőző háború, amíg még többé-kevésbé képesek vagyunk rá.”

A németek, mint ahogy a „többé-kevésbé” kifejezés is nyilvánvalóvá teszi, nem voltak optimisták. Moltke maga is már 1906-ban figyelmeztette a császárt, hogy a következő háború „egy hosszú, nehéz küzdelem” lesz, amely „a végsőkig kimeríti saját népünket, még ha győzelmet aratunk is”. „Fel kell készülnünk - írta 1912-ben - egy hosszú hadjáratra, számos kemény, elhúzódó csatával.” Akkor is épp ilyen borúlátó volt, amikor osztrák kollegájával, Franz Conrad von Hötzendorffal 1914 májusában megvitatta a kérdést: „Megteszem, amit tudok. Nem vagyunk jobbak a franciáknál.” Mindenesetre a „Minél hamarabb, annál jobb!” jelszót nem csak Moltke hangoztatta egyedül. Orosz kollégája, Januskevics, miután a cár nagy nehezen beleegyezett az általános mozgósításba, össze akarta törni a telefonját, nehogy Miklós végül meggondolja magát, és ezt tudassa vele. A németek, mint az ismeretes, már jó néhány éve latolgatták Észak-Franciaország megszállását, hogy elkerülhessék a Franciaország keleti határát szegélyező nehéz erődrendszert. A francia tábornokok azonban mindenkinél jobban hittek a támadó hadjárat harci szellemet erősítő hatásában, tehát aligha várta valaki náluk jobban a háborút. Nem kívántak ölbe tett kézzel várakozni, miközben Németország vereséget mér orosz szövetségesükre, hanem azt tervezték, hogy a harcok megkezdésekor Elzász-Lotaringián keresztül azonnal elözönlik Németországot.

A német császár ott hibázott a leginkább, hogy hitt abban, hogy az antanthatalmak, azon belül is elsősorban Nagy-Britannia, alaposan előkészítették Németország bekerítését. A valóságban azonban sem VII. Eduárd, sem pedig utóda, V. György nem számolt a lehetőséggel, sőt a liberális vagy a konzervatív párt politikusai sem. Ellenkezőleg, a liberális külügyminisztert, Sir Edward Greyt párttársai megakadályozták abban, hogy elkötelezze magát Franciaország, vagy ami még rosszabb, Oroszország mellett. Szinte alig történt bármilyen katonai előkészület arra az esetre, ha kontinentális háború törne ki, amelyben Nagy-Britannia is közvetlenül érintett lenne. 1914 júliusának utolsó hetében a britek szerint egy olyan kontinentális konfliktus volt készülőben, amelybe nekik nem feltétlenül kellett részt venniük. A The Economist szavaival élve a balkáni „vitához [...] pont annyi közük van és annyira az ő gondjuk, mint egy Argentína és Brazília vagy Kína és Japán közötti perpatvar esetében.”

Mégis, az a tény, hogy a németek Belgiumon keresztül akartak átmasírozni Franciaországba, a brit kormányt dilemma elé állította. Belgium semlegességét a nemzetközi jog garantálta, egy olyan szerződés, amelyet minden európai hatalom, köztük Németország is aláírt 1839-ben. Az angoloktól aztán lehet Szerbiában kalandor kormány, Belgium azonban, Szász-Koburg uralkodójával és stratégiai szempontból meghatározó elhelyezkedésével, már más megfontolás alá esik. Belgium semleges státusa a nagyhatalmak közötti majd egy évszázadon át tartó hozzávetőleges békét biztosító megegyezésrendszer szerves részét képezte. Csak nem fogja Őfelsége, vagy netán a liberális kormánya tétlenül szemlélni, ahogy a nemzetközi jogot megsértik? Vagy jog ide, jog oda, csak nem fogják végignézni, ahogy Németország vereséget mér Franciaországra, és esetleg német tengeri támaszpontot hoz létre a csatorna partján? Másrészről azonban, képes lenne-e Nagy-Britannia a rendelkezésére álló szárazföldi csapataival - hat hadosztály plusz egy lovasság - jelentősen hozzájárulni egy európai háborúhoz? Henry Wilson, 1910-től a katonai műveletek irányítója, nyíltan bevallotta, hogy a hat hadosztály „ötvennel kevesebb a kelleténél”. Egészen 1911-ig ugyanis úgy vélték, hogy egy európai háború esetén a brit expedíciós erőt Közép-Ázsiában vetnék be. Más szóval, még mindig biztosra vették, hogy egy ilyen háborúban az ellenség nem lehetne más, mint Oroszország. Kétségtelenül nyilvánvaló volt, hogy a németek ellen Nyugat-Európában bevetett brit csapatok mellett mozgósítani kellene a létező összes tengeri, pénzügyi és emberi forrást Nagy-Britannia globális birodalmában, hogy döntő erőt képviseljenek. Ez azonban csak egy hosszan tartó háború esetén volt lehetséges.

Mint a XX. század folyamán annyiszor, a brit politika figyelmét most is elkerülte, hogy mi forog kockán. Amikor a kabinet augusztus 2-án, vasárnap munkaebéden vett részt - ebben az időben legtöbben inkább vidéken töltötték volna idejüket -, a megbeszélés különös módon homályos volt. Néhányan azok közül, akik a semlegesség mellett tették le voksukat, azt a hangzatos (de téves) érvet hangoztatták, hogy a németek kizárólag Belgium egy részén fognak átvonulni. A beavatkozást sürgetők szerint - akik jelentős kisebbséget alkottak, ugyanakkor a miniszterelnök, Herbert Asquith támogatását élvezték - szégyenteljes lenne, ha félreállnának. Talán meggyőzőbb érv volt a részükről, hogy ha nem avatkoznak közbe, megbukik a kormány, az ellenzék pedig mindenképpen belevág a háborúba. Az igazi kérdés azonban, amit Asquithnek és kollégáinak valójában mérlegelni kellett, nem fogalmazódott meg tisztán: vajon egy kontinentális háborúról lesz szó, amit a németek valószínűleg megnyernek, vagy egy világháborúról, aminek a kimenetelét senki nem láthatta. Hosszas tétovázás után mégis az utóbbi lehetőséget választották.

A bankárok számára a háború olyan volt, mint a villámcsapás. A diplomaták számára az utolsó lehetőség volt, amikor a levelezés, a bizalmas eszmecserék és a konferenciák szokásos rutinja már mind kudarcot vallott. A tábornokok számára hirtelen sürgető szükséggé vált, mivel a késlekedés kizárólag a másik félnek kedvezne. Az uralkodók, akik még mindig arról álmodoztak, hogy a nemzetközi kapcsolatok családi ügyként kezelendők, hirtelen elvesztették a talajt a lábuk alól, mintha forradalom tört volna ki. Pedig azoknak, akik uralkodóik fölé kerekedtek, a leghalványabb fogalmuk sem volt arról, hogy mire vállalkoznak.

Az elmozdult balkáni tektonikus lemezek globális földrengést okoztak, amely alapjaiban rengette meg az európai nagybirodalmak rendszerét. Az európai iparosodott gazdaságok hatalmas forrásait hirtelen nem a termelés, hanem a pusztítás szolgálatába állították. Öt nap alatt 1800 különleges vonatot indítottak el délre, Southamptonba, tizenhat órán át minden harmadik percben megérkezett egy. Tizennégy francia vasútvonalon naponta ötvenhat vonat haladt át. A Rajnán Kölnnél minden tíz percben áthaladt egy német vonat. Csak a franciák és a németek nagyjából négy-négy millió embert mozgósítottak. Mindössze néhány napot vett igénybe, hogy mindenkit a megfelelő végállomásra szállítsanak. Mégis, ellentétben azoknak a reményeivel, akik azt várták, hogy a háború majd meggyengíti a baloldalt, a már a háború előtt is aktív forradalmi erőket végképp megerősítette a tömeges mozgósítás. És ami még ennél is aggasztóbb, az etnikai konfliktusok új formája, amely már az 1905-ös orosz pogromokban és az 1912—1913-as balkáni háborúkban is megfigyelhető volt, most a nagyhatalmak által is elfogadott, legitim hadviselési formává vált. Ennek a geopolitikai megrázkódtatásnak a legátfogóbb hatása mégis az 1914 júliusának utolsó hetéig megnyugtatóan biztosnak vélt nyugati dominanciára mért súlyos, ha nem végzetes csapás volt.

4.

A háborús ragály

„Für Menschenleben gebt’s bei mis nicht an. ”

(Számunkra az emberi élet nem szempont.)

Egy német hadifogoly Violet Asquithnek, 1914. október

„Mi nem az emberekre hajigáljuk a gránátjainkat. ”

Remarque: Nyugaton a helyzet változatlan (Benedek Marcell fordítása)

A VILÁGHÁBORÚ

Nagyon valószínű volt, hogy az 1914 nyarán kitört háború világháborúvá szélesedik. Már a konfliktus előtt is világosan látták a brit szakértők, például a haditengerészeti vezérkar főnöke, Sir Frederick Sturdee, hogy „a következő tengeri háborúnk világméretű lesz, sokkal inkább az, mint az előző háborúk.” Éppen a brit intervenció lehetősége késztette Moltkét arra, hogy július 30-án éjszaka megjegyezze adjutánsának: „Ez a háború világháborúvá növi ki magát.” Általában a The Times katonai tudósítója, Charles á Court Repington nevéhez kötik az „első világháború” kifejezés megalkotását, ami azt is jelenti, hogy Repington felismerte, valószínűsíthetően nem egy ilyen lesz. A britek beavatkozásának magától értetődő velejárója volt a konfliktus globalizálódása. Annak a birodalomnak, amelyik a bolygó szárazföldi területének egynegyedét, tengeri útvonalainak pedig még ennél is nagyobb hányadát uralta, ugyanakkor csak egy „hitvány” kis európai hadsereggel rendelkezett, természetéből adódóan globális háborúval kellett számolnia.

Természetesen nem lett volna világháború, ha a németek, mint 1870-ben is, hetek alatt legyűrték volna a franciákat. Ez azonban soha nem tűnt valószínűnek. A német katonai stratégák alapvető nehézsége az volt, hogy legalább két fronton kellett harcolniuk. Régóta tudni lehetett, hogy erre a problémára egyetlen megoldás kínálkozik: egy gyors átkaroló hadművelet a francia hadsereg ellen, amelyet részleteiben Moltke elődje, Alfred von Schlieffen vezérkari főnök dolgozott ki. A német történész, Gerhard Ritter Schlieffen visszavonulása után készült magánjegyzetei alapján íródott klasszikus beszámolója szerint a terv a következőképpen nézett ki: a német hadsereg jobb szárnya nyugat felé halad, majd Párizstól délre, így hátulról közelítve „semmisíti” meg a franciákat. Az ellenség hátvédjének sérülését fokozandó, Schlieffen tervében az is szerepelt, hogy a németeknek esetleg vissza kell húzódniuk Lotaringiából, hogy ezzel egyfajta forgóajtót hozzanak létre: mivel a franciák benyomulnának Lotaringiába, hogy visszaszerezzék azt, a németek pedig mögöttük Észak-Franciaország felé vennék az irányt. A legújabban felfedezett vezérkari iratok (Generaktabsreisen) és más, a háború előtt megtartott gyakorlatok tanúsága szerint azonban nem ez volt Schlieffen terve, amíg még hivatalban volt. A németek korlátozott emberlétszáma miatt inkább az volt a célja, hogy „a határ mentén kell legyőzni a francia hadsereget, majd áttörni a francia erődvonalat”. Akár azt is hagyhatta volna, hogy a franciák tegyék meg az első lépést, aztán jöhet az ellentámadás. E forgatókönyv szerint a franciák legyőzése csak egy elnyújtott második hadjárat után lett volna lehetséges. Schlieffen későbbi terve Párizs bekerítésére tehát mindössze egy illusztráció volt, amit nyugalmazása után készített arról, mire lett volna képes a német hadsereg, ha több emberrel rendelkezett volna. Mindenesetre egy modern Cannae ábrándképe (az a csata, amelyben Hannibál bekerítette és megsemmisítette a számbeli fölényben lévő rómaiakat) csábító lehetőségnek tűnt Schlieffen utódja számára, éppen azért, mert a német hadsereg túl csekély volt egy elhúzódó, Franciaország és Oroszország ellen vívott, kétfrontos háborúhoz. A kicsi, de annál hatékonyabb brit expedíciós erő bevetésének lehetősége a franciák oldalán csak még inkább megerősítette azt az érvet, mely szerint a német erő jobb szárnyának Belgiumon át kell támadnia. A végzetes hiba ott történt, hogy az érintett hadtesteket túl messzire masíroztatták. Kluck első hadseregének - amelyhez 84 000 ló tartozott napi majd egymillió kilogramm takarmánnyal - három héten át átlagban napi 23 kilométert kellett megtennie.

Visszatekintve, a németek szerfelett közel kerültek céljuk eléréséhez, nevezetesen az ellenség megsemmisítéséhez. 1914 decemberének végére a franciák közül 265 000-en estek el, sőt, szeptember 10-re a sebesültek száma már elérte a 385 000-et. Ezenfelül a franciák elveszítették tábori tüzérségük egytizedét és félmillió puskát. És ami a legrosszabb, nehéziparuk jelentős része ellenséges ellenőrzés alá került. Különös, hogy ezek a súlyos veszteségek nem vezettek egy teljes összeomláshoz - ahogy az 1870-ben, majd 1940-ben történt. Bizonyos mértékig ez mindenképpen a rendíthetetlen francia főparancsnoknak, Joseph Joffre-nak köszönhető, és különösen annak, hogy a válság erősödésével könyörtelenül eltávolította a kiöregedett vagy inkompetens francia parancsnokokat. Alapvetően azonban az idő Moltke ellen dolgozott abból az egyszerű okból kifolyólag, hogy a franciák gyorsabban át tudták csoportosítani az erőiket, mint ahogy a németek haladni tudtak azt követően, hogy szállítóvonataikat elhagyták. Augusztus 23-án a Moltke jobb szárnyát alkotó három német hadsereg huszonnégy hadosztályból állt, szemben 17 és fél antanthadosztállyal. Szeptember 1-re már 41 hadosztály állt szemben velük. A döntő győzelem esélye, ha egyáltalán létezett ilyen valaha, elúszott. Marne-nál Moltke hazárdjátéka lelepleződött, ő maga pedig idegösszeroppanást kapott.

A németek nyugati nehézségeit csak fokozták azok a követelések, amelyeket saját szövetségesük támasztott velük szemben, mégpedig előre nem látható módon. A Berlin és Bécs közötti koordináció sajnálatosan rossznak bizonyult. „Itt az ideje - jelentette ki a német katonai attasé Bécsben, 1914. augusztus 1-jén -, hogy a két tábornoki kar most már feltétlen nyíltsággal tárgyaljon a mozgósításról, a támadás kezdetéről, a gyülekezési helyszínekről és a pontos csapaterőről.” Addigra azonban már késő volt. Az osztrákok a szerbek ellen akartak harcolni, de arra kényszerültek, hogy megforduljanak, és az oroszokkal küzdjenek. Alaposan megtépázták őket Galíciában, ahol egy csapásra 350 000 embert vesztettek. Ausztria is összeomolhatott volna, mint ahogy 1859-ben vagy 1866-ban. Az oroszok azonban képtelenek voltak kihasználni az elért sikereket. Vasúthálózatukban hiányoztak az oldalsó szárnyvonalak, amelyek a keleti front két fő színterét összeköthették volna. Ezenkívül volt néhány szánalmas eredményt felmutató tábornokuk, köztük az „Őrült Molla” becenevű P. I. Posztovszkij. A tannenbergi összecsapásnál a németek Cannaehoz hasonló vereséget mértek az oroszokra. Ami a nyugati fronton nem működött, működött a keletin.

Ezekkel a csatákkal holtpont alakult ki a háború menetében: a németek nem tudták megtörni a franciákat a nyugati fronton a brit erősítés megérkezése előtt, ugyanakkor erősíteniük kellett az osztrákokat keleten, ahol ugyan képtelenek voltak a győzelemre, mégis annyival hatékonyabbak voltak taktikailag és hadműveletek terén az ellenfelüknél, hogy nem lehetett őket könnyen legyőzni.

MIÉRT SZENVEDTEK VERESÉGET A NÉMETEK?

1914 júliusa után a háború az egész világra kiterjedt. Mindegyik fél, de legelsősorban is a németek az európai stratégiai holtpontot az Európán kívüli frontokon elért győzelmekkel próbálták saját javukra billenteni. A német császár már július 30-án felszólította konzuljait, hogy „az ügynökök Törökországban, Indiában stb. [...] az egész mohamedán világot tüzeljék fel egy vad zendülésre ez ellen a gyűlölt, hazug, lelkiismeretlen boltos nép ellen; mert ha nekünk el is kell véreznünk, Anglia legalább veszítse el Indiát”. Ez több volt, mint csupán egy királyi szólam. Három és fél hónappal később Németország új szövetségese, a török szultán jelenlétében a legmagasabb rangú iszlám vallási vezető (Sheikh-ul-Islam) kiadott egy fatvát, amely szent háborút hirdetett Nagy-Britannia és szövetségesei ellen. A mind a síita, mind a szunnita mozlimokhoz szóló kiáltványt gyorsan lefordították arabra, perzsára, urdura és tatárra. Mivel a világ 270 millió mozlimjából nagyjából 120 millió brit, francia vagy orosz uralom alatt élt, ez a felhívás akár egy forradalmi dzsihádként is értelmezhető.

A globális háborúban azonban a németeknek három áthidalhatatlan hátránnyal kellett megküzdeniük. A tengeren egyszerűen számbeli fölényt élveztek ellenfeleik, bár igaz, hogy technikailag számos tekintetben a németek fölébe kerekedtek a Brit Királyi Haditengerészetnek. Előrébb tartottak a drót nélküli kommunikáció terén, míg a britek továbbra is a Nelson korabeli szemaforhoz ragaszkodtak, amelyet az ellenség a távolból semmiképpen nem értelmezhetett, ugyanakkor a csata ködében a szétszórt flotta sem sokkal jobban. Egészében véve a német csatahajók pontosabban tüzeltek, és erősebb páncélzattal rendelkeztek, mint brit ellenfeleik. A német tisztek ráadásul képzettebbek voltak, a britek között pedig számos alkalmatlan akadt, mint például a szerencsétlen tengernagyi segédtiszt, Ralph Seymour, aki többször is megmásította az életbevágó jeleket Jütlandnál, vagy Thomas Jackson kapitány, az Admiralitás műveleti egységének vezetője, aki már szinte notóriusan félreértelmezte vagy figyelmen kívül hagyta a fontos értesüléseket. A háború kezdetén a németek is jobban kihasználták a meglepetésben rejlő előnyöket. Azt az orosz parancsnokot, akinek a hajóját az SMS Emden 1914. október 28-án Penangnál megtorpedózta, nyilvánvalóan készületlenül érte a globális konfliktus új korszaka. Miközben a fedélzeten mindössze tizenkét sorozat lőszer állt készen, odalent hatvan kínai prostituált.

Ennek ellenére minden jel arra mutatott, hogy a németeknek nincs esélyük a tengeri győzelemre. A Falkland-szigeteknél elszenvedett vereség után a hadierejüket Európára kellett összpontosítaniuk. Azt remélték, hogy felszíni flottájukkal a döntő ütközetet az Északi-tengeren vívhatják meg, tengeralattjáróikat pedig az Atlanti-óceán keleti részén (gyakran az ír partok körül) sorakoztatták fel. Churchill híres kifejezésével élve kis híján igaznak bizonyult, hogy az első tengernagy, John Jellicoe admirális „volt az egyetlen olyan ember mindkét oldalon, aki egyetlen délután képes elveszíteni a háborút”. Pedig Jellicoe ahhoz túl jó parancsnok volt, hogy ezt valóban meg is tegye. Ahhoz azonban, valljuk be, tényleg nem volt elég tehetséges, hogy egyetlen délután győzelmet arasson. A Királyi Haditengerészet Gallipoli félszigetének bombázására és megszerzésére tett kísérlete csúfos kudarcot vallott. („Nincs olyan emberi erő, amelyik a tudás és a hatalom ekkora alakulatát vissza tudná tartani” - vélte a brit flottilla parancsnoka a feketetengeri szoros megközelítésekor. Tévedett: a török fegyvereknek és aknáknak könnyedén sikerült.) Szerencsére ez nem volt elég a háború elvesztéséhez, mivel az idő Nagy-Britannia birodalma és szövetségesei oldalán állt. Jelentősebb forrásokkal rendelkeztek, ezért jobban el tudták viselni a kereskedelem összeomlását, amely a tengeri háború másodlagos céljává vált, miután a döntés kicsikarásának elsődleges célja nem sikerült. Jellemző módon a Királyi Haditengerészet első akciója -a brit hadba lépést követő napon, augusztus 5-én - a Franciaországgal, Spanyolországgal, Észak-Afrikával és az Egyesült Államokkal kapcsolatot biztosító német tengeralatti táviratvezetékek elvágása volt. A britek jobban átlátták, mint a német katonai tervek készítői, hogyan lehet egy világháborút megnyerni. Először is, szó szerint levágták az ellenséget a globális gazdaságról. A hírszerzés jelentőségét is hamarabb felismerték. A német haditengerészet a háborút három fő kóddal kezdte. 1914 végére a britek mind a hármat feltörték, és az egész háború alatt észrevétlenül olvashatták a német rádiójeleket. Bár a brit hírszerző szervezetnek, az MI5-nek nyilvánvalóan nem sikerült szétzilálnia a német ügynökhálózatot, a Német Haditengerészeti Hírszerzés (Nachrichten-abteilung im Admiralstab) munkája összehasonlíthatatlanul gyengébben működött az angolokénál.

Talán éppen ilyen lényeges az is, hogy a britek tisztábban látták, mint a németek, mennyire fontos megnyerni a világ közvéleményét. Németország tengeri blokádja csak akkor lehetett hatékony, ha figyelmen kívül hagyták az olyan nemzetközi szerződéseket, mint az 1908-as londoni dekrétum, amely nyilvánvalóan rögzítette a háborús időkben történő semleges hajózás szabályait, de amelyet a Lordok Háza nem volt hajlandó ratifikálni. Ezzel, valamint azzal, hogy a Királyi Haditengerészet kíméletlenül elbánt a valószínűsíthetően Németországgal kereskedő semleges hajókkal, semmiképpen sem lehetett külföldi barátokra szert tenni. A britek mégis remekül ráirányították a figyelmet a németek tengeri túlkapásaira. A németek pedig nem látták, hogy a brit partok ágyúzásával vagy a kereskedőhajók figyelmeztetés nélküli elsüllyesztésével önmaguknak legalább annyit ártanak, mint az ellenségeiknek. A brit és az amerikai újságok semmit sem kedveltek jobban, mint a német Schrecklichkeit (kegyetlenség) következtében szitává lőtt vagy vízbe fulladt gyerekekről és nőkről szóló történeteket. Mint ahogy a német gyarmatügyi miniszter, Bernhard Dernburg a Lusitania cirkáló elsüllyesztése után röviden megjegyezte: „Az amerikai emberek képtelenek maguk elé képzelni azt a látványt, amint százezer német gyerek lassan éhen hal a brit blokád következtében, de szinte látják maguk előtt a német torpedó által eltalált hajó roncsai között fuldokló kisgyerek szánalomra méltó arcát.” Arra pedig, hogy miért képzelhette 128 amerikai, hogy a világháború kellős közepén átkel az Atlanti-óceánon egy brit hajón, és mindezt sértetlenül megússza, soha nem derült fény. A németek azonban ahelyett, hogy kellőképpen hangsúlyozták volna ezt, emlékérmeket adtak ki a Lusitania elsüllyesztéséről. Az angolok persze azonnal szereztek egy ilyen érmet, és Londonban sokszorosították, mint a német megátalkodottság legjobb példáját.

Mivel igazán kolosszális baklövés nem történt a Királyi Haditengerészet részéről, a tengeren vívott háború sorsa hamar eldőlt. A németek azon reménye sem kecsegtetett sok sikerrel, hogy világméretű felkelést szerveznek az antant imperializmusa ellen. A kiváló stratéga, Colmar von der Goltz, aki hősi, de felettébb hiábavaló halált halt Mezopotámiában, így írt erről: „A jelenlegi háború a leghangsúlyosabban csak a kezdete egy hosszú történelmi folyamatnak, melynek a vége Anglia világhatalmának elvesztése [...] [valamint] a színes fajoknak az európai gyarmatosítók imperializmusa ellen vívott forradalma lesz.”

Ezek az események azonban jóval a háború elvesztése után következtek be. Sőt, Németországnak még egy háborút el kellett vesztenie, és csak azután. Rövid távon a központi hatalmak küzdelmei a dekolonizáció felgyorsítása érdekében pont annyira nevetségesnek tűntek, mint amennyire hiábavalónak bizonyultak. Hiába küzdött a züllött néprajztudós, Leo Frobenius, hogy Lij Jasut, Abesszínia császárát megnyerje a német oldal számára. Még elképesztőbb volt az afgán emírhez Konstantinápolyon át utazó, 15 tagú német követség, amely egy-egy W. & A. K. Johnston általános világatlasszal felszerelkezve cirkuszi társulatnak álcázta magát. A briteknek annyival több tapasztalatuk volt a birodalmak nagy játszmáinak terén, hogy az ilyen kalandok eleve kudarcra voltak ítélve. Bár igazság szerint Afrikában a német erők meglepően hosszan harcoltak, és valódi veszteségeket okoztak. A britek Kelet-Afrikában 100 000 embert veszítettek, akik közül a döntő többség vagy a fekete katonák, vagy a hordárok közül került ki. De mi volt a németek célja Afrikában? Az, hogy lefoglalják a különben Európába küldhető katonákat, bár nem valószínű, hogy az afrikai hadjáratban érintettek közül sokakat Európába vezényeltek volna. A legtöbb harc Németország gyarmati területein zajlott, különösen Német Kelet-Afrikában (Tanganyika). Délnyugat-Afrika már 1915 júliusában megadta magát a dél-afrikaiaknak. A többi ország - Togo és Kamerun - pedig jóval a háború befejezése előtt antantkézre került.

A németek harmadik gyengesége anyagi természetű volt. Nagy-Britannia sokkal több pénzt tudott kölcsönkérni a háború finanszírozására, mint Németország, ráadásul pénzügyi intézetei kiterjedtségének, valamint London nemzetközi pénzügyi piacon betöltött szerepének köszönhetően sokkal alacsonyabb kamatra. Kérhetett otthonról, a nagyközönségtől, vagy ha szükség volt rá, az Angol Banktól. Kérhetett külföldről, nem csupán birodalmának domíniumaitól és egyéb birtokairól, de az Egyesült Államoktól is. Sőt, ő maga is nagylelkűen kölcsönözhetett hitelképesség terén alulmaradó kontinentális szövetségesei számára. A háború előtti időszak szakértői, mint például Ivan Bloch és Norman Angell azt feltételezték, hogy a XX. századi háború hatalmas költségei gyorsan a csőd szélére sodorják majd a harcoló feleket. Ennek ellenére 1918-ban a brit nemzeti adósság nemzeti össztermékhez viszonyított aránya alig haladta meg az 1818-as értéket. „A siker a hitelen alapul - jelentette ki Lloyd George 1916-ban. - A pénzügyi szakemberek soha nem haboznak kölcsönt adni egy virágzó vállalkozás számára.” Ez igaz is volt, de figyelmen kívül hagyta az a tényt, hogy ezek a bankárok - a New York-i J. P. Morgan vezetésével - akkor sem vonták meg a segítséget, amikor a háború alakulása nem kedvezett Nagy-Britannia számára. Az antant addigra már túl nagyra nőtt, azaz túl nagy piacot jelentett Amerika számára ahhoz, hogy kudarcot valljon. 1916-ra a kereskedelmi áruk exportja elérte az Egyesült Államok bruttó belföldi termékének 12 százalékát, ami kétszeresét jelentette a háború előtti százalékértéknek, és tulajdonképpen ekkor volt a legmagasabb 1869 és 2004 között. Ennek az exportnak a 70 százaléka Európába irányult azon belül is Nagy-Britanniának és szövetségeseinek. Még ha a németek nem is hirdették volna meg a korlátlan háború elvét, melynek hatására az Egyesült Államok 1917 áprilisában belépett a háborúba, az Egyesült Államok akkor is kihúzta volna Nagy-Britanniát az anyagi csávából, ha a katonaiból nem is. Különben - mint ahogy a londoni amerikai nagykövet 1917. március 5-én rámutatott - az Atlanti-óceánon folyó kereskedelem elhalt volna, ami „majdnem olyan rossz lett volna az Egyesült Államok számára, mint Európa számára”. Egyes amerikai szenátorok - például a nebraskai George Norris - azzal vádolták Woodrow Wilson elnököt, hogy „feltette a dollár jelét az amerikai zászlóra”, ám teljes mértékben célt tévesztettek, hiszen nyilvánvaló, hogy az 1917. áprilisi amerikai intervenció célja főként az volt, hogy az Egyesült Államok is helyet kapjon a béketárgyalásokon. Többekhez hasonlóan Wilson is annak a tévhitnek az áldozatává vált, hogy a szövetségesek közel állnak a győzelemhez, és nem sejtette, hogy jelentős számú amerikai egységet kell harcba állítania.

Mint világháborút tehát, az 1914—1918-as háborút Németország nem nyerhette meg. Európai háborúként azonban a végeredmény sokkal kevésbé lett volna biztos. Ennek ellenére a távoli tengereken, valamint a gyarmatokon zajló eseményektől függetlenül, végül Európában dőlt el a háború sorsa. Egyetlen példa erre: a britek összes emberveszteségük 92 százalékát Franciaországban szenvedték el. E téren olyan értelemben beszélhetünk világháborúról, hogy Európába a világ minden részéről érkeztek katonák harcolni. 1914-ben a britek indiai hadserege nagyobb volt, mint az európai, úgyhogy a pandzsábi katonák hamarosan azon vették észre magukat, hogy térdig merülnek Flandria sarába, és a Brit Birodalom egyéb részeiről - Kanadából, Ausztráliából, Új-Zélandról és Dél-Afrikából - is csatlakoznak hozzájuk. A franciák is hadrendbe állították észak-és nyugat-afrikai gyarmati csapataikat. A háború végére ezekhez az erőkhöz több mint négymillió katona csatlakozott az Egyesült Államokból. Az orosz hadsereg is a cári birodalom minden részéből sorozta az embereit. Részben pontosan azért tarthatott olyan sokáig a háború, és lehetett olyan kiterjedt, mert mindegyik fél jóval túlnyúlt a birodalmi központokon.

Tulajdonképpen több európai háború zajlott egyszerre: egy Belgiumban és Észak-Franciaországban; egy másik a Baltikumtól kiindulva Galícián át Bukovináig; a harmadik az Alpokban, Ausztria és Olaszország között; a negyedik pedig a Balkánon és a feketetengeri szorosokban. Nyugodtan mondhatjuk, hogy e háborúk közül a másodikat, a harmadikat és a negyediket a központi hatalmak nyerték meg, hiszen győzelmet arattak Oroszország, Románia, Szerbia fölött, szétforgácsolták az olasz hadsereget Caporettónál (1917. október-november), és visszaverték a brit inváziót Gallipolinál. Az elsőt azonban nem sikerült megnyerniük, sőt, amikor a nyugati fronton egyre inkább vesztésre álltak, a többi helyen is megrendült a pozíciójuk. A kulcspontot tehát a nyugati front jelentette. 1914 végétől egészen 1918 elejéig itt mintha a háború holtpontra jutott volna. Valójában egyetlen hatalmas ostrom zajlott, amelyben a francia és a brit erők csekély sikert értek el, mivel nem sikerült az első offenzíva visszaverése után ásott lövészárkokból kiszorítani a németeket. Az ostromra épülő háború nem jelentett újdonságot. Ez volt azonban az ipari forradalomra épülő első igazi ostrom. Vonatok szállították az embereket a frontvonalakra és vissza, mintha csak ingázók lettek volna. A katonák idejük nagy részét általában a lövészárkok, futóárkok és egyéb fedezékek kiásásával és fenntartásával töltötték, nem pedig harccal. Építkezést végeztek tehát, de végeredményben pusztító szándékkal. Az ellenséges pozíciók felé alagutakat fúró árkászok számára a lövészárok-háború egyfajta bányászat volt. Az ipari háború lényegét azonban a tüzérség munkája adta. A tüzérség méretének, mozgékonyságának és pontosságának, valamint a robbanószerek pusztító erejének a növekedése azt jelentette, hogy hatalmas számban pusztulhattak az emberek, akiket távolról öltek meg azok, akiknek nem volt más feladatuk, mint a hatalmas puskák szervizelése és elsütése. A nyugati fronton a sebesülések túlnyomó többségét a gránátok okozták, amelyek azonban arra nem voltak alkalmasak, hogy bármelyik oldalon döntő előnyt szerezzenek. Így a háború, számos kortárs szerint, egy nyersanyagként embereket és muníciót fogyasztó, roppant méretű gépezetté vált. A gépesített mészárlás megállításának egyetlen módjául az ellenség felmorzsolásának, „kifárasztásának” stratégiája kínálkozott, hiszen 1918-ig szinte minden áttörés lehetetlennek bizonyult egy adott, meglehetősen rövid távolságon túl.

BAJTÁRSAK

A nyugati fronton egymással szemben álló katonák nagyon hasonló társadalmi háttérrel rendelkeztek. Mindkét oldalon ipari és mezőgazdasági munkások harcoltak, a magasabb rangú tisztek az arisztokraták közül, az alacsonyabb rangú tisztek pedig a középrétegből kerültek ki. Mindkét oldalon voltak katolikusok, protestánsok és zsidók egyaránt. Az alapvető nemzeti karakterből adódó különbségeket hiába keresnénk az árkokban harcoló katonákról fennmaradt feljegyzésekben. A legjobb jellemzéseket e téren a következő négy, veterán katonák tollából született kiváló háborús regényben találhatjuk: Henri Barbusse: Tűz; Erich Maria Remarque: Nyugaton a helyzet változatlan; Frederic Manning: A sors kezében; valamint Emilio Lussu: Szárd brigád. Mind a négy mű a sorkatonák szinte egyforma sorsát ábrázolja. Mindegyik szerző például sokkal inkább a saját hadseregén belüli különbségekre helyezi a hangsúlyt, semmint a szemben álló hadseregekére. „Milyen fajhoz tartozunk?” - kérdezi Barbusse francia katonatársától. „Mindegyikhez. Mindenfelől jöttünk.” A században az egyik ember calonne-i, egy másik cette-i, a harmadik bretagne-i, a negyedik normandiai, az ötödik poitou-i, és így tovább. Manning, aki maga ausztrál származású, többször is megjegyzést tesz a „skót kurafik” értetlenségére, akikkel elvileg bajtársaknak kellene lenniük. Remarque regényében az egyik kulcs-szereplő - a magát minden helyzetben feltaláló Kat - nyilvánvalóan egy lengyel név rövidített formáját viseli (teljes neve Katczinsky), Tjaden pedig Németország északi részéből származik.

A katonák mindkét oldalon megvetik az otthoni „lógósok”-at. „Nem igaz, hogy egy országban élünk. Nem igaz - jelenti ki Barbusse Volpatte nevű szereplője egy kellemetlen párizsi látogatás után. - Kettőben. Én mondom nektek, két idegen országra vagyunk osztva: az ott a front [...] ez meg itt a hátország.” „Tesznek rá, hogy a francba élünk - panaszolja Manning könyvében Martlow keserűen. - Ide-oda lökdösnek, taszigálnak bennünket ebben a nyüves Franciaországban, azok meg, akik a háborút csinálták, otthon vakarásszák a seggüket, és azon méláznak, hogy mit csinálnának, ha húsz évvel fiatalabbak volnának.” Paul Báumer, a Nyugaton a helyzet változatlan egyik hőse ugyanezt érzi, amikor eltávozáskor otthon összefut egy régi iskolatársával. Mind a négy könyv szereplőjére jellemző Lussu narrátorának ingerültsége, akit felháborítanak a front életéről szóló romantikus újságcikkek: „Mintha [...] zeneszóra támadtunk volna, és a háború számunkra a dal és a győzelem egyetlen hosszú delíriumát jelentette volna [...]. Csak mi tudtuk az igazságot a háborúról, mert mi a saját szemünkkel láttuk.”

Az angolokat, a franciákat, a németeket és olaszokat egyformán hidegen hagyta, hogy miért is harcolnak valójában. Barbusse francia katonája így beszélt erről:

- Tiszta unalom - jegyzi meg Volpatte.

- Akkor is itt kell lennünk - morogja Barque.

- Nektek - feleli Paradis.

- Na és miért? - kérdezi Marthereau közömbösen.

- Semmiért, csak úgy.

- Tényleg nincs miért - feleli Lamuse egyetértőleg.

- De igen, van - mondja Cocon. - Azért, hogy... Hát, sok oka van.

- Fogd be! Még mindig jobb, ha nincs miért, mert mindenképpen itt kell maradnunk.

- Akkor is - mondja Blaire élettelen hangon. - Akkor is, meg akarnak ölni minket.

- Először - meséli Tirette - baromi sok mindenről gondolkodtam, mindenfélét forgattam a fejemben. Most már egyáltalán nem gondolkodom.

- Én sem.

- Én sem.

- Én soha meg sem próbáltam.

- Egyetlen dolgot kell tudni, éspedig azt, hogy a németek itt vannak, beásták magukat, és nem szabad átengedni őket, és hogy egyszer elhúznak innen a fenébe - és minél hamarabb, annál jobb - feleli Bertrand tizedes.

Manning katonáira is hasonló hangnem jellemző. Lehet, hogy a tisztek „szabadságról, a hazáért való harcról, az utókorról, meg ilyenekről papolnak”, az egyik katona azonban felteszi a kérdést:

- Azt szeretném tudni, miért harcolunk mi mindannyian?

- Azért harcolunk, amink van, a fenébe is - felelte Madeley nyersen.

- Na, azt aztán megcseszhetjük - mondta Weeper.

- Én nem a rohadt civilekért harcolok - érvelt Madeley. - Én magamért harcolok meg az enyémekért. Különben is, a németek kezdték a háborút.

- Hát én megmondom neked - vágott vissza Weeper határozottan -, ezrével vannak olyan szegény seggfejek a németek között is, akik annyit tudnak arról, hogy mi a franc ez az egész, mint mi, vagy annyit se.

- Akkor meg minek jöttek ide ezek a hülye barmok harcolni? - kérdezte Madeley méltatlankodva. - Mért nem maradtak otthon?

- Hát én meg azt mondom, hogy nekünk ehhez az egészhez semmi közünk. Nekünk nem kellett volna belekeverednünk más népek vitájába - felelte Weeper.

Egyikük szerint „baromi jó lenne, ha néhány csapatot letennének Angliában. Megmutatnák nekik, mi az a háború.” Egy másik hozzáteszi: „Én nem harcolok ezekért az elcseszett belgákért. Az egyik seggfej egyszer öt rongyot kért tőlem egy kenyérért.”

A háború kezdetéről szóló vita Remarque könyvében is hasonló: „Különös, ha végiggondolod - mondja Kropp, Báumer egyik barátja. -Mi a hazánkat védjük. Pedig a franciák is a hazájukat védik. Melyikünknek van igaza?” Amikor Tjaden megkérdezi, hogyan kezdődnek a háborúk, ezt a választ kapja: „Általában az egyik ország súlyosan megsérti a másikat.” „Egy ország? - kérdezi. - Hát ezt nem értem. Egy német hegy nem sérthet meg egy francia hegyet vagy egy folyót, vagy egy erdőt, vagy egy gabonamezőt.”

1. Az önrendelkezési jog korlátai: Európa faji térképe (szorosabb értelemben: etno-lingvisztikai térkép; 1923) rámutat arra, hogy miért bizonyult igen nehéznek a homogén nemzetállamok megteremtése a Balti-tengertől a Balkánig és a Fekete-tengerig húzódó rendkívül heterogén régióban.

2. „A sárga veszedelem”: Hermann Knackfuss rajza 1895-ből, II. Vilmos német császár vázlata alapján. Vilmos a képet elküldte II. Miklós cárnak és más európai uralkodóknak is, hogy felhívja a figyelmet a keletről jövő állítólagos veszedelemre.

3. Európaiak az ázsiaiak fogságában: a jangcuni csatában foglyul ejtett európai katonái a bokszerlázadás vezetői, Song, Dong és Li tábornok elé hurcolják.

4. Bon Appetit! A japán Dávid ellátja az orosz Góliát baját, akinek elered az orra vére, Dávid így sikerrel alkuszik a mandzsúriai tortára. Német karikatúra 1904 márciusából.

5. Egy pogrom áldozatai és túlélői: Odessza, 1905.

6. Ferenc Ferdinand trónörökös boszniai elöljárókkal találkozik Szarajevóban, 1914. június 28-án, néhány órával az ellene elkövetett merénylet előtt.

7. Gavrilo Princip (első sor, balról a harmadik fogoly) és az Ifjú Bosznia más tagjai, akik a Ferenc Ferdinánd trónörökös meggyilkolására irányuló összeesküvés vádjával ülnek a szarajevói bíróság előtt.

8. A világ Európába érkezik háborúzni: két katona Franciaország nyugat-afrikai gyarmatáról az első világháborúban.

9. Skót hadifoglyok meglepődve tapasztalják, hogy élelmet is kapnak német fogvatartóiktól.

10. A „vörös” Piroska szemben találja magát a német birodalmi farkassal: orosz karikatúra az 1917-1918-as breszt-litovszki béke tárgyalásokról.

11. A bolsevik forradalom a „fehérek” szemével: zsidó vezetés, ázsiai módszerek. Antiszemita karikatúra Trockijról a polgárháborús időszakból. Figyeljük meg, hogy a kivégzők kínaiak. A felirat a következő: Béke és szabadság Szovdepijában, azaz a szovjetek által uralt államban.

12. A gdanski (Danzig) vízpart: a Mottlau folyó felől nézve bal oldalon a városháza tornya, középen a Szent Mária-templom, jobbra pedig a Daru kapu látszik.

13. Halott örmény gyerekek, Törökország, 1915.

14. Rudolf Schlichter: Örmény borzalmak. Vízfestmény 1920 környékéről. A szexuális erőszak visszatérő eleme volt a XX. századi népirtásoknak. A képen megjelenített „parázna gyilkosságok"nak a festő nem volt szemtanúja, csak az újságokból értesült az örmény népirtásról.

15. Zajlik az etnikai tisztogatás: török csapatok elől menekülő görögök árasztják el a szmirnai kikötőt 1922 szeptemberében.

A harcolókat leginkább azok a körülmények forrasztották össze, amelyek közepette vagy amelyek ellen küzdeniük kellett: a tél hidege, a nyár melege, a lövészárok nedvessége, a holttestek bűze és mindenekelőtt a halálfélelem. Manning az átlagkatona életét a következő érzékletes mondattal foglalta össze: „Az egyik nyomorult helyzetből a másikba kerülünk, amíg meg nem törünk.” Az átlagkatonák harci szellemét számos, hivatalosan előírt és egyéb módon erősítették. A legfontosabb természetesen a katonai kiképzés és a fegyelem volt, bár a halálbüntetés jóval kevésbé volt gyakori, mint azt általában feltételezik. Mindent egybevéve 269 brit katonát lőttek főbe dezertálásért, míg a németek mindössze 18-at. A harci szellem megőrzésében pont olyan alapvető szempont volt az is, hogy a katonák idejüknek csak egy kis részét töltötték a frontvonalon, és csak időnként kellett támadásban részt venniük. A támadás élményét a tüzérségi zárótűzben való tehetetlen várakozáshoz képest általában szinte már katartikus élményként állították be. A kettő között utazás, kiképzés, pihenés, gyakorlatozás, kimerültség és eltávozás volt. A katonáskodás valósága tehát a következőképpen nézett ki: egyszer unalmas és szinte az öntudatlanságig értelmetlen, „nem sokkal rosszabb - Lussu szerint -, mint a több millió bányász normál időkre jellemző hétköznapi élete.” A férfiak mindkét oldalon az alvás, a meleg, az étel, a nikotin, az alkohol és a szex reményében, olykor valóságában éltek. Bourne, Manning hőse A sors kezében című műben, miután bebotorkál a Somme-offenzívát követően, bár égető szomjúság gyötri, azonnal cigarettára gyújt. Később, barátja, Shem rémálma miatti gyötrelmében rágyújt „az elmaradhatatlan cigarettára”. A súlyos sebesülteket is azonnal cigarettával kínálják, akik utolsó leheletükkel még beleszippantanak egyet. Az alkohol talán még ennél is fontosabb: a csatából visszatérő harcosok az első slukk cigaretta után azonnal a whiskysüveg után nyúlnak. Bourne életében is rendszeresek a hatalmas ivászatok és a lerészegedés. Ő és barátai folyamatosan whisky után vágyakoznak. Az olcsó bort (vin blanc) visszaküldik, a francia sört, bár legurítják, de mélyen megvetik. Időnként olcsó pezsgőhöz is hozzájutnak. Az italokat kizárólag hatásfokuk alapján értékelik A brit katonák elsődleges szükséglete nyilvánvalóan a részegség. Francia társaik ezzel szemben a bort inkább az íze miatt kívánják, semmint kábító hatása miatt, de a vágy éppoly erős. Inkább pipáznak, mint cigarettáznak, de az elszántság ugyanaz. Remarque katonái rum, sör és rágni való dohány után áhítoznak. Mint azt Lussu olasz ezredese magyarázza, az alkohol „ennek a háborúnak a mozgató szelleme. [...] És az emberek, végtelen bölcsességükben, »üzemanyag«-nak hívják. [...] Ebben a háborúban kantin van kantin ellen, hordó hordó ellen, üveg üveg ellen.” Az étel kérdése is szinte ilyen fontos. Onnan, hogy a Tűz első lapjain a franciák türelmetlenül várják az ebédjüket, egészen odáig, hogy a Nyugaton a helyzet változatlan elején a németeket gyermeteg öröm tölti el a WC láttán. A lövészárkokban az élet tehát az emésztés körül forgott. A német lövészárokban óriási a boldogság négy lopott homárkonzerv és egy lopott liba miatt. Tulajdonképpen Paul Báumer és társai több időt szentelnek a plusztáplálék megszerzésének, mint az ellenséggel való harcnak. Remarque érzékletes módon a főhősök ellátmányának folyamatos minőségromlásával jelzi a németek csökkenő erejét.

A testi szerelem nyilvánvalóan a legkevésbé könnyen elérhető örömforrás volt. Barbusse figuráinak egyike egy csinos parasztlány emlékének bűvkörében él, de csak akkor kaphatja meg, amikor belebotlik a lány holttestébe. A katonák többnyire csak hiú ábrándként fantáziáinak az ágyba bújásról „egy nagy, kemény húsú cselédlánnyal, akin van mit fogni”. Az igazi érzelmi kiteljesedés mind a négy regényben a férfiak közötti szoros baráti kötelék formájában ölt testet. Sokak szerint ez a katonai összetartás valódi kulcsa, nem pedig a patriotizmus, és még csak nem is az ezred iránti lojalitás („Elmondhatják, mi a francot akarnak [...] de mi aztán tényleg baromi jó kis banda vagyunk.”), hanem a legkisebb harci egységen belüli barátokkal való összetartozás tudata. „A bajtársiasság átveszi a barátság helyét - jelenti ki Bourne. - És az más: másfajta hűség és másfajta ragaszkodás tartozik hozzá; és nem vagyok biztos benne, hogy bizonyos alkalmakkor nem éri el az érzelmek erősségének olyan fokát, amilyet a barátság soha meg sem érint.” Manning hősein keresztül bemutatja, hogy a valóság ritkán jut ilyen magaslatokra. A frontvonalon kötött barátságok szükségszerűen sérülékenyek voltak, nemcsak a hirtelen halál lehetősége, hanem a kinevezések vagy az áthelyezések következtében is. „Az a legrosszabb a rohadt hadseregben - jegyzi meg Martlow -, hogy alighogy az ember egy kicsit összehaverkodik valakivel, valami biztos történik.” Amikor Bourne-t ideiglenesen irodai munkára küldik az ezredirodába, Martlow-hoz és Shemhez fűződő barátsága megromlik. Ennek ellenére a bajtársi kapcsolat sokkal inkább hozzájárult a harci szellem fenntartásához, mint a parancsnoki hierarchia. Manning szereplői közül senki nem érez együtt a dezertőr Millerrel, aki elköveti a legnagyobb bűnt, és cserbenhagyja a társait.

- Mit csinálsz, ha megint megpróbál meglépni? - kérdezte Bourne.

- Lelövöm a rohadékot - felelte Marshall, elfehéredő szájjal.

Ahogy a mindig mogorva Weeper kifejezte: „Itt vagyunk, és innen nem lehet elszabadulni, tizedes. Itt vagyunk, és ha már itt vagyunk, harcolunk magunkért; harcolunk magunkért és egymásért.” Nagyjából ugyanezeket az érzelmeket tükrözik Barbusse poilus („szőrösek”: francia katonák tréfás elnevezése) és Remarque Frontschweine („frontgazemberek”) kifejezései is. Barátai hangját hallva Paul Báumer „meglepő melegség”-et érez.

„Ezek a hangok [...] egyszerre kirántanak a halálfélelem szörnyű magányából, melynek már majdnem áldozatul estem. Ezek a hangok többet jelentenek az élelemnél, többet az anyai szeretetnél és a félelemnél; ez a legerősebb, a legoltalmazóbb dolog a világon: a bajtársaim hangja [...] hozzájuk tartozom és ők énhozzám, ugyanaz a félelem, ugyanaz az élet van bennünk, egyszerűen és súlyosan köt össze valami. Szeretném belényomni az arcomat ebbe a hangba, ebbe a néhány szóba, amely megmentett és segíteni fog.”

Ez a „nagyfokú testvériség”, bajtársiasság a valóságban igen rövid életű volt, szellemiségében azonban örök érvényűnek és valóban egyetemesnek bizonyult.

A nyugati front seregei ilyen értelemben tehát egymás tükörképeinek tekinthetők. A Tűz című regény vége felé egy sebesült francia pilóta is hasonló következtetésre jut, amikor elmeséli a levegőből elétáruló megdöbbentő képet a lövészárkokról:

„És egyszerre csak kiveszem, hogy valami nagy gyülekezésféle van mindkét részen, minálunk is, a boche-oknál is, a két egymással párhuzamosan futó vonalban, amelyek majdhogy érintik egymást. Valaki áll a középen, körötte meg nagy sokadalom, olyanok, mint mákszemek a terep szürkés homokján. De az emberek lenn meg sem moccantak. Tehát mégsem gyülekeznek támadásra. [...] Rögtön meg is értettem. Vasárnap volt és éppen két misét cerebráltak lenn a fronton: ott volt az oltár, a pap és körben a hívők. Minél lejjebb szálltam, annál világosabban láttam, mennyire hasonlít egymáshoz mindkét ceremónia, olyan tökéletesen azonos, hogy az már szinte nevetséges. Egyik szertartás tökéletes tükörképe volt a másiknak és fordítva. Azt képzeltem, duplán látok.”

GYŰLÖLET A LÖVÉSZÁRKOKBAN

A katonák közötti hasonlóság miatt sok író tűnődött már el azon, miért nem barátkoztak többet az ellenséges felek egymással. Híres példa, amikor a brit és a német katonák 1914 karácsonyán a nem hivatalos fegyverszünet részeként egymással fociztak a senki földjén. Az már azonban kevésbé ismert, hogy hosszabb időn át egyfajta „élni és élni hagyni” rendszer működött a frontvonal csendesebb részein. A szocialisták reménye azonban, mely szerint a katonák előbb-utóbb felcserélik a nemzeti hovatartozás-tudatot a nemzetközi testvériség eszméjével, soha nem valósult meg a nyugati fronton. Vajon miért nem?

A válasz abban keresendő, hogy a háború előrehaladtával a kölcsönös gyűlölet egyre nőtt, és a harcoló felek közös gyökere és sorsa elfelejtődött. „A német tisztek - töpreng Barbusse hőse, Tiroir - nem, nem és nem lehetnek emberek, azok szörnyetegek. Azok, öregem, tényleg egy különös, undorító féregcsoportba tartoznak. Nevezhetnénk őket akár a háború mikrobáinak is. Közelről kell megnézni őket, azokat a szörnyű, magas merev alakokat, olyan vékonyak, mint egy szög, de a fejük akkora, mint egy baromnak.” Barbusse regényének csúcspontján, a csata borzalmai közepette a németeket már egyszerűen „rohadékok”-nak nevezik a francia katonák:

- Meghiszem azt, öregem! Meg sem hallgattam, mit vartyog, csak egyenest a hasába nyomtam a szuronyomat, aztán alig tudtam visszarántani.

- Az enyémek négyen vótak. Egy fedezékben lapultak. Mondtam: jöjjenek ki egyenként. És ahogy kijöttek, egyenként elvágtam a nyakukat. Egészen a könyökömig spriccelt a vérük. Még most is ragacsos tőle a kabátom ujja [...]

- Én hármat intéztem el. Úgy vagdalkoztam, akár egy őrült. Bizony, amikor ideértünk, mind olyanok voltunk, mint a fenevadak.

Manning könyvében a katonák támadás közben gyűlöletet éreznek az ellenség iránt. „A félelem engesztelhetetlen és szüntelen, de egy bizonyos ponton még a félelmet is legyőzik, és az átalakul egyfajta túlfűtött érzékenységgé, amely szinte már megkülönböztethetetlen a gyűlölettől.” Martlow halála miatt Bourne szinte háborodott ámokfutásba kezd a német vonalak mögött:

„Három férfi futott feléjük feltartott kézzel, kiabálva. [Bourne] erre vállához emelte a puskáját és lőtt. Fájdalma izzó gyűlöletté vált, amitől mámoros kegyetlenség uralkodott el rajta, és lőtt, és megint lőtt [...] Bourne ismét előre-küzdötte magát, zihált, és fuldokló hangon mormolta:

- Öld meg a szemeteket! Öld meg a rohadt, szemét disznókat! Öld meg őket!”

Manning bevallja, hogy van ebben a vérszomjban valami élvezetes: „a csata extázisá”-ról beszél, amelyhez képest még a „szerelem testi extázisa is [...] kevésbé elsöprő”. Vannak olyan katonák, akik „dulakodnak, gyilkolnak, és gyilkolás közben az élvezettől szinte morognak”. Bourne-t sem más hajtja előre, mint

„a győzelem mámora [...]. Egyszerre Isten teremtményeinek legszánalmasabbikává vált, eluralkodott rajta a szertelenség. Az erőfeszítéstől és a dühtől [...] lihegett és zokogott, de mindebben volt valami különös örömmámor, elméje pedig a cselekvés egyetlen kikristályosodott, fénylő pontjára összepontosított. A fájdalom és a mámor találkozása és összemosódása volt ez.”

Mindez nagyon hasonlít Remarque csataleírásához, amelyben Paul Báumer és társai „veszélyes vadálatokká válnak”:

„Nem harcolunk. Védekezünk a megsemmisülés ellen [...] Őrjöngő düh fog el bennünket. [...] Pusztíthatunk és ölhetünk, hogy megmeneküljünk és bosszút állhassunk magunkért. [...] Semmi érzés nincs már bennünk egymás iránt. Alig ismerünk egymásra, ha zaklatott szemünk előtt felbukkan a másik képe. Érzékeden halottak vagyunk, akik valami trükknek, valami veszedelmes varázslatnak a segítségével még futni és ölni tudnak.”

A franciákat, akikre rárontanak, szörnyű körülmények között lemészárolják, arcukat a gyalogsági ásóval kettévágják vagy puskatussal szétroncsolják. A támadók és a megtámadottak egyaránt az állatok szintjére süllyednek.

Semmi sem érzékelteti jobban a frontvonalbeli gyűlölet erősödését, mint az ellenséges foglyokkal való bánásmód megváltozása az első világháború során. A háborús törvények egyértelműen kimondják, hogy megfelelőképpen kell bánni azokkal, akik megadták magukat, a Hágai Konvenció szerint pedig a foglyok meggyilkolása bűnténynek minősült. A kortársak az élő foglyok jelentette gyakorlati előnyökkel is tisztában voltak, nemcsak a hírszerzés, de a propaganda szempontjából is. A somme-i csata című brit film jelentős része az elfogott németekről szól. Az 1918-as amerikai háborús propaganda egyik legfontosabb eleme York őrmester és az általa elfogott 132 német fogoly volt. A foglyokkal való bánásmód is az ellenséggel szembeni propaganda fontos részét képezte. A háború vége felé egyre nagyobb hangsúlyt kapott annak tudatosítása, hogy jól fognak bánni a németekkel, ha megadják magukat, sőt jobban járnak, mint ha saját vonalaik mögött maradnának. Ezrével szórták a németek állásaira a röplapokat, melyek közül sok a szövetséges fogolytáborokat reklámozta. A hivatalos brit fényképészeknek olyan fotókat kellett készíteniük, melyeken „a sebesült és rossz idegállapotban lévő német foglyoknak” italt és cigarettát osztanak. Az amerikaiak még vidám képeslapokat is terveztek a német foglyok számára, amelyet csak alá kellett írni és postázni: „Ne aggódjatok miattam. Számomra véget ért a háború. Jókat eszem. Az amerikai hadsereg a foglyoknak is azt az ételt adja, amit a saját katonái számára: marhahúst, fehér kenyeret, krumplit, babot, szilvát, kávét, vajat, dohányt stb.”

Ennek ellenére a nyugati front egyik oldalán sem volt jellemző a megadás, mivel a „Ne hagyjatok foglyokat!” jelszó egyre inkább részévé vált az anyagcsata erőszakos körforgásának. A foglyok megöléséért járó porcióemelés kiválóan rávilágít a háború által szabadjára engedett ösztönök primitívségére.

Időnként a foglyokat a civileket ért támadások által kiváltott bosszúvágyból ölték halomra. Ezt a küszöböt a németek lépték át először a háború első heteiben, amikor katonáik brutális megtorlást hajtottak végre a francs-tireurs (civil ruhás orvlövészek) állítólagos támadásai miatt. Belgiumban, Lotaringiában és Vosges-ban egész falvakat romboltak le, a férfi lakosságot pedig összegyűjtve lelődözték, annak ellenére, hogy számos „támadás” voltaképpen nem volt más, mint a németek vaktában történő lövöldözése vagy a francia reguláris haderő legitim cselekménye. Mindent egybevéve mintegy 5500 belga civilt öltek meg, akik inkább a támadók már-már paranoiába hajló idegességének estek áldozatul, nem pedig a helyi népesség megfélemlítésére irányuló szisztematikus politikának. Ezek az atrocitások minden bizonnyal megtörténtek. Egy stuttgarti orvos, Pezold katonaként naplójában feljegyezte egy belga falu, Arlon lakóinak sorsát, akik közül 120-at lőttek le feltételezett orvlövészcselekmények és a német sebesültek zaklatása miatt: „Aztán lábuknál fogva elhúzták és egy halomra hajították őket, majd a tizedesek pisztolyukkal lelőtték azokat, akiket a gyalogosok nem tudtak. Az egész kivégzést végignézte a lelkipásztor, egy nő és két fiatal lány, akiket a legvégén lőttek le [...]”

Az ilyen eseteket persze az antantpropaganda vadul kiszínezte, és a civilek lelövöldözése mellett a németeket nők megerőszakolásával és gyermekgyilkosságokkal is vádolták. Már 1915 elején B. C. Myatt, a Brit Expedíciós Erő egyik nagy öregje a következőket írta a naplójába:

„Tisztában vagyunk vele, hogy azért szenvedjük el ezeket a szörnyű nehézségeket, hogy megvédjük otthoni szeretteinket a német disznók kínzásától és erőszaktevésétől, [akik] szörnyűségeket műveltek Franciaországban és Belgiumban, levágták a gyerekek kezét, levágták a nők mellét, ilyen szörnyűségeket.”

Egy ausztrál katona 1917 augusztusában feljegyezte, hogyan lőtt le egy tiszt egy gránáttölcsérben két németet, akik közül az egyik sebesült volt:

„A német megkérte, hogy adjon a társának inni. »Jó - mondta a tisztünk -, adok ennek a_inni, nesztek!« - és kilőtte kettejükre az összes golyót pisztolyából. Így kell bánni a barbárokkal. Azért vonultunk be, hogy barbárokat öljünk, ezeket a gyerekgyilkos_”

A városokat is a németek bombázták először. A Scarborough és a London fölött elúszó zeppelinek egy új korszak beköszöntét jelezték, amelyben halál hullik majd alá az égből a védtelen városlakókra. Ezek a támadások is megtorlást vontak maguk után. Egy angol katona így emlékszik vissza arra, hogyan kellett eltántorítania egy barátját attól, hogy megöljön egy elfogott német pilótát:

"Megpróbálta megtudni, vajon ott volt-e a [londoni] bombázásnál. Azt mondta: »Ha ott volt, lelövöm! Nem menekül.« Meg is tette volna. Az élet semmit sem jelentett. Az életünk veszélyben forgott, és amikor felküldtünk néhány büdös németet az égbe, nem sok együttérzés volt bennünk a haverjaik és az alázatoskodásuk miatt.”

Mégis a németeknek a kereskedelmi és utasszállító hajók elleni korlátlan tengeralattjáró-háborúja volt az, ami a másik oldalt a leginkább feldühítette. „Néhányan [magukat megadó németek] térden csúsztak - olvasható egy brit katona visszaemlékezésében egy nő vagy egy gyerek képét tartva a kezükben a fejük felett, de mindenkit megöltünk. Az izgalom már eltűnt. Hidegvérrel öltünk, mert az volt a kötelességünk, hogy annyit öljünk, amennyit csak tudunk. Sokszor gondoltam a Lusitaniára. Igazából imádkoztam ezért a napért, és amikor eljött, annyit öltem, amennyit reméltem, hogy a sors majd egyszer lehetővé tesz.” 1915 májusában az avantgárd szobrász Henri Gaudier-Brzeska a következőket írta Ezra Poundnak a nyugati frontról, egy németekkel való összetűzéssel kapcsolatban: „Nekünk is lett egy maroknyi foglyunk, vagy tíz, és mivel éppen akkor tudtuk meg a Lusitania elvesztését, az altisztek és a katonák közötti tízperces tárgyalást követően kivégeztük őket a [puska]tussal.”

Gyakran a foglyoknak közvetlenebb ellenséges cselekmények miatt kellett elszenvedniük a megtorlást. Ez a fajta viselkedésmód már a háború legelején megnyilvánult, amikor a német katonák azon az alapon ölték meg a francia katonákat, hogy azok önmagukat feladó németeket gyilkoltak meg. 1915. június 16-i feljegyzésében A. Ashurt Moris saját tapasztalatait örökített meg egy magát megadó ember meggyilkolásával kapcsolatban:

„És akkor láttam egy németet, elég fiatal volt, felemelt kézzel, rémülten futott a lövészárokban és kegyelemért üvöltött. Azonnal lelőttem. Mennyei látványt nyújtott, ahogy előrebukott. Egy lincolni tiszt dühös lett rám, de annyi tartozásuk van felénk, hogy ez mindig semmissé teszi az ilyesmit.”

A Walesi Királyi Lövészektől Frank Richards közlegény mesélte, hogy látott egyszer az ezredéből egy embert, amint a Menin Roadon hat fogollyal elsétált, majd pár perc múlva visszatért, miután „két bombával sikerült elintéznie a dolgot”. Richards ezt annak tudta be, hogy „a haverja elvesztése nagyon felbőszítette” az illetőt. Bár időnként az ilyen megnyilvánulások spontánnak nevezhetők, egyes hivatásos tisztek még gerjesztették is bekövetkeztüket, mivel úgy vélték, hogy a „Ne ejtsetek foglyokat!” parancs fokozta katonáik agresszivitását, ezáltal hatékonyságukat a harc során. Egyes német csapatok már 1914 szeptemberében szóbeli parancsot kaptak a francia foglyokkal való leszámolásra. Ez azonban nem a németek sajátossága volt. A suffolkiak közül az egyik katona hallotta, amint az egyik dandárparancsnok azt mondta a somme-i csata előestéjén: „Ejthettek foglyokat, de ne lássam őket!”

A 17. Skót-felföldi Könnyűlovasságnál a következő parancsot kapták: „a hadiszállást az ellenség nem láthatja, foglyokat nem szedünk.” Arthur Hubbard közlegény a Londoni Skót Ezredtől szintén szigorú parancsot kapott arra, hogy ne szedjen foglyokat, „akkor sem, ha sebesültek”. Visszaemlékezésében elmondja: „miután végeztem a vezetékek elvágásával, az volt az első feladat, hogy kiürítsem a táram három németre, akik a mély futóárokból előbukkantak, és erősen véreztek. Megszabadítottam őket a fájdalomtól. Kegyelemért ordibáltak, de nekem parancsom volt arra, amit tettem, és ők sem éreztek semmit a mi szegény fickóink iránt.” 1916. augusztus 17-én Sir Claud Jacob tábornok a második hadtesttől feljegyezte, hogy nem javasolja foglyok ejtését, mivel hátráltatják a lövészároknak az ellenségtől való megtisztítását. Arthur Wrench szerint a harmadik yperni csata előtt a zászlóalj számára kiadott parancs a következő volt: „FOGLYOKAT NE, ahol az áthúzás azt jelentette: »Csináljunk, amit akarunk«”.

Néha egyszerűen azért rendelték el a foglyok megölését, hogy ne kelljen őket elkísérni a fogolytáborba. F. P. Crozier dandártábornok kijelentette: „A brit katonák rendes fickók, ez bizton állítható, a hírekkel ellentétben ritkán lépik át az illendőség határát Franciaországban, kivéve, hogy időnként megölik a foglyokat, hogy ne kelljen kísérgetni őket a saját vonalukig.” A Gordon Skót-felföldiek közül John Eugene Crombie 1917 áprilisában azt a parancsot kapta, hogy szúrja le a magukat megadó németeket az elfoglalt lövészárokban, mivel „katonai szempontból ez a célravezető”. Egyéb gyakorlatiasnak hangzó érveket is felsorakoztattak. Frank Bass közlegény a Cambridgeshire Ezred Első Zászlóaljától Etaples-nál a következő utasítást kapta kiképzőjétől: „Ne felejtsék el, fiúk, [...], minden fogoly egy napi ételadagba kerül!” Jimmy O’Brien a 10. Dublini Lövészektől felidézte káplánja, egy Thomton nevű angol lelkész szavait:

„Hát, fiúk, holnap reggel csatába indulunk, és ha foglyokat ejtetek, a napi ételadagotokat megfelezik. Tehát ne ejtsetek foglyokat! Öljétek meg őket! Ha mégis ejtenétek, akkor a ti adagotokkal kell etetni őket. Tehát ti feleannyit fogtok kapni. A megoldás tehát - ne ejtsetek foglyokat!”

1915. június 16-án Charles Tames, a Kitüntetett Tüzérségi Század közlegénye a következőképpen mesélt egy, az Ypern melletti Bellewaarde-nál lezajlott ütközet utáni incidensről: „Gránáttűz alatt voltunk nyolc órán át, olyan volt az egész, mintha álmodnék, biztos, hogy teljesen bediliztünk, és a támadás után néhány fickó úgy nézett ki, mintha megőrült volna, és amikor elfoglaltuk a német lövészárkokat, több száz német hevert ott, mert elkapta őket a tüzérségünk. Rengetegen jöttek ki és kegyelemért kiabáltak, és nem is kell mondanom, de azonnal lelődöztük őket, mert ez volt részünkről a legnagyobb kegyelem, amit tehettünk értük. A Skót Királyiak körülbelül 300 foglyot ejtett, és a tisztjeik azt mondták nekik, hogy a fejadagjukat meg kell osztaniuk a foglyokkal, és amikor a tisztek nem voltak ott, a skótok azonnal lelődözték az összeset, és az kiabálták: »Halál és pokol minden k....«, és öt percen belül a földet bokáig mosta a németek vére [...]”

A legszélsőségesebb esetekben a fogolymészárlást azzal indokolták, hogy: „A halott német a jó német”. Amikor a Middlesex Ezred 12. zászlóalja 1916. szeptember 26-án támadást intézett Thiepvalnál, Frank Maxwell Viktória-keresztes ezredes megparancsolta az embereinek, hogy ne ejtsenek foglyokat, mégpedig azon az alapon, hogy „minden németet ki kell irtani”. Október 21-én Maxwell búcsúüzenetet hagyott zászlóaljának, amelyben megdicsérte katonáit, amiért „megtanulták, hogy a németekkel egyféleképpen lehet bánni: meg kell ölni őket”. Stephen Graham közlegény szavaival élve: „A hadseregben a németekkel szembeni bánásmód terén az a vélemény alakult ki, hogy olyanok, mint a férgek, például a pestist terjesztő patkányok, amelyeket ki kell irtani.” Egy bizonyos Campbell őrnagy állítólag azt mondta az újoncoknak: „Ha egy kövér, hájas német azt kiabálja, »Kegyelem!«, és a feleségét meg a kilenc gyerekét emlegeti, küldjétek neki egy golyót - közvetlen közelről -, és végezzetek vele! Különben további kilenc gyűlöletes kölyke lesz, ha elengeditek. Úgyhogy ne kockáztassatok!”

Az a tény, hogy az ilyen hozzáállás gyökeret verhetett a nyugati fronton, ahol az etnikai különbségek a két oldal között valójában minimálisak voltak, azt mutatja, hogy a gyűlölet felettébb könnyen elburjánzik a totális háború kegyetlen körülményei között. A háború többi színterén, ahol az etnikai ellentétek mélyebbek voltak, még nagyobb esély mutatkozott az elszabadult erőszak megnyilvánulásaira.

Képtelenség pontosan megállapítani, milyen gyakoriak voltak az imént bemutatotthoz hasonló fogolymészárlások. Nyilvánvaló, hogy a magukat megadó foglyoknak mindössze egy kisebb részét ölték meg ily módon. Az is bizton állítható, hogy az erre irányuló parancsokkal nem mindenki értett egyet, és nem mindenki volt képes végrehajtani azokat. Több százezer német katona esett fogságba, különösen a háború utolsó szakaszában, anélkül, hogy rossz bánásmódban lett volna része. Nem is a számadatok a lényegesek, hanem az, hogy elterjedt az a nézet, mely szerint kockázatos lehet a megadás, hiszen a véres jelenetekről szóló történeteket felnagyították, és a hadtéri mítosz részeivé váltak. A német hadtéri újság, a Kriegsflugblatter 1915. január 29-i számának címoldalán egy karikatúra a következő esetet jelenít meg. „G’meinhuber Michel” egy angol katona felé tart; az angol katona megadóan felemeli a kezét, majd rálő a közeledő Michelre; akkor Michel torkon ragadja az angolt, és a puskatussal jól összeveri, közben azt kiabálja: „Majd én angol bifszteket csinálok belőled!” (Doass muass a englisches Boeffsteck wer'n)\ Ezt követően Michel megkapja a jól megérdemelt Vaskeresztet. A valóságban az ilyen esetek gyakran inkább a szervezetlen megadásnak voltak köszönhetőek, semmint a színlelésnek. Elég volt egyetlen ember, aki továbbra is lőtt, mit sem sejtve arról, hogy bajtársai már megadták magukat. A lövészárok szabályai szerint azonban ez csapdának számított. Azok az egységek pedig, akik így veszítettek katonákat, legközelebb nem nagyon szedtek foglyokat. Amikor Jack Ashley közlegényt elfogták a Somme-nál, német foglyul ejtője elmondta neki, hogy a britek lelőtték az összes foglyukat, ezért a németeknek is „ezt kellene tenniük”.

A MEGADÁS

Az első világháború is megerősítette Carl von Clausewitz, XIX. századi katonai szakértő feltételezését, mely szerint a háborús győzelem kulcsa nem az ellenség lemészárlásában, hanem a fogolygyűjtésben van. Hiába okoztak a németek és szövetségeseik hatalmas emberveszteséget az antantnak, a várt győzelem nem valósult meg. A demográfiai fölénynek köszönhetően a franciák és a britek évente többé-kevésbé elegendő újoncot tudtak bevonultatni a lemorzsolódottak helyébe. Mégis, az is lehetségesnek bizonyult, először a keleti, majd a nyugati fronton, hogy az ellenség olyan nagy számban adta meg magát, hogy véglegesen meggyengült a harcképessége. 1917-ben Oroszország elsősorban a nagyarányú megadások és dezertációk következtében szenvedett vereséget. Az orosz emberveszteség több mint fele a foglyoknak volt betudható, akik a mozgósított orosz erők 16 százalékát tették ki. Ausztria és Olaszország embervesztesége is hasonlóan alakult: Ausztria esetében egyharmad, Olaszország esetében pedig egynegyed részben. Négy mozgósított osztrák katona közül egy fogolyként végezte. Az olasz csapatok nagyarányú caporettói megadása következtében Olaszországnak majdnem ki kellett szállnia a háborúból. A britek háborús részvételének mélypontján -1917 novemberétől 1918 májusáig - erőteljesen megnőtt a brit foglyok száma. 1918 márciusában például mintegy 100 000 brit katona esett fogságba, többen, mint az előző évek folyamán összesen. 1918 augusztusától azonban a németek is egyre nagyobb számban adták meg magukat. Július 30. és október 21. között egynegyedével nőtt a brit kézen lévő németek összlétszáma. Ez volt a háború egyre közeledő végének valódi jele. A svájci szabad pénzpiacon a külföldi pénzváltók is jellemzően hasonló nézetet képviseltek. Márkát vettek, amikor a németek 1918 tavaszán temérdek foglyot ejtettek, majd amikor augusztusban fordult a kocka, megszabadultak a márkájuktól.

Miért adták meg magukat tízezrével a német katonák 1918 augusztusától, amikor egészen addig ez egyáltalán nem volt rájuk jellemző? A legjobb magyarázat szerint - ismét Clausewitz érveit követve - a harci szellem összeomlása következtében. Elsősorban amiatt, hogy a tisztek és a közkatonák egyaránt érezték, hogy a háborút már nem lehet megnyerni. Ludendorff tavaszi offenzívája taktikailag jól működött, stratégiailag azonban kudarcot vallott, és igen sokba került. Ezzel szemben a szövetségesek támadása Amiens-nél augusztus 7-8-án Ludendorff szerint is a „német hadsereg legnagyobb vereségé”-t eredményezte a háború kezdete óta. A korlátlan tengeralattjáró-háború sem tudta Nagy-Britanniát térdre kényszeríteni. A breszt-litovszki béke után az orosz területek elfoglalásához Németországnak sok emberre volt szüksége, és ezt aligha engedhette meg magának. Németország szövetségesei lassan teljesen felmorzsolódtak. Franciaországba amerikai katonák özönlöttek, akik tapasztalatlanok, de jól tápláltak voltak, és nagy számban érkeztek. És ami talán a legfontosabb, a Brit Expedíciós Hadsereg végre megtanulta, hogyan kell összehangolni a gyalogsági, tüzérségi, páncélos és légi hadműveleteket. A tankok és harckocsik számát tekintve a németek addigra reménytelen hátrányba kerültek, pedig tavasszal még ők kezdeményezték a nagyarányú hadmozdulatokat. A német győzelem kizártnak tűnt, és ez a nézet olyan gyorsan elterjedt a közkatonák között, hogy a győzelem hiányából vereség lett, és nem döntetlen, mint ahogy azt Ludendorff feltehetően remélte. Annak oka tehát, hogy a németek tömegesen adták meg magukat, a harci szellem általános válságában keresendő, mint ahogy a betegségek, a fegyelmezetlenség, a kötelemszegés és a dezertálás terjedésének oka is.

Akármilyen reménytelennek tűnt is a helyzet, a német katonák megkockáztatták a megadást, mielőtt a háború véget ért volna. Ez pedig nem jelent mást, mint hogy azt remélték, a szövetséges katonák összegyűjtik a foglyokat, nem pedig leöldösik őket. A Királyi Haditengerészet 13. zászlóaljának lövészdandárjában szolgálatot teljesítő Blaker hadnagy vallomása jól érzékelteti a folyamat menetét. 1918. november 4-én a németek állásai erős zárótűz alatt voltak Louvignies-nél. Blaker előrement, hogy kikémlelje az ellenséges gépfegyverállásokat. Miután meglepett és lelőtt két ellenséges őrszemet, sikerült meggyőznie „öt elég berezeltnek látszó németet”, hogy bújjanak ki a fedezékükből. „Intettem nekik, hogy a záró tűzön keresztül menjenek vissza a mi sorainkba - idézte fel Blaker -, és némi habozás után így is tettek.” Majd egy következő gépfegyver katonáival is megismételte az előbbieket. Ekkor már hajnalodni kezdett, és Blaker ijedten vette észre, hogy „a gyümölcsösökben mindenütt, és a nyílt mezőn itt is, ott is időnként ellenséges fejek bukkannak fel”. Úgy döntött, „jobb lesz kiszedni őket a lyukakból”, és továbbment. „Nem akartak kijönni a zárótűzbe, azt meg, hogy miért nem lőttek rám, csak a jóisten tudja.” Mindenesetre sikerült neki kiimádkoznia mindenkit, akit látott, lefegyverezte és hátraküldte őket a brit vonalak mögé. Mivel tudta, hogy az emberei nincsenek messze tőle, az elszánt Blaker tovább nyomult előre. A döntő pillanat akkor következett be, amikor egy magányos házhoz ért:

„Hátulról jöttem, és megkerültem. Az elején nem volt ajtó, úgyhogy bekukucskáltam egy szobába, ami az útra nyílt, és láttam bent egy csomó németet, akik közül néhány ült, néhány pedig állt. Nem tudom, ki lepődött meg jobban - ők vagy én. Mindenesetre én egy kicsivel gyorsabban összeszedtem magam, mint ők, az ajtónyílás felé léptem, a bal kezemben egy Mills bombával, a jobb kezemben egy pisztollyal. Az egyetlen dolog, ami eszembe jutott, hogy mit mondhatnék, az az volt, hogy „Kamerad”, úgyhogy ezt mondtam, miközben a pisztolyt végig rájuk szegeztem, de nem nagyon akaródzott nekik megadni magukat, úgyhogy megismételtem: „Kamerad”, és meglepetésemre és örömömre megadták magukat. Két tiszt és 28 egyéb rangú. Szerintem éppen valamilyen megbeszélést tarthattak, mivel a zárótűz nem érte őket teljes erővel. Mind a két tiszt és három másik rangú is Vaskereszt-szalagot viselt.”

Miután Blaker ledobatta velük a fegyvereiket a földre, a folyamatos zárótőz ellenére elindította őket a brit vonalak felé. Ezt követően sikerült neki huszonöt vagy harminc további németet összeszednie, köztük két géppuska és egy aknavető személyzetét.

Az elbeszélésből öt dolog tűnik ki. Először is, ami eleinte elég bizonytalanul kezdődött, a végére alaposan belendült. Nyilvánvalóan az a német egység, amelybe Blaker belebotlott, már amúgy is az összeomlás szélén állt, ő pedig a katalizátor szerepét töltötte be, amikor először csak néhány egyedülálló személyt, aztán pedig egy nagy csoportot gyűjtött be. Másodszor, a begyűjtött németek közül jó pár biztosan nem újonc volt, hanem tapasztalt katona, mivel öt vaskeresztes is volt köztük. Harmadszor, a németek számára nagy létszámuk biztonságot jelentett, hiszen egyetlen angol tiszt mindössze néhányukat tudná lelőni. Negyedszer, a német tisztek szerepe jelentős volt a megadás és az azzal járó dolgok legitimálásában. A begyűjtés után már minden simán ment. Végül, és talán ez a legfontosabb, Blaker kizárólag azokat a németeket lőtte le, akik a fegyverük után nyúltak, akik magasra tartották a karjukat, azokat megkímélte. (Bár talán pontosabb az a megállapítás, hogy a foglyok megölését inkább a zárótüzet szolgáltatókra bízta, amikor foglyait arra kényszerítette, hogy a golyózápor közepette vonuljanak a brit vonal irányába. Ezt természetesen nem mindenki élte túl.) Mindenesetre egy bizonyos ponton túl Blaker amúgy sem tudott volna megölni mindenkit, akik megadták magukat. Ha azonban a német tisztek úgy akarták volna, parancsot adhattak volna Blaker foglyul ejtésére vagy megölésére, aki néhányukat tudta volna csak lelőni, mielőtt a túlerő legyőzi. A németek azonban biztosak lehettek abban, hogy megfelelő bánásmódban lesz részük, ha a megadás mellett döntöttek.

Blaker tapasztalata tipikusnak mondható az első világháború vége felé a nyugati fronton. Az utolsó hetekben a német hadsereg arra a pontra jutott, amelyet a természettudósok „önfenntartó kritikus állapot"-nak hívnak. Egészen egyszerűen a megadás elleni érveket legyőzték a megadás melletti érvek. A német tisztek legyőzött katonáikat elvezették a fogságba, amely további bizonyítékot nyújt arra, hogy a németeket a fronton győzték le, nem pedig a hátországban, vagyis mellbe szúrták, nem hátba.

A HÁBORÚ KELETEN

Bár a legkomolyabb harcok a nyugati fronton folytak, az első világháború igen keveset változtatott Európán a Rajnától keletre. A legjelentősebb területi változás az volt, hogy Elzász és Lotaringia visszakerült Franciaországhoz, ez azonban 1871 előtt is így volt. Ám Franciaország olyan jelentős emberi és gazdasági veszteségeket szenvedett el, hogy még ez a változás sem ígérkezett tartósnak. Nagy-Britannia és az Egyesült Államok döntő módon beavatkozott a háborúba, mihelyt azonban megszűnt Belgium és Észak-Franciaország német megszállása, tovább már nem érdekelte őket a dolog, és hazatértek. A La Manche csatornától az Alpokig, egy meglehetősen keskeny sávban változó arányú pusztítás következett be, de a nyugati háború alapvető következménye - mind demográfiai, mind gazdasági, mind pedig pszichológiai értelemben - csak lassan vált nyilvánvalóvá. Eleinte változatlannak tűnt a hatalmi egyensúly. Ezzel szemben a sokkal mobilabb keleti fronton vívott háború úgy tűnt, szinte mindent megváltoztatott az Elbától keletre.

Mindennek miértjére Joseph Roth Radetzky induló című művének egyik felejthetetlen részében találhatunk választ. A helyszín egy zsúfolt szállodai bálterem 1914. június 28-a éjjelén, egy távoli helyőrségi városban, az orosz határ mellett. Ezen a helyen, ahogy Roth megfogalmazza, „a civilizált osztrákot [...] medvék és farkasok veszélyeztetik, és még félelmetesebb szörnyetegek, mint például a tetű és a poloska.” Az összegyűlt gyalogsági tisztek között a dualista Monarchia szinte minden népessége képviselteti magát, és mindegyik a maga módján reagál a trónörökös ellen elkövetett merénylet hírét közlő, rövid táviratra. Zoglauer őrnagy követeli, hogy az összejövetelt azonnal oszlassák fel, amivel Zschoch százados nem ért egyet. „Uraim - szólal meg von Babenhausen tartalékos százados -, Bosznia nagyon messze van innen. Ellenőrizhetetlen hírekre pedig nem adunk semmit. Ami engem illet, fütyülök minden hírre!” „Bravó!” - kiabálja Nagy Jenő báró, egy magyar nemes, aki kárpótlandó, amiért a nagyapja soproni zsidó, megtestesíti a magyar dzsentri minden hibáját. „Von Babenhausen úrnak nagyon igaza van! Nagyon igaza! Ha a trónörököst csakugyan megölték, lesz helyette más trónörökös!”

„Sennyei urat, aki nemesebb vérű volt, mint Nagy úr, hirtelen félelem fogta el, hogy ez a zsidó ivadék felülmúlhatja magyar érzésben. Ezért felkelt, és nagy hangon így szólt:

- Ha a trónörököst meggyilkolták, arról először is semmi biztosat nem tudunk, másodszor is semmi közünk hozzá! [...]

Kinsky főhadnagy, aki a Moldva partján nőtt fel, azt állította, hogy a trónörökös úgyis nagyon sok bizonytalanságot jelentett a Monarchiának. [...] Erre a részeg Batthyány gróf honfitársaival magyarul kezdett beszélgetni [...]. A szlovén Jellasics dühbe is gurult. A magyarokat éppen úgy gyűlölte, mint ahogy meggyűlölte a szerbeket. A Monarchiát szerette. Hazafi volt. [...] [De] kissé bűnösnek érezte magát ő is [...], két serdülő fia már a délszlávok önállóságáról beszélt.” (Boldizsár Iván fordítása)

Bár már ő is ért magyarul, Jellasics ragaszkodik hozzá, hogy a magyarok németül beszéljenek, mire az egyik magyar kijelenti, hogy ő és honfitársai „boldogok lehetnek, hogy vége ennek a disznónak!”. Trotta hadnagy - a solferinói csatánál lovaggá ütött szlovén katona unokája - részegen szólásra emelkedik a botrányos kijelentést hallva. Azzal fenyegetőzik, hogy bárkit lelő, aki még egy szót szól a halott ellen, és csendet parancsol, holott a magyar tisztek magasabb rangúak nála. Benkőy gróf int a zenekarnak, hogy zendítsenek rá Chopin halotti indulójára, de a részeg vendégek folytatják a táncot, és a zenekar akaratlanul is egyre gyorsabban játszik. Kint vihar tombol. A danse macabre csak akkor ér véget, amikor a szolgák elviszik a zenészek hangszereit. Trotta úgy dönt, hogy lemond a megbízatásáról, ukrán tisztiszolgája pedig a dezertálást választja, és hazamegy Burdlakiba. „A Trották hazája széthullott, és szilánkokra zúzódott.”

Nyugat-Európában a tét inkább stratégiai, mintsem etnikai jellegű volt. A britek arra az elhatározásra jutottak, nem hagyhatják, hogy Németország vereséget mérjen Franciaországra és Oroszországra, mivel az olyan veszéllyel fenyegetne Nagy-Britannia biztonsága szempontjából, amely csakis az egy évszázaddal korábbi, Napóleonhoz köthető veszedelemhez mérhető. Amikor elkezdődött a háború, a bretonok nem fordultak a gascogne-iak ellen, sem a vallonok a flamandok ellen. A skótok, a walesiek, az angolok és sok ír is vállvetve harcoltak egymás mellett, mindenféle rossz érzés nélkül. Mindössze Írországban tört ki polgárháború az első világháború során, de még ez sem volt olyan véres konfliktus, mint amilyennek sokszor beállítják. Kelet-Európában ezzel szemben már korán fény derült arra, hogy a háború a hagyományos, sok etnikumú birodalmak és etnikailag kevert közösségek felbomlását eredményezheti. A nyugati fronton a belga és a francia polgári lakosság mindössze rövid időre került a tűzvonalba a háború nyitó fejezetében. A harcvonalak megszilárdulását követően azonban a harctér kizárólag katonai jellegű volt. Ennek következtében a civilek csak az ellenség pontatlan tüzérségi akciói vagy saját óvatlanságuk miatt szenvedtek sérüléseket. A keleti front ilyen tekintetben is teljesen más volt. A Baltikumtól a Balkánig a harcmodorra jellemző előrenyomulások és a visszavonulások miatt a polgári lakosság sokat szenvedett a véletlenszerű és célzott erőszak következtében.

Előre látható módon az orosz letelepedési sáv zsidó közösségének volt a legtöbb félnivalója. A háború kezdetén legalább száz zsidót végzett ki az orosz hadsereg kémkedés vádjával, amely azon a feltételezésen alapult, hogy a zsidók bizonyára nem lehetnek hűek a cári rezsimhez. Szisztematikus fosztogatás is zajlott. 1914. október 14-én mintegy 4000 zsidót űztek ki az otthonából Grozinban (varsói tartomány), és megtagadták tőlük, hogy bármilyen szállítási eszköz segítségével magukkal vigyék a vagyontárgyaikat. A rekvirálási parancs miatti panasz következtében a délnyugati front 4. hadseregének vezérkara elrendelte: „A zsidóktól mindent elvenni”. A kovnói régióban tizenöt helység lakói lehettek szemtanúi az 1915. júliusi pogromoknak, miközben Vilna (Vilnius) környékén tizenkilenc zsidó falut (shtetl) pusztítottak el 1915 augusztusában és szeptemberében. Minszkben, Volhíniában és Grodnóban is megtámadták a zsidókat, és a katonák számos faluban megerőszakolták a zsidó nőket.

A galíciai zsidóknak is rendszeres bántalmazást kellett elszenvedniük, amikor az oroszok osztrák területre értek a háború nyitó fejezetében. Alig foglalták el az orosz erők Brodit és Lemberget, azonnal megkezdődtek a zsidó pogromok. Brodiban kilenc, Lembergben tizenhét zsidót öltek meg. Egy, az orosz hadseregben szolgáló zsidó orvos szavaival élve: „A módszerek mindenütt ugyanazok voltak: egy soha meg nem talált személy néhány provokatív lövése után rablás, gyújtogatás és mészárlás következett.” 1914 decemberében egy tábornok a következőket mondta a hadosztályában szolgáló katonáknak:

„Ne felejtsétek el, testvéreim, hogy az elsődleges ellenség a németek! Hosszú ideje szívják a vérünket, most pedig szeretnék meghódítani a földünket. Ne ejtsétek foglyul, inkább szúrjátok le őket - majd én felelek ezért. A második ellenség a zsidók. Kémek, és a németeket segítik. Ha zsidóval találkoztok a földeken - szúrjátok le őket, majd én felelek ezért is.”

Különösen hírhedt volt a kozák egységek viselkedése. Egy, az orosz hadseregben szolgáló zsidó katona a következőket mesélte a sok incidens egyikéről:

„Amikor a dandárunk átvonult az egyik falun, az egyik katona kiszúrt egy házat a dombon, és azt mondta a parancsnokunknak, hogy biztosan zsidók laknak ott. A tiszt megengedte, hogy felmenjen és megnézze. Azzal a jó hírrel tért vissza, hogy valóban zsidók élnek ott. A tiszt megparancsolta a dandárnak, hogy közelítsék meg a házat. Kinyitották az ajtót, és vagy húsz zsidót találtak, akik félholtak voltak a félelemtől. A katonák kivezették őket, és a tiszt kiadta a parancsot: »Vágjátok őket! Aprítsátok őket!«”

Egy másik orosz egység megparancsolta a Wolkowisk melletti egyik shtetl zsidó lakosságának, hogy vetkőzzenek meztelenre, úgy táncoljanak egymással, majd üljenek rá egy malac hátára. Ezt követően minden tizediket lelőtték. 1915 áprilisa és októbere között, miközben az oroszok hátráltak Galíciában, mintegy száz különböző pogrom vagy kisebb zsidóellenes incidens zajlott, amelyek szinte mindegyikét a katonák kezdeményezték. Hogy az osztrákok ne tudjanak újoncokat behívni, az oroszok megpróbálták a tizennyolc és ötven év közötti teljes férfi lakosságot magukkal vinni. Az elfoglalt területen a zsidókat, mint „megbízhatatlan elemek”-et, szintén áttelepítették a Tarnopol körüli kis területre, amely továbbra is orosz kézen maradt.

A zsidókkal szembeni erőszak, mint azt láthattuk, már a háború előtt is az élet részét képezte Kelet-Európában. A pogromokat mégsem vizsgálhatjuk önmagukban, hiszen Kelet-Európa-szerte minden háborús színtéren támadások zajlottak az etnikai kisebbségek ellen, amelyeket többnyire, bár nem mindig, a megszálló hadsereg kezdeményezett. Az osztrákoknak Lembergben és Przemyslben elszenvedett veresége után a galíciai németek otthonaik elhagyására kényszerültek. Az osztrákok visszavonulását követően az orosz reguláris erők és a kozákok számos német falut - például Mariahilfet - földig égették. Amikor megérkezett az August von Mackensen tábornok vezetése alatt álló német erősítés, és megfordította a dolgok állását, az oroszok foglyokat szedtek a falvakból, és magukkal hurcolták őket Oroszországba. Az osztrákok időközben számos lengyelt és ukránt végeztek ki a megszálló oroszokkal való kollaboráció vádjával. Hasonló jelenetek zajlottak Bukovinában is, amelyet az oroszok a háború kitörése után néhány hét alatt lerohantak, és ahol 1916 nyarán, a Bruszilov-offenzíva során ismét kiújultak a harcok. 1917 és 1918 zűrzavaros időszakában, amikor úgy tűnt, hogy a németek keleten megnyerték a háborút, a lengyel és az ukrán függetlenség lehetősége keserű harcokat eredményezett. A keletebbre eső németek is a háború áldozataivá váltak, még ha messze laktak is a frontvonaltól. Az orosz főparancsnok, Nyikolaj Nyikolajevics nagyherceg és a vezérkari főnök, Nyikolaj Januskevics tábornok már a kezdet kezdetén is felettébb gyanúsnak ítélték az Oroszország nyugati határvidékén élő nem orosz népességet. A háború során nemcsak a zsidókat, hanem a németeket, a romákat, a magyarokat és a törököket is deportálták a birodalom nyugati tartományaiból: mindent egybevéve mintegy 250 000 embert.

A háború a Balkánon is, ahol tulajdonképpen az egész elkezdődött, hasonlóan romboló hatású volt. Az egész háború során relatív értelemben a szerbek szenvedték el az egyik legnagyobb veszteséget. Nem minden erőszakos halál tekinthető azonban a katonai ütközetek következményének. Ivo Andric a Híd a Drinán című regényében emlékezetesen írja le a háború 1914-es kitörésének hatásait a népességét tekintve kevert boszniai városban, Visegradon.

„Az emberek üldözők és üldözöttek csoportjaira oszlottak. Az az éhes vadállat, amely az emberben él, s nem mer jelentkezni mindaddig, amíg a jó szokásokat és törvényeket el nem távolítják, most kiszabadult. A jelt megadták, az akadályokat eltávolították. Amint ez az emberi történelemben oly gyakran előfordul, hallgatólagosan megengedték az erőszakot és fosztogatást, sőt a gyilkosságokat is, azzal a föltétellel, hogy magasabb érdekekért végzik őket, megállapított jelszavakkal, bizonyos nevű vagy meggyőződésű emberek korlátolt száma fölött. Az akkor élő tiszta szellemű és nyitott szemű emberek láthatták, hogyan megy végbe ez a csoda, s hogyan alakul át egy társadalom egyetlen napon. [...] mindig volt titkolt gyűlölködés, féltékenykedés és vallási türelmetlenség, szentesített durvaság és kegyetlenkedés, de tisztességérzet és nagylelkűség is, a rend és mérték tisztelete, olyan érzések, amelyek mindezeket a rossz ösztönöket és durva szokásokat elviselhető határok közé szorították, s végül is lecsöndesítették, és az együttélés közérdekének alárendelték őket. [...] Az emberek [...] egyetlen éjszaka alatt eltűntek, mintha mindannyian, szokásaikkal, fölfogásukkal és intézményeikkel együtt, melyeknek ők voltak a megtestesítői, eltűntek, kihaltak volna.” (Csuka Zoltán fordítása)

Ebben az esetben a szerb kisebbséget üldözték az osztrák hatóságok támogatása mellett, de mind a mozlim, mind pedig a zsidó közösségek, időnként szó szerint, a kereszttűz közepébe kerültek. Andric regénye, felületesen szemlélve, a vissza-visszatérő etnikai konfliktusokról szól egészen a XVI. századig visszamenően, amikor az oszmán törökök hozzáfogtak a címben szereplő híd megépítéséhez. A Drina fölé emelt híd azonban a több etnikumú társadalmak, mint például Visegrad, harmóniára törekvő képességét jelképezi. Ez a híd a „kapocs a Kelet és a Nyugat között”, ahol a város különböző vallású és kultúrájú férfi, majd később női lakossága összegyűlik cigarettázni, kávét szürcsölni és pletykálni. Az időnkénti erőszakos események ellenére a híd ellenáll a Török Birodalom hanyatlása okozta nehézségeknek és feszültségeknek. Mindössze 1914-ben történik meg az, hogy a szerbek, a mozlim törökök, és a svábok közötti viszály elszabadul, és a híd szó szerint szétrobban.

Visegrad csak egy volt a sok, háború által darabokra szakított, több etnikumú város közül. Andric szavaival élve, mindössze „egy jelentéktelen, de annál érzékletesebb példáját adta egy idővel Európára, majd az egész világra kiterjedő ragály első jeleinek”. A nyugati front a háborús ipar egy új szintjét mutatta meg, hiszen olyan gyilkos masinák kerültek bevetésre, melyeknek halálos ereje összevethető volt a Wells Világok harca című könyvében bemutatottakkal. A keleti front azonban egy hasonlóan fontos változást mutatott a háborúzás terén. Ott ugyanis a régi közép-és kelet-európai birodalmak agóniája során megszűntek az egykori határvonalak a harcolók és a civilek között. Az ilyen háborút pedig sokkal könnyebb elkezdeni, mint abbahagyni.

5.

Nemzetek sírhantjai

„Egészében véve a nagy multinacionális birodalmak a múlt intézményei, azé az időszaké, amikor az anyagi erőt sokra tartották, a hazafiság elvét pedig még nem ismerték fel, mert a demokrácia nem valósult meg. ”

Tomas Masaryk, 1918

„Nagy jelentőségű és szörnyű év volt a Mi Urunk 1918. esztendeje, az 1919-es pedig még szörnyűbb. ”

Mihail Bulgakov: A fehér gárda

A VÖRÖS PESTIS

Az első világháborút követő béke a háború folytatása volt, csak éppen más eszközökkel. A bolsevikok kihirdették a háborús állapot végét, hogy aztán az Orosz Birodalmat egy barbár polgárháborúba sodorják. A nyugati államférfiak megfogalmazták a békeszerződéseket - a legyőzött központi hatalmak mindegyik államával (Németországgal, Ausztriával, Magyarországgal, Bulgáriával és Törökországgal) egyet-egyet -, és ezek közül bármelyik kiváló casus bellinek volt tekinthető. És ahogy Keynes A béke gazdasági következményei című művében megjósolta, a „bosszú sem váratott magára”. Mint az kiderült, Keynesnek csak félig volt igaza. Ő úgy vélte, hogy a versailles-i szerződésben meghatározott pénzügyi terhek képezik majd a háború utáni viszályok gerincét. Az európai „polgárháború” akkor fog bekövetkezni - írta -, „ha Közép-Európát tudatosan elszegényítjük [...] ha azt a nézetet valljuk, hogy Németországnak egy csöppnyi fejlődést sem szabad engedélyezni legalább egy generáción keresztül, hogy Németországot évről évre szegénységben kell tartanunk, gyermekeit pedig éheztetni kell és megnyomorítani”. A második világháborúnak Európán belül azonban nem gazdasági okai voltak, legalábbis nem abban az értelemben, ahogy Keynes gondolta. Az okok sokkal inkább területi jellegűek voltak, vagy hogy pontosabban fogalmazzunk, az „önrendelkezési jog” elvén alapuló területi rendelkezésekből és az etnikailag kevert települési minta realitásaiból fakadó konfliktusokból következtek. Keynes arra számított, hogy a békeszerződések elleni első reakciók Németországban jelentkeznek majd. Valójában ez Törökországban következett be, bár ami ott történt, előrevetítette a majdani németországi eseményeket.

A polgárháború Petrográdból - Szentpétervár (Sankt Peterburg) ugyanis a második világháború alatt új nevet kapott, hiszen az eredeti név németes hangzásúnak tűnhetett - indult ki. II. Miklós, az istenfélő, puritán, ugyanakkor kevéssé intelligens cár az Oroszország feletti uralmat belső erejének próbájaként élte meg. Keményen dolgozott, mintha azt akarta volna bizonyítani, hogy ő nem más, mint egy „koronás munkás”. „Én három ember munkáját végzem - jelentette ki. - Tanulja meg mindenki legalább két ember munkáját elvégezni.” Sajnos a két másik foglalkozás, melyeket szívesen űzött - sőt szemmel láthatóan szívesebben, mint a cárkodást - a titkári és a kertészi volt. Miközben a fronton a helyzet egyre romlott, ő konokul verekedte át magát a rutinszerű levelezésen, és csak azért hagyta abba, hogy lesöpörhesse a havat a járdáról. Német születésű felesége, Alekszandra cárné sem tudott segíteni neki, mivel ő pedig a saját ortodoxiáról és hatalomról kreált torzképét dédelgette. „Ó, én szerelmem - írta férjének angolul, mert levelezésüket angolul folytatták -, mikor fogsz végre az asztalra csapni és ráförmedni [a minisztereidre], amikor azok helytelenül cselekszenek? - nem félnek tőled - pedig félniük kellene [...]. Ó, fiam, érd el, hogy reszkessenek tőled - szeretni téged nem elég [...]. Légy Nagy Péter, Rettegett Iván, Pál cár - gyűrd magad alá őket - ne nevess, te rosszaság!” Reménytelen volt. Miklós soha nem volt képes „ráförmedni az emberekre, balról, jobbról vagy középről”. 1916. december 16-án a királyi pár karizmatikus, ám igen korrupt szent emberét, Raszputyint meggyilkolta a cár saját unokafivére, Dmitrij nagyherceg és Félix Juszupov herceg, valamint egy V. M. Puriskevics nevű jobboldali politikus támogatásával és közreműködésével, mivel úgy vélték, hogy a szerzetes káros befolyást gyakorolt a cárra és az orosz külpolitikára. A dolgok azonban ettől még nem javultak meg. Miután 1917 márciusának elején a cártól saját tábornokai is elpártoltak egy zendülés során, Miklós hajlandó volt lemondani, és keserűen panaszkodott „az árulás, gyávaság és csalárdság” miatt, ami körülvette őt. Sem ő, sem felesége nem értette meg a kibontakozó forradalmat. A forradalom kitörését követően Alekszandra olyannyira rosszul ismerte fel a helyzetet, hogy megjegyzésének érdemes lenne nagyobb nyilvánosságot kapnia, mint a történelem egyik legnagyobb tévedésének: „Ez egy huligán mozgalom, fiatal fiúk és lányok futkosnak és kiabálnak, hogy nincs kenyerük, csak azért, hogy izgalmat keltsenek - [...] ha hideg lenne, valószínűleg otthon maradnának.”

A cár helyét átvevő ideiglenes kormány célja a köztársaság megteremtése volt, liberális alkotmánnyal és parlamentáris intézményekkel. A kilátások rendkívül kedvezőnek ígérkeztek. Azonban a vezetők ragaszkodása a háború folytatásához és az égető földreform kérdésének halogatása az Alkotmányozó Nemzetgyűlés megválasztásáig jó lehetőséget teremtett a szélsőségesebb elemek számára. A bolsevikokat voltaképpen meglepetésként érte a forradalom. „Elképesztő! - kiáltott fel Lenin, amikor meghallotta a hírt Zürichben. - Micsoda meglepetés! Képzeljék el! Haza kell mennünk, de hogyan?” A német legfelsőbb vezetés ezt a kérdést is gyorsan elintézte: nemcsak a jegyeket vették meg Petrográdig, de két homályos közvetítőn, bizonyos Parvuszon és Ganeckijen keresztül pénzt is juttattak az új kormány ellehetetlenítésére. Ahelyett, hogy Lenint és társait letartóztatták volna, amire alaposan rászolgáltak, az ideiglenes kormány tétovázott. Augusztus 27-én az orosz hadsereg legfőbb parancsnoka, Lavr Kornyilov tábornok sikertelen katonai puccsot kísérelt meg az új kormányt ellenzők buzdítására. A puccs hatására, a vártakkal ellentétben, a bolsevikok még nagyobb támogatottságra tettek szert a szovjeteken belül, amelyek egyfajta párhuzamos kormányszervként jöttek létre, nemcsak Petrográdban (mint 1905-ben), de más városokban is. Két hónappal később, 1917. október 24-én a bolsevikok megszervezték saját puccsukat. Akkoriban mindez nem tűnt világrengető eseménynek. A történteket rekonstruáló, Szergej Eizenstein rendezésében készült Október című filmben voltaképpen többen megsérültek, mint a való életben. Aligha jósolt bárki is hosszú életet az új rendszer számára.

A bolsevikok támogatóiknak a következőket ígérték: „Békét, kenyeret és minden hatalmat a szovjeteknek!” A béke végül is szánalmas kapitulációnak bizonyult. Breszt-Litovszkban, a Bug folyó fölé magasodó téglaerődben, a német legfelsőbb vezetés hatalmas területek átengedését követelte a szedett-vedett bolsevik delegációtól. (A forradalmi látszat megőrzése kedvéért egy Roman Staskov nevű álparasztot is összeszedtek útközben.) A tárgyalásokon a bolsevik külpolitikáért felelős Trockij egy ideig dacosan és meglehetősen homályosan a „sem háború, sem béke” elvéhez ragaszkodott. Azt remélte, hogy ha sikerül elég ideig húzniuk a tárgyalásokat, győzedelmeskedik a világforradalom. A németek időközben egyszerűen behatoltak a Baltikumba, Lengyelországba és Ukrajnába. A demoralizált orosz erők semmilyen ellenállást nem tanúsítottak. Egy ideig úgy tűnt, a németek Petrográdot is beveszik, ezért a bolsevik vezetés sietve Moszkvába települt, amelyet onnantól kezdve a fővárosuknak neveztek. Amikor Trockij végül megadta magát Lenin érveinek a kapituláció mellett - viharos viták után, melyek hatására a baloldali forradalmi szocialisták kiléptek a forradalmi kormányból -, a bolsevikoknak le kellett mondaniuk a háború előtti Orosz Birodalom mezőgazdasági területeinek és lakosságának egyharmadáról, iparának több mint feléről, szénbányáinak pedig majdnem 90 százalékáról. Lengyelország, Finnország, Litvánia és Ukrajna szabaddá váltak, de német gyámkodás alatt. Keleten a háborút a németek nyerték. A pénz, amit Lenin Oroszországba való visszacsempészésére használtak, jócskán megtérült.

Az orosz forradalom mégsem jelentette a háború végét, mindössze a helyzet erőteljes változását hozta. Miután Németország keleti győzelmét megsemmisítette a nyugaton elszenvedett vereség, a keleti háború szörnyű polgárháborúvá alakult át, amely emberveszteség tekintetében szinte pont olyan súlyosnak bizonyult, mint a korábbi, birodalmak közötti hagyományos háború. 1918-ban két járvány söpört végig a világon. Az egyik a spanyolnátha volt, melynek kitörését először 1918 márciusában egy kansasi katonai bázison jegyezték fel. A vírus, mintha csak az emberek ölésvágyát csúfolta volna ki, igen gyorsan végigterjedt az Egyesült Államokon, majd a zsúfolt amerikai csapatszállító-hajókon átjutott Európába. Júniusra elérte Indiát, Ausztráliát és Új-Zélandot. Két hónappal később egy második hullám egyszerre támadt Bostonban, Massachusettsben, a franciaországi Brestben és a Sierra Leone-i Freetownban. Legalább negyvenmillió ember halt meg a járvány következtében, mégpedig úgy, hogy többségük a tüdőben felhalmozódó vér és folyadék következtében megfulladt. A dolog iróniájához hozzátartozik az is, hogy a legtöbb influenzával ellentétben, ugyanakkor a háborúhoz hasonlóan, amely a járványt megelőzte és egyben terjesztette, az 1918-as influenza túlnyomórészt a fiatal felnőttek között pusztított. Minden száz, 25 és 34 év közötti amerikai férfiből egy a „spanyol hölgy” áldozatává vált. Jellemző, hogy az influenza miatti globális halálozási arány csúcspontja 1918 októbere és novembere közé tehető. A németek már megtanultak szembeszállni a tetűk által terjesztett tífusszal, amely különösen a keleti fronton volt veszélyes, és számottevő forrást áldoztak a kiirtására, amikor elfoglalták az olyan városokat, mint Bialystok. Ezért őket is épp annyira meglepte ez a nyugatról érkező, előre nem látott veszélyforrás, mint bárki mást. Joggal feltételezhető, hogy a spanyolnátha is szerepet játszott a német sereg ezekre a hónapokra tehető összeomlásában (lásd 5.1. ábra).

A másik járvány a bolsevizmus volt, amely egy ideig éppen olyan ragályosnak tűnt, végül pedig éppolyan halálosnak bizonyult, mint az influenza. A háború végére szovjet típusú kormányokat kiáltottak ki Budapesten, Münchenben és Hamburgban. Még a glasgow-i városházára is vörös zászlót tűztek. Lenin álma az „Európai és Ázsiai Egyesült Szovjet Köztársaságok” megalakítása volt. Trockij kijelentette, hogy „Párizsba és Londonba az út Afganisztán, Pandzsáb és Bengál városain át vezet”. Még a távoli Buenos Airest is sztrájkok és utcai harcok rázták meg.

5.1. ábra Beteget jelentő német katonák 1914 augusztusa és 1918 júliusa között

Oroszországban azonban a nagyvárosokon kívül a bolsevik hatóságok semmilyen hatalommal nem rendelkeztek. Ráadásul három ellenforradalmi vagy „fehér” hadsereg szerveződött ellenük a tapasztalt cári tábornokok vezetésével: az Anton Gyenyikin önkénteseiből álló hadsereg, amely számos tisztből és a Don mellett letelepedett emberekből tevődött össze, Szibériában Alekszander Kolcsak tengernagy serege, északkeleten pedig Nyikolaj Jugyenyics tábornok serege. A fehérek ezenfelül külföldi segítséget is kaptak. A cseh és a szlovák nacionalisták megszervezték a Csehszlovák Légiót, hogy az oroszok mellett tovább harcoljanak az Osztrák-Magyar Monarchia ellen, és a forradalom kitörésekor mintegy 35 000 embert számláltak. Mivel a légió parancsnokai eltökélten folytatták a harcot a szabadságért, kelet felé indultak a transzszibériai vasút mentén, azzal céllal, hogy átszelik majd a Csendes-óceánt, Észak-Amerikát és az Atlanti-óceánt, majd a nyugati fronton csatlakoznak a többiekhez. Összesen mintegy 15 000 embert számlálhattak. Amikor a bolsevikok Cseljabinszknál le akarták fegyverezni őket, nem hagyták magukat, és visszavágtak. Később csatlakoztak a szocialista forradalmárokhoz Szamarában, és segítettek nekik az Alkotmányozó Gyűlés (azaz a Komuch) bizottságának felállításában, amely Leninnel szemben rivális kormányként működött volna. Május és június között a Csehszlovák Légió végigsöpört keleten, elfoglalták Novo-Nyikolajevszket, Penzát, Syzrant, Tomszkot, Omszkot, Szamarát, majd végül Vlagyivosztokot. Időközben Oroszország korábbi szövetségesei intervenciós csapatokat küldtek, melyek legfontosabb célja az volt, hogy Oroszországot benntartsák a háborúban. A brit csapatok Arhangelszknél, Murmanszknál, valamint Vlagyivosztoknál szálltak partra; a franciák Odesszába, az amerikaiak pedig Vlagyivosztokba küldtek csapatokat. A szövetségesek a fehér seregeket fegyverrel és egyebekkel is ellátták. A japánok megragadták a lehetőséget, és Mandzsúriából kiindulva átkeltek az Amur folyón. Időközben az elvileg a forradalom központjainak számító városok kiürültek, mivel a gyárak bezártak, és megszűnt az élelmiszer-valamint az üzemanyag-utánpótlás. Amikor 1918 júliusában Gyenyikin felszólította a fehér seregeket, hogy mindenki vonuljon Moszkva ellen, több mint valószínűnek tűnt a bolsevik rezsim összeomlása.

1918. augusztus 6-án a fehér haderő a renegát Csehszlovák Légióval együtt megkaparintotta Kazanyt. A bolsevikok ötödik hadserege kivégezte a dezertőröket. Ufa elesett, és Lenin szülővárosa, Szimbirszk is. Még egy lépés hátrafelé a Volga mentén, és az ellenforradalmi erők Nyizsnyij-Novgorod kapuinál találták volna magukat, márpedig ezzel megnyílt volna az út Moszkva felé. Miután Trockij lemondott külügyi biztosi címéről, hogy megkaphassa a hadügyet, meg kellett keményítenie a Vörös Hadsereg elszántságát. Mint azt már láthattuk, Trockij képzettsége szerint újságíró volt, nem pedig tábornok. Ennek ellenére a kecskeszakállas, cvikkeres értelmiségi eleget látott a háborúból a Balkánon és a nyugati fronton ahhoz, hogy tudja, fegyelem nélkül egy hadsereg pusztulásra van ítélve. Trockij ragaszkodott a kötelező sorozás bevezetéséhez is, mivel látta, hogy az önkéntesek nem elegendőek. Ő volt az, aki maguk mellé állította az egykori cári tiszteket és altiszteket, akik közül sokan addig börtönben sínylődtek, és akiknek a tapasztaltsága elengedhetetlennek bizonyult a fehérek elleni harcban.

Trockij két szempontból előnyt élvezett. Először is, a bolsevikok irányítása alatt álltak a vasúti központok, ahonnan a csapatait gyorsan hadrendbe állíthatta. Neki magának is volt egy különleges tervezésű páncélvonata, amelyről a hadműveleteket irányította, és amellyel a háború során mintegy 160 000 kilométert tett meg. Másodszor, bár a bolsevikok tapasztalatlannak mutatkoztak a háborúzásban, annál nagyobb tapasztalatra tettek szert a terrorizmus terén. A szerb nacionalistákhoz hasonlóan ők is a merényletek taktikáját alkalmazták a háború előtti években. A haditörvényszék leple alatt Trockij ismét a terror eszközét alkalmazta.

Amikor megérkezett Kazanyba, elsőként lekapcsoltatta a mozdonyt a kocsijáról, hogy megmutassa a hadseregnek, hogy nem kíván visszavonulni. Ezt követően előállított huszonhét dezertőrt a közeli Sivasszkban, a Volga partján, és lelövette őket. Trockij arra a megállapításra jutott, hogy a Vörös Hadsereg katonáinak dezertálását egyetlen módon lehet elkerülni, mégpedig ha géppuskákat állítanak fel a hátuk mögött, és lelőnek mindenkit, aki nem az ellenség felé nyomul. Két lehetőséget ajánlott a katonák számára: esetleges halál a fronton vagy biztos halál az utóvédben. „Mindörökre véget kell vernünk az emberi élet szentségére vonatkozó pápista maszlagnak” - jelentette ki jellemzően epés szófordulattal. A harcot megtagadó egységeket megtizedelték. És ekkor bekövetkezett a fordulat a polgárháború történetében, ami egyben baljós képet festett arról, hogyan fognak viselkedni a bolsevikok, ha győznek. Kazanynál, a Volga hídjáért folytatott elkeseredett küzdelem során Trockij taktikája még nyilvánvalóbban sejttette a végkifejletet. A hidat megmentették, és szeptember 10-én a várost is visszafoglalták. Két nappal később Szimbirszk is a vörösök kezére került. A fehérek támadása megtorpant, mivel nemcsak a gyorsan növekvő Vörös Hadsereggel kellett szembenézniük, hanem a rebellis ukránokkal és a hátulról támadó csecsenekkel is. A Csehszlovák Légió katonái belefáradtak a harcba, és a csapat egyre inkább szétesett, miközben visszaszorították őket Szamarába, majd az Urálon túlra. A Komuch is szétesett, így Kolcsak „legfőbb uralkodó”-vá nevezte ki magát - de hogy minek az uralkodójává, az nem volt világos. November végére Gyenyikin elveszítette Voronyezst és Kasztornojét.

A háború vége a nyugati fronton éppen jókor jött a bolsevikok számára, mivel a külföldi hatalmak intervenciója illegitimmé vált, különösen mivel addigra már saját baloldali mozgolódásaikkal kellett megküzdeniük. Mindössze a japánok tartották fönn továbbra is a fegyveres jelenlétet orosz földön, mivel újabb területi követelésekkel álltak elő a Távol-Keleten, az ország többi részét pedig legszívesebben a sorsára hagyták volna. Az azonban biztos, hogy a bolsevikok az egykori cári birodalomnak csak egy kis része fölött gyakoroltak fennhatóságot. A németek kivonulása Ukrajnából hatalmi vákuumot eredményezett nyugaton. Az ott uralkodó helyzetről Mihail Bulgakov A fehér gárda című regényéből kaphatunk megfelelő képet. Teljes fejetlenség alakult ki, mivel a rivális nacionalisták, parasztok, fehérek és bolsevikok versengtek a vidék és az egyre apadó gabonakészlet feletti hatalomért. Délkelet-Ukrajnában egy Nesztor „Batko” Mahno nevű iszákos, anarchista paraszt egy tizenötezres parasztsereget szervezett az összes betolakodó - a németek, a nacionalisták, a fehérek és a vörösök - ellen. A doni kozákok a fehéreket támogatták, de nem nagyon akartak az otthonuktól távolra kalandozni. Az ő dilemmáikat örökíti meg Mihail Solohov Csendes Don című regényében, melyben a tragikus sorsú központi szereplő, Grigorij Meljehov szakadatlan harcot folytat a fehérek, a vörösök és a nacionalista gerillák ellen. Létezett egy zöld és fehér zászló alatt hadba vonuló, szibériai szeparatista hadsereg is. Ez a hadsereg rövid ideig az Ideiglenes Összorosz Kormánnyal szövetkezett, amely egy omszki vasúti kocsiban rendezte be hivatalait. A Bajkál-tótól keletre eső terület egy renegát hadúr, Grigorij Szemjonov kezében volt, a parasztok pedig újra és újra ellenszegültek a bolsevik uralomnak. (A politikailag tudatosabb parasztok inkább a forradalmi szocialistákkal azonosultak, és a paraszti támogatásnak köszönhetően lettek a forradalmi szocialisták az Alkotmányozó Nemzetgyűlés egyértelmű nyertesei. Pártjukat azonban a bal-és a jobboldal közötti megosztottság jellemezte. A baloldal eredetileg a bolsevikokkal akarta egyesíteni az erejét, a párt azonban nem rendelkezett olyan vezetőkkel, akiknek a könyörtelensége Leninéhez vagy Trockijéhoz lett volna mérhető.) Az igazi polgárháború nemcsak a fehérek és a vörösök között zajlott, hanem a vörösök és a zöldek, azaz a vidéki lakosság között, akik elutasították a városi proletariátus diktatúráját célul kitűző bolsevikokat, és fegyvert fogtak az önkényes gabonarekvirálás ellen.

Mindenesetre 1918 novemberétől kezdődően a polgárháborúban egyre inkább a bolsevikok kerekedtek felül. 1919 áprilisára Kolcsak erői vereséget szenvedtek, júliusra pedig Perm, majd novemberre Omszk is visszakerült a bolsevikok kezére. Gyenyikinnek sikerült némi előnyt szereznie Ukrajnában 1919 nyarán, az év végére azonban elveszítette Kijevet. Jugyenyics kísérletei Petrográd megszerzésére rendre kudarcot vallottak, nagyrészt Trockij erősítésének köszönhetően. A város védői tehát visszaverték a fehéreket Észtországba, oda, ahonnan jöttek. Peter Wrángel tábornok kaukázusi hadserege júniusban ugyan bevette Caricint (a mai Volgográd), 1920 januárjára azonban nyilvánvalóvá vált, hogy a háború gyakorlatilag véget ért. A szövetséges hatalmak beszüntették a fehéreknek nyújtott segítséget. A tábornokok egymás után menekültek el, vagy mint Kolcsak esetében, elfogták és kivégezték őket. 1920 nyarára Lenin elég magabiztossá vált ahhoz, hogy nyugatra exportálja a forradalmat, és a Vörös Hadsereget bemasíroztatta Varsóba; emellett szinte magától értetődően beszélt arról, hogy „szovjetizálni kell Magyarországot, sőt talán Csehországot és Romániát is”. Mindössze a lengyel hadsereg Visztula folyónál aratott döntő győzelme akadályozta meg a bolsevik járvány további terjedését.

Addigra azonban a terror vált a bolsevik uralom legfontosabb jellemzőjévé. Egy tipikusnak mondható trockiji parancs szerint „a sötétben bujkáló agitátorokat, ellenforradalmárokat, szabotőröket, parazitákat és spekulánsokat bezárják, hacsak a bűntény helyszínén le nem lövik őket”. 1918 nyarának kritikus időszaka legitimizálta Lenin robespierre-i babérokra, azaz a diktátori hatalom megszerzésére való törekvését, a „forradalom veszélyeztetettségé”-nek szellemében. Az egyetlen mód arra, hogy a parasztok beszolgáltassák a gabonájukat a Vörös Hadsereg élelmezésére, az volt, ha az úgynevezett kulákokat, azaz kizsákmányoló kapitalista parasztokat, akiket a bolsevikok az egyik legnagyobb ellenségként tüntettek fel, elrettentésként azonnal kivégezték. „Hogyan lehet forradalmat csinálni kivégzőosztag nélkül? - tette fel a kérdést Lenin. - Milyen forradalom az, amelyikben nem lőhetjük agyon a fehérgárdista szabotőröket? Semmi más, mint üres fecsegés és egy tál zagyvalék.” Mivel meg volt győződve arról, hogy a bolsevikok csak akkor győzedelmeskedhetnek, ha a „legkeményebb forradalmi terrort alkalmazzák”, nyíltan felszólított a „a kulákok, a papok és a fehérgárdisták elleni tömeges terrorra”. A „feketézőket azonnal a helyszínen” le kellett lőni. Az elrettentést szolgáló erőszak alkalmazása mintha még inkább felgyújtotta volna Lenin képzeletét. 1918. augusztus 11-én a következő sokatmondó levelet írta az egyik penzai bolsevik vezetőnek:

„Elvtársak! A kulákfelkelést minden részvét nélkül össze kell zúzni. [...] Példát kell statuálni. 1. Fel kell akasztani (úgy, hogy az emberek lássák) nem kevesebb mint 100 ismert vérszívót. 2. Nyilvánosságra kell hozni a nevüket. 3. El kell venni az összes gabonájukat. [...] Úgy végezzétek mindezt, hogy több száz kilométerre mindenütt lássák az emberek, remegjenek, tudják és kürtöljék szét: megölik és meg is fogják ölni a vérszívó kulákokat. [...] Utóirat: Keményebb embereket kell keresni.”

A kulákokat „a szovjet kormány ellenségeiként vérszívókként [...], pókokként [...] [és] piócákként” tartották számon. Mivel ez a fajta gyűlölködő hang visszhangzott állandóan a fülükbe, a bolsevik élelemszerző brigádok minden bűntudat nélkül gyilkoltak le bárkit, aki megpróbált szembeszegülni velük.

Az állandó veszélyeztetettség érzése a forradalom vezetőit terrorista taktikák alkalmazására késztette. 1918. július 17-én, a korai órákban, néhány órával azután, hogy Lenin egy dán újságnak azt táviratozta, hogy „az excár biztonságban van”, a bolsevik komisszár, JakovJurovszkij és egy tizenkét személyes rögtönzött kivégzőosztag összeterelte a cári családot és a még megmaradt szolgáit a számukra kijelölt jekatyerinburgi ház alagsorába, és minden előzmény nélkül, közvetlen közelről agyonlőtték őket. Trockij egy látványos kirakatpert szeretett volna, Lenin azonban úgy döntött, hogy jobb, ha „nem hagynak egy élő lobogót a fehérek számára”. (A háború előtt emlegetett, monarchiák közötti szolidaritás ellenére V. György nem volt hajlandó orosz unokafivére számára menedéket nyújtani Nagy-Britanniában. A cári családnak tehát, szánalmas módon, Tobolszknál vissza kellett fordulnia, hogy Jekatyerinburgba kísérjék őket, amíg a bolsevikok eldöntik, mi legyen a sorsuk.) Sajnálatos módon, mivel a nők ruhaszegélyébe tetemes mennyiségű ékszert varrtak be, szinte golyóállóvá váltak. Az egyik kivégzőt kis híján megölte az egyik visszapattanó golyó. A legendával ellentétben azonban Anasztázia hercegnő nem maradt életben, mert egy bajonettel végeztek vele. Mindössze a cári pár spánielje, Joy menekült meg. A cár többi rokonát is foglyul ejtették, köztük a nagyhercegeket, Nyikolájt, Georgijt, Dmitrijt, Pávelt és Gavrilt, akik közül négyet nem sokkal később szintén agyonlőttek. Az erőszak azonban erőszakot szült. A cár kivégzése után egy hónappal Lenint egy merényletben kis híján megölték, ami ismét a forradalmi terror erősödését vonta maga után.

Az új zsarnokság szíve az Összoroszországi Rendkívüli Bizottság az Ellenforradalom és Szabotázs elleni Harcra, azaz a Cseka volt. Félix Dzerzsinszkij vezetése alatt a bolsevikok egy újfajta politikai rendőrséget hoztak létre, amely minden bűntudat nélkül, egyszerűen kivégeztette a gyanúsítottakat. „A Cseka - amint azt egyik alapítója magyarázta - nem egy vizsgálóbizottság, egy bíróság vagy egy törvényszék. Az egy harci szervezet a polgárháború belső frontján. [...] Nem ítélkezik, odacsap. Nem kegyelmez, elpusztít mindenkit, akit a barikád másik oldalán elkapnak.” A bolsevik újságban, a Krasznaja Gazetában a következő sorokat lehetett olvasni: „Kegyelem nélkül, kíméletlenül, százasával fogjuk megölni ellenségeinket. Legyenek akár ezrével, hadd fulladjanak bele önnön vérükbe! Lenin véréért folyjon patakokban a burzsoázia vére - még több vér, amennyi csak lehet.” Dzerzsinszkij örömmel engedelmeskedett az ilyen parancsnak. 1919. szeptember 23-án, csak hogy egy példát említsünk, hatvanhét állítólagos ellenforradalmárt lőttek agyon. A lista legtetején az 1905 után létrehozott Duma, azaz a törvényhozó testület egyik liberális tagja, Nyikolaj Scsepkin állt. A kivégzésről szóló, igen indulatos nyelven megfogalmazódott tudósításban azzal vádolták Scsepkint és állítólagos cinkosait, hogy „vérszomjas pókokként rejtőzködtek [és] kiterjesztették hálóikat a Vörös Hadseregtől kezdve az iskolákig és egyetemekig mindenhova.” 1918 és 1920 között 300 000 ilyen és hasonló politikai kivégzés történt. A kivégzettek közé nemcsak a rivális politikai pártok tagjai, hanem olyan bolsevikok is kerültek, akik elég meggondolatlanok voltak ahhoz, hogy megkérdőjelezzék a pártvezetés diktatúrájának létjogosultságát.

A polgárháborús erőszak igen szenvedélyesen zajlott. Mindkét oldalon foglyokat gyilkoltak, sőt csonkítottak meg, és egész falvakat hánytak kardélre. Maga Kornyilov is „fél Oroszország felégetéséről és a népesség háromnegyedének vére kiontásáról” beszélt, mindezt „Oroszország megmentése” érdekében. Önkéntes hadserege szintén százával mészárolta le a parasztokat a Dontól Kubányig majd vissza irányuló „jeges menetelés” során. Az új rendszer valódi jellegének kijózanító és nyilvánvaló jele az első koncentrációs táborok létrehozása volt. 1920-ra több mint száz tábort építettek a „megbízhatatlan elemek rehabilitálására”. A helyszínek körültekintő kiválasztásában a döntő tényező az volt, hogy a foglyok számára a lehető legkeményebb körülményeket biztosítsák. Ilyen volt például a Fehér-tenger mögötti jeges pusztaságban az egykori kolostor, Holmogori (Arhangelszk). A Csekának szokatlan ötletei voltak a foglyok rehabilitálására. Kijevben egy tele ketrec kiéheztetett patkányt kötöztek a foglyok testére és égetni kezdték őket. A patkányok, miközben elszántan próbáltak menekülni, megették az emberek belső szerveit. Harkovban az úgynevezett „kesztyűtrükk” során leégették a bőrt a foglyok kezéről. Ilyen módszerek mellett talán nem kell csodálkozni azon, hogy a vörösöknek több katonát sikerült verbuválniuk, mint a fehéreknek. Az is közrejátszott azonban, hogy számos fehér tiszt elszántan a régi rendszer helyreállítására törekedett, amellyel földesúri előjogaik visszaszerzése is együtt járt volna. Az adott lehetőségek között sok paraszt az ismeretlen rosszat választotta inkább, különösen amikor Lenin ördögi alakjából egyszer csak éppenhogy szent nem lett, akire a forradalom mártírjaként illett tekinteni. A körülötte kialakuló személyi kultuszt tudatosan megtervezték, hogy valláspótlékként funkcionálhasson a forradalomban akkor, amikor a templomokat és a kolostorokat lerombolták, a papokat és a szerzeteseket pedig legyilkolták.

A forradalom a béke, a kenyér és a szovjethatalom nevében született, de hamarosan polgárháborút, éhezést és a bolsevik párt Központi Bizottságának, valamint annak egyre több hatalommal rendelkező albizottságának, a Politbürónak a diktatúráját jelentette. Egy decentralizált szovjet rendszer reményében a bolsevikokat támogató munkások egyszer csak azon vették észre magukat, hogy ha sztrájkolni mertek az újonnan államosított gyárakban, azonnal levadászták őket. Az elszabadult infláció következtében a bérük csak töredékét érte a háború előttinek. A „hadikommunizmus” következtében az éhes városlakók elkeseredettségükben vidékre mentek cserekereskedelmet folytatni, és a szomszéd ajtajától kezdve saját könyvtárukig mindent elégettek, csak hogy meg ne fagyjanak. Miközben a sorozás rendszere egyre hatékonyabbá vált, mind több és több fiatalember találta magát a Vörös Hadsereg kötelékében, amely 1919 januárjában még alig egymillió főt számlált, 1920 októberére pedig ötmilliósra duzzadt, bár a dezertőrök aránya továbbra sem csökkent, különösen a betakarítás időszakában.

A korábban bolsevik érzelmű kronstadti matrózok 1921 februárjában fellázadtak, mivel szerintük az új rendszer semmibe vette a véleménynyilvánítási, a sajtó-és a gyülekezési szabadságot, és a börtönöket, valamint a koncentrációs táborokat saját politikai riválisaikkal töltötték meg. A matrózok követeléseit tartalmazó kiáltvány akár a bolsevik uralom elleni szellemes vádbeszéd is lehetne:

„Tekintetbe véve, hogy a jelenlegi szovjetek nem képviselik a munkások és parasztok akaratát, [követeljük]:

A szovjetek titkos szavazás útján történő újraválasztását, úgy, hogy a választások előtt a munkások és parasztok körében szabad legyen a szavazatgyűjtés. Véleménynyilvánítási és sajtószabadságot a munkások, parasztok, anarchisták és a baloldali szocialista pártok számára.

Gyülekezési szabadságot a szakszervezetek és a parasztszövetségek számára. 1921. március 1. előtt egy pártfüggetlen munkás-, katona-és matrózgyűlés összehívását Petrográd városába, Kronstadtba és Petrográd tartományba.

A szocialista pártok politikai elítéltjeinek szabadon bocsátását, és minden munkásét, parasztét, katonáét és matrózét, akiket a munkásosztály és a parasztok mozgalmainak következtében börtönöztek be.

Egy bizottság kinevezését, amely a börtönökben és koncentrációs táborokban lévők ügyét újravizsgálja.

Minden politikai propagandaosztály eltörlését, mivel egyetlen párt sem élvezhet előnyt elméletei propagálása terén, és nem kaphat állami támogatást e célból. E propagandaosztályok helyett helyileg választott kulturális-oktatási bizottságokat kell létrehozni, amelyeket az államnak kell támogatnia.

A katonai egységeknél meg kell szüntetni minden kommunista harci különítményt, ezenkívül a gyárakban a különféle kommunista munkásőrségeket. Ha az ilyen különítményekre és munkásőrségekre mégis szükség lenne, tagjaik kiválaszthatók a katonai egységek századaiból, valamint a munkások véleménye alapján a gyárakból.

A parasztok szabad rendelkezését földjükkel, szabad marhatartást, amit saját erőből kell megvalósítani és igazgatni, bérmunka alkalmazása nélkül.

Szabad kézművestermelés engedélyezését egyéni munkavégzéssel.

Követeljük, hogy minden határozat széles körű nyilvánosságot kapjon a sajtóban.”

A bolsevikok 50 000 fős hadsereggel leverték a lázadást. Azokat a matrózokat, akiknek nem sikerült Finnországba szökniük, vagy azonnal lelőtték, vagy táborba küldték. Kisebb csodának számít, hogy a veterán forradalmi író, Makszim Gorkij felhagyott minden reménnyel, legalábbis egy időre, azzal a forradalommal kapcsolatban, amelyet egykor annyira éltetett.

És a forradalom bolsevikok általi megcsúfolása még mindig nem ért véget, hiszen 1918-ban egy harmadik járvány is terjedt, mégpedig a nacionalizmus ragálya. A cári birodalmon belül a nem orosz lakosság eleinte örvendezve fogadta a forradalmat, mint a népek tavaszát, egy második 1848-at, ezúttal keleten. A polgárháborús zűrzavarban Finnország, Észtország, Lettország, Litvánia, Lengyelország, Belorusszia és Ukrajna kinyilvánították a függetlenségüket, vagy inkább szerettek volna érvényt szerezni a Breszt-Litovszkban garantált fiktív függetlenségnek. A kozákok is saját állam megteremtésére törekedtek, és saját gyűlést (krug), valamint törzsfőnököt (atamán) választottak maguknak. Nagyon valószínűnek látszott, hogy a régi Orosz Birodalom az etnikai vonalak mentén akár száz darabra is széthullhat. Eleinte a bolsevikok egyszerűen úsztak az árral, és kijelentették, hogy „minden népnek önrendelkezési joga van arra vonatkozóan, hogy az Oroszországtól való teljes elszakadást választja-e”. Mivel szerettek volna okulni az Osztrák-Magyar Monarchia háború előtti problémáiból, gyakorlatilag minden etnikai kisebbség számára egyfajta politikai autonómiát ajánlottak. Az ukránok megkapták saját Szovjet Szocialista Köztársaságukat, csakúgy, mint az örmények, a fehéroroszok és a grúzok. A tatárok és a baskírok autonóm köztársaságot kaptak az új orosz föderáción belül, és létezett egy félrevezető elnevezésű Kirgiz (Kazah) Köztársaság is. Mintegy száz különböző nemzetiséget ismert el az új rezsim, és ezek számarányuknak, valamint koncentráltságuknak megfelelően saját nemzeti köztársaságot, egy adott régióra kiterjedő vagy városi közigazgatást kaptak. A zsidók később kapták meg saját autonóm területüket: Birobidzsanban, valamint a krími területen és Dél-Ukrajnában tizenhét zsidó város nyert önálló közigazgatást. A koreaiak Poszjet környékén, a Koreai Nemzeti Kerületben telepedhettek le. Az oroszosítás a régi rendszer egyéb maradványaival együtt Trockij történelmi szemetesládájába került. A nem orosz nemzetiségűek tehát saját nyelvükön tanulhattak, és a bolsevik rezsim ösztönözte is az etnikai identitás felvállalását.

Ennek ellenére az az ember, aki ezeknek az elveknek a megvalósítására megbízást kapott, és maga is grúz származású volt, nem éppen a kisebbségi jogok bajnokaként vált ismertté. Ez a személy nem volt más, mint Joszif Visszarionovics Dzsugasvili, harcostársai számára Sztálin, vagyis az „Acélember”. Mint a nemzetiségi ügyek népi megbízottja, a kezdetektől fogva nyilvánvalóvá tette, hogy tisztában van a külső forma és a belső tartalom közti különbségekkel. Azonnal látta, hogy a nemzetiségi kérdés egyre inkább irányíthatatlanná fog válni, hiszen etnikai konfliktusokról szóló hírek érkeztek az ország szinte minden pontjáról. A balti államokban a bolsevikok mellett álló erők - köztük a rettenthetetlen lett fegyveres nők - és a harcias német diákokból és a még mindig harcra éhes veteránokból álló, úgynevezett „szabad hadtestek” által támogatott német földbirtokosok között állandó harc folyt. Ádáz konfliktus volt ez, amelyben mindkét fél „eltökélten törekedett a másik elpusztítására”. „A gyűlölet diadalmaskodott. A harc során foglyokat nem szedtek - és ez nyilvánvaló volt; győzelem esetén összeszedték és megölték őket egy rituálé során, hogy világos legyen a győzelem ténye.” Hasonló viszályok ütötték fel a fejüket a birodalom területén mindenütt.

A Kaukázusban a grúzok az örmények ellen harcoltak, az örmények az azerbajdzsániak ellen, az abházok pedig az örmények ellen. 1920 májusában a távol-keleti város, Nyikolajevszk teljes japán lakosságát - 700 férfit, nőt és gyereket - mészároltak le az orosz bolsevikok. Kazahsztánban tömegesen űzték el a szlávokat és a kozákokat. A kirgiz törzsek harcosai szó szerint egész orosz falvakat „űztek ki a fagyba”.

Az Orosz Birodalom népei közül, azt gondolhatnánk, a zsidók nyertek a legtöbbet a forradalommal. Azt várták, hogy az új rendszer majd eltörli a régi rendszer által hozott, költözésre és a polgárjogokra vonatkozó korlátozásokat. És az új rendszer valóban nemcsak emancipációt, hanem minden addiginál jobb lehetőséget teremtett társadalmi előrejutás tekintetében az oroszországi zsidóság számára - feltéve, ha lemondtak a zsidó vallásról és feltétel nélkül behódoltak a párt hivatalos vonalának. A zsidó emberek tízezrével hagyták el falvaikat, hogy a nagyvárosokba költözzenek. Moszkva zsidó lakossága például majd tizenhétszeresére nőtt 1939-ig, Petrográdé pedig - amelyet most már Leningrádnak hívtak - hatszorosára. Trockij és Dzerzsinszkij mindössze kettő volt a számos zsidó származású bolsevik vezető közül. A polgárháború azonban rövid távon a letelepedési sávon belül az 1880 óta folyó erőszakos üldözés erősödését hozta. Az erőszak egy részét előrelátható módon a fehérek erői követték el, közöttük ugyanis akadt néhány, az 1905-ös pogromokért felelős, szélsőségesen nacionalista elem is. Gyenyikin csapatai is részt vettek egy zsidók elleni könyörtelen támadásban Jekatyerinoszlavban, ahol a bolsevikellenes zsidók megváltást reméltek a fehérektől, nem pedig a nők megerőszakolását és házaik kifosztását. A nem orosz nacionalisták is követtek el zsidók elleni támadásokat. Az ukrán nacionalisták például támadást intéztek a zsidók ellen Braclavban (Podólia, a mai Ukrajna), Dmitrijevben (Kurszk) és magában Kijevben is. Az elkövetők az 1905-ös ellenforradalmi retorikát szajkózva gyakran összemosták a zsidó és a bolsevik kifejezést, előrevetítve ezzel a két világháború közötti, közép-és kelet-európai antiszemitizmus mérvadó irányvonalát.

A bolsevikok sem maradhattak ki a zsidók elleni támadásokból. A háború vége felé, az Európa minden nagyobb városában jelentkező éhséglázadások gyakran végződtek a boltok kirablásával. Mivel a letelepedési sáv tartományaiban ezek többnyire zsidó tulajdonban voltak, az árak és az élelemhiány miatti tiltakozások gyakran pogrommá alakultak. Ilyen esetek történtek 1917-ben Kalusban, Kijevben, Harkovban, Roszlavlban (Szmolenszk) és Sztaromilnyivkában (Podólia). A bolsevik hatalomátvétel után, Bográdban (Besszarábia) és Mozirban (Minszk) is pogromszerű események zajlottak. 1917 novemberében, az Alkotmányozó Nemzetgyűlés választási időszakában, a zsidó újságíró, Ilja Ehrenburg hallotta, amint egy bolsevik kortes a következőket mondta a sorban álló muszkáknak: „Azok, akik a zsidók ellen vannak - az ötös számú listára szavazzanak; azok, akik a világforradalom mellett állnak - az ötös számú listára szavazzanak”. Az ötös lista természetesen a bolsevik jelöltek nevét tartalmazta. Cserepovetszben egy bolsevik vezető előkapott egy pisztolyt, és azt kiabálta: „Öljétek meg a zsidókat, mentsétek meg Oroszországot!” 1918 márciusában, egy különösen embertelen pogromért Gluhovban (Csernyigov) a visszavonuló szovjet csapatokat terheli a felelősség. Hasonlóképpen, a Vörös Hadsereg szmolenszki kiképzőit az a vád érte, hogy ők készítették elő a zsidók elleni „Szent Bertalan mészárlást” az 1918. májusi pogrom előtt. Miközben a Vörös Hadsereg visszavonult a Breszt-Litovszkban feladott területről, ott is hasonló támadások érték a zsidókat. 1920 novemberében a Vörös Hadsereg Első Lovas Hadserege gyilkolva és fosztogatva végigsöpört egyes ukrán városok, például Rogacsev, Baranovicsi, Romanov és Csudnov zsidó közösségén. A következő évben magát Lenint is értesítették a Minszkben és Gomelben folyó pogromokról, neki pedig egyetlen hozzáfűznivalója volt a dologhoz, és ezt rá is írta a papírra: „Archiválni”. A polgárháború végére a dél-oroszországi és ukrajnai pogromok 120 000 emberéletet követeltek.

A nemkívánatos elemekkel való leszámolás során Sztálin hamarosan rájött, hogy könyörtelenség terén még Leninen és Trockijon is sikerül túltennie. Az észt bolsevikellenes elemek számára koncentrációs táborok létesítésére adott engedélyt, és azokat „kiváló”-nak minősítette. Elrettentésül egész falvak felgyújtására adott parancsot az Észak-Kaukázusban, ahol a bolsevikoknak „abszolút könyörtelen”-nek kellett lenniük. Amikor Sztálin a Baskír Forradalmi Bizottságon a hűtlenség jeleit vélte felfedezni, letartóztatta a tagjait, és Moszkvába vitette őket kihallgatásra. Azerbajdzsánt, Örményországot és Grúziát a könnyebben ellenőrizhető Kaukázusi Föderációba kényszerítette. A csecseneket, az oszétokat és a kabardokat az Észak-kaukázusi Autonóm Hegyi Köztársaságba csoportosította. Egyből elutasította azonban egy fiatal tatár munkatársának egy pántörök köztársaság létesítésére vonatkozó ötletét. A bolsevikok zsidókra vonatkozó politikája a következőképpen foglalható össze: „a zsidó társadalmat újra kell szocializálni, hogy politikailag bolsevizált, szociológiailag pedig szovjetizált legyen”. Más szóval, a nemzeti autonómia kizárólag a központosított, egypárti diktatúra keretein belül maradjon. Sztálin olyan alaposan elhallgattatta az embereket saját szülőföldjén is, hogy végül már Lenin is „nagyorosz sovinizmus"-sal vádolta. Miután azonban Lenin egészsége az 1922 májusában bekövetkezett agyvérzés következtében már nem állta helyre, Sztálinnak sikerült végképp leszámolnia a valóban szövetségi jellegű Szovjet Köztársaságok Uniójának elképzelésével. Amennyiben kizárólag rajta múlt volna, minden egyes köztársaságot beolvasztott volna Oroszországba. Az 1920-as évek közepére a Moldáviai és a Karéliai Autonóm Szovjet Köztársaságok létrehozását főként reklámnak szánták a szomszédos országok számára: lám, milyen jó a szovjet uralom! Valójában pedig, mint ahogy annak idején Piemont és Olaszország relációjában, ezeket a köztársaságokat is mágnesnek szánták, hogy odavonzzák a szovjet határokon túl élőket, és felszítsák bennük a nemzeti összetartozás tudatát.

1918 és 1922 között mintegy hetvenmillió ember harcolt az orosz polgárháborúban. Ebből közel 1,5 millióan vesztették életüket a harcok a kivégzések és a betegségek következtében. Ez a szám azonban csak mintegy ötöde a háború valós áldozatainak. A forradalom utáni zűrzavar következtében 1920-1921-ben súlyos éhínség alakult ki. Miközben a legyengült menekültek étel után kutattak fertőző betegségeket terjesztettek, és azok áldozataivá váltak A kolera és a tífusz követelte a legtöbb áldozatot. Himlő és pestis is pusztított, nem is szólva például a Leningrád lakosságának 12 százalékát érintő, nemi úton terjedő betegségekről. A járványok következtében feltehetőleg több mint nyolcmillióan haltak meg. Ha ehhez a becsült adathoz hozzáadjuk a harctéri vérveszteség, a politikai gyilkosságok és az éhezés következtében elhunytak számát, a polgárháború vesztesége megközelíti az első világháború globális vér-veszteségét. A civilek vesztesége, beleértve a sebesülteket is, kilencszer akkora volt, mint a katonai vérveszteség. 1917 és 1920 között a Szovjetunió népességének száma mintegy hatmillióval csökkent. Nyugat-Európában a háború 1918 novemberére véget ért, a Vilna és Vlagyivosztok között élők számára azonban az első világháború vége mindent hozott, csak békét nem. A végeredmény pedig? 1922 végére létrejött a Baltikumtól a Bering-szorosig húzódó új Orosz Szocialista Szövetségi Köztársaság, amely a jóval kisebb Belorusz, Ukrán, Kaukázusi és Távol-Keleti Köztársaságokkal együtt alkotta az új Szovjet Szocialista Köztársaságok Unióját. A Helsinkitől Kisinyovig futó nyugati sávon kívül a régi cári birodalom területéből igen kevés veszett el, amely megdöbbentő eredmény ahhoz képest, hogy a forradalom elején a bolsevikok milyen gyenge pozícióval rendelkeztek, ugyanakkor bizonyítja a polgárháború során tanúsított könyörtelen taktika hatékonyságát. Valójában tehát az egyik orosz birodalmat felváltotta a következő. Az 1926-ban végzet népszámlálás adatai szerint a Szovjetunió lakosságának alig valamivel kevesebb mint 53 százaléka vallotta magát orosz nemzetiségűnek, bár majdnem 58 százalékuk az oroszt jelölte meg az általa leggyakrabban használt vagy legjobban elsajátított nyelvként.

A cinikusabb elemzők ehhez még hozzáteszik, hogy a politikai rendszer sem változott sokat a cárizmushoz képest. Mi más volt Lenin, ha nem a Vörös Cár, aki a Politbürón és a lényegében a többi köztársaság pártjai felett is közvetlen hatalmat gyakorló Orosz Kommunista Párton keresztül abszolút hatalomra tett szert? (Utóda, Sztálin még tudatosabb cári politikát gyakorolt. „Az orosz emberek cáristák -jegyezte meg egyszer. - Az embereknek szükségük van egy cárra, akit imádhatnak.” Egy, az 1930-as években anyjához írt levelében így próbálta jellemezni saját pozícióját: „Mama, emlékszik a cárunkra? Hát, én is olyasmi vagyok, mint a cár.”) Pedig volt egy hatalmas különbség a régi és az új birodalom erkölcsiségében. Bár akadtak „rettegett” cárok Oroszország történetében, a Lenin és elvtársai által alapított birodalom volt az első, amely a francia forradalom rövid életű jakobinus diktatúrájához hasonlóan terrorra épült. Ugyanakkor, bár a bolsevikok szinte megrögzötten ragaszkodtak volna a nyugati forradalmi modellhez, inkább egy keleties forradalmat vívtak. A nyugati elemzők a Lenin által újjáélesztett orosz birodalmat alighanem az „ázsiai” jelzővel illették volna. Trockij is ezt a nézetet vallotta: „A mi Vörös Hadseregünk összehasonlíthatatlanul erőteljesebb hatalmat képvisel az ázsiai területen a világpolitika szempontjából, mint az európai területen.” Lenin szintén az „ázsiai” szóval jellemezte Sztálint.

A TÉRKÉP ÚJRARAJZOLÁSA

Vajon mi volt a Visztula folyó torkolatánál fekvő kikötőváros igazi neve: Danzig, ahogy a németek hívták, vagy Gdansk, ahogy a lengyelek? Danzig, a valaha szabad, a Német Lovagrend védelmét élvező, önkormányzattal rendelkező Hanza-város a XV. század közepétől a XVIII. század végéig a lengyel korona fennhatósága alá tartozott. 1793-ban azonban Poroszország megszállta, majd a napóleoni időkben kivívott rövid függetlenség után, 1871-ben a Német Birodalom részévé vált. A város lakosságának több mint 90 százaléka német volt. A környező vidéken azonban a parasztok túlnyomó többsége a lengyelek vagy a szláv kasubok közül került ki.

Danzig helyzete csak egy volt a megszámlálhatatlanul sok kérdés közül, amellyel az 1919-ben Versailles-ba gyűlt nyugati vezetőknek és környezetüknek meg kellett küzdeniük. Közöttük a rendkívül optimista moralista, a virginiai születésű, presbiteriánus neveltetést kapott amerikai elnök, Woodrow Wilson meggyőződéssel vallotta, hogy ő tudja a választ mindezekre a kérdésekre. (A walesi metodista gyökereitől némileg eltávolodott brit miniszterelnök, David Lloyd George gúnyosan jegyezte meg, hogy Wilson úgy érkezett Párizsba „mint egy misszionárius, hogy »kis prédikációi«-val megmentse a pogány európaiakat”. Francia kollégája, Clemenceau hasonlóan reagált Wilson „álszentségére”. Wilson 14 pontjára epésen megjegyezte, hogy még Isten is megelégedett tíz parancsolattal.) A válaszok közül néhány nem volt más, mint a már jól ismert liberális varázsszavak, mint például a szabadkereskedelem és a szabad hajózás. Mások a háború előtti és alatti kollektív biztonságra, fegyverzetkorlátozásra és a „titkos diplomácia” megtiltására vonatkozó javaslatokra épültek. Ezekből gyúrta össze Wilson a Népszövetségre vonatkozó elképzelését, a szinte bibliai „Alapokmány”-nyal. Wilson elképzelései közül a legradikálisabb azonban Európa térképének a „nemzeti önrendelkezés” alapján történő újrarajzolása volt. 1914 decemberétől kezdődően Wilson amellett érvelt, hogy a békerendezésnek „az európai nemzeteknek mint népeknek az érdekeit kell szolgálnia, nem pedig bármelyik, a kormányzati akaratát idegen népre erőszakoló nemzetét”. 1915 májusában még ennél is tovább ment, és egyértelműen kijelentette, hogy „minden népnek jogában áll megválasztania azt az államot, amely alatt élni szeretne”. 1917 januárjában megismételte ezt, és az ötös ponttól a tizenhármasig részleteiben is kidolgozta ennek megvalósítását. Wilson eredeti Alapokmányában a Népszövetség nemcsak a tagállamok területi integritását biztosította volna, hanem további területi igazításokra is felhatalmazást kapott volna „az önrendelkezés értelmében”. Mindez természetesen nem volt vadonatúj gondolat. A brit liberális gondolkodók John Stuart Mill óta azt vallották, hogy a homogén nemzetállam az egyetlen megfelelő keret a liberális állam számára, ennek megfelelően a brit költők és politikusok időnként felemelték a szavukat a görögök és az olaszok függetlenségéért, akiket hajlamosak voltak romantikus színben látni. Amikor Giuseppe Mazzini 1857-ben megpróbálta megrajzolni Európa ideális térképét, mindössze tizenegy nemzetállamot képzelt el nemzetiségi alapon. Wilsonig azonban egyetlen államférfi sem javasolt olyasmit, hogy az új európai rend alapjának az önrendelkezést kellene tekinteni. A Népszövetséggel együtt az önrendelkezés előbbre való volt, mint a két és fél évszázada, azaz a vesztfáliai béke óta a nemzetközi kapcsolatok alapját képező egyes szuverén államok integritása.

Az önrendelkezés elvének alkalmazása azonban korántsem bizonyult egyszerűnek, mégpedig két ok miatt. Először is, mint azt már láttuk, több mint tizenhárommillió német, vagyis Európa német ajkú népességének mintegy egyötöde, a háború előtti birodalom határaitól keletre élt. A szigorúan vett önrendelkezés szerint tehát Németország akár nagyobbra is nőhetett volna, ami minden bizonnyal kedvét szegte volna Wilson béketeremtő kollégáinak. Németországot tehát már a kezdet kezdetétől következetlenül, ha nem éppen álszent módon kezelték: az Anschlusst megtiltották, azaz a csonka Ausztria semmiképpen sem csatlakozhatott a birodalomhoz, annak ellenére, hogy a háború utáni forradalmi kormányok mind Berlinben, mind pedig Bécsben erre szavaztak. A 90 százalékban német 250 000 dél-tiroli sem szavazhatott arról, hogy szeretnének-e Olaszországhoz csatlakozni, ugyanakkor népszavazást tartottak Schleswig északi részében (Dániához kapcsolták), Felső-Szilézia keleti részén (Lengyelországé lett) és Eupen-Malmédy-ben (Belgiumhoz került). Franciaország visszakövetelte az 1871-ben elveszített Elzász-Lotaringiát, annak ellenére, hogy a lakosság alig egytizede beszélt franciául. Mindent egybevéve körülbelül 3,5 millió német ajkú ember veszítette el német állampolgárságát a versailles-i szerződés értelmében. Pont ilyen lényeges az is, hogy a Saint Germain-i szerződés értelmében több mint 3,2 millió csehországi, dél-morvaországi és Szudéta-vidéki (sietve létrehozott ausztriai tartomány) német hirtelen egy új államalakulat, Csehszlovákia kevéssé lelkes polgárává vált. Majd háromnegyed millió német élt Lengyelországban, ugyanennyi az alaposan megnövelt Romániában, félmillió az új délszláv királyságban, a későbbi Jugoszláviában, és további félmillió a trianoni szerződésben megcsonkított Magyarországon.

5.1. táblázat Németország területi és lakossági vesztesége a versailles-i szerződés értelmében

Az önrendelkezés szempontjából a második nehézséget az okozta, hogy a béketeremtők ezt az elvet nem kívánták alkalmazni saját birodalmaikon belül - csakis a legyőzöttekre vonatkoztak a kitételek. A népszövetségi alapokmány III. cikkelyének eredeti változatában Wilson nyíltan kijelentette:

„Területi határkiigazítások [...] a jelenlegi faji állapotok és célkitűzések, vagy az önrendelkezésre vonatkozó jelenlegi társadalmi és politikai kapcsolatok megváltozása folytán a jövőben is szükségessé válhatnak és [...] a küldöttek háromnegyedének döntése alapján megtörténhetnek, amennyiben az érintett népek boldogulása és nyilvánvaló érdeke ezt megköveteli.”

Ez már a többi Párizsban tartózkodó amerikainak is sok volt. Vajon komolyan gondolja-e Wilson azt, tette fel a kérdést Tasker Bliss tábornok, „hogy a Népszövetséget kérik fel olyan kérdések eldöntésére, mint Írország, India., stb. stb. függetlensége?” Kollégája azonban, a jogi szakértő David Hunter Miller figyelmeztetett arra, hogy egy ilyen cikkely állandó „elégedetlenséget” és „irredenta agitációt” vonna maga után. Wilson eredeti tervezetét tehát megcsonkították. A későbbi X. cikkely mindösszesen a régi vesztfáliai tételt erősített meg: „A népszövetségi tagok vállalják, hogy a Népszövetség minden tagjának területi integritását és meglévő politikai függetlenségét tisztelik, és külső támadás esetén megóvják.” Ahogy a brit történészből lett diplomata, James Headlam-Morley kajánul megjegyezte: „Az önrendelkezés meglehetősen demodé” (divatjamúlt). Ő és munkatársai rendelték ugyanis el, hogy az egyes nemzetek mit is kívánjanak, bár a gyakorlatban nem tudták teljesen figyelmen kívül hagyni a népszavazások eredményeit némely kérdéses területen. Igaz, komoly próbálkozásokat tettek arra vonatkozóan, hogy a kisebbségi jogok legalább belekerüljenek a különböző békeszerződésekbe, különösen például Lengyelország esetében. A brit cinizmus és önérvényesítés azonban ez alkalommal sem hatott éppen építően. Jellemző módon, például Headlam-Morley is éppen olyan szkeptikus volt a kisebbségi jogok, mint az önrendelkezés tekintetében. A következőket írta az Emlékiratok a párizsi békekonferenciáról című művében:

„Egy általános kitétel a Népszövetségnek jogot adna arra, hogy megvédje a tagországok kisebbségeit [...] feljogosítaná arra, hogy megvédje a kínaiakat Liverpoolban, a római katolikusokat Franciaországban, a franciákat Kanadában,

de eltekintene a komolyabb problémáktól, mint például az írkérdés [...] Még az is jobb volna, ha az ilyen jogok megtagadása egyes helyeken igazságtalansághoz és elnyomáshoz vezetne, mint ha megengednénk mindent, ami annak tagadását jelenti, hogy a világon minden állam szuverén.”

Gdansk sorsa jól példázza az alkudozás menetét. A brit miniszterelnök, David Lloyd George javaslatára Gdansk és környéke (összesen alig 2000 négyzetkilométer) most visszanyerte történelmi státusát mint szabad város, ezúttal a Népszövetség oltalma alatt. A lengyelek megkapták saját szabad kikötőjüket, postájukat és a vasút ellenőrzését. Gdansknak saját pénze és bélyege volt, külpolitikáját azonban Varsóban határozták meg. Mindez egy jelentősebb földrajzi anomália részét képezte. Gdansktól nagyjából egyenlő távolságra esett az Odera folyón túl fekvő Berlin és a szintén a Visztula folyó mentén, csak lejjebb fekvő Varsó. A Gdansktól nyugatra eső terület azonban lengyel volt, hiszen a korábban német Nyugat-Poroszországot és Posent Lengyelországnak ítélték oda, miközben a keletre eső terület, Kelet-Poroszország német kézen maradt. A Felső-Sziléziától Gdanskig tartó „lengyel folyosó” létrehozásával Kelet-Poroszország Németország vérző csonkja lett a Visztula és a Niemen között. Érdemes feltenni a kérdést, valóban szabad város volt-e Gdansk? Vagy inkább Lengyelország foglya? És talán ez volt Kelet-Poroszország valódi helyzete is? Igényeik biztosítására a lengyelek monopolizálni kívánták a gdanski postai szolgáltatást, ugyanakkor a szabad város kereskedelmének elcsábítására létrehoztak egy rivális kikötőt, Gdyniát. A gdanskiaknak, akik Németországba vagy akár csak porosz területre szerettek volna utazni, lengyel tranzit vízumot kellett beszerezniük. A szerencsétlen megosztás miatt kialakult mérgező légkört kiválóan megörökíti Günter Grass danzigi trilógiája: A bádogdob, Macska és egér, Kutyaévek címmel. Nem véletlen az sem, hogy a német katasztrófa legemlékezetesebb regénybeli megszemélyesítője a törpe dobos, Oscar Matzerath Gdanskban született, 1924-ben.

Európa-szerte hasonló módon került összeütközésbe a nemzetállam ideálja és a többetnikumú társadalmak valósága. Korábban teret engedett a sokféleségnek a régi dinasztikus birodalmak laza szerkezete. Azok a napok azonban elmúltak. Az egyetlen előremutató megoldásnak az tűnt, ha a békében tartós politikai egységek megalkotására kívántak törekedni, hogy el kellett fogadni, hogy az új nemzetállamok jelentős etnikai kisebbségekkel fognak rendelkezni (lásd 5.2. ábra).

5.2. ábra A kelet-közép-európai államok kisebbségei, 1930-1931 (%)

Az új Csehszlovákiában például a népesség 51 százaléka volt cseh, 16 százaléka szlovák, 22 százaléka német, 5 százaléka magyar, 4 százaléka pedig ukrán. Lengyelországban a lakosság 14 százaléka volt ukrán, 9 százaléka zsidó, 5 százaléka belorusz és több mint 2 százaléka német. A nagyobb városok népességének nagyjából harmada zsidó volt. Románia a háború alatti szenvedései jutalékaként jókora területet szerzett: Oroszországtól megkapta Besszarábiát, Ausztriától Bukovinát, Bulgáriától Dél-Dobrudzsát, Magyarországtól pedig Erdélyt. Mindennek az lett az eredménye, hogy az ország szinte minden harmadik lakosa nem volt román: 8 százalékuk magyar, 4 százalékuk német, 3 százalékuk pedig ukrán volt. Az 1930-as népszámlálás alkalmával 18 etnikai kisebbséget jegyeztek fel. A nem román nemzetiségűek túlsúlya különösen a városokban volt nyilvánvaló. Ráadásul magukat a románokat is vallási megosztottság jellemezte, főként az erdélyi görög katolikus keresztények és a román hátországban, a Regátban élő ortodox keresztények között. A leginkább kevertre Jugoszlávia sikeredett, amelyet eredetileg Szerb-Horvát-Szlovén Királyságnak hívtak, vagyis nevében hármat említettek meg mintegy tizenhét etnikai csoportjából. A szerbek egy általuk dominált délszláv királyságról álmodtak, és mintegy ennek tudatosítására az új állam alkotmányát 1921. június 28-án, a rigómezei csata és a Ferenc Ferdinánd elleni merénylet évfordulóján léptették életbe. A valóságban Jugoszlávia nemcsak horvátokból, szerbekből és szlovénekből állt, hanem albánok, boszniai mozlimok, montenegróiak, makedónok és törökök nehézkes ötvözetéből, nem is szólva a csehekről, a németekről, a romákról, a magyarokról, a románokról, az oroszokról, a szlovákokról és az ukránokról. Bár a békeszerződésekben jelentős területet vesztettek, Bulgárián és Magyarországon belül így is jelentős kisebbségük maradt, az előbbiben 19, az utóbbiban 13 százaléknyi. Csak ebben az öt országban közel 24 millió ember élt olyan állam területén, ahol kisebbségi csoport tagjaiként kezelték őket.

Vannak, akik szerint a párizsi békék azért voltak kudarcra ítélve, mert az Egyesült Államok szenátusa nem volt hajlandó ratifikálni azokat; vagy, mivel Németországra olyan kemény gazdasági terheket róttak; vagy azért, mert a Népszövetségre épülő kollektív biztonság nemzetközi rendszere nem volt reális elképzelés. Pedig az európai béke törékenységének legfontosabb oka az önrendelkezési jog és a kisebbségek léte közötti kibékíthetetlen ellentét volt. Elvben természetesen lehetséges lett volna, hogy ezek a kisebbségi csoportok egy új állam keretein belül megegyeznek, és egy új kollektív identitásban szublimálják a fennálló különbségeket. Igen gyakran azonban a többségi csoport magának követelte a nemzetállamot és annak járulékait. Elméletben a kisebbségi jogok védelmét biztosítani kellett volna. A gyakorlatban azonban az új kormányzatok többnyire hátrányos megkülönböztetést alkalmaztak velük szemben.

Ami pedig a párizsi békeszerződésekkel beköszöntő békés időszakot illeti, hát igen hamar tovaillant. Az új lengyel állam határai legalább annyira erőszak, mint szavazás vagy nemzetközi önkényesség útján jöttek létre. 1918 és 1921 között a lengyelek kisebb háborúkat vívtak Ukrajna, Németország, Litvánia, Csehszlovákia és Oroszország ellen. A vége pedig az lett, hogy Lengyelország sokkal keletebbre tolta a határait, mint azt a békekonferencián tervezték. Kelet-Lengyelországban az ukránok nem vállalhattak állami hivatalokat. Az ukránok annyira ellenségesen viseltettek a lengyel állammal szemben, hogy az ukrán terrorista szervezetek hamarosan különféle akciókat kezdeményeztek, ami viszont a lengyel hatóságok kegyetlen béketeremtő csapásait vonta maga után a krónikusan nyugtalan határvidéken (kresy). Mégis, talán igazságtalanok volnánk, ha mindezért Wilson elnökre hárítanánk a felelősséget. Hiszen nem ő hívta életre a nacionalizmust Közép-és Kelet-Európában, ami már Wilson Párizsba érkezése előtt darabokra szakította a Habsburg Birodalmat. Sőt, mint azt már láthattuk, Wilson egy erős, a határviták eldöntésére képes Népszövetséget képzelt el. Aligha tekinthetjük az ő hibájának, hogy az amerikai szenátus nem volt hajlandó vállalni, hogy az Egyesült Államok hosszú távon belegabalyodjon a viszály sújtotta Európa ügyeibe; és az sem róható fel neki, hogy miközben minden erejével az amerikai nyilvánosságot próbálta győzködni a Népszövetség hasznosságáról, agyvérzést kapott, ami szinte teljesen lebénította elnöksége utolsó tizenhat hónapjára.

Az új, háború utáni rendben két csoport érezte igazán sebezhetőnek magát. Egyrészt a németek, akik nemrégiben még Közép-és Kelet-Európa egyik legjelentősebb népének tartották magukat, most az utódállamok új urainak megtorlásától tartottak. És joggal. A német közösségekre nem egyszer rátámadt a lengyel tömeg Bydgoszczban (korábban Bromberg) és Ostrowóban (korábban Ostrow). Csehszlovákiában a németeket gyakorlatilag kizárták az 1919-es választásokból. A cseh csendőrséggel és katonasággal való összecsapások során - ez volt az úgynevezett kaadeni mészárlás 1919. március 14-én - 52 németet öltek meg és 84-et megsebesítettek. Nem mintha a németek mindenhol ártatlan áldozatok lettek volna. A Németország és Ausztria által elveszített területeken elszánt és gyakran felfegyverzett önvédelmi csoportokat alakítottak. A bukovinai németség kedélyállapota sem volt éppen egyedülálló. Gregor von Rezzori Czemowitz (jelenleg Cernáuti) mellett nőtt fel, egy osztrák tiszt magabiztos, német anyanyelvű fiaként. Elképedt tehát, amikor szülővárosa - Bukovina többi részével együtt -Románia részévé válva teljes átalakuláson ment keresztül. Mint ahogy később visszaemlékezett rá:

„mintha vékony civilizációs réteg vonta volna be a rendetlenül összeválogatott etnikai konglomerátumot, amelyről ez a réteg túlságosan könnyen lehámozható volt. [...] A fontos kormányzati posztokat betöltő románok új urakként állították be önmagukat a román katonai testület égisze alatt, amely friss győzelmének talmi fényével kérkedett, és teljesen elkülönültek azoktól, akik más nyelvet beszéltek és most már kisebbségnek számítottak [...], a kaftános zsidóktól [...], a rabbiktól és a komoly, német származású polgároktól, akik merev inggallérjukat, a helyi hagyományoknak megfelelően, buggyos térdnadrággal és tiroli kalappal viselték.”

A Rezzori család egyfajta belső száműzetésbe vonult, Gregor von Rezzori megfogalmazásában: „a gyarmat ura által elhagyott gyarmatra kerültünk. [...] Semminek nem voltunk az urai, fölébünk került egy olyan osztály, amelyhez képest felsőbbrendűnek éreztük magunkat, de amely valójában másodrendű polgárként bánt velünk az etnikai kisebbséghez kapcsolódó ódium miatt.” Románia a „Kelet része volt”, miközben a Rezzorik kimondottan „nyugathoz tartozó”-nak érezték magukat. Természetesen a németek mindig is kisebbségben voltak Bukovinában. A lakosság 38 százaléka ukrán volt, 34 százaléka pedig román. A németek mindössze 9 százalékot képviseltek, bár Czemowitzban ez az arány 38 százalékra nőtt. Habsburg bürokráciájával és német egyetemével ez a kisváros úgy tűnt, mintha a „fél-Ázsiá”-ból [...] a „németségéhez vezető út kapuja lenne. Czemowitz ezzel szemben inkább német gettónak tűnt, semmint a Nyugat felé vezető kapunak, egy olyan helynek, ahol a román diákok büntetlenül megrohamozhatták a színházat, hogy megzavarják Schiller A haramiák című színművének előadását. Uralkodó rétegből tehát a németek zuhanórepüléssel kerültek kisebbségi sorsba.

Amint az ő esetük is mutatja, a kisebbségeknek nem csak az erőszakos üldöztetést kellett elszenvedniük. Ennél is fontosabb volt, ahogy az állam gazdasági szerepe az 1920-as évektől kezdődően egyre jelentősebb lett - legnyilvánvalóbban, amikor a földreformra, azaz a szelektív kisajátításra és újrafelosztásra, valamint az ipar államosítására sor került -, és ezzel nőtt a valódi és a képzelt diszkrimináció lehetősége is. Miközben a cseh hatóságok bezárták a német iskolákat, az olyan városokban, ahol mindössze néhány cseh család élt, új cseh iskolát építettek. Lengyelországban is hasonló dolgok történtek, bár ott az ukránok és a beloruszok elleni diszkrimináció még erőteljesebben jelentkezett. Magyarországon a két háború között szó szerint egyetlen kisebbségi középiskola sem létezett, pedig korábban német általános iskolából 467 volt. A román hatóságok a német anyanyelvű tanárokat, ha nem értettek megfelelően románul, elűzték Bukovinából. Ennek egyik hatásaként az egykor oly híres czernowitzi egyetem német irodalom szaka szinte teljesen tönkrement. Csehszlovákiában a német tisztviselőknek cseh nyelvvizsgát kellett tenniük, melynek hatására megfeleződött a németek aránya a tisztviselői rétegben. A lengyel posta a régi helységneveket feltüntető leveleket egyszerűen nem kézbesítette Nyugat-Poroszországban és Posenben. Az olasz hatóságok hasonló szellemben kényszerítették a tiroli németeket az olasz nyelvtanulásra, közben pedig mindenféle kedvezménnyel próbálták odacsábítani az olaszokat. A német kisebbségek politikai szervezetei is elsorvadtak. 1923-ban például a lengyel kormány betiltotta a Bydgoszczban alapított Német Ligát (Deutschtumsbund). Nem csoda tehát, hogy olyan sok német döntött az úgynevezett „elveszett területek” elhagyása mellett, és inkább a csökkent területű birodalomban telepedtek le. 1926-ra a nyugat-poroszországi és a korábban porosz tartománynak számító poseni városok német lakosságának 85 százaléka hagyta el lakóhelyét. Az ott maradottak között a többség elszigetelten élő gazdálkodó vagy a helyzettel dacoló földbirtokos volt, mint például Oda Goerdeler családja, akiknek a kelet-poroszországi birtoka Dzialdowo megyéhez került. Oda visszaemlékezése szerint azt a német közösséget, amelyhez ő is tartozott, „a korábban adottnak tekintett német felsőbbrendűség érzése kísértette”, 1919 után pedig egyszerűen „elzárták [magukat] a lengyel elemektől”.

A legsebezhetőbb kisebbség azonban Közép-és Kelet-Európában - csakúgy, mint az orosz polgárháború idején is - nem a németség volt, hanem a zsidóság. A nemzeti függetlenség pillanatának eufóriáját számos országban a zsidóellenes erőszak kitörése tette tönkre. Egy Holesov nevű szlovák városkában például két zsidót megöltek, és az egész zsidónegyedet kifosztották. Lwówban a lengyel katonaság feldúlta a zsidó környéket, mivel a zsidók kinyilvánították a semlegességüket, amikor a lengyelek és az ukránok között versengés folyt a városért. 1918 novemberében a chrzanowi pogrom során is feldúlták és kifosztották a zsidó otthonokat és boltokat. Varsóban felgyújtották a zsinagógákat. Keletebbre, Vilnában és Pinskben - ahol a lengyel katonaság azért lőtt le harmincöt embert, mert amerikai jótékonysági adományokat osztottak szét - is pogromok zajlottak. Magyarországon antiszemita „fehérterror” zajlott, miután megdöntötték a zsidó származású Kun Béla rövid életű szovjet rendszerét Budapesten. A forradalmi mozgalom olyan volt a zsidó közösségek számára, mint a kétélű kard. Hol azzal vádolták őket, hogy a németek oldalán álltak a háború alatt, hol pedig azzal, hogy a bolsevikokat támogatták a forradalomban.

Az erőszak hatására, a kisebbségi szerződések szép megfogalmazása ellenére, az 1920-as évekre elterjedtté vált a diszkrimináció. Lengyelországban a vasárnapot mindenki számára kötelező pihenőnappá nyilvánították. Azoktól a zsidóktól, akik nem tudták bizonyítani, hol laktak a háború előtt, megtagadták a lengyel állampolgárságot. Zsidóként nehéz volt tanári álláshoz jutni, az egyetemi professzori cím pedig szinte lehetetlennek számított. Állami segítséget csakis a lengyel iskolák kaphattak, a zsidók nem. 1923 és 1937 között a lengyel egyetemek zsidó hallgatóinak száma a felére csökkent. Az egyik lengyel politikus megfogalmazása szerint a zsidó közösség „egy idegen test, amely úgy szétszóródott a szervezetünkben, hogy patológiai deformációt okoz. A dolgok ilyetén állása mellett lehetetlen más kiutat találni, mint a számát és kivételességét tekintve egyaránt káros idegen test eltávolítása.” A Nemzeti Párt vezetője, Roman Dwomski is hasonló hangot ütött meg. A háború utáni hangulatot jól jellemzik a következő sorok, amelyek 1922 decemberében jelentek meg a Przeglad Powszechny nevű folyóiratban:

A zsidóság megfertőzte Lengyelországot:

A fiatalok megütköznek, a közemberek egysége oda.

Az ateista sajtón keresztül mérgezik a lelket,

Gonoszra buzdítanak, provokálnak, megosztanak. [...]

Szörnyű üszkösödés rágja a testünket,

És mi [...] vakságtól szenvedünk!

A zsidók uralmuk alá vonták a lengyel üzletet,

Mintha mi ügyefogyottak volnánk.

És csalnak, torzítanak és lopnak,

Közben mi a fantáziánknak élünk,

Hanyagságunk csak nő és erőre kap,

És mi [...] vakságtól szenvedünk!

Romániában sem alakult jobban a helyzet. A zsidók csak akkor kaphattak állampolgárságot, ha szolgáltak a román hadseregben, vagy mindkét szülőjük Romániában született. Az egyetemeken korlátozták a zsidó hallgatók arányát. Bukovinában a román érettségi vizsga bevezetése 1926-ban azt eredményezte, hogy kilencvennégy zsidó érettségizőből kettő kivételével mindenki megbukott. A nem román jelentkezőknek kizárólag megvesztegetés útján sikerülhetett letenniük a vizsgát.

Az ilyenfajta diszkriminációra három lehetséges reakció volt elképzelhető. Az első a kivándorlás. Annak ellenére azonban, hogy a lengyel zsidóság körében lényeges szerepet játszott a cionizmus, csak aránylag kevés lengyel zsidó jutott arra a következtetésre, hogy jobban járna, ha Palesztinában, a brit mandátumterületen alapítana új otthont, egy új zsidó államban. Még az 1930-as években is mindössze 82 000 lengyel zsidó emigrált Palesztinába, bár, mint azt majd látni fogjuk, ebben az is közrejátszott, hogy a britek aggódtak a folyamatos zsidó bevándorlás Palesztina belső stabilitására gyakorolt hatása miatt. Tulajdonképpen a lengyel cionistáknak csak egy kis része érezte elkötelezettnek magát a Szentföld szisztematikus kolonizációja iránt. A többséget jobban érdekelte, hogy mit lehetne inkább Lengyelországon belül elérni. Több szempontból is könnyebbnek bizonyult egy nyugat-poroszországi lakos számára Lengyelországból a szomszédos Németországba költözni, mint a zsidók számára elhagyni Lengyelországot a távoli Szentföldért.

A diszkriminációval szembeni második lehetséges reakció a társadalmon belül egy többé-kevésbé elszigetelt zsidó közösségbe való visszahúzódás volt, amely meglehetősen természetes megoldásként kínálkozott az aránylag szegény, jiddist beszélő askenázik számára a galíciai shtetlben, akik közül a legtöbben még betartották az ortodox előírásokat, hagyományos zsidó viseletben jártak, és valószínűleg a körülményektől függetlenül mindenképpen a szegregációt választották volna. A szegregáció nem csak a shtetl zsidóságára volt jellemző. Itzik Manger, jelentős jiddis költő, annak ellenére, hogy már évek óta Varsóban élt, nem beszélt lengyelül. Antoni Slonimski szavaival élve, létezett „egy a várost átszelő etnikai határ valahol a Bielanska utca környékén, amely elválasztotta Srodmiesciét a zsidó kerülettől”. „Krakkó zsidó gettója -jegyezte meg a brit szerző, Hugh Seton-Watson - alig különbözik kevésbé a keresztény negyedtől, mint egy arab város London nyugati végétől.” A szegregáció nem csupán a lakóhely szempontjából jelentkező jelenség volt. Jellemző módon, Lengyelországban egy lengyel szocialista párt alakult, ugyanakkor két zsidó szocialista párt, a Bund és a cionista Poale Zion. Virágzott a jiddis és a héber sajtó, valamint burjánoztak a héber iskolák. A gazdag zsidók máshol nyaraltak, mint a gazdag lengyelek. Üzletelni üzleteltek a lengyelekkel, de a kapcsolatuk csak idáig terjedt. Lengyelországban a judaizmus nemcsak vallás volt. hanem nemzeti identitás is. A vallásilag önmagukat zsidónak mondók többségükben - az 1921-es népszámlálás alapján a 74 százalék - nemzetiségük szempontjából is zsidónak tekintették magukat.

A diszkriminációval szemben harmadik lehetséges megoldásként az asszimiláció kínálkozott. Branskban például zsidó és lengyel gyerekek együtt játszottak egy olyan csoportban, amely összejöveteleken és esküvőkön adott elő. Kolomyjában a lengyelek és a zsidók közötti barátság olyan gyakori volt, hogy az a mondás járta „minden zsidónak megvan a maga lengyele”. Még Krakkó zsidó negyede, a Kazimierz szélén is lehetséges volt „egyfajta elzártságban [élni] a lengyel társadalomtól”, ugyanakkor „mélyen beszívni a lengyel kultúrát, a lengyel költészetet vagy a lengyel zenét és művészetet”. Az 1920-as években felnövekvő lengyel zsidóságnak mindez jellemző élménye volt, már csak azért is, mert többségük lengyel nyelvű iskolába járt. Mégis, az asszimilációt kereső zsidók, mint például Budapest elmagyarosodott, Bukarest elrománosodott vagy Prága elnémetesedett zsidósága úgy érezte, hogy alig valamivel kevesebb gyanúval szemlélik őket, mint a shtetl ortodox zsidóságát. Trudi Levi, akinek a szülei ateisták voltak, az osztrák-magyar határ mentén nőtt fel, és egyformán folyékonyan beszélt magyarul és németül. A magyar hatóságok azonban ragaszkodtak ahhoz, hogy minden zsidó tanuljon héberül, még akkor is, ha mint a Levi család esetében is, egyáltalán nem gyakorolták a vallásukat. Elizabeth Wiskemann döbbenten tapasztalta, hogy a Szudéta-vidék németsége az 1930-as évek elején bojkottálta a zsidó boltokat, ami a háború előtti Csehországban nem történt volna meg. Sok prágai zsidó akkor ébredt tudatára zsidó származásának, amikor efféle antiszemitizmussal találkozott. Abraham Rotfarb, egy Varsóban született és nevelkedett zsidó a következőképpen fejezte ki sajgóan gyötrő sebezhetőségüket, melyet annyi asszimilált zsidó érzett a két háború közötti időszakban:

„Szegény asszimilált lélek vagyok. Zsidó vagyok és lengyel, vagy inkább zsidó voltam, de környezetem hatására, a hely hatására, ahol éltem, a nyelv, a kultúra és az irodalom hatására fokozatosan én is lengyellé váltam. Szerettem Lengyelországot. Nyelvét, kultúráját, de legfőképpen a felszabadulását és függetlenségi küzdelmének hősiességét, amelyek mind a szívem húrját pengetik, érzelmeim és lelkesedésem tüzelik. Nem szeretem azonban azt a Lengyelországot, amelyik minden nyilvánvaló ok nélkül gyűlöl engem, azt a Lengyelországot, amelyik szívembe, lelkembe mar, amelyik apátiába, melankóliába és sötét búskomorságba taszít engem. Lengyelország megfosztott a boldogságomtól, kutyává aljasított, akinek mivel nincs saját becsvágya, csak azt kéri, hogy ne taszítsák a kultúra kopár senki földjére, inkább vonszolják végig a lengyel kulturális élet útján. Lengyelország lengyelként nevelt fel engem, de zsidónak bélyegez, akit ki kell űzni. Lengyel akarok lenni, de nem engedik. Zsidó akarok lenni, de nem tudom, hogyan, idegenné vált számomra a zsidóság. (Nem szeretem önmagam mint zsidót.) Máris elvesztem.”

A két kisebbség, akiknek a legtöbb vesztenivalójuk volt a háború utáni rendezés körülményei között, akár közösen is felléphetett volna. Különben is, az olyan városokban, mint például Prága, a németek és a zsidók közötti kapcsolatot sokkal inkább jellemezte a szimbiózis, mint a szembenállás. Az 1920-as években a csehszlovákiai zsidók nagyobb valószínűséggel küldték gyerekeiket német, mint cseh nyelvű iskolákba. Amikor 1920 novemberében Prágában felkelés tört ki, mivel az a hír terjedt, hogy Chebben egy cseh iskolát erőszakkal bezártak, a zsidókat és a németeket egyaránt támadták. A lett Viharkereszt nevű csoportosulás megesküdött rá, hogy „karddal és tűzzel irtja ki az összes németet, zsidót, lengyelt, sőt még azokat a letteket is, akik veszélyeztetik a lett függetlenséget és jólétet”. Voltak olyan zsidók, mint például Jitzhak Gruenbaum lengyel cionista vezér, akik őszintén reménykedtek egy német és zsidó kisebbségből álló, egyesült front megalakításában. Ahelyett azonban, hogy egymás mellé álltak volna hányattatásaik közepette, a bizonytalan helyzetben lévő németek a még bizonytalanabb helyzetben lévő zsidók ellen fordultak. 1920-ban, majd 1923-ban demonstrációk zajlottak annak érdekében, hogy Felső-Szilézia német kézen maradhasson, majd ezek szinte pogrommá fajultak, és rátámadtak a zsidó tulajdonban lévő házakra. 1925-ben a breslaui orvosok a zsidókat kizáró orvosi társaságot alapítottak, és kampányt indítottak a zsidó orvosok bojkottálására. Gregor von Rezzori a következőképpen írta le, hogyan tudtak a románok és németek egyetlen dologban megegyezni, mégpedig a zsidók iránti megvetésükben. Egy román fiatal, aki „jól ismert rövid, ujjatlan, színes hímzésű báránybőr mellényt viselt és durva vászoninget a kék-sárga-piros övvel szorosan összehúzott vászonnadrág fölött” és egy német diákszövetség egyenruháját viselő („merev gallér, kissé félrecsapott sapka, és a mellen átvetett széles szalagon a szövetség színei”) német diák találkozása sokszor verekedéssel végződött. A leírt alkalommal azonban

„mindkettejük figyelmét elvonta egy hasszidikus rabbi megjelenése fekete kaftánban, a könyvmolyok sápadt bőrszínével, és rókaprém kalapja alatt hosszú, csavart pajesszal, amely jelenség azonnal egységbe forrasztja az iménti ellenségeket abban a boldog felismerésben, hogy agressziójuk célpontja immáron az újonnan érkező lesz”.

Rezzori visszaemlékezésében arról is beszámol, hogy Czernowitzban más csoportok is „lenézték a zsidókat, annak dacára, hogy a zsidók nemcsak gazdasági szempontból játszottak döntő szerepet, de kulturális téren is ők alkották azt a csoportot, amely a hagyományos értékeket és az újonnan kialakulókat egyaránt táplálta”. Most már nem a szokásos hozzáállásról volt szó, hanem valami újról. Mint már láthattuk, mielőtt Bukovinát Romániához csatolták volna, a németek és a zsidók ott ugyanabba az iskolába jártak, és ugyanazokhoz a kulturális szövetségekhez tartoztak. A két háború közötti időszakban azonban ez a harmónia fokozatosan megszűnt. Kevés kelet-európai városban tapasztalhattak előrehaladott német-zsidó szimbiózist. Bukovinában, csakúgy, mint Kelet-Európa egyéb részein, nem létezett szolidaritás a kisebbségek között, éppen ellenkezőleg.

A BIRODALMAK HALÁLTUSÁJA

Azonban nemcsak Kelet-Európa jelentett nehézségeket a béketeremtők számára. A Török Birodalom egykori területén élő többetnikumú társadalmak sorsáról is dönteni kellett. Mivel ezek nem európai társadalmak voltak, a nyugat-európai hatalmak természetesen úgy gondolták, a tengerentúli birodalmakhoz csatolandók. 1916-ban a britek és a franciák megegyeztek egyes török területek egymás közötti felosztásában: a britek a későbbi Palesztina, Jordánia és Irak nagyobbik (akkoriban Mezopotámiaként ismert) részét, a franciák Szíriát és Irak maradékát követelték maguknak. A sévres-i szerződés értelmében ezek a követelések, valamint a további nyertes hatalmak területi igényei is kielégítést nyertek. Az olaszok a Dodekanészosz-szigeteket, köztük Rodoszt és Kastelorizo anatóliai kikötőjét kapták, a görögök pedig Trákiát és Nyugat-Anatóliát, közte Szmirna (a mai Izmir) kikötőjét. Örményország, Asszíria, valamint Szaúd-Arábia egy része, Hedzsaz szabad lett volna. A Kurdisztán és a Szmirna körüli terület további sorsáról népszavazásnak kellett volna dönteni. Sévres pont ugyanazt jelentette volna a Török Birodalom számára, amit Saint-Germain-en-Laye a Habsburg Birodalom számára: a teljes lecsupaszítást, méghozzá az imperializmus, nem pedig a nemzeti elv alapján. Bár, meg kell jegyezni, hogy a britek és a franciák által szerzett területeket az amerikai és az arab érzékenység miatt „mandátumterület”-nek és nem gyarmatnak nyilvánították.

Mindez azonban előre jelezte, hogy a Közel-Kelet a hagyományos birodalmi szemlélet célpontjává válhat. A valóságban azonban ugyanazok a nacionalista célok és etnikai konfliktusok munkáltak a tenger-szorosok másik oldalán, mint Közép-és Kelet-Európában. Különbség mindössze abban mutatkozott, hogy Európában ezek az erők lassabban fejtették ki a hatásukat. Majd két évtizedbe került a Saint Germain-i szerződés pontjainak érvénytelenítése. A sévres-i szerződés ezzel szemben néhány hónap alatt üres papírossá vált.

Törökországban már az első világháború kitörése előtt megindult a birodalomból nemzetállammá történő átrendeződés Ziya Gökalp tanításainak hatására, aki az egységes nemzeti kultúrával (ham millet) rendelkező, homogén Törökország prófétája volt. 1908-ban az ifjútörök mozgalom - a Gökalphoz hasonló értelmiségiekből és katonatisztekből (pl. Ismail Enver) álló csoport - a török politikai élet meghatározó erejévé vált. Az Egység és Haladás Bizottság célja a birodalom modernizálása volt, nehogy egyszerűen a nyugat egy másik ázsiai függelékévé váljanak, vagy hosszú haláltusában elvérezzenek az ezernyi területi tagolódás következtében. 1913-ra az ifjútörökök ellenőrzésük alá vonták Konstantinápolyi. Csakúgy, mint korábban a japánok, az ifjútörökök is a német modellt vették mintául. 1883 és 1895 között a szultán katonai tanácsadója Colmar Freiherr von der Goltz volt, bár befolyása kizárólag a tisztképzésre terjedt ki. 1914 januárjában egy másik német tábornokot, Otto Liman von Sanderst nevezték ki a török hadsereg legfőbb felügyelőjévé. Időközben a német kormány rávette az ország bankárait, hogy biztosítsák a Berlin-Konstantinápoly-vasútvonal Bagdadig történő meghosszabbításának pénzügyi kereteit. Ezt követően az ifjútörökök döntése, mely szerint Németország mellett léptek be a háború, szinte logikus következménynek tekinthető. Stratégiai szempontból is ésszerűnek tűnt, hiszen a brit kormány titokban ígéretet tett arra, hogy gyors antantgyőzelem esetén a fekete-tengeri szorosokat az oroszoknak juttatja, ráadásul a mezopotámiai olajmezők az angolok hosszú távú terveiben szerepeltek.

Bár az ifjútörök mozgalom a modernizálás jelszavát tűzte a zászlajára, hatalomba kerülését követően folyamatos meghátrálásra kényszerült. Bulgária kinyilvánította függetlenségét; Ausztria annektálta Bosznia-Hercegovinát; az olaszok elfoglalták Líbiát; a szerbek és szövetségeseik győzelmet arattak ellenük az első balkáni háborúban, és csak egy kis részt hagytak Trákiából Hadrianapolisz (Edirne, korábbi közismert nevén: Drinápoly) környékén, a törökök balkáni birodalmának utolsó maradványaként. Ezek az élmények tovább mélyítették az ifjútörökök bizalmatlanságát a határokon belül élő nem török lakosság iránt. A brit, francia és orosz birodalmak együttes erejének köszönhető súlyos háborús veszteségek következtében a bizalmatlanság gyilkolásba csapott át, méghozzá előre eltervezett formában. (Feltétlenül jelentős tényezőként kell kezelni azt, hogy a török veszteségek jelentős arányban a háború első évére tehetők: az elesettek 64 százaléka, az eltűntek 41 százaléka, a sebesülés következtében elhunytak 33 százaléka, a sebesülések miatt tartós fogyatékossággal élők 58 százaléka. A totális háborús veszteség relatív értelemben itt volt a legmagasabb.) Semmi sem mutatja meg nyilvánvalóbban, hogy akkor a legrosszabb egy birodalmon belül élni, amikor az szétesőben van. A XX. században nem utoljára történt, hogy a birodalom bukása több vérontással járt, mint a felemelkedése.

A közép-és kelet-európai zsidósághoz hasonlóan az örmények kétszeresen sérülékenyek voltak: nemcsak az volt a baj, hogy vallási értelemben kisebbségnek számítottak, de aránylag tehetős csoportként is tartották őket számon, akik főként a kereskedelem hasznát fölözték le. A zsidókhoz hasonlóan az örmények is egy adott területre koncentrálódtak, bár nem kizárólagos módon, mégpedig hat vilajetben, azaz tartományban - Bitlis, Van, Erzurum, Mamuretülaziz, Diyarbakir és Sivas - a Török Birodalom keleti határánál. Helyzetük abban is hasonlított a zsidókéra, hogy a külső ellenséggel való szimpatizálással vádolták őket, talán nem teljesen alaptalanul, mivel a Török Birodalom hagyományosan legveszélyesebb ellenfeléről, az oroszokról volt szó. A szerbekhez hasonlóan az örmény szélsőségesek között is akadt, aki erőszakos úton képzelte el a függetlenség elnyerését. Már korábban is zajlottak az örmények ellen irányuló, az állam által is támogatott támadások. (1892-ben egy magas rangú török hivatalnok a következőket mondta a francia nagykövetnek Konstantinápolyban: „Az örménykérdés nem létezik, de mi majd létrehozzuk.”) Az 1890-es évek közepén irreguláris kurd csapatokat küldtek az örmény falvak ellen, mivel a török hatóságok az örményeket ismét a hitetlen dhimmi, azaz nem mozlim állampolgárok alávetett státusába akarták kényszeríteni. Az amerikai nagykövet becslése szerint több mint 37 000 embert mészároltak le. 1909-ben Adanában ismét kiújultak az erőszakos cselekmények, bár ez alkalommal nem az ifjútörökök kezdeményezésével. Az 1915 és 1918 között lezajlott, örmények ellen irányuló gyilkos hadjáratok azonban minőségileg egészen mások voltak. Olyannyira, hogy sokak véleménye szerint az örmények irtása minősül az első igazi genocídiumnak. A szmirnai amerikai konzul kijelentette: ez a népirtás „szándékosságát és hosszan elhúzódó borzalmát, valamint mértékét tekintve felülmúlt mindent, ami ezidáig a világtörténelemben valaha lezajlott”.

A török kormány a mai napig nem hajlandó elismerni az örmény népirtás tényét. Ez azért is különös, mert bőséges történelmi bizonyíték áll rendelkezésre e tekintetben. Nyugati megfigyelők, például az Egyesült Államok konstantinápolyi nagykövete, Henry Morgenthau részletesen beszámolt az eseményekről, köztük a belügyminiszter, Mehmed Talaat pasa sokatmondó nyilatkozatáról, amelyben kijelentette, hogy az örményeknek el kell pusztulniuk, mivel „azok, akik ma még ártatlanok, holnapra talán bűnössé válnak”. A nyugati misszionáriusok is megdöbbentő dolgoknak voltak szemtanúi. Vallomásuk fontos részét képezte az Örményekkel való bánásmód című háborús jelentésnek, amelyet az a Bryce vikomt készített, aki részt vett az 1914-es belgiumi német atrocitások vizsgálatában. Érvként természetesen felhozható az is, hogy a törökökkel szemben vagy már akkor ellenséges, vagy csak később azzá váló keresztény hatalmak polgárainak érdekében állt az események félreértelmezése. Maguk az ifjútörökök tántoríthatatlanok voltak abban, hogy ők mindössze viszonozták az oroszok mellett álló ötödik hadoszlop cselekedeteit. A szultán is erre hivatkozott az örmények érdekében szót emelő XV. Benedek pápának írt válaszlevelében.

Ennek ellenére a törökök saját háborús szövetségesének ügynökei hazudtolták meg ezt az állítást. Rafael de Nogales, az örményországi török erők főfelügyelőjeként szolgáló dél-amerikai zsoldos jelentésében az állt, hogy a tartomány főkormányzója megparancsolta az Adil Javus-i helyi hatóságoknak, hogy „pusztítsanak el minden örmény férfit tizenkét évestől fölfelé”. Egy aleppói német tanár felháborodottan tapasztalta „az örmény nemzet elpusztítását”, és kormányát levélben kérte a „brutalitások megállítására”. Joseph Pomiankowski, a konstantinápolyi osztrák teljhatalmú katonai megbízott szerint a törökök „a kis-ázsiai örmény nemzet gyökeres kiirtására” vállalkoztak (Pomiankowski az Ausrottung és a Vernichtung kifejezéseket használta.) Ezenfelül visszautasította a török kormány állítását, mely szerint egy összehangolt örmény felkelésre adott válaszreakcióról lenne szó. Véleménye szerint a Vanban és máshol zajló állítólagos „felkelések” azoknak az örményeknek az „elkeseredett cselekedetei” voltak, akik „felismerték, hogy megkezdődött az általános öldöklés és hamarosan eléri őket is”. Az osztrák nagykövetségen az egyik kollégája „az örmény faj megsemmisítésé”-ről beszélt. A nagykövet a mészárlást „a török kormány szégyenfoltja”-ként emlegette, amelyért a törököknek egyszer még felelniük kell majd. A német nagykövet ezzel szemben vonakodott kifejezésre juttatni nemtetszését, a német források azonban megerősítik a tömeggyilkosságok elkövetését. Sőt, olyan korabeli török vallomás is létezik, amelyik alátámasztja ezeket a híradásokat. Az örményeket Trebizondból deportáló egyik török tiszt bevallotta, hogy tudta, „a deportálás mészárlást jelent”.

A törökök szisztematikusan dolgoztak. Először is behívatták a katona korú örmény férfiakat. Politikai és vallási vezetőiket letartóztatták és deportálták. Az erőszakos cselekmények főként 1915-ben zajlottak, bár már 1914 végén is történtek különálló incidensek. A Van környékén lévő örmény falvakat felgyújtották, a férfiakat és a tíz évnél idősebb fiúkat megölték. A csinosabb fiatal nőket megerőszakolták és elhurcolták. A gyakran lemeztelenített nőket, gyerekeket és öregeket a perzsa határ felé terelték. Az elkövetők általában kirabolták áldozataik otthonait, elvitték a pénzüket és az értékeiket. Burjánzott az erőszak. 1915 júliusában Trebizondban több száz örmény férfit „15-20 fős csoportokban kivittek a városból, felsorakoztatták őket az előre kiásott árkok mentén, lelőtték, majd belelökdösték őket az árokba”. Bitlisből és Zaartból több száz férfit, nőt és gyereket löktek a folyóba vagy a közeli szakadékokba. Olyan sok helyen történtek hasonló atrocitások 1915-ben, hogy az örménykérdés erőszakos „megoldására” kidolgozott tudatos terv léte egyszerűen nem kérdőjelezhető meg. Hasonlóképpen szervezetten zajlott az örmény nők, gyerekek és öregek deportálása is. A bagdadi vasútvonal vasúti kocsijaiba 80-90-es csoportokban zsúfolták be a több tízezernyi örményt. A végállomásoktól aztán az emberek addig meneteltek, amíg szó szerint össze nem rogytak. A Szíriai-sivatagban félmeztelenül, étlen-szomjan menetelők számára a deportálás egyet jelentett a halállal. A bajor teológus, Josef Engert a következőképpen foglalta össze ezeket a borzalmakat a pápai nunciushoz, Eugenio Pacellihez, a későbbi XII. Pius pápához írt jelentésében:

„Nagyjából egymillió örmény pusztult el. [...] Még ha az örmények bűnösök voltak is a lázadás bűntettében (bizonyítékot erre vonatkozóan még nem szolgáltattak, mivel egyes német tisztek biztosítottak engem a fronton arról, hogy kizárólag a nagy szükség és a folytonos kínzatás következtében ragadtak az örmények fegyvert), miben bűnösök a nők és a gyermekek? Ezeknek a nyomorultaknak a sorsa még szörnyűbben alakult, mint a férfiaké: ezrével maradtak elhagyatottan a sivatagokban és a sztyeppén, ahol éhség, szomjúság és mindenféle szenvedés várt rájuk. [...] Nők és lányok ezreit adták el [...], és húszlírás összegért cseréltek újra és újra gazdát. Háremekbe adták őket és ágyast csináltak belőlük. [...] A fiúkat török árvaházakban hagyták, és kötelezték őket az iszlám vallásra való áttérésre. [...] A törökök állítása, mely szerint »Az örménykérdés megválaszolva« a valóságban az örmények kiirtását jelentette.”

Mint az Engert beszámolójából is nyilvánvaló, erőszakos térítés is folyt, különösen a fiatal nők és gyerekek körében, tehát a hitfeladás és a szexuális leigázás is az „örménykérdés” megoldásai közé tartoztak. Mégis a halál volt az ifjútörökök által leginkább kedvelt lehetőség. (Ellentmondásosak az arra vonatkozó bizonyítékok, hogy Talaat táviratban nyílt parancsot adott volna a tartományi tiszteknek a mészárlásra. A táviratok állítólag hamisítványok voltak, bár Talaat merénylőjének háború utáni perében idézték az eredetieket, melyek hitelességét nem kérdőjelezte meg a bíróság. A britek ráadásul lehallgatták a Talaat és más török tisztek között folyó terhelő beszélgetéseket.) A meggyilkolt vagy idő előtt elhalálozott örmény férfiak, nők és gyerekek száma akár az egymilliót is meghaladta, amely hatalmas szám volt ahhoz képest, hogy a háború előtti örmény népesség maximum 2,4 millió lehetett, bár inkább közelebb állhatott az 1,8 millióhoz. Feltétlenül többről volt szó az oroszokra jellemző pogromoknál.

Az örmény népirtás tehát szörnyű példáját nyújtotta annak a megrázkódtatásnak, amelyet a többetnikumú államok éltek át, miközben birodalomból nemzetállammá alakultak. Aleppó érseke a következőképpen próbált tiltakozni az események ellen, persze mindhiába: „Nem kívánunk elkülönülni a török államtól. Az elkülönülés lehetetlen lenne, mivel olyan kevertek a nemzetiségek és a vallások, hogy lehetetlen a nemzetek szerinti tiszta szétválasztás. Ráadásul ezek a különféle csoportok gazdaságilag kölcsönös függésben állnak, mégpedig oly módon, hogy egy esetleges szétválasztáskor elpusztulnának.” Az örmények tudatos elpusztítására alkalmazott módszereket - a vasúti kocsikban a pokoli sivatagba történő elszállítást, a halálmeneteket, a csont és bőr holttestek rendezett sorait - a következő évtizedekben utánozták, sőt kifinomították, bár nem helyes, ha közvetlen kapcsolatot keresünk az örmények és Auschwitz között arra hivatkozva, hogy néhány német katona bűnrészese volt az első genocídiumnak, vagy ami még rosszabb, hogy a német hadsereg úgyis kedvelte a „megsemmisítés”-t. (Az Aleppo szörnyűségei című mű névtelen német szerzője mély aggodalmát fejezte ki amiatt nehogy hazáját vádolják az örmények sorsáért. „Ta’alim el aleman [a németek tanítása] - olvasható a műben - ez a törökök egyszerű magyarázata mindenki számára, aki ezeknek az [örmények elleni] intézkedéseknek a kezdeményezőjéről kérdez.” Megjegyzést tesz arra az „ominózus csend”-re, ami a német tisztek körében tapasztalható volt az örménykérdés felhozatalakor. Mindez egybevág egy német tiszt esetével, aki leszidta egyik alárendeltjét, amiért az aláírt egy, az örmények deportálására vonatkozó dokumentumot Az aleppói amerikai konzul nyilvánvalóan úgy gondolta, hogy a németek szemet hunytak [...] az örmény faj elpusztítása felett. A trebizondi osztrák konzul szerint a németek nyújtották „az első bátorítás”-t az örmények „semlegesítésére” (Umchadlichnutcbung), de hozzátette, hogy ők kevésbé radikális módszereket képzeltek el (feltehetőleg az erőszakos térítést). Hadrianapoliszi konzultársa jelentésében az állt, hogy az örmények deportálásánál német tisztek is jelen voltak „és az ujjukat sem mozdították azok megakadályozására”. Morgenthau döbbenten tapasztalta a német nagykövet és a német haditengerészeti attasé örmények iránt érzett ellenségességét, amikor felhozta a kérdést. Az utóbbi a következőket mondta: „Az örmények és a törökök nem élhetnek együtt ebben az országban. Az egyik fájnak mennie kell.” )

Lásd például: „Amikor [...] az ellenség vereségéről beszélünk, azt értjük rajta, hogy harci erejük egy részének megsemmisülése folytán le kell mondaniuk a háború menetének számukra kedvező alakulásáról.” (Goltz: Conduct of War, 8. o.))

Mégis, mindez még csak a kezdete volt az Égei-és a Fekete-tenger közötti országok társadalmi szerkezetét alapvetően átalakító etnikai konfliktusnak.

Nyugat-Anatólia és a Fekete-tenger partvidékének (Pontosz) görög lakossága az első világháború előestéjén mintegy kétmillió főt számlált. Nagyon régi közösségekben éltek, több mint kétezer éve ott tartózkodtak már, és ezt a tény néhány nagyszerű építmény, például az efeszoszi színház is tanúsíthatta. Ezek a közösségek a modern világban is tovább gyarapodtak, ahogy azt a Szmirna forgalmas tengerpartjára látogatók is láthatták. Ennek ellenére, a német katonai attasé már 1915 októberében azt a jelentést küldte Berlinbe, hogy Enver „úgy akarja megoldani a görög problémát a háború során [...] ahogy szerinte az örmény problémát is megoldotta”. A folyamat Trákiában kezdődött. Valójában a törökök számára a legkézenfekvőbb megoldásnak az kínálkozott, ha a görögöket ötödik hadoszlopként tüntetik fel, annál is inkább, mivel a görög miniszterelnök, Eleftheriosz Venizelosz feltétlenül az antant oldalán kívánt háborúba lépni. Bár Konsztantinosz király egészen az 1917 júniusában bekövetkező lemondatásáig ellenállt ennek, az 1915 októberétől Theszalonikiben állomásozó angol-francia erők erőteljesen megkérdőjelezhetővé tették a görögök semlegességét. Theszaloníki szemszögéből nézve az első világháború voltaképpen a harmadik balkáni háborúnak tűnt, amelyben Bulgária Németországgal és Ausztriával szövetkezve Szerbia legyőzésére törekedett. Az antant is a szétesőfélben levő szerb pozíciók védelmében küldött csapatokat Theszalonikibe. Csakhogy túl későn. Az angol-francia erők beszorultak, és Görögország kissé megkésett csatlakozása ellenére képtelenek voltak megakadályozni Románia 1917-es vereségét a német-bolgár erőkkel szemben. A háború záró fejezete azonban éppen olyan tökéletes összeomlást hozott itt is, mint amilyet a németeknek a nyugati fronton kellett elszenvedniük. A theszaloniki fronton indított offenzíva következtében 1918. szeptember 25-én Bulgária kénytelen volt békét kérni; hat nappal később a britek, miután vereséget mértek Szmirnánál a török hadseregre, bevonultak Damaszkuszba. Október 30-án a törökök megadták magukat.

Venizelosz számára ez maga volt a győzelmi mámor. Politikai pályafutását ugyanis úgy kezdte, hogy élére állt a törököket Krétáról kiűző felkelésnek, ezt követően győzelemre vitte Görögországot az első, majd a második balkáni háborúban, végül a harmadikban az őáltala képviselt irányvonal érvényesült, és azt is megnyerték. Most ismét lehetőséget látott a görögök hatalmának további kiterjesztésére, a Peloponnészosztól az Égei-tengeren át egészen Anatóliáig. Eredetileg valójában a brit kormány biztatta a görög csapatokat Szmirna elfoglalására. Lloyd George célja ezzel nem volt más, mint hogy elejét vegye a város olasz megszállásának. A lázadó olasz csapatok ugyanis, a lánglelkű Gabriele D’Annunzio költő vezetése alatt, önálló kezdeményezésként már el is foglalták az Adrián Fiumét, mit sem törődve Olaszország szövetségeseinek véleményével. A görögök hadjárata eleinte jól alakult, és mélyen benyomultak Anatóliába. A klasszikus görög drámák hagyományainak megfelelően azonban a hübriszt hamarosan a nemezis követte. A világháborús vereség okozta válság során felkelés tört ki Törökországban. 1920 áprilisában, Ankarában megalakult a Nagy Nemzetgyűlés, amely visszautasította a sévres-i békét, és felajánlotta az elnöki címet a szőke, kék szemű és erősen iszákos Musztafa Kemál tábornoknak. Szinte ezzel egy időben Venizelosz megbukott Athénban, a britek, a franciák és az olaszok pedig megvonták a támogatásukat a görög expedíciótól. (Churchill ezt a hirtelen változást Sándor görög király 1920 októberében bekövetkezett, majomharapás okozta halálának tulajdonította, és kiváló példaként emlegette a szerencsének a történelemben játszott szerepére. Sándor németbarát apjának, Konsztantinosznak a restaurációja, előre látható módon, nem váltotta ki a nyugati hatalmak tetszését, már csak azért sem, mert Konsztantinosz nem volt hajlandó belépni a háborúba az oldalukon.)

A Theszaloníkiben született Kemál kulcsszerepet játszott Gallipoli védelmében az 1915-ös brit invázió során. Ezúttal pedig ő volt a görögök Anatóliából való kiűzésének értelmi szerzője. Az Ankarától mintegy 150 kilométerre nyugatra fekvő Eskisehir környékén zajló heves harcokat követően a görög védelem összeroppant. Azok, akik nem adták meg magukat, fejvesztve menekültek. Miközben az Égei-tenger felé tartottak, több tízezer civil lakos is csatlakozott hozzájuk azt remélve, hogy Szmirnában védve lesznek a Fekete-tenger partvidékén élő görög közösségeket már sújtó megtorlásoktól, melyek során a hét évvel korábbi, akkor az örmények ellen irányuló deportálások és bizonyos esetekben mészárlások ismétlődtek meg. Valójában még mindig jelentős örmény közösség élt Szmirnában, akiket a háború során, feltehetőleg Liman von Sanders tábornok nyomására, megkíméltek. 1922 szeptemberében azonban Kemál hadserege elfoglalta a várost. Lezárták az örmény negyedet, és nekiláttak a 25 000 lakos módszeres legyilkolásának. Ezt követően felgyújtották a városrészt, nehogy egyetlen túlélő is maradjon. Az amerikai konzul, George Horton a következőképpen írta le a kibontakozó borzalmat:

„Eleinte a civil törökök, a város szülöttei voltak a fő elkövetők. Én magam láttam, ahogy a vadászpuskával felszerelkezett civilek a keresztények házainak ablakait figyelték, lövésre készen, hátha egy-egy fej megjelenik. Mintha lesben álló, prédájukat cserkésző vadászok lettek volna. [...] Az örmény férfiak utáni hajtóvadászat, legyilkolásuk botokkal és csákányokkal, vagy a csapatokban való vidékre kihajtásuk, majd lelövésük elképzelhetetlen pánikot keltett [...] Láttam egy fiatal párt a tengerbe gázolni. Tisztességes, megnyerő pár volt, és a férfi egy kisgyermeket vitt a karjában. Amint egyre mélyebbre és mélyebbre gázoltak, és a víz már a vállukig ért, hirtelen észrevettem, hogy bele fogják ölni magukat a vízbe.”

A londoni Daily Mail riporterének következő sorait akár a Világok harcából is kiemelhettük volna:

„Amit látok [...] az egy töretlen tűzfal, három kilométer hosszan; az eget elborító tűzfüggöny előtt felsejlenek a templomtornyok [...], a mecsetkupolák és a házak lapos, szögletes tetejének körvonala. [...] A tenger mély rézvörösen izzik, és ami mindennél rosszabb, a sűrűn összeterelt, ezernyi menekültből álló, a keskeny rakparton összefogódzó tömegből, miközben mögöttük az előretörő tűzhalál, előttük a mély víz, folyamatosan a szörnyű félelem eszeveszett üvöltése tör elő, hogy kilométerekkel arrébb is hallható.”

Amikor a végsőkig elkeseredett menekültek megérkeztek a rakparthoz, külföldi hajókból álló flottillát láttak a kikötőben - több mint húsz brit, francia és amerikai hadihajót. Úgy tűnhetett számukra, hogy közel a menekülés pillanata. Ennek ellenére a nyugati erők szinte semmit nem tettek. A XX. század történetében nem először és nem is utoljára, a nemzetközi kontingens végignézte, egy brit diplomata szavaival élve „a kisebbségektől való megszabadulás átgondolt tervének” végrehajtását. Elképzelni sem lehetne jobb szimbólumot a Nyugat hanyatlására, mint a hellén civilizáció örököseinek brutális kiűzése Kisázsiából - talán azt, hogy az ókori görög demokrácia örökösei végképp kudarcot vallottak azon a téren, hogy mindezt megakadályozzák.

A végsőkig felháborodott George Horton számára, aki elkeseredésében saját pénzén próbálta megvásárolni néhány görög és örmény biztonságos átkelését, Szmirna pusztulása „a záróakkordját adta a kereszténység kiirtására irányuló következetes programnak a Bizánci Birodalom területén; egy ősi keresztény civilizáció kiűzetése”. Tovább él az a nézet, mely szerint a történtekért elsősorban a vallás tehető felelőssé. Ennek ellentmond az, hogy az újonnan alakult Török Köztársaság nem volt iszlám állam. Ellenkezőleg, Kemál a későbbiekben elválasztotta a vallást és az államot, és éppen azért állította le a parlamentáris demokrácia irányába történő elmozdulást, nehogy egy éppen születőben lévő iszlamista ellenzék megfordíthassa a folyamatot. A valóságban az 1915 és 1922 között lezajlott események inkább etnikai tisztogatásnak foghatók fel, semmint szent háborúnak. Ahogy Horton is keserűen megjegyezte: „A kisebbségek kérdése itt örökre megoldódott.” A The New York Times a török politika szexuális dimenzióit is felfedte, és hírt adott arról, hogy „a törökök őszintén nem értik, miért ne kellene megszabadítaniuk országukat a görögöktől és az örményektől, és miért ne vihetnék azok asszonyait a saját háremeikbe, ha azok elég jó kinézetűek.” Kemál nem látta szükségesnek az összes görög lemészárlását Szmirnában, de igen nagy számú, ép testalkatú férfit masíroztattak el távoli vidékre, akiknek egész úton el kellett viselniük a török falvak lakóinak zaklatását. Majd pedig csupán október 1-ig adott időt a görög kormánynak az evakuálás megszervezésére. 1923 végére több mint 1,2 millió görögnek és 100 000 örménynek kellett elhagynia ősi otthonát. A görögök is hasonlóképpen reagáltak. 1915-ben Nyugat-Trákia lakosságának mintegy 60 százaléka volt mozlim, Macedóniának pedig 29 százaléka. 1924-re ezek az arányok 28 százalékra és nulla százalékra estek vissza, és a mozlimok helyét a görögök vették át.

Az örmény népirtás, a pontoszi görögök lemészárlása, valamint a szmirnai vérengzést követő görög-török lakosságcsere-egyezmény iszonyú módon szemléltették az aleppói érsek figyelmeztetésének lét-jogosultságát: amikor egy többnemzetiségű birodalom nemzetállammá alakul át, az eredmény csakis a vérontás lehet. Mintha egy hamisan modem uniformitás érdekében szabadjára engedték volna az átlagemberek legelemibb ösztöneit egyfajta törzsi vérontás keretein belül. A történteknek semmiféle racionális gazdasági magyarázata nem volt. Az anatóliai partvidék mentén máig fellelhetők azok az elpusztított falvak, amelyeknek a lakóit 1922-ben elűzték, és amelyeket soha többé nem foglaltak el mások. Valaha legalább 500 ember lakott egy Sazak nevű faluban, nem messze a felkapott nyaralóhelytől, Karaburuntól. Jól megépített kőházaival, meredek kockaköves utcáival Sazak egy letűnt virágzó paraszti élet képeit eleveníti fel. Most azonban egy szellemváros, ahova csak a kóborló kecskék és a tengeri köd jut el - egy birodalom haláltusájának elhagyatott emlékhelyévé vált.

NEMZETEK SÍRHELYEI

A kontinentális Európa régi, többnemzetiségű birodalmai önmaguk idézték elő saját pusztulásukat. Mint amikor a mozdonyvezetők tudatosan teljes gőzzel egymásnak vezetik a vonatokat, úgy lehettek a birodalmak is az 1914-es katasztrófa okozói. Annak ellenére azonban, hogy négy dinasztiának végképp befellegzett, és tíz új, független nemzetállam született, a háború vége nem jelentette a birodalmak korszakának végét. A brit és a francia birodalmak ugyanis még nagyobbra híztak ellenségeik területének megszerzésével. Ráadásul a néhai birodalmak közül kettő megdöbbentő gyorsasággal és erővel szervezte újjá önmagát. Egy új és könyörtelenebb orosz birodalom emelkedett ki a Szovjet Szocialista Köztársaságok Uniójának hátteréből. Végleg búcsút mondva a Fényes Porta romjainak, az új és kevésbé toleráns Törökország Ankarában jött létre, és a bolsevikok is áthelyezték fővárosukat keletre, Moszkvába.

És mi a helyzet a németekkel, akik nem egy, hanem két birodalmat vesztettek az 1918-as összeomlásban, és akik megosztva, két csonka köztársaság közepette találták magukat, hét országban szétszóródó diaszpórával? A párizsi békék legbefolyásosabb kritikusává váló Keynes-nek igaza lett abban is, hogy előre látta a Németországot hamarosan sújtó gazdasági válságot, bár annak megítélése, hogy az 1922-1923-as hiperinfláció mennyiben tekinthető a versailles-i béke közvetlen következményének, és mennyiben okolható érte a hibás német pénzügyi és gazdaságpolitika, továbbra is vita tárgyát képezi. Keynes nyilvánvaló megoldást kínált a bajok orvoslására: a jóvátétel összegét aránylag mértéktartóan kell megszabni négymilliárd fontban, amelyet Németországnak 1923-tól kezdődően, évente harminc alkalommal kellene fizetnie. (Ehelyett, hosszas huzavona után, a szövetségesek 1921 májusában megegyeztek abban, hogy 6,5 milliárd fontot követelnek, és a kifizetésnek azonnal meg kell kezdődnie.) Kölcsönt is kapna, szabadon kereskedhetne, és ösztönöznék gazdasága újjáépítésére. Mindez nem altruizmus lenne, hanem jól felfogott önös érdek. Hiszen a németek gazdasági felépülése nélkül nem lehetett szó közép-európai stabilitásról.

„Ha hatalmas szomszédai nem virágzóak és rendezettek - jegyezte meg Keynes A béke gazdasági következményei című műve utolsó fejezetében Lengyelország egy gazdasági nonszensz, ipara nincs, de kiváló csalétek zsidósága miatt.” Mivel Oroszországban teljes zűrzavar uralkodott, a megváltás mindössze „a német vállalkozások és szervezetek közvetítésével” érkezhetett. Tehát a nyugati hatalmaknak „ösztönözniük és segíteniük kell Németországot abban, hogy ismét elfoglalhassa helyét Európában, mégpedig keleti és déli szomszédai jólétének megteremtőjeként és szervezőjeként.” Ennek alternatívája nem más volna, mint „egy végső polgárháború a reakció erői, valamint a forradalom kétségbeesett felforgatói között, amely mellett az utóbbi [...] háború szörnyűségei semmivé fakulnak majd, és amely el fogja pusztítani, bárki legyen is a győztes, a civilizációt és nemzedékünk haladását”.

Mit jelentett azonban a német felépülés Mitteleuropa politikája szempontjából a béketeremtők által létrehozott új államok és a bennük élő kisebbségek számára? Ha a Török Birodalomból a Török Köztársaságba való átmenetet népirtás és tömeges kiűzetés kísérte, mi előzhette volna meg a béketeremtők által nemzetállamokból összefércelt Közép-Kelet-Európában a hasonló szörnyűségeket? Mint ahogy a német-zsidó származású orvos, Alfred Döblin velősen megfogalmazta: „A ma államai a nemzetek sírhantjai.”

MÁSODIK RÉSZ

Birodalmi államok

6.

A terv

„Túlságosan is jól tudom, hogy a nagyszerű tervek, a nagyszerű ötletek és a nagyszerű érdekek mindenekfelett állnak, és tudom, kicsinyes dolog lenne, ha saját személyem kérdését egyenrangúnak tekinteném az elsősorban és leginkább az Ön vállát terhelő egyetemes-történelmi feladatokkal. ”

Nyikolaj Buharin utolsó levelének részlete Sztálinhoz

„Megrázzuk a kezed, szeretett atyánk,

A boldogságért, mit nekünk adál.

Te vagy az égi nap ragyogó sugára,

S most a paraszt is fel van táplálva,

A harcos pedig erős a csatában.”

A dél-oszétiai autonóm oblaszty munkásainak verse Sztálinhoz

„El fogjuk pusztítani az ilyen ellenséget, akár régi bolsevik, akár nem, elfogjuk pusztítani az atyafiságát, a családját. ”

Sztálin pohárköszöntője

A DZSESSZTŐL A BLUESIG

Az első világháborút követő időszakban szinte az egész világ amerikai ritmusra táncolt. A béke gyümölcsét egyértelműen a háborúba később bekapcsolódó győztes, az Egyesült Államok aratta le. A jogi korlátozások, mint például az 1920-ban bevezetett szesztilalom, valamint a faji szegregáció régi rendszere ellenére, Amerika újfajta szabadságot testesített meg a gazdasági, a társadalmi és a politikai életben. Semmi sem ragadja meg jobban az újfajta szabadság ambivalens jellemzőit, mint a fekete közösségek Mississippi deltájában született zenéje, a dzsessz, amelyet az Egyesült Államok közép-nyugati és északkeleti ipari városaiba vándorló feketék vittek magukkal, hogy aztán a Broadwayn elnyerje a végső formáját, és egy teljes évtizeden át meghatározza a globalizált szórakoztatóipar zenei hangulatát. F. Scott Fitzgerald A nagy Gatsby című könyvében nagyszerűen érzékeltette, mennyire megfelelt mindenkinek az egyre inkább jellemzővé váló hedonizmus: nemcsak azoknak, akik átélték a háború szenvedéseit, és szerettek volna megfeledkezni mindenről, hanem azoknak is, akik a lövészárkokat a háború után turistaként látogatták csak meg, és bűntudatból vagy hiúságból önmaguk találták ki saját háborús történeteiket. Mozi, miniszoknya, koktélok, nyitható tetejű autók, tiltott italmérések és láncdohányzás: ezeket az örömöket és még sokkal többet nyújthattak az olyan nagyvárosok, mint New York, Chicago és Los Angeles. Az amerikai háború utáni hedonizmus ráadásul éppen olyan ragadós volt, mint előtte az influenza. A valaha igen zord porosz főváros, Berlin a „Spree Chicagójá”-vá lépett elő. Tokióban az 1920-as éveket eroguro korszaknak titulálták, amely szóösszetételben az erő erotikát, a guro groteszket jelentett, mivel éjszaka a Ginza negyed amerikai zenétől és stílustól pezsgett.

A földi örömöknek azonban leginkább Sanghajban lehetett hódolni: „Elképzelni sem lehet élőbb dolgot” - lelkendezett Sanghajról Aldous Huxley angol író, aki szinte minden létező csábításnak engedett. A bécsi születésű filmrendezőt, Josef von Sternberget - akinek a nevéhez a húszas években többek között az Alvilág, A bűn utcája és A háló című filmek köthetők, és aki később Marlene Dietrichből sztárt csinált A kék angyal és a Sanghaj expressz című filmek segítségével - szintén elbűvölte, ugyanakkor megdöbbentette Sanghaj Nagy Világközpontja, a fogyasztás valódi bőségszaruja:

„Az első szinten szerencsejáték-asztalok, énekes lányok, bűvészek, zsebtolvajok, játékgépek, tűzijátékok, madárkalitkák, legyezők, füstölőrudacskák, gyömbér és akrobaták voltak. Egy szinttel feljebb éttermek, egy tucat borbély és fülzsír-eltávolítók. A harmadik szinten zsonglőrök, gyógynövényárusok, fagylaltárusok, fényképészek, újdonságként ható lánytársaságok, akiknek magas gallérú ruhája úgy fel volt vágva, hogy a csípőjüket is láttatni engedte [...], és az újdonság erejével ható, szabadon, sorokban álló toalettek.”

A trombitás Buck Clayton és Harlem Gentlemen nevű bandája egy volt a számos amerikai csapat közül, akik a Canidrome bálteremben játszottak, a „sanghaji elit randevú” helyén. Ennek az elitnek az egyik fenegyereke az a Csang Kaj-sek volt, aki második feleségét (bigámista módon) a Wing On áruház épületének Great Eastern Hotelében vette nőül, hogy aztán a nászújukon megismertethesse az első feleségével és a tripperrel. Néhány évvel később aztán ismét megnősült, ez alkalommal a híres Wellesley Egyetemen tanult, gazdag örökösnőt, Sung Mejlinget vette el. Ezer meghívott vett részt a rózsával borított Majestic Hotelben rendezett ceremónián 1927. december 1-jén, alig néhány nappal az orosz forradalom tízéves évfordulója után. Az ünnepséget sajnálatos módon megzavarta egy incidens, melynek során lerongyolódott orosz emigránsokból álló csoport botokkal és kövekkel támadt a szovjet konzulátus ellen.

1927 decemberében más is történt: például Louis Armstrong és a Hot Five lemezre vették a „Got No Blues” és a „Hotter than That” című számokat. Valóban dübörgő évek voltak ezek: 1921 és 1929 között az Egyesült Államok gazdasága évi átlag 6 százalékkal növekedett. A dübörgést mégis leginkább csak a tehetős elit érzékelte. 1928-ra az Egyesült Államok összjövedelmének 20 százalékát az adófizetők felső 1 százaléka kereste, és több mint 3 százalékát a legfelső 0,01 százalék. Az amerikai gazdagság megdöbbentően nagy hányada, 40 százaléka a háztartások 1 százalékának kezében összpontosult, és több mint 10 százaléka 0,01 százaléknak a tulajdonában volt. Mindez részben tükrözte a tőzsdei árak minden addiginál nagyobb emelkedését 1919 és 1929 között. 1921 augusztusa és 1929 augusztusa között a Dow Jones ipari indexe 4,4-szeresére nőtt. A többi árfolyam azonban nem emelkedett meg ennyire. Voltak olyanok is, amelyek már esést mutattak. Azok számára, akik elég szerencsések voltak ahhoz, hogy ne kelljen harcolniuk benne, az első világháború kétszeres hasznot hozott. Egyfelől az európai termelés jelentős része átállt a fegyvergyártásra, utat engedve ezzel az ázsiai és amerikai termelők nagyarányú terjeszkedésének, ugyanakkor még ezek a termelők sem tudták teljesen ellensúlyozni a háború okozta szétesést, hiszen globális keresleti piac volt. Ezzel egy időben a háború finanszírozása inflációt gerjesztett, hiszen a kormányok egyre több pénzt nyomtattak a deficit kiegyenlítésére, ez pedig felnyomta a világpiaci árakat. A chicagói piacon a búza ára - meglehetősen jó megbízás az elsődleges árucikkekkel kereskedőknek - 1917-ben, majd 1920-ban ismét, nagyjából háromszorosára nőtt a háború előtti időszakhoz képest. A növekvő kereslet és a valutaleértékelés kettős ösztönző erejének hatása aztán véget ért, és 1920-1921-ben globális visszaesés volt tapasztalható, melynek hatására az elsődleges élelmiszer-és iparcikkek ára meredek esést mutatott, és ez később sem alakult sokkal jobban. Az esést követően a búza ára 1925 februárjában volt a legmagasabb, 182 cent vékánkénti áron (az 1920. májusi 294 centhez képest), 1929 májusára aztán ismét lement 102 centre. Hasonló erők hajtották lefelé a többi kulcscikk, mint például a vas és az acél világpiaci árát is. Ez a defláció a nagy gazdasági világválság nyitányának tekinthető. Az 1920-as években mindez a mezőgazdaságban dolgozók számára szegénységet, az ipar, a kereskedelem és pénzügyietek hasznát lefölözők számára viszont könnyű életet jelentett.

A nagy gazdasági világválság sem előtte, sem azóta nem látott gazdasági katasztrófát eredményezett. Először az amerikai kintlévőségek árának összeomlása következett be. 1929. október 28-án, az ún. fekete hétfőn, a Dow Jones ipari indexe majdnem 13 százalékot zuhant, történetének az egyik legmeredekebb napi esését produkálva ezzel. A piac tulajdonképpen szeptember 3-a után kezdett hanyatlani, november 13-ra pedig majdnem 50 százalékos esést mutatott. Mindez a befektetők bizalmának megingását jelezte az amerikai nagyvállalatok jövőbeni jövedelmezőségében, és ezt csak tovább fokozta a valójában kölcsönzött pénzből, marginális helyzetben tevékenykedő spekulánsok eladási pánikja. Az 1930 áprilisáig tartó árfolyam-emelkedés azonban illuzórikusnak bizonyult, hiszen onnantól kezdve 1932 júliusáig a piac kérlelhetetlenül csúszott lefelé. Az 1932. július 8-i mélypontig a tőzsdei árak azonban mindössze 11 százalékot csúsztak az 1929-es maximumhoz képest. Az 1914-es évet kivéve a tőzsdei piacon soha nem tapasztaltak ilyen mértékű volatilitást, és azóta sem történt közel hasonló sem.

A gazdasági világválság szimptómáit sokkal könnyebben megállapíthatták, mint a kiváltó okokat. 1929 és 1933 között az amerikai nemzeti össztermék nominális értéke szinte a felére csökkent, ha pedig nem kalkuláljuk bele a szimultán áresést, 30 százalékos volt a zuhanás. A legelsőként és leginkább sújtott szektor az építőipar volt, 1930-ra azonban az összeomlás a mezőgazdaságban, a gyáriparban és a pénzügy területén is bekövetkezett. A befektetések drasztikusan lecsökkentek és ezzel együtt az exportkedv is. A kapitalizmus válsága azonban nem csupán az Egyesült Államokra korlátozódott. Globális jelenségnek bizonyult, mint az a 6.1-es ábrából is kitűnik. 1929 és 1932 között a világ hét legnagyobb gazdaságának együttes teljesítménye közel 20 százalékot esett. A válság időtartamának és súlyosságának tekintetében azonban jelentős nemzeti, sőt régióbeli különbségek adódtak. A válság hatásait nem az Egyesült Államok szenvedte meg először, mégpedig részben amiatt, hogy a pénzügyi megszorítások következtében a rövid távú kölcsönök visszaáramlottak New Yorkba, részben pedig amiatt, hogy a központi bankok saját maguk szabták meg hitelszűkítésük kereteit. Argentína, Ausztrália, Brazília, Kanada, Németország és Lengyelország hamarabb megérezték az általános válságot. A későbbiekben azonban mindössze két ország szenvedett az Egyesült Államokéhoz hasonló gazdasági esést. Az egyik Németország volt, ahol az építőipar éppen 1927-ben érte el addigi legnagyobb teljesítőképességét, a másik pedig Ausztria.

A kortársakat talán az iparban tapasztalható munkanélküliség döbbentette meg a leginkább. „A háború mellett - jegyezte meg a The Times egyik vezércikkében a válság mélypontja után tíz évvel - nemzedékünk legelterjedtebb, legalattomosabb és legkártékonyabb baja a munkanélküliség: a mai nyugati civilizáció jellemző társadalmi betegsége.” Az Egyesült Államokban a munkanélküliség civil munkaerő tekintetében a válság előestéjének 3,2 százalékos arányához képest 1933-ra 25 százalékon tetőzött. Az évtized további részében mindvégig 15 százalék fölött maradt. Németországban, ahol a munkanélküliséget némileg eltérően határozták meg, a szakszervezeti tagok közötti munkanélküliség aránya 1932-ben meghaladta az 50 százalékot. Sokak számára éppen ilyen fájdalmas volt az árak összeomlása, amely megszámlálhatatlan mezőgazdasági gazdálkodót tett tönkre világszerte, vagy a betétesek megtakarítását magával rántó több ezernyi bank csődje. A válság elmélyítéséért és elhúzódásáért azonban leginkább az amerikai bankrendszer szétesése tehető felelőssé. 1929 és 1933 között az Egyesült Államok 25 000 bankjából mintegy 10 000 zárta be kapuit. Ausztriában és Németországban, valamint Franciaországban és Svájcban is jelentős válság alakult ki a banki szektorban. A 6.1-es ábrából kitűnik, hogy több országot sújtott a súlyos defláció, mint a termelés radikális csökkenése. Ez megerősíti azt a nézetet, mely szerint a gazdasági világválságot részben a globális pénzügyi krach okozta, amely egyes országokban bankválsággal egészült ki, másokban valutaválsággal, valamint néhány különösen szerencsétlen esetben mindkettővel.

6.1. ábra A termelés és az árak kumulatív változásai, 1929-1932 (%)

A kortársak próbáltak magyarázatot találni arra, mi lehet a gond a kapitalizmussal. Az amerikai elnök, Herbert Hoover nem hitt elfogulatlanul a laissez-faire gazdaságpolitikában. Az 1920-as években kifejezte támogatását az export előremozdítása, a kollektív alku, a mezőgazdasági szövetkezetek és az üzleti konferenciák szervezése mint a gazdasági nehézségek leküzdésének lehetséges módja érdekében. Hoover szerint azonban a kormány hatásköre nem volt korlátlan. A gazdasági válság világméretű jelenségnek bizonyult a „nyersanyagok túltermelése” és „a túlzott spekuláció” következtében. A válságot követő „büntetés” jellegében hasonlóan alakult az 1920-1921-ben történtekhez. Az ország „alapvető vagyonkészlete - érvelt Hoover - sértetlen maradt”. Mindössze arra volt szükség, hogy a központi jegybank továbbra is „bőséges hitelt nyújtson, alacsony kamattal”, közben fenntartsa a dollár aranyhoz viszonyított értékét; a kormánynak ki kell terjesztenie a közmunkák rendszerét, mindezt a költségvetés egyensúlyának megtartása mellett. A szükséges „termelési költségmegtakarítás”-t pedig el kell osztani a „a munka, a tőke és a fogyasztó” között. Hoover továbbá támogatta azoknak a védővámoknak a növelését, amelyek már régóta segítették az élelmiszer, textil és más alapvető árucikkek amerikai termelőit a külföldiek versenyével szemben. Sajnos egyik intézkedés sem tudta ellensúlyozni a gazdasági bizalom megingását. Ellenkezőleg, ez a stratégia tovább rontott a helyzeten. A pénzügyi politika lazításának elutasítása miatt a központi jegybank végzetes kudarcot vallott az 1930 és 1931 közötti bankbezárási hullám megakadályozása terén, és a kamatlábat végül 1931 októberében emelte meg. Közben pedig a költségvetési mérleg fenntartására tett kísérlet következtében lehetetlenné vált az ellenkező irányú pénzügyi folyamatok beindulása. Az 1930 júniusában beiktatott protekcionista Smoot-Hawley-féle kereskedelmi törvény, bár radikálisan nem növelte a vámtételeket, súlyos csapást mért a pénzügyi biztonságra. A német gazdaságnak is meg kellett birkóznia a kamatemelésből, adónövelésből, a költséglefaragásból és védővámrendszerből álló, hasonlóan végzetes politikával.

Kétségtelen, hogy a világgazdaság szerkezeti bizonytalanságai miatt a hagyományos válságkezelés kudarcra volt ítélve. Az alapanyagok és az iparcikkek árát lefelé nyomó hatások inkább a nemzetközi kereslettől és kínálattól függtek, semmint az irányelvektől. A háború Amerika elsődleges kereskedelmi partnereit keményvaluta adósságokkal terhelte meg - Németország esetében jóvátétellel -, amelyeket csak úgy tudtak teljesíteni, ha az Egyesült Államoknak vagy egymásnak exportáltak. A szakszervezetek megnövekedett hatalma miatt a munkapiac a korábbinál merevebbé vált, így az árak és a profit csökkenése nem alacsonyabb munkabéreket eredményezett, hanem gyárbezárásokat és munkanélküliséget. (Németországban különösen bénítóan hatott ez a probléma. 1924 és 1931 között a reálbérek nagyjából 75 százalékos növekedést mutattak.) Hoover utóda, Franklin Roosevelt 1933. március 4-én jobb diagnózist állított fel, amikor a gazdasági világválság gyökereként „magát a félelmet - a megnevezhetetlen, az értelmetlen, az indokolatlan rettegést” - nevezte meg. A befektetési kedv azonban súlyos károkat szenvedett, és évek kellettek hozzá, hogy ismét fellendüljön. Az elnökké választása után Roosevelt által felvázolt intézkedések aligha bizonyultak hatékonyabbnak Hooverénél. Roosevelt szerette volna megemelni a mezőgazdasági termékek árát és csökkenteni a kormányzati kiadásokat, pedig ez a kombináció a legjobb időkben sem tűnt biztatónak. Terveinek többsége főként a szövetségi kormány hatalmának növelésére irányult azáltal, hogy növelni kívánta a bankok feletti felügyeletet, nemzeti tervezést bevezetni a közművek számára és központosítani a segélyezés irányítását. Az így létrejött hivatalnoki állások azonban éppen csak rést ütöttek a munkanélküliségi számadatokon. Az egyes kormányok valódi változásokat hozó intézkedései azonban az általános kényszer hatására születtek. Míg 1931-ben még több mint negyven országban aranyalapra helyezett pénzrendszer volt, 1937-re tulajdonképpen egyetlenegyben sem. Mind az Egyesült Királyság, mind pedig az Egyesült Államok, a nemzetközi pénzrendszer két kulcspontja is valutaárfolyama lebegtetésére kényszerült, és engedélyezte központi bankjának, hogy leengedjék a hazai kamatokat anélkül, hogy aggódniuk kellene az aranytartalék vagy a tőkeáramlás változásainak valutaárfolyamra gyakorolt hatásai miatt. Ugyanakkor nőtt a kormánydeficit a növekvő közkiadások és a bevételi oldal összeomlása miatt. Mindez még azelőtt történt, hogy betört volna Keynes A foglalkoztatás, a kamat és a pénz általános elmélete (1936) című művében megjelenő gazdasági elmélet, noha mindössze két ország halmozott fel elég nagy deficitet ahhoz, hogy az ösztönzőleg hasson a gazdasági életre.

A valutaleértékelés két módon serkentette a fellendülést: egyrészt a nominális kamatok esésének lehetővé tételével, másrészt, az emberek nem annyira deflációra, mint inkább inflációra számítottak, ami együtt járt a reálkamatok és a reálbérek csökkenésével. Mintha ismét kifizetődővé vált volna munkáltatónak lenni, bár a fellendülés aránya a reálbérek mozgásával egyáltalán nem állt arányban, ami viszont arra utalt, hogy más gátló tényezők is működtek, különösen az Egyesült Államokban. Sajnos a világot addigra már elárasztó protekcionista őrület még a briteket is rávette a szabad kereskedelem feladására, és ez nem jelentett mást, mint hogy a veszteségre épülő pénzügyi és fiskális politika igen keveset tehetett a kereskedelem élénkítése érdekében. A globalizációnak befellegzett. Az áruk áramlását megakasztották az importvámok, a tőkeáramlást az árfolyam-ellenőrzés és egyéb eszközök, a munkaerőáramlást az új bevándorlási korlátozások. Keynes is arra a következtetésre jutott, hogy a gazdasági fellendülés csakis a nemzeti gazdasági önellátást célzó, többé-kevésbé zárt gazdaság keretein belül tartható fenn. Ahogy könyve német kiadásának előszavában mellékesen megjegyezte: „A kimeneti teljesítmény mint egész elmélete [...] sokkal könnyebben alkalmazható egy totalitárius állam viszonyai közt, mint a szabad verseny és a nagy mértékű laissez-faire viszonyai között létrehozott kimeneti teljesítmény termelési és elosztási elmélete.”

Érdemes odafigyelni Keynes szóhasználatára. Bár a totalitárius szót eredetileg elsőként az olasz fasizmussal hozták kapcsolatba, az első igazi totalitárius rezsim a nagy gazdasági világválság kitörésekor már több mint egy évtizede fennállt. (Adrian Lyttleton szerint a totalitárius szót legelső megjelenésekor pejoratív kifejezésként használták (az 11 Mundo egyik cikkében, 1923 májusában), amit aztán Mussolini azonnal át is vett. Olaszországban, mint azt majd látni fogjuk, a totalitárius állam kiépítése inkább csak törekvés volt, semmint valóság. Magának a szónak a jelentéséről és használatáról azonban azóta is hosszú és kicsinyes akadémikus vita folyik. A hidegháború során, ahogy azt Jurij Igritszkij is megjegyezte 1993-ban, olyan volt, mint egy „teniszlabda”, amit mindegyik fél „egyre keményebben próbált átütni az ellenfél térfelére”. Most már azonban tisztán látható, hogy egyaránt alkalmazható mind a sztálini Szovjetunióra, mind pedig a hitleri Harmadik Birodalomra. Bár egyik rendszer sem volt képes az egyén feletti teljes ellenőrzés megvalósítására, ahogyan az 1984 című művében Orwell megírta, minden addigi rendszernél közelebb jutottak hozzá.) A gazdasági válság az amerikai kolosszus egy évtizedes bénultságán, valamint kereskedelmi partnerei és adósai szemszögéből való hasznavehetetlenségén keresztül mintha a szovjet modell igazolására szolgált volna, mivel a marxizmus-leninizmus lényege éppen annak előrevetítésében rejlett, hogy a kapitalizmus saját ellentmondásainak súlya alatt fog összeroppanni. Most pedig éppen ez történt. Érthető módon, az amerikai álom rémálommá alakulásával párhuzamosan egyre többen és többen vonzódtak az orosz tervgazdálkodás alternatívájához, amelynek segítségével függetlenedni lehetne a piac szeszélyeitől, mégis képesek maradnának az olyan lélegzetelállító teljesítményekre, mint a New York-i felhőkarcolók vagy Henry Ford futószalagon gyártott autói. A totalitárius állam ezzel szemben egyet kért: az élet minden területének teljes irányítását. Az emberek csakis álmaikban lehettek szabadok az állami befolyástól, de talán még oda is behatolhatott a mindenütt jelenlévő Vezér félisteni alakja. Az egyéni szabadság eltörlésének igazolására az egyenlőség volt hivatott: Mindenkitől a képességei szerint, mindenkinek a szükségletei szerint! - hangzott a jelszó. Célként nem csupán a gyors iparosítást tűzték ki, hanem a burzsoázia és más tulajdonnal rendelkező osztályok likvidálását.

Mégis, ahogy George Orwell is megállapította a szovjet mintát megörökítő Állatfarm című művében, egyes állatok egyenlőbbek lettek a többinél. Nem kellett sok idő ahhoz, hogy a totalitárius állam elit funkcionáriusaiból egy „új osztály” emelkedjen fel, ahogy a másként gondolkodónak titulált jugoszláv Milovan Gyilasz később a folyamatot nevezte. A gazdasági élet minden szegmense fölötti irányítás, a nyilvánosságtól való elzárkózás és az elszámoltatástól való abszolút függetlenség megkönnyítette a pártprivilégiumok egész sorának igazolását és finanszírozását. A nomenklatúra tehát olyan pozíciót élvezett, hogy tagjai sikkasztás és korrupció révén gazdagodhattak. Persze más is kellett még mindehhez. A tervgazdálkodás kielégíthetetlen étvággyal fogyasztotta nemcsak a munkásokat, hanem a nyersanyagokat is. Márpedig ezekből bőséggel örökölt a Szovjetunió a cári birodalomtól. A totalitárius modellt átvett többi ország azonban nem volt ilyen szerencsés. Németországban és Japánban a tervgazdálkodás egy egészen más politikai tempót követelt a dzsesszkorszak szvinges szinkópájához képest. Ezekben az országokban a harmincas évek közepén az emberek már nem táncoltak, hanem meneteltek.

ÚTITÁRSAK

1931 nyarán a hetvenöt éves színdarabíró, George Bemard Shaw kilencnapos látogatást tett a Szovjetunióban. Amit látott vagy legalábbis látni vélt, az egy épülőfélben lévő munkásparadicsom volt. Ellátogatott például a tervezett Moszkva-Volga-csatornához, amely a szovjet fővárost és a Volga folyót volt hivatott összekötni, és nem csupán a folyami forgalmat kívánták fellendíteni általa, hanem biztosítani a gyorsan terjeszkedő város vízellátását is. Éles ellentétet képezve a Nyugaton munkanélküli-segélyért ácsorgók soraival, itt az építkezés hamarosan munkásoktól hemzsegett. A nyugati látogatókat, mint például Shaw-t, az itt látottak - az államszocializmus nyilvánvalóan megvalósítható álmának szimbólumaként - hatalmas lelkesedésre buzdították. Látták a jövőt, amely a kétségtelenül haldokló kapitalista rendszerrel szemben működni látszott.

Shaw a Nancy és Waldorf Astor által szervezett tarkabarka kiránduló társasággal - akik között ott volt Philip Kerr, Lothian márkija is - indult útnak a tőle megszokott ironikus hangulatban, hamarosan azonban a szovjet házigazdák tudatos hízelgése megtette a hatását. Maga Sztálin is fogadta, és Shaw-t „leszerelte [...] a mosoly, amelyben nem volt rosszindulat, sem hiszékenység. [...] [Sztálin] beillett volna [...] egy romantikusan sötét szemű, grúz törzsfőnöknek”. Shaw lelkesen jegyezte meg egy Leningrádban rögtönzött beszéd alkalmával: „Ha ez a nagyszerű kommunista kísérlet világszerte elterjed, új korszak nyílik a történelemben. [...] Ha a jövő olyan, amilyennek Lenin elképzelte, akkor mindannyian mosolyoghatunk, és félelem nélkül tekinthetünk a jövő elé.” „Lennék bár 18 éves - nyilatkozta újságírók előtt a visszaúton, Anglia felé tartva -, már holnap Moszkvában telepednék le.” A sietve írt Oroszország ésszerűsítése című művében Shaw még tovább ment: „Sztálin oly méretű jót hozott, amely tíz évvel ezelőtt elképzelhetetlen lett volna - írta rajongással telve. - Jézus Krisztus lejött a földre. Ő már nem egy bálvány. Az emberek fogalmat alkothatnak maguknak, mi lett volna, ha Ő most élne.” Ez egyszer Shaw iróniája mentes volt minden tudatosságtól.

A „szocializmus egy országban” volt Sztálin megoldási javaslata arra a problémára, ami Lenin 1924-es halála óta folyamatosan megosztotta a bolsevik párt vezetését. Hogyan tudná a forradalmi rendszer megvalósítani az elmaradott orosz gazdaság iparosítását a fejlettebb Nyugat forrásai nélkül? Trockij a világforradalomban látta az egyetlen lehetséges megoldást. Amikor azonban ez nem valósult meg, a többi bolsevik vezető - köztük Nyikolaj Buharin - arra a következtetésre jutott, hogy a gyors iparosítás nem kivitelezhető, le kell lassítani az ütemet. Sztálin erre a véleményre fittyet hányt, és Lenin egyedüli utódaként állítva be önmagát - bár Lenin a halálos ágyán figyelmeztetett utóda hibáira - átgázolt mindenkin, aki bármiben szembeszállt vele. Ragaszkodott ahhoz, hogy a gyors iparosítás kizárólag a Szovjetunió határain belül elképzelhető. Mindössze tervre volt szükség és vasakaratra, amellyel a polgárháborút is megnyerték. Sztálin a „szocializmus egy országban” nézetével egy új forradalomra gondolt, egy gazdasági forradalomra, amelyet ő maga, az „acélember” fog vezetni. Az első ötéves terv szerint a szovjet termelésnek egyötödével kellett növekednie. Az igazgatóknak lehetőleg túl kellett teljesíteniük a kvótájukat, a munkásoknak pedig emberfelettien hosszú műszakokban kellett követniük a hős Alekszej Sztahanov bányász és élmunkás (udarnyik) teljesítményét.

A cél látszólag a Szovjetunió erősítése volt, hogy a még mindig ellenséges imperialista hatalmakkal egyenrangúak legyenek gazdasági, és ebből kifolyólag katonai értelemben. Sztálin azonban az iparosítás stratégiai előnyeit másodlagosnak tekintette a vele járó társadalmi átalakulás fontosságához képest. A vidéki lakosság és munkaerőforrás erőszakos módon történő városba telepítésével egy csapásra akarta megerősíteni a forradalom alapját képező proletariátust. És ez sikerült is neki: 1928 és 1939 között a városi munkaerő megháromszorozódott. Azt pedig, hogy mindez hogyan történt, Sztálin vörös mámorban úszó nyugati imádói jobbnak látták figyelmen kívül hagyni. Miközben a munkásosztályt mesterségesen felduzzasztották, mintegy négymillió embert fosztottak meg minden jogától, mivel a forradalom előtti helyzetükből adódóan osztályellenségnek minősültek. A „dologtalanok” azon vették észre magukat, hogy kiszorultak a munkahelyükről, az iskolai és a kórházi ellátásból, a jegyrendszerrel működő élelmiszerosztásból, sőt, még az otthonaikból is. Sztálin szemében a forradalom előtti társadalom túlélő elemei - a korábbi kapitalisták, nemesek, kereskedők, hivatalnokok, papok és kulákok - valódi fenyegetést jelentettek „osztályszimpátiájukkal, ellenszenvükkel, hagyományaikkal, szokásaikkal, világnézetükkel és így tovább”. Le kellett rántani róluk a leplet, és el kellett űzni őket a szovjet népközösségből. Csak 1935 vége felé tűnt úgy, hogy a sokéves megbélyegzés, jogfosztottság és az ezekkel együtt járó veszteségek időszaka után Sztálin végre talán véget vet az osztályellenségek utódai elleni hadjáratnak, de csak azért, hogy a közfigyelmet egy új kategóriára irányítsa, „a nép ellenségei”-re.

Akadnak, akik még ma is azt állítják, hogy szükség volt Sztálin bűneire egy elavult társadalom modernizálása érdekében. Ő is ezzel magyarázta a kollektivizáció okozta emberi veszteséget Churchillnek. A Szovjetunióban azonban az emberi veszteség nagyságát nem lehetett a gazdasági hatékonyság növekedésének mértékéhez mérni. És ez nem volt véletlen. A dnyepropetrovszki párttitkár, Mendal M. Katajevics világossá tette alárendeltjei előtt, hogy a mezőgazdasági kollektivizáció csak mellékesen szolgálta a szovjet mezőgazdaság javítását. Valódi célja az osztályellenség elpusztítása volt, pontosabban: „a kulákság mint osztály likvidálása”.

„A párt és Sztálin elvtárs iránti elkötelezettségüket a falvakban végzett munkájuk alapján fogjuk kipróbálni és lemérni. Nincs hely a gyengeségre. Ez nem holmi finnyásoknak való munka. Erős gyomorra és vasakaratra lesz szükségük. A párt nem fogad el kifogásokat a sikertelenségre.”

Előre látható módon, a kuláknak vélt parasztok szisztematikus megsemmisítése nem eredményezett gazdasági fejlődést, sőt inkább az emberiség történetének egyik legsúlyosabb, ember által előidézett éhínségét vonta maga után. A pártfunkcionáriusok azzal a paranccsal szállták meg a vidéket, hogy tüntessék el a magántulajdont és likvidáljanak bárkit, aki az átlagosnál több tőkét halmozott fel. Ez a parancs azonban káoszhoz vezetett. Ki is számított pontosan kuláknak? (A pénzügyminisztérium ösztönzésére 1927-ben hat kritériumot állapítottak meg arra, hogy ki számít kuláknak: (1) az, aki két vagy több munkást alkalmaz; (2) az, aki három vagy több igavonó állattal rendelkezik; (3) akinek 10-16 deszjatyinnál több bevetett területe van (a küszöb területenként változott); (4) akinek bármilyen feldolgozóüzem van a birtokában; (5) aki kereskedelmi vállalkozással rendelkezik; vagy (6) egy vagy több mezőgazdasági géppel vagy több jó minőségű szerszámmal bír. Ezeket a kitételeket azonban 1929-ben módosították, pedig még akkor sem volt könnyű alkalmazni őket, amikor a kollektivizáció megkezdődött.) Azok, akik a forradalom előtt gazdagodtak meg, vagy azok, akik utána? Mit jelentett pontosan a többi paraszt „kizsákmányolása”? A pénzkölcsönzés, amikor másoknak készpénzre volt szükségük? Sok paraszt inkább leölte és megette a szarvasmarháit és malacait, mint hogy beszolgáltassa őket, így 1935-re a szovjet állatállomány az 1929-es évihez képest a felére csökkent. A rövid ideig tartó evésorgiát azonban elhúzódó, gyötrelmes éhezés követte. Az állati trágya nélkül a növényi terméshozam is zuhanni kezdett, és 1932-re a gabonamennyiség az 1929-es hozam ötödére csökkent. Az orosz városok etetését célzó gabonarekvirálások következtében teljes falvak maradtak szó szerint ennivaló nélkül. Az éhező emberek megették a macskákat, a kutyákat, a mezei egeret, a madarakat, a fakérget, sőt még a lótrágyát is. Voltak, akik a mezőn megették a félig érett kukoricaszemeket. Kannibalizmusra is akadt példa. 1920-1921-ben a nyomor következtében tífuszjárvány ütött ki. Akár tizenegymillió ember is áldozatul eshetett a teljességgel természetellenes és elkerülhető csapásnak. Ezenfelül majd 400 000 családot, azaz csaknem kétmillió embert deportáltak „különleges száműzött”-ként Szibériába és Közép-Ázsiába. A kollektivizációt elutasítók közül sokakat azon helyben agyonlőttek. A „kulákellenesség”-nek akár félmillió utólagos áldozata is lehetett, akik a munkatáborokban haltak meg. A rendszer ezt a bűnt minden eszközzel titkolta a világ elől. A külföldi újságírók csakis Moszkvába mehettek, és visszaállították a cári útlevélrendszert is megakadályozni, hogy az éhínség áldozatai a városokba meneküljenek segélyért. (Az 1920-1921-es éhínség alatt a helyzet éppen fordított volt, mert akkor vidéken volt étel, a városokban pedig nem. Vicc is született erről: - Mi a különbség a bolsevizmus és a kommunizmus között? - A bolsevizmus az, amikor a városban éheznek, a kommunizmus pedig az, amikor vidéken.) Még a 1937-es népszámlálási adatokat is eltitkolták, mivel napvilágra került volna, hogy az összlakosság létszáma mindössze 156 millió volt, holott a természetes növekedés következtében 186 milliónak kellett volna lennie. Alig akadt egy maroknyi nyugati újságíró - nevezetesen Gareth Jones a Daily Expresstől, Malcolm Muggeridge a Manchester Guardian-től, Pierre Berland a Le Temps-tól és William Chamberlin a Christian Science Monitortól -, akiknek volt bátorságuk pontos képet adni az éhínségről. A moszkvai sajtóstábok nagy része, köztük Walter Duranty, a New York Times tudósítója tudatosan elleplezte az igazságot, mert félt, hogy elveszíti a nómenklatúra bizalmát. (Durantytól származnak a következő sorok is: „Nem készíthetünk rántottát anélkül, hogy feltörnénk egy tojást” - írta 1933. május 14-i jelentésében. Három hónappal később cáfolt „minden oroszországi éhínségről szóló híresztelés”-t, amelyek szerinte „túlzásnak vagy ellenséges propagandának” tekintendők (1933. augusztus 23.))

Közben pedig a sztálini propaganda dagályosságának hátterében, az ötéves tervek következtében, Oroszország nagyvárosai túlzsúfolt pokollá változtak, ahol a hatalmas gyárak sötétebbek és sátánibbak voltak, mint bármi, ami nyugaton született. A déli Urálban lévő Magnyitogorszkhoz hasonló új, ipari metropoliszok soha nem épülhettek volna fel irdatlan kényszer nélkül. A télen akár -40 °C-ig süllyedő, nyáron pedig 40 °C-ig emelkedő hőmérsékletben a körülmények a város hatalmas acélszerkezetét építő munkások számára - akiknek a világ legnagyobb kohóját és öntödéjét kellett létrehozniuk - sokszor szinte elviselhetetlenné váltak. A munka 1929. márciusi megkezdését követően az ott dolgozókat éveken át sátrakban és vályogkunyhókban szállásolták el. Amikor végül megépültek a lakóépületek, akkor is csak a legalapvetőbb szükségletek kielégítése volt lehetséges. Még a kész lakásokban sem volt konyha vagy vécé, mivel a munkásoknak nyilvános helyiségeket kellett volna használniuk, amelyek azonban nem léteztek. A német építész, Ernst May által elképzelt „lineáris városmodell” teljességgel alkalmatlannak bizonyult a panelházak hosszú sorai között üvöltő sztyeppei szél miatt. Az elsietett iparosítás következtében Szovjetunió-szerte egy teljes generációnak az elképzelhető legzsúfoltabb körülmények között kellett élnie, mindössze a legalapvetőbb komfortlehetőségekkel. A munkahelyek még ennél is rosszabbak voltak, döbbenetesen magas munkahelyi baleseti és halálozási aránnyal, nem is szólva a levegőben lévő, korai halált okozó méreganyagokról (Magnyitogorszkban még a hó is fekete volt a koromtól). Az amerikai John Scott, aki öt évet töltött Magnyitogorszkban, arra a következtetésre jutott, hogy „Oroszország vaskohászat terén vívott küzdelmében több volt az emberveszteség, mint a marne-i csatában”. Feltehetőleg igaza volt. Az egyik túlélő egy Kurszk melletti faluból származó fiatalember volt, Alekszander Luznyevoj, akit az anyja küldött Magnyitogorszkba az otthoni éhínség elől. Luznyevoj alig kapott ruhát és élelmet - 600 gramm kenyér volt a napi fejadag, feltéve, ha elvégezte a nyolc köbméteres árok kiásását - és hamar rájött, hogy egyetlen reménye, ha megpróbál feljebb jutni a sztálinista rendszer társadalmi ranglétráján. (A Szovjetuniót az 1930-as években ,,futóhomok-társadalom”-nak hívták, amelyben az emberek igen gyorsan legalulról legfelülre emelkedhettek, miközben mások lesüllyedtek. A rendszer dinamizmusa abban rejlett, hogy az olyan emberek számára, mint például Luznyevoj, alkalmat teremtett, hogy temérdek munka és konformizmus árán előbbre jussanak. Mások a terror fenntartását szolgáló intézmények munkáját segítették azáltal, hogy jelentéseket küldtek feletteseikről vagy egy jobb lakás reményében a szomszédaikról.) Megtanult írni, esztergályos lett belőle, áttanulta az éjszakákat, majd csatlakozott a fiatalok szervezetéhez, a Komszomolhoz, amely hétvégi önkéntes munkát jelentett számára. Versírásba kezdett, és végül az Írók Szakszervezetének tagjaként, önerejéből a nómenklatúra tagjává vált.

Ezt a gazdasági elmebajt a legjobban azok a pálmafák szimbolizálják, amelyeket a magnyitogorszki munkások építettek maguknak távírópóznákból és acéllemezekből, a valódi növényzet helyettesítésére. A kollektivizáció tönkretette a szovjet mezőgazdaságot. Az erőltetett iparosítás következtében, bár a forrásokat mobilizálták, az elosztás teljességgel felborult. A Magnyitogorszkhoz hasonló városok fenntartása sokkal többe került, mint amennyit a tervezők bevallottak, mivel a szenet több mint 1500 kilométerről, a szibériai bányákból kellett odaszállítani. A sarkvidéki területen a bányászok lakásainak fűtésére hatalmas mennyiséget kellett elégetni a kiásott szénből. Ezen okokból a sztálinizmus gazdasági eredményei sokkal kisebbek, mint azt az akkori propaganda és a rendszer számos méltatója állította. 1929 és 1937 között, a hivatalos szovjet statisztikák szerint a Szovjetunió nemzeti összterméke évi 9,4-16,7 százalékkal növekedett, a fejenkénti fogyasztás pedig 3,2-12,5 százalékkal. Ezek az adatok nagyjából a kínai fejlődés 1990-es évek óta tapasztalt arányának felelnek meg. Ha azonban a sajátos árkalkulási szokásokat is tekintetbe vesszük, akkor a valódi nemzeti összterméknövekedés közelebb állt az évi 3-4,9 százalékos adathoz, a fejenkénti fogyasztás mértéke pedig nem nőtt többel, mint évi 1,9 százalék, de még inkább 0,6 százalék, tehát a hivatalos adatok nagyjából egyötödével vagy egyhatodával. Különben is, mit számítanak az egy személyre számított adatok, amikor az emberek létszáma drasztikusan csökkent a politikai erőszak következtében? Amennyiben az ötéves tervek bármilyen termelésnövekedést eredményeztek - márpedig a statisztikák ezt sugallják -, akkor ez inkább a politikába, és nem a gazdaságba ölt munkának köszönhető. Egyetlen komoly elemzés sem tekintheti gazdasági „szükségszerűség”-nek azt a politikát, amely akár húszmillió ember fölösleges halálához is vezethetett, hiszen minden tizenkilenc tonna plusz acél megtermeléséhez nagyjából egy szovjet polgár életét áldozták fel a sztálinista időszakban. Mégis, ha bárki megkérdőjelezte a sztálini politika racionalitását, azt kockáztatta, hogy magára vonja a rendszer hű kiszolgálóinak haragját. Mint azt az egyik ilyen hű szolga, Katajevics egy ingadozónak elmagyarázta:

„Nem vagyok biztos abban, hogy érti, mi történik. Könyörtelen harc folyik a parasztság és a rendszerünk között. Ez élethalálharc. Ez az év a mi erőnk és az ő tűrőképességük próbája volt. Egy éhínség kellett ahhoz, hogy megmutassuk nekik, ki itt az úr. Milliók életébe került, de a kollektív birtokrendszer fennmarad. A háborút megnyertük.”

A nyaktörő iparosítás célja valóban a nyakak kitörése volt.

És ezt a Shaw-hoz hasonló nyugati balekok nem vették észre: a tervgazdálkodás a valóságban rabszolgatartó gazdaság volt, amely olyan szörnyű erőszakon alapult, amilyenhez fogható a londoni Bloomsbury negyedben lakó drámaíró legsötétebb rémálmaiban sem fordult elő. Az 1930-as években folyó többi grandiózus szovjet építkezéshez hasonlóan, a Moszkva-Volga-csatornát is több ezer elítélt építette. A Magnyitogorszkot építő munkások között is 35000 deportált fogoly dolgozott. A tervgazdálkodás látszólagos csodája hátterében mindvégig ott húzódott a Gulagként* ismertté vált fogolytáborok hatalmas hálózata.

A BÖRTÖNZÓNA

A Gulag az Északi sarkkörtől alig 150 kilométerre fekvő, a Fehér-tenger szinte lakhatatlan szigetcsoportjának egyikén, a Szoloveckij-sziget egyik régi kolostorában született. Táborok természetesen a forradalom kezdete óta léteztek. 1919 decemberében már több mint húsz működött, ám ez a szám egy éven belül ötszörösére nőtt. Eleinte azonban nem volt nyilvánvaló, mi a célja az „osztályellenségek” elzárásának: hogy jó útra térítsék, esetleg megbüntessék, netán megöljék őket. A Szoloveckijen 1923-ban létesített tábor megadta erre a választ. Az eredeti cél egyszerűen az volt, hogy a bolsevikok ellenségeit a lehető legtávolabbra küldjék a politikai döntéshozatal színterétől. Ahogy azonban a politikai foglyok száma egyre nőtt, méghozzá olyan gyorsan, hogy a Cseka utódszervezete, az OGPU alig győzte ellátni a feladatát, kiváló lehetőség adódott. A Szoloveckij parancsnoka, Naftalij Aronovics Frenkel egykor maga is fogoly volt. (Frenkel kisstílű zsidó kereskedő volt, aki a török fennhatóság alatt álló palesztinai Haifában született, 1883-ban. 1923-ban tízévi táborrabságra ítélték engedély nélküli határátlépésért. Rövid időn belül fogolyból őrré nevezték ki, és 1927-ben formálisan elengedték.) Frenkel rájött arra, hogy ahelyett, hogy a foglyok csak éheznének és fáznának, a táborigazgatóság munkára foghatná őket. Úgyis ingyen dolgoznának. Ráadásul az úgynevezett zekik semmilyen munkát sem utasíthattak vissza. (A zakljucsonnije (rabok) szó rövidítése) 1924-ben a szoloveckiji táborújság felszólított „a foglyok újjánevelésére a szervezett, produktív munkában való részvételen keresztül”. Frenkel számára azonban inkább a rabszolgamunkából szerzett haszon lehetősége tűnt kecsegtetőbbnek, és nem az újjánevelés. A moszkvai hatóságok pedig azt tervezték, hogy ezek a táborok önellátó süllyesztőként működnek, és megszabadítják őket a túlzsúfolt börtönök okozta nehézségektől. Frenkel érezte, hogy ennél ő többre képes. Az 1920-as évek végére Szoloveckij és a többi „különleges jelentőséggel bíró északi tábor” a fakitermelésben és az építészetben érdekelt, gyorsan növekvő kereskedelmi vállalkozássá alakult.

Néhány éven belül ezek a táborok az egész Szovjetunió térképét bepöttyözték: bányásztáborok, útépítő-táborok, repülőgép-építő táborok, még nukleáris fizikával foglalkozó táborok is létesültek. A foglyok minden elképzelhető munkát elvégeztek, a csatornaásástól kezdve a halászatig, és a tankgyártástól a játékgyártásig. Bizonyos szinten a Gulag gyarmatosítási rendszerként is működött, hiszen a kormányzat az addig lakhatatlannak hitt vidékeken is kiaknázhatta a fellelhető forrásokat. Mivel bármikor pótolhatók voltak, a zekik szenet bányászhattak a sarkkör északnyugati részén fekvő Vorkutában, a Komi Köztársaságban, ahol fél évig teljes sötétség uralkodott, az év másik felében pedig vérszívó bogaraktól nyüzsgött. Aranyat és platinát termelhettek ki Dalsztrojnál, a hasonlóan barátságtalan Szibéria keleti felén. (Fennmaradtak olyan különleges hivatalos fényképalbumok, amelyek ha másra nem is, de a táborok nagyságára következtetni engednek.) A rabszolgamunkán alapuló rendszer olyan hasznossá vált a terv kitalálói számára, hogy hamarosan Oroszország szívében is létesítettek jó néhányat. Alekszander Szolzsenyicin a Gulagot a következőképpen jellemezte: „egy lenyűgöző ország [...] amely, bár földrajzilag egy szigetcsoportként, elszórtan helyezkedett el, [...] keresztül-kasul átszelte, és mintát rajzolt abba a másik országba, amelyen belül feküdt, [...] és utcái fölött baljósan lebegve belenyúlt a városaiba.” A Gulag foglyai számára a Szovjetunió többi része nem volt más, mint a balsaja zona, azaz a „nagy [börtön] zóna”.

Ennek a hatalmas rabszolgatartó rendszernek a nyitja az új rabszolgák folyamatos áramlása volt. Az állítólagos kémek és szabotőrök számára nagyszabású kirakatpereket rendeztek. Ilyenek voltak például a Sahtiper (1928), az Ipari Párt pere (1930) és a Metro-Vickers per (1933), hogy csak a leglátványosabb példáit említsük a megszámlálhatatlan törvényes és törvényen túli eljárásnak. Mivel a legenyhébb elégedetlenség is árulásnak vagy ellenforradalomnak minősült, a sztálinista rendszer könnyedén a Gulagra juttatta a szovjet lakosság tömegeit. Az Orosz Állami Archívumban most már hozzáférhető aktákból pontos képet alkothatunk a rendszer működéséről. Berna Klauda például egy törékeny kis öregasszony volt Leningrádban. Bár aligha tűnhetett felforgató elemnek, 1937-ben mégis tíz évre a permi Gulagba küldték kormányellenes véleménynyilvánítás bűntette miatt. „Szovjetellenes agitáció”: ez volt a legenyhébb a politikai bűnök közül, amiért a Gulagra kerülhetett valaki. Ennél súlyosabban esett a latba az „ellenforradalmi tevékenység”, még súlyosabban az „ellenforradalmi terrorista tevékenység”, de a legsúlyosabb a „trockista terrorista tevékenység” volt. Valójában azonban az esetek túlnyomó többségében az ilyen címen elítélt emberek hétköznapi bűnöket követtek el, ha egyáltalán elkövettek valamit. Hétköznapi bűnök alatt a következők értendők: belevágni a felettes mondandójába, titokban viccet mesélni Sztálinról, panaszkodni a mindenütt jelenlévő rendszer miatt, vagy a legrosszabb esetben valamilyen kisstílű gazdasági szabálysértés, mint például a „spekuláció”, ami nem más, mint árucikkek megvásárlása, majd továbbadása. A politikai foglyok igen kis százaléka ellenezte magasabb szinten a rendszert. Árulkodó tény, hogy 1938-ban a táborlakók mindössze 1 százaléka rendelkezett magasabb iskolázottsággal, a harmada pedig írástudatlan volt. 1937-ben már kvótában szabták meg a letartóztatandók mennyiségét, csakúgy, mint a megtermelendő acélét. A bűntetteket egyszerűen kitalálták, és hozzáigazították a kiszabandó büntetéshez. A foglyok mindössze kimeneti tényezővé degradálódtak, akik a NKVD feljegyzéseiben így szerepeltek: „Számla” (férfi fogoly) és „Könyv” (terhes női fogoly).

A Gulag-hálózat csúcsán Szovjetunió-szerte 476 táborrendszer működött szétszórva, amelyek mindegyike, Szoloveckijhez hasonlóan, több száz táborból állt. Sztálin uralma alatt nagyjából tizennyolcmillió férfi, nő és gyerek fordult meg ezekben a táborokban. Ha a száműzetésbe küldött hat-hét millió szovjet állampolgárt is idevesszük, Sztálin alatt a teljes lakosság majd 15 százaléka megtapasztalta a büntetés-végrehajtás rendszerét.

Számos tábor—a Szoloveckijhez hasonlóan — a Szovjetunió legelhagya-tottabb, leghidegebb részem létesült. A Gulag egyszerre jelentett gyarmatot és büntetés-végrehajtást. A gyengébb foglyok már a szállítást sem élték tál, hiszen a lezárt vagonok hitetlenek volt, és minden higiéniai alkalmatosságot nélkülöztek. A tábori felszerelés a végtelenségig primitív volt. Az új táborok zekijei maguk építették fel saját barakkjaikat, vagyis azokat a fakunyhókat, amelyekben összezsúfolva szorongtak. A Frenkel által kezdeményezett gyakorlat szerint az erőseket jobban táplálták, mint a gyengéket, így tehát szó szerint csak az erősek maradtak életben. A táborok elsősorban nem az emberek megsemmisítésére szolgáltak - Sztálinnak erre megvoltak a maga kivégzőosztagai -, de a sajátos irányításmód révén a halálozási arány igen magas volt mindenütt. Az élelem elégtelen volt, az egészségügyi viszonyok kezdetlegesek, a szállások pedig aligha megfelelőek. Ráadásul a táborőrök által kiszabott szadisztikus büntetések, melyek közül igen gyakori volt a rabok lemeztelenítése a fagyos időben, szintén hozzájárultak a magas halálozási arányhoz. A büntetések önkényesek és brutálisak voltak, hiszen az őröket, akiknek az élete szintén egyáltalán nem volt boldognak mondható, arra ösztönözték, hogy a foglyokat „férgek"-ként, „szemét"-ként és „mérgező gyoméként kezeljék. A valódi bűnözők viselkedése is hasonló volt, a köztörvényes tolvajok klánja ugyanis uralkodó csoportot alkotott a táborlakók között. 1926. december 14-én három korábbi szoloveckiji fogoly elkeseredett levelet írt a kommunista párt központi bizottságának, tiltakozván

„a szoloveckiji koncentrációs táborban uralkodó erőszak és hatalommal való visszaélés ellen. [...] Emberi lénynek még elképzelni is nehéz ilyen rémuralmat, hatalmaskodást, erőszakot és törvénynélküliséget. Amikor odakerültünk, felfogni sem tudtuk ezt a borzalmat, most pedig mi, akik ebbe belerokkantunk, azzal a több ezernyi emberrel, akik még mindig ott vannak, a szovjet állam vezetési központjához folyamodunk, hogy fékezzék meg az ott uralkodó terrort. [...] a korábbi cárista kényszermunka 99 százalékkal volt humánusabb, igazságosabb és törvényesebb Szoloveckijhez képest. [...] Az emberek halnak, mint a legyek, azaz inkább lassan és fájdalmasan halnak meg. [...] A Szoloveckijben uralkodó botrányos hatalmaskodás, durva erőszak és törvénynélküliség teljes súlya a munkások és a parasztok vállát nyomja; másoknak, mint például az ellenforradalmároknak, a haszonlesőknek és a többieknek tele a pénztárcájuk és gyöngyéletet élnek a szovjet államban, miközben mellettük, a szó valódi értelmében, a fillértelen proletariátus meghal az éhségtől, a hidegtől és a 14-16 órás kimerítő munkától azoknak a táborlakóknak az elnyomása és törvénytelenségei alatt, akik az Állami Politikai Igazgatóság [GPU] ügynökei és kollaboránsai.

Ha valaki panaszkodik, vagy leír bármit („Isten bocsássa meg”), szökési kísérletért vagy valami másért megvádolják, és lelövik, mint egy kutyát. Mezítelenül és mezítláb felsorakoztatnak bennünket a mínusz 22 fokos hidegben, és akár egy órán át is kinn tartanak. Nehéz leírni mindazt a fejetlenséget és rémuralmat, ami ott folyik. [...] Egy példa az ezernyiből [...] A FOGLYOKAT SAJÁT ÜRÜLÉKÜK ELFOGYASZTÁSÁRA KÉNYSZERÍTETTÉK [...]

Lehetséges, hogy Önök mindezt képzelgésnek vélik, mi azonban mindannyian megesküszünk mindenre, ami szent nekünk, hogy mindez csak egy kicsiny része a rémálomszerű igazságnak.”

A Szoloveckijbe küldött 100 000 fogolyból nagyjából a fele meghalt az 1939-es bezárásig. Mégis, amikor Makszim Gorkij 1929 júniusában, három évvel azelőtt, hogy önkéntes száműzetéséből visszatért volna a Szovjetunióba, ellátogatott a táborba, szinte idilli képet festett róla, egészséges táborlakókkal és higiénikus cellákkal.

Talán semmi sem ábrázolja jobban a sztálini rendszer ördögi mivoltát, mint a Balti-és Fehér-tenger összekapcsolására szolgáló, Sztálin által megálmodott, 200 kilométer hosszú Belomor-csatorna. 1931 szeptembere és 1933 augusztusa között 128-180 ezer fogoly - leginkább Szoloveckijből, Frenkel irányítása alatt - ásta ki a csatornát, mindössze a legkezdetlegesebb eszközökkel, csákányokkal, szekercékkel és talicskákkal felszerelkezve. Mindezt olyan nehéz körülmények között és olyan rossz szerszámokkal végezték, hogy több tízezren meghaltak az építkezés folyamán. Mindezt persze előre lehetett látni: a föld hat hónapon át keményre volt fagyva, a foglyok pedig helyenként tömör grániton küzdötték át magukat. És mint az igen gyakran előfordul ilyen esetben, az egésznek a gazdasági haszna a semmihez volt fogható: a csatorna maga túl keskenyre és sekélyre sikerült ahhoz, hogy egy valamirevaló vízi jármű közlekedhessen rajta. Mégis, amikor Shaw fábiánus társainak, Sidney és Beatrice Webbnek megmutatták az elkészült művet, ők mindebből semmit sem vettek észre. Ahogy a Szovjet kommunizmus: egy új civilizáció? című, 1935-ben megjelent művükben megfogalmazták: „kellemes azt hinni, hogy az OGPU sikere hivatalosan a legmelegebb méltatásban részesült, nem csupán a rendkívüli mérnöki bravúr végrehajtása, de az emberiség győzedelmes megújhodása következtében is”. Sidney és Beatrice Webb egyértelműen visszautasították azt a „naiv nézetet, hogy [...] a büntetőtáborokat az ezrével odaszállított kétkezi munkások és technikusok számára tartanák fenn kimondottan abból a célból, hogy kényszermunka révén az állam jövedelmét gyarapító, tisztán pénzügyi haszon jöjjön létre.” Az ilyen elképzelések egyszerűen „hihetetlenek bárki számára, aki ismeri egy megláncolt banda vagy a börtönmunka gazdasági eredményeit a világ bármely országában”. A rabszolgaságnak mindig akadtak védelmezői, de aligha akadt bárki, aki ilyen leleményes érveket hozott volna fel. Az a harminchat szovjet író, akik Gorkij vezetése alatt megalkották a Sztálinról elnevezett Belomor-Balti-csatorna című gigantikus művet, saját mentségükre legalább elmondhatták, hogy a hazugság helyett esetleg a halált választhatták volna. Webbék a sok sületlenséget a feltétlen biztonságot jelentő Bloomsburyben írták. (Margaret Cole felidézte az 1934-es, Sidney Webb társaságában töltött másodszori moszkvai látogatását: „Miközben gyárakat, kolhozokat, szövetkezeti üzleteket, iskolákat, kórházakat, szülőotthonokat, javítóintézeteket, közösségi központokat, rekreációs és pihenőparkokat tekintettünk meg, zsúfolt színházakban és operaházakban tettünk látogatást, ahol vagy az állami páholyban vagy durva tenyerű parasztok és munkások mellett ültünk, szakszervezeti gyűléseken vagy ipartelepeken jártunk, esetleg munka vagy játék közben figyeltük az egészséges, vidám kinézetű parasztokat és munkásokat, fiatal anyákat és gyerekeket, Sidney az elméleti tételét gyakorlati vizsgálatnak alávető tudós izgatottságával súgta oda nekem: »Látod? Működik, működik!«”)

A korábbi rabszolgatartó társadalmakban tisztán elhatárolódtak egymástól a rabszolgatartók és az alávetettek. A Szovjetunióban azonban ez nem így volt. A reggel még parancsolok délutánra már bilincsbe verve, esetleg még rosszabb helyzetben találhatták magukat. Amikor Sztálin megnyitotta a Moszkva-Volga-csatornát, a főépítész is beszédet mondott. A beszédet követően azonnal elvitték és lelőtték. Az építkezés többi vezetője közül is több mint kétszázat kivégeztek a csatorna kivitelezése során keletkezett időbeli csúszás miatt. Voltaképpen nem létezett olyan forradalom a történelem folyamán, amely saját gyermekeit olyan csillapíthatatlan étvággyal falta volna föl, mint az orosz forradalom. Először Lenin vezette be a párt időnkénti „megtisztításának” gyakorlatát, hogy megszabaduljanak „a semmittevőktől, a huligánoktól, a kalandoroktól, az iszákosoktól és a tolvajoktól”. Az elvtársaival szemben kényszeresen gyanakvó Sztálin ennél is tovább ment. Aligha üldöztek könyörtelenebből bárkit, mint a régi bolsevikokat, akik a forradalom és a polgárháború mindent eldöntő időszakában Sztálin bajtársai voltak. A Párt legfontosabb funkcionáriusai állandó fenyegetettségben éltek, és soha nem tudhatták, mikor esnek áldozatául Sztálin paranoiájának. A Párt legelhivatottabb hívei hirtelen ráébredtek, hogy pont úgy bebörtönözhetik őket, mint a legádázabb bűnözőket. A Leninhez hű párttársakat, a forradalom szenvedélyes híveit letartóztatták, mint az imperialista hatalmakhoz húzó „romboló erők”-et, csakúgy, mint a volt riválisának köréhez tartozó trockistákat, akiknek vezérét, Trockijt Sztálin megszégyenítette, száműzte, végül 1940-ben meggyilkoltatta. A páriák másik csoportja iránt Sztálin egyfajta kegyelmet gyakorolt: a tundrára küldte őket csatornát ásni. A párton belüli ellenséggel szemben azonban könyörtelennek mutatkozott. Ami 1933-ban a korrupt vagy eredménytelen hivatalnokok elleni csapással kezdődött, a leningrádi pártfőtitkár Szergej Kirov 1934-es, szinte biztosan Sztálin parancsára történő legyilkolását követően végül véres, önfenntartó tisztogatássá fajult. A forradalom élcsapatának női és férfi tagjait egymás után tartóztatták le, hogy a kihallgatások során addig kínozzák őket, amíg be nem vallják valamilyen „bűnüket”, meg nem vádolják néhány társukat Ezt követően főbelövés várt rájuk. 1935 januárja és 1941 júniusa között majd húszmillió letartóztatás és legalább hétmillió kivégzés történt a Szovjetunióban. Egyedül 1937-1938-ban 356 105 embert végeztek ki azzal a váddal, hogy „a nép ellenségei”, bár a valós adat szerint legalább kétszer ennyien vesztették életüket. És még ezek a számadatok sem fedik teljes egészében a valóságot. Aki ellátogat a Szentpétervár melletti Levasovo-erdőbe, olyan, mintha egy tömegsírhoz menne, ahova legalább kétszázezer kivégzett ember holttestét temették el titokban.

Mihail Bulgakov A Mester és Margarita című regényében az ördög Moszkvába érkezik. Ami ezután következik, az a fenyegetettség, az eltűnés réme és a halál félelmetes kavalkádja, amely egyszerre önkényes és gyűlölködő, kiszámított, mégis zűrzavaros. Egyetlen mű sem tudja jobban visszaadni a terror rendszerének visszataszító voltát. Egyetlen jelenet sem tükrözi jobban a kirakatperek valóságtól elrugaszkodott jellegét, mint Nyikolaj Ivanovics Boszoj rémálma, amelyben felfedik valutacsempész mivoltát, miközben a közönség soraiban ül egy moszkvai színház varietéműsorát figyelve. A drámában az események alakulása során nem minden cselekmény kötődik Sztálin személyéhez, az ő szerepe inkább arra korlátozódik, hogy olyan környezetet teremtsen, amelyben a férfiak és a nők - akár egyazon család tagjai is - feladják egymást, a ma még kínzó személy holnapra a kínzatás elszenvedőjévé válik, a táborparancsnok pedig éjszakára akár a börtöncellán belül is találhatja magát. (Pavlik Morozovból, egy tizennégy éves, Jekatyerinburghoz közeli faluból származó fiúból hős lett, amiért feljelentette saját apját. Amikor a fiút nem sokkal ezt követően megölték, négy rokonát - nagyszüleit, egy unokatestvérét és egy nagybátyját - letartóztatták, és főbe lőtték. Morozovból sztálinista mártír lett, a szovjet propaganda állandó hőse, pedig tulajdonképpen anyja biztatására jelentette fel apját, aki faképnél hagyta őket.) Sztálin alaposan kitervelte és véghezvitte az általa személyesen is ismert pártvezetők likvidálását. Az a több tízezernyi helyi vezető, akiket az általuk megnyomorítottak és kiraboltak súgtak be, a Sztálin által szabadon engedett társadalmi erő áldozatává vált. A Shaw-hoz és Webbékhez hasonló nyugati balekok számára mindez természetesen bocsánatos bűnnek számított. Shaw moszkvai kirakatperekkel kapcsolatos kommentárja az érzéketlenség és a simulékonyság bizarr ötvözetét nyújtja:

„A létra legteteje igen embert próbáló hely a régi forradalmárok számára, akiknek nincs hivatali gyakorlatuk, akiknek nincs pénzügyi tapasztalatuk, akiket fillértelen, üldözött fogolyként, nem pedig államférfiként tanítottak Karl Marxra. [...] Gyakran le kell hát őket taszítani a létráról, mégpedig egy kötéllel a nyakukon. [...] Nem engedhetjük meg magunknak a moralizálást, amikor legvállalkozóbb szellemű szomszédunk emberséges és belátó módon likvidál egy maroknyi kizsákmányolót és spekulánst, hogy biztonságossá tegye a világot a tisztességes emberek számára.”

A kirakatperek vádlottjai meg sem próbálták tagadni az ellenük felhozott vádakat, érveltek Webbék, mivel ők nem tapasztalták meg az angolszász jogrendszer értelmetlen vitáit. Szerintük a vádlottak bűnösök voltak, és ezt tudták, tehát be is vallották. Ami pedig a szólásszabadságot illeti, miért tartjuk azt olyan fontosnak? „Az úgynevezett »gondolati szabadság és szóbeli vagy írott véleménynyilvánítási szabadság« csúfot űz az emberi haladásból, hacsak a köznapi embereket is meg nem tanítják gondolkodni, és nem ösztönzik őket ennek a tudásnak a használatára saját közösségük érdekében [...] Ez a széles körű tudás és a közjóért való odaadás a szovjet demokrácia alapeszméje.” A valóságban azonban a sztálini terror csúcsán a „közjó” a magánélet teljes bizonytalanságát jelentette. Szó szerint senki sem érezhette biztonságban magát, legkevésbé az NKVD irányítói. (Genrih Jagodát trockistaként végezték ki 1938-ban. Nyikolajjezsovot, az utódját brit kémként lőtték főbe 1940-ben. Lavrentvij Berijával nem sokkal Sztálin halála után végeztek.) Azok, akik túlélték ezt a „fegyvercső elé szegezett” életet - mint például Anna Ahmatova, akinek Rekviem című költeménye csodálatosan ragadja meg a gyászolók szenvedését, vagy a zeneszerző Dmitrij Sosztakovics, akinek A kisvárosi Lady Macbeth című operáját a Pravdában úgy kommentálták: „zagyvaság, és nem zene” - nem feltétlenül hódoltak be a rendszernek. Egyszerűen szerencséjük volt.

A letartóztatottak között megtalálható volt a Leningrádi Süketnémák Szövetségének ötvenöt tagja is. Ezt az állítólagos „fasiszta szervezet”-et azzal vádolták, hogy összejátszva a német titkosszolgálattal, Sztálin és a Politbüro tagjainak felrobbantását tervezte, egy házi készítésű bombával, a Vörös téren tartott forradalmi megemlékezésen. Harmincnégyet kivégeztek közülük, a többieket pedig legkevesebb tíz évre táborba küldték. Az egyik áldozat, Jacob Mendelevics Abter, harmincéves zsidó munkás volt. Már maga az az ötlet is komikusnak hangozhatnék, hogy a süketnémák társasága megkísérelte megölni a megtestesült gonoszt, ha ennek a törékeny kinézetű férfinak a sorsa nem alakult volna olyan kegyetlenül. (Valójában az történt, hogy a társaság elnöke jelentést tett néhány tagról, akik helyi vonatokon keresetkiegészítésként különféle dolgokat árusítottak. A feljelentést követően az NKVD is bekapcsolódott a vizsgálatba. Magát az elnököt is letartóztatták az állítólagos összeesküvésben való részvételért, majd őt is kivégezték. A következő évben az NKVD úgy határozott, hogy már maga a vizsgálat is gyanús volt, tehát a helyi rendőrséget is letartóztatták.)

NÉPEK LEGYILKOLÁSA

Hajlamosak vagyunk az osztály kategóriájának a faj fogalmától való különválasztására, hiszen a nyugati társadalmakban manapság az előbbit könnyebb megváltoztatni, mint az utóbbit. Pedig a választóvonal nem is olyan egyértelmű. A legtöbb középkori és kora modern európai társadalomban egy adott osztályhoz való tartozás öröklött jellemző volt; Indiában még manapság is nehéz levetkőzni a kaszteredetet. Az 1930-as években Oroszországban is öröklött jegynek tartották az osztálybeliséget. Ha valakinek az apja munkás volt, ő maga is munkásnak számított. Ha az apja az „osztályellenségek” közé tartozott, akkor jaj volt neki is, hacsak nem sikerült hamis belső útlevelet szereznie, vagy benősülnie egy tisztes proletárcsaládba. Az egyik helyi szovjet jelentésében az szerepelt, hogy harmincnyolc középiskolást rúgattak ki, mivel „nagy kulákdinasztiák fiai voltak. [...] Az esetek nagy többségében ezek a kulák-fiak voltak a nacionalista mozgalom felbujtói, a különféle pornográfia terjesztői, és a tanulás megbontói. [...] Mind a 38 személy titkolta társadalmi helyzetét, míg az iskolában voltak, és hamisan szegény-vagy középparasztként, sőt egyesek mezőgazdasági bérmunkásként jegyeztették be magukat.”

1935-ben egy leningrádi újság egy cikksorozat keretében a helyi kórház osztályellenségeit fedte fel. A cikkek kiválóan érzékeltetik a kor légkörének sajátosságát:

„Troickij, egy egykori fehér katonatiszt, egy pap fia, menedéket talált [a kórházban]. A gazdasági vezető úgy véli, hogy ez a bujkáló ellenség »pótolhatatlan könyvelő«. Zabolockaja nyilvántartás-vezető, Apisnyikova nővér és Sesztyiporov fertőtlenítő szintén papok leszármazottai. Vasziljeva megváltoztatta a foglalkozását apácáról ápolóra, és szintén ebben a kórházban jutott álláshoz. Egy másik apáca, Larkina is követte a példáját. [...] Egy korábbi szerzetes, Rodin orvosasszisztensi állást szerzett magának, és még az orvost is helyettesíti, ha házhoz kell menni.”

Senki sem törölhette ki saját vagy szülei forradalom előtti osztályeredetét. Mégsem csak az adott osztályokat tiporta el a gyilkos sztálini rendszer. Egész népeket jelöltek ki pusztulásra, mivel Sztálin egyes etnikai csoportokat alapvetően megbízhatatlannak tartott, a hatalmas és továbbra is soketnikumú orosz birodalmon belül. Ezek az etnikai csoportok nemzetiségüknél fogva minősültek osztályellenségnek.

A külföldiek és mindazok, akik kapcsolatban álltak velük, egyértelműen gyanúsak voltak, ideológiai állásfoglalásuktól függetlenül. A Kommunista Internacionálé Végrehajtó Bizottságának 394 tagjából 1936 januárjától 1938 áprilisáig 223 a terror áldozatául esett. Ugyanez történt az 1933 után a Szovjetunióba menekült 68 német kommunista vezetőből 41-gyel. Elsőként az 1917 előtt jelentős időt száműzetésben töltő régi bolsevikokat, vagy az 1920-as években külföldön forradalmi tevékenységet űző kommunistákat likvidálták. (A folyamat felejthetetlen ábrázolása a korábbi párttag, Arthur Koesder Sötétség délben című, 1940-ben kiadott művében található. Az, hogy a régi bolsevikok micsoda mélységig süllyedhettek, Nyikolaj Buharin 1937. december 10-én Sztálinhoz írt leveléből válik nyilvánvalóvá:

,Ártatlan vagyok azokban a bűnökben, amelyeket bevallottam. [...] Az elmúlt években mindvégig őszintén és becsületesen képviseltem a pártvonalat, és megtanultam bölcsen éltetni és szeretni Önt. [...] A következő elméletet alakítottam ki azzal kapcsolatban, hogy mi folyik az országunkban: van valami nagyszerű és bátor az általános megtisztulás politikai gondolata mögött.

Egyrészt a) a háború előtti időszakkal, másrészt b) [...] a demokráciára való áttéréssel hozható kapcsolatba. Ez a tisztogatás érinti 1. a bűnösöket; 2. a gyanú alatt álló személyeket, valamint 3. az esetlegesen gyanú alatt álló személyeket.

Ezt az ügyet nélkülem nem lehetett volna kivitelezni. [...] Itt érzem magam a legmélyebb kétségek között, és szembe kell néznem legnagyobb, legkétségbeejtőbb ellentmondásommal. [...]

A szívem elszorul a fájdalomtól, ha arra gondolok, Ön esetleg úgy véli, hogy elkövettem azokat a bűnöket, és a szíve legmélyén úgy hiszi, hogy valóban bűnös vagyok mindebben a szörnyűségben. A fejem szédül zavaromban, és szeretnék hangom legerősebbjén üvölteni. Szeretném a fejemet a falba verni. Mit tegyek? Mit tegyek?

Egyetlen dolog nyomaszt, amelyet talán Ön már elfelejtett: egyszer [...] Önnél voltam és Ön azt mondta nekem:

- Tudja, miért tartom magát a barátomnak? Mert maga nem hajlamos az ármánykodásra, ugye?

Én pedig azt válaszoltam: - Nem, nem vagyok.

Akkoriban [Lev] Kamenyevvel barátkoztam [akit 1936 augusztusában már kivégeztek]. Ó istenem, milyen gyermeteg voltam! Micsoda bolond! Most pedig ezért a becsületemmel és az életemmel fizetek. Bocsásson meg nekem, Koba! [Sztálin beceneve]

Sírok, miközben írok. Mégsem érzek gyűlöletet senki iránt. [...]A bocsánatáért esedezem. [...] Jaj, uramisten, bárcsak létezne egy olyan találmány, amely lehetővé tenné, hogy lássa a szívemet kiterítve, nyíltan. Bárcsak látná, mennyire kötődöm Önhöz, testtel és lélekkel.”

Buharin hiába kérte, hogy száműzzék az Egyesült Államokba, vagy küldjék egy szibériai munkatáborba, vagy legalább engedjék meg, hogy mérget igyon a főbelövés helyett. 1938. március 14-én kivégzőosztag végzett vele.) A Szovjetunió határvidékén élő etnikai csoportok is pont ennyire gyanúsak voltak, mivel nagyobb valószínűséggel érintkeztek külföldiekkel, mint az Oroszország szívében élők. 1937-ben a moszkvai brit nagykövetség új titkára, egy Fitzroy Maclean nevű bátor fiatalember volt. Mivel kíváncsi volt Közép-Ázsia nagyvárosaira - nyilvánvalóan jobban érdekelték a látnivalók, mint az információgyűjtés -, Maclean figyelmen kívül hagyta a rendszer utazási megszorításait, és vonattal Bakuba utazott, ahonnan egy gőzössel a Kaszpi-tenger Lenkoran nevű kikötőjébe folytatta útját. Másnap reggel döbbenten szemlélte a teherkocsik hosszú sorát, amint „végigmennek a városon a kikötő felé, és mindegyik tele van elkeseredett ábrázatú turko-tatár paraszttal, akiket NKVD-s határvédő csapatok kísértek kivont karddal”. Egy helyi lakos szerint a letartóztatást „Moszkvából rendelték el, és csupán a szovjet kormány tudatos politikájának részét képezte, amely kedvére szállítgattatta a népcsoportokat egyik helyről a másikra.

A most deportáltak helyét valószínűleg Közép-Ázsia egyéb parasztjai foglalják majd el.” Maclean nem vette különösebben a szívére az NKVD határrendészei általi letartóztatását és Moszkvába való visszatoloncolását, és néhány hónappal később folytatta utazgatásait. A transzszibériai vasúttal Novoszibirszkbe utazott, ahol - ismét törvénybe ütköző módon - dél felé vette útját, és vonattal Barnaul felé tartott. Az altaiski állomáson felfigyelt a vonathoz kapcsolt néhány marhaszállító vagonra:

„Ezek emberekkel voltak tele, akik első ránézésre kínainak látszottak. Kiderült hogy koreaiak, akik családjaikkal és cókmókjukkal a Távol-Keletről Közép-Ázsiába tartottak, ahova azért küldték őket, hogy a gyapotültetvényeken dolgozzanak. Nekik fogalmuk sem volt arról, hogy miért deportálják őket. [...] Később hallottam, hogy a szovjet hatóságok, meglehetősen önkényesen. 200 000 koreait költöztettek Közép-Ázsiába, mivel valószínűleg megbízhatatlannak bizonyultak volna egy Japánnal vívott háború esetén.”

Maclean az etnikai deportálás nagy ívű programjának részeként egy olyan epizódnak lehetett szemtanúja, amelynek csak mostanában ébredtek tudatára a modern történészek. 1937. október 29-én Nyikolaj Jezsov, az NKVD feje írásban jelentette Vjacseszlav Molotovnak, a Népbiztosok Tanácsa elnökének, hogy a szovjet Távol-Keleten minden koreait - összesen 171 781 embert - Közép-Ázsiába deportáltak az 1920-as évek elején megfogant terveknek megfelelően, hogy ezzel is biztosítsák a Szovjetunió keleti határait.

A koreai csak az első gyanúsnak nyilvánított népcsoport volt. A balkárok, a csecsenek, a krími tatárok, a németek, a görögök, az ingusok, a meshetiek, a kalmükök, a karacsájok, a lengyelek és az ukránok ugyan különböző időszakokban, de mindannyian a sztálini üldözés alanyaivá váltak. Ennek a politikának a lényegét egyaránt jellemezte az osztályon és a fajon alapuló megkülönböztetés. A balti németekről azt tartották, hogy „a csontjuk velejéig kulák gyarmatosítók”. A lengyelek megtudták: „Kuláktalanítva lesznek, nem azért, mert kulákok, hanem mert lengyelek.” Az egyik nemzetközi OGPU-jelentésben a következő árulkodó kifejezés szerepelt: Raz poljak, znacsit kulak, azaz: „Ha lengyel, akkor biztosan kulák is.” Már 1930 márciusában lengyel családok ezreit deportálták keletre Belorussziából és Ukrajnából, részben azért, mert ellenálltak a kollektivizálásnak, részben pedig azért, mert a hatóságok attól tartottak, hogy nyugatra emigrálnak. 1935-ben újabb deportálási hullám vette kezdetét, melynek során több mint nyolcezer lengyel családot költöztettek Kijev és Vinnicja környékéről Kelet-Ukrajnába. Két évvel később egy vizsgálat során felfedezték „a Szovjetunión belüli lengyel hírszerzés leghatalmasabb és feltehetőleg a legfontosabb diverzáns kémhálózatát”, és annak állítólagos tevékenysége miatt nem kevesebb mint 140 000, szinte kizárólag lengyel embert tartóztattak le.

Mégis a legfigyelemreméltóbb talán az, ami az ukránokkal történt. Nem túlzás ugyanis azt állítani, hogy a kollektivizáció révén kialakuló ukrajnai éhínség Sztálin embertelen megoldása volt az általa „ukrán-kérdés”-nek nevezett problémára. Az ukránok viszonylagos autonómiája elleni támadás már 1930 tavaszán megkezdődött. „Tartsuk észben -hangzott Sztálin sötét figyelmeztetése 1932-ben -, hogy az Ukrán Kommunista Pártban [...] nem kevés [...] rothadó elem található, tudatos vagy önkéntelen pedjuriták” (az ukrán nacionalista vezér, Simon Pedjura követői). Az azonban bizonyos, hogy az 1932-1933-as éhínség nemcsak Ukrajnára korlátozódott, Kazahsztánt, az Észak-Kaukázust és a Volga vidékét is érintette. A körültekintő vizsgálat során azonban kiderült, hogy az éhínség áldozatainak túlnyomó többsége ukrán volt. Bizonyára nem véletlen az sem, hogy minden száz ukránból kevesebb mint tíz szavazott a bolsevikokra az 1917-es nemzetgyűlési választásokon, és több mint felük ukrán pártra adta le szavazatát. A kollektivizáció megfogalmazott céljai között szerepelt „az ukrán nacionalizmus társadalmi bázisának, az egyéni földbirtoknak az elpusztítása”. A kollektivizáció Ukrajnában tehát erőteljesebben és gyorsabban zajlott, mint Oroszországban. Ez is megmagyarázza, miért lehetett az éhínség áldozatainak fele ukrán: az ukrán népességen belül ötből egy ember. Sztálin azonban nem tekintette az éhínséget az ukrán hűtlenségi kérdés megoldásának. Sosztakovics, a zeneszerző visszaemlékezésében szerepel, hogyan sorakoztatták fel és lőtték agyon a vándorló ukrán népdalénekeseket. Minderre azért volt lehetőség, mert Ukrajnát gyakorlatilag orosz gyarmatként irányították. Bár a Szovjetunió lakosságának mindössze 9 százaléka számított orosznak, az Ukrán Párt 79 százaléka, a kormányhivatalnokoknak pedig 96 százaléka volt orosz vagy oroszosított.

6.2. ábra A sztálini „etnikai tisztogatás” áldozatai, 1926-1954

A kollektivizáció másik, aránytalanul sokat szenvedett etnikai csoportját a kubányi kozákok alkották, akik olyannyira ellenálltak, hogy tömegesen deportálták őket. Persze további áldozatai is voltak a sztálini „etnikai tisztogatás”-nak. 1935 tavasza és 1936 tavasza között mintegy 30 000 finnt küldtek Szibériába. 1936 januárjában több ezer németet telepítettek át a nyugati határvidékről Kazahsztánba. 1937-ben ezernél is több kurd családot deportáltak a déli határvidékről; egy évvel később pedig kétezer iránira került sor. Addigra a szovjet rezsim minden kötöttséget levedlett magáról. 1938 januárjában az eredetileg a lengyelek ellen irányuló csapást a Politbüro kiterjesztette „az egyszerre külföldinek és szovjet állampolgárnak számító lengyelekből, lettekből, németekből, észtekből, finnekből, görögökből, irániakból, harbinokból, kínaiakból és románokból, [...] valamint a bolgár és makedón káderekből álló kém-és szabotőrkontingensek elpusztítására szolgáló műveletté”.

Vannak, akik úgy vélik, hogy a szovjet rendszer kevésbé tekinthető bürokratikus jellegűnek a többi totalitárius rezsimhez képest. Az orosz irattárakban található bizonyítékok tanúsága szerint azonban ez a feltevés nem helytálló. A hivatalnokok aprólékos nyilvántartásokat készítettek a Gulagok foglyairól nemzetiségük alapján, feltehetőleg azért, hogy Sztálin és kiszolgáló személyzete nyomon követhessék a különféle üldöztetések kimenetelét. Egyesek szerint Sztálin kevesebb gyilkosságot követett el etnikai tisztogatás címén, mint Hitler. A különbség kettejük között azonban inkább a minőség, és nem a mennyiség tekintetében található. Az biztos, hogy a szovjet táborok inkább a foglyok agyondolgoztatására, semmint megsemmisítésére szolgáltak. A foglyokat ugyan csapatokban végezték ki a büntető lagpunktokban, azaz munkatáborokban, amilyen például Serpantinka is volt, de még ez sem tekinthető - mondjuk a treblinkaihoz hasonló - megsemmisítő tábornak. Ennek ellenére nem szabad alábecsülnünk azoknak a számát, akik Sztálin etnikai tisztogatási akciói következtében veszítették életüket, amelyek ráadásul - a holokauszttal ellentétben - nem egy totális háború keretein belül történtek, hanem egy jórészt a képzelet szüleményének tekinthető polgárháború összefüggésében. 1935 és 1938 között mintegy 800 000 egyént tartóztattak le, deportáltak vagy végeztek ki a nem orosz nemzetiségűek ellen elkövetett cselekmények során. A terror csúcsán, 1936 októbere és 1938 novembere között, az üldözött nemzetiségek tagjai nagyjából 20 százalékban képviseltették magukat a politikai letartóztatottak között, a kivégzetteknek azonban a harmadát adták. A nemzetiségek ellen irányuló cselekmények során pedig a letartóztatottaknak háromnegyede került kivégzésre. Mindent egybevéve Sztálin uralma alatt a nem orosz nemzetiségűek tagjai közül több mint 1,6 millió halt meg az erőszakos áttelepítések következtében (lásd 6.2. ábra).

Az egyik etnikai kisebbség azonban kilógott a többi közül, mégpedig azáltal, hogy egyáltalán nem akart kilógni. A zsidókat a cári uralom idején kitaszítottként kezelték. A forradalom évei alatt azonban aránytalanul nagy szerepet játszottak a bolsevik párton belül. Az 1920-as években kedvező idők jártak a zsidóságra nézve, akik közül sokan örömmel fogadták a proletárdiktatúra új politikai kultúráját. 1926-ra a zsidó szakszervezeti tagok 11 százaléka a kommunista párt tagjává is vált, miközben az országos arány 8 százalék körül mozgott. Egy évvel később a zsidók alkották a párt 4,3 százalékát, miközben a szovjet lakosság 1,8 százalékát adták. A korszakra jellemző megnövekedett társadalmi integráció egyik jele a vegyes házasságok számának megugrása volt. Ukrajnában és Belorussziában - azaz a letelepedési sáv szívében - a zsidóság más vallásúakkal kötött házasságának aránya továbbra is alacsony maradt: Ukrajnában a házasságok alig 5 százaléka volt vegyes házasság, Belorussziában pedig ez az arány alig haladta meg a 2 százalékot. Oroszországban ezzel szemben az 1925-ös 18,8 százalékhoz képest két éve alatt 27,2 százalékra ugrott az arány. Hangsúlyozni kell azonban, hogy mindez nem egy Szovjetunió-szerte elterjedőben lévő etnikai keveredéssel magyarázható, hiszen például Közép-Ázsiában gyakorlatilag elképzelhetetlen volt az oroszok és a mozlimok közötti házasság. Még az oroszok és az ukránok között lévő etnikai határvonal is csak lassabban halványult. Az erőteljesen városias jellegű zsidó közösség azonban egyre inkább feladta a hagyományos jiddis nyelvet az orosz érdekében. Mégis, mivel az eredeti bolsevikok között számtalan olyan zsidó volt, akik a cári üldözések miatt vonzódtak a kommunizmushoz, a sztálini terror áldozatai között is magas volt a zsidók aránya. És bár Sztálin előítéletei a háború előtt nem kerültek napvilágra, igen hamar úgy tekintett a zsidóságra, mint lojalitás szempontjából megbízhatatlan etnikai csoportra. Miért is képeztek volna kivételt - ők vagy bárki más - Sztálin beteges bizalmatlansága szempontjából?

Ez az ördögi grúz már a háború 1939-es kitörése, sőt már 1933 előtt megmutatta igazi arcát. Lenin korábban mindhiába figyelmeztetett arra, hogy Sztálin „egy valódi és igaz »nemzetiszocialista«, sőt egy közönséges nagyorosz zsarnok”. A nyugati baloldal természetesen alapvető különbséget látott a kommunizmus és a fasizmus között. Egészen az 1980-as évekig tartotta magát Jürgen Habermas és mások dogmája, mely szerint a Harmadik Birodalom nem hasonlítható össze a sztálini Szovjetunióval. Pedig nem tekinthető-e Sztálin és német párja egyaránt a totalitárius állam két ádáz arcának? Volt-e valódi különbség Sztálin „szocializmus egy országban” és Hitler nemzetiszocialista eszmerendszere között azon kívül, hogy az egyik néhány évvel megelőzte a másikat? Most már láthatjuk, hogy a Gulagban történtek igenis sok mindent előrevetítettek abból, ami később a német koncentrációs táborokban zajlott a második világháború alatt: az emberek marhavagonokban való szállítását, a foglyok különböző kategóriák szerinti osztályozását, a leborotvált fejeket, az embertelen életkörülményeket, a megalázó ruházatot, a vég nélküli névsorolvasásokat, a durva és önkényes büntetéseket, az eltökéltek és halálra várók közötti különbséget. Való igaz, a két rendszer nem tekinthető egyformának, mint azt majd látni fogjuk, de mindenképpen árulkodó az a mondat, amely Jurij Csirkov tizenéves zeket Szoloveckijben fogadta: A munka révén - szabadság! A később Auschwitzba érkező foglyokat a legendás Arbeit Macht Frei (A munka szabaddá tesz) felirat köszöntötte.

7.

Idegen népek

„Meg akarjuk védeni életünk örök érvényű alapvetését: nemzeti identitásunkat (Volkstum) és a belőle fakadó erőt és értékeket. [...] A földműveseknek, a polgároknak és a munkásoknak újra egy német népet (ein deutsches Volk) kell alkotniuk. ” Hitler nyitóbeszéde a Reichstagban 1933. március 21-én

„Élénk érdeklődéssel tanulmányoztam több amerikai állam törvényeit azzal kapcsolatban, hogyan lehet meggátolni a faji állomány szempontjából minden valószínűség szerint értéktelen vagy káros emberek szaporodását.”

Hitler szavai Otto Wagenerhez, az SA vezérkari főnökéhez

A VEZÉR BESZÉL

1933 márciusát írták. A nemzeti érzelmek felkorbácsolódtak, ugyanakkor a levegő tele volt várakozással. Elsöprő választási győzelmét követően az ország új, karizmatikus vezetője változtatást ígért az embereknek. Milliók gyűltek a rádiók köré, hogy meghallgassák, hogyan átkozza azt, ami korábban folyt, és hogyan ecseteli az elkövetkező nemzeti megújhodást.

Először az ország elkeserítő gazdasági helyzetét jellemezte borús hangon:

„Az értékek elképzelhetetlen szintre zsugorodtak; az adók megemelkedtek; fizetési képességünk lecsökkent; mindenféle kormánynak súlyos jövedelemkieséssel kell számolnia; a kereskedelmi forgalomban a cserefolyamatok befagytak; az ipari vállalkozások fonnyadt levelei hevernek mindenütt; a mezőgazdasági termelők nem találnak piacot termékeiknek; családok ezreinek több éves megtakarítása úszott el. És ami még fontosabb, munkanélküli állampolgárok egész hada kénytelen szembenézni a lét komor nehézségeivel, és ugyanilyen nagy számban gürcölnek igen kevés juttatásért.”

Hogy ki volt a hibás mindezért? Kétséget sem hagyott efelől hallgatósága számára: „Az emberiség árucseréjét uralok [...] saját makacsságuk és saját hozzá nem értésük révén.” „A gátlástalan pénzkereskedők szokásai” azonban most „a közvélemény bírósága előtt bevádoltattak”; „az emberek szíve és esze elutasítja őket”.

„A hitelvesztés következtében mindössze még több pénzkölcsönt ajánlottak. A haszon csáberejétől megfosztva, amellyel eddig népünket hamis irányvonaluk követésére késztették, könyörgőre fogták, és könnyezve a bizalom helyreállásáért fohászkodtak. Ők csakis a haszonlesők generációjának a szabályait ismerik. Nincs jövőképük, és amikor nincs jövőkép, az emberek elvesznek. A pénzváltók elmenekültek civilizációnk templomának magas trónusáról. Most már az ősi igazságok szerint helyreállíthatjuk azt a templomot. [Taps] A helyreállítás mértéke azon múlik, mennyivel tartjuk nemesebbnek a társadalmi értékeket a csupasz, pénzbeli haszonnál.”

Erőteljes nyelvezet, valóban, de ami eztán következett, még inkább az volt. Az „anyagi javak hamisságá”-t a „munka örömével és erkölcsi hatásával” állította szembe, kirohanást intézett „a személyes haszon és helyzet okozta büszkeség” ellen, nem is szólva „a lelkiismeretlen és önző károkozásról”, amely egyre inkább jellemzőjévé vált mind a pénzügyi, mind a politikai életnek. „Ez a nemzet - jelentette ki hatalmas tapsvihar közepette - cselekedetre hív, azonnali cselekedetre.”

Az új vezér fejében megszületett cselekvési terv merész, sőt forradalmi volt. A munkahelyteremtést „a kormány közvetlen toborzás révén valósítja meg, és úgy kezeli a feladatot, mint ahogy a háborús szükség-helyzetet kezelné”; a férfiakat munkára fogja „a rendkívül szükséges beruházásokon, hogy lendületbe hozza és újraszervezze természeti forrásaink hasznát”. Ugyanakkor, „az ipari központjainkban való népességtúlsúly” ellentételezésére átcsoportosítja a munkaerőt, „hogy a föld jobban hasznosuljék azok kezében, akik a legjobban értenek hozzá”. „A közlekedés és a kommunikáció, valamint a többi infrastrukturális ágazat minden formájára nemzeti tervezési és felügyeleti rendszert” vezetne be, valamint „szigorú ellenőrzést a bank-, a hitelés a befektetési hálózat egészére”, hogy „véget vessen a más emberek pénzével való spekulálásnak”. Ezek az intézkedések lelkes ujjongást váltottak ki a közönségből. Az ország „nemzetközi kereskedelmi kapcsolatait” másodlagosnak kell tekinteni „az ép nemzeti gazdaság létrehozásához képest”. „Úgy kell előrehaladnunk - jelentette ki egyre erősödő hangon -

mint egy jól képzett és hű hadseregnek, amely hajlandó áldozatot hozni a közös rend érdekében, mivel ilyen rend nélkül nincs fejlődés, a vezetés pedig nem lehet hatékony. Tudom, mi készen állunk és hajlandók vagyunk alárendelni életünket és tulajdonunkat az ilyen rendnek, mert ezáltal válik lehetségessé a nagyszerűbb felé törekvő vezetés. Én ezt ajánlhatom fel, és ígéretet teszek arra, hogy a nagyszerű célokra mindannyian szent kötelességként fogunk tekinteni, olyan egyesített szolgálatként, amelyre ezidáig csak fegyveres viszály idején volt példa. Ezzel a fogadalommal habozás nélkül átveszem népünk nagyszerű hadának vezetését, és mindenre elszántan, fegyelmezett támadást intézek közös nehézségeink ellen.”

Hogy ne a militarizált nemzet képével fejezze be beszédét, erőteljes figyelmeztetést intézett a nemzet újonnan megválasztott törvényhozásához: „A késlekedés nélküli cselekvés iránti példátlan igény és szükség időleges eltávolodást eredményezhet [...] a végrehajtó és a törvényhozói hatalom szokásos egyensúlyától.” Amennyiben a törvényhozás gyorsan el nem fogadta az általa ajánlott intézkedéseket a nemzeti szükséghelyzet megoldására, követelte „az egyetlen, még lehetséges eszközt a válság kezelésére: a széles körű végrehajtói hatalmat a kényszerállapot elleni háború megindítására, akkora hatalmat, amekkorát akkor kapnék, ha valóban idegen ellenség szállna meg minket”. Ez a sor váltotta ki a leghangosabb ovációt.

Ki volt ez a demagóg, aki ilyen egyértelműen a korrupt pénzembereket okolta a világgazdasági válságért, aki ilyen bátran az állami beavatkozással kívánta orvosolni a munkanélküliséget, aki ilyen pimasz módon fenyegetett a rendeleti kormányzás rémével, amennyiben a törvényhozás nem támogatja őt eléggé, aki ilyen cinikusan használta újra és újra a „nép” és „nemzet” szavakat, hogy felszítsa hallgatósága nemzeti hevületét? A válasz: Franklin D. Roosevelt, és az iménti idézetek amerikai elnökké választását követő, 1933. március 4-i beiktatási beszédéből származnak.

Alig három héttel később egy másik, a gazdasági válság által éppen annyira sújtott ország választásának győztese feltűnően hasonló beszédet mondott. Ő is az ország ijesztő gazdasági megpróbáltatásainak ecsetelésével kezdett, majd radikális reformokat ígért, és arra buzdította a törvényhozókat, hogy szabaduljanak meg a kicsinyes pártpolitikai gondolkodásmódtól, majd végül a nemzeti egységre való felszólítással fejezte be mondandóját. Adolf Hitler az újonnan megválasztott Reichstag előtt 1933. március 21-én mondott beszéde és Roosevelt beiktatási beszéde közötti hasonlóság sokkal szembetűnőbb, mint a különbségek. Mégis, talán említeni sem kell, hogy az Egyesült Államok és Németország teljesen más politikai irányvonalat képviselt 1933-tól 1945-ig, amikor mindkét, még hivatalban lévő vezető, Roosevelt és Hitler elhunyt. Roosevelt elnöksége alatt, a kongresszus ellen intézett burkolt fenyegetése, valamint háromszori újraválasztása ellenére, mindössze két kisebb alkotmánymódosítás történt: a választás és a vezetés beiktatása közötti időt lecsökkentették (20. módosítás), valamint eltörölték az alkoholtilalmat (21. módosítás). A New Deal legfontosabb politikai következménye a szövetségi kormány jelentős megerősítése volt egyes államokhoz képest. A demokrácia azonban ezzel nem gyengült. Sőt, a kongresszus visszautasította Rooseveltnek az igazságszolgáltatás rendszerét átalakító törvényjavaslatát. Ezzel szemben a weimari alkotmány már az 1933-as általános választást megelőző két-három évben is bomlani látszott, mivel Hitler elődei egyre növekvő mértékben támaszkodtak a kényszerhelyzetben hozott elnöki rendeletekre. 1934 végére a weimari alkotmány többé-kevésbé már csak egy tartalmát vesztett üres keretté vált. Miközben Rooseveltet bizonyos mértékig mindig kötötte a törvényalkotás, a bíróságok, a szövetségi államok és a választási rendszer, Hitler akarata abszolút volt, még a következetesség vagy az írott nyelv szabályai sem korlátozták. Amit Hitler eldöntött, azt végre is hajtották, még akkor is, ha a döntés csak szóban született. Ha valamiben nem hozott határozatot, az elöljáróknak igyekezniük kellett olyan döntést hozniuk, amelyről úgy vélték, hogy megegyezne a Führerével. Rooseveltnek harcolnia kellett, mégpedig keményen, a következő két elnöki választás során is. A demokrácia Németországban ezzel szemben csak álca volt, amelyet a rendes választások helyett szervezett népszavazásokkal támogattak meg, a Reichstag pedig tele volt náci talpnyalókkal. Semmibe vették az olyan alapvető emberi jogokat, mint a szólás-, a gyülekezési, a sajtó-, sőt a véleményalkotási és gondolati szabadság. És a törvényeket is. A német társadalom teljes csoportjai, mindenekelőtt a zsidóság, elvesztették polgári és politikai jogaikat. A tulajdonhoz való jogot is sok esetben megsértették. Meg kell hagyni azonban, hogy az 1930-as évek Amerikája sem volt utópisztikusan tökéletes, különösen nem az afroamerikaiak számára. A nácik a déli államok jogi szabályozásából kölcsönözték a fajok közötti szexuális érintkezés és házasság tilalmát, amikor az árják és a zsidók közötti kapcsolat megtiltásának módját keresték. Mégis, ha a legszélsőségesebb figyelmeztető jelet vesszük, vagyis a feketék ellen elkövetett lincselések számának alakulását, azt látjuk, hogy az 1930-as években összesen 119 ilyen történt, amely mindössze 42 százaléka a húszas, és 21 százaléka a tízes évekének. Tehát, bár igen sok kárt okozott a gazdasági világválság, nem rombolta le az amerikai demokráciát, és az amerikaiak rasszizmusát sem súlyosbította. (Mindezek ellenére Roosevelt ellenezte a Costigan-Wagner-féle lincselésellenes törvényjavaslatot, mert attól félt, hogy a javaslat támogatásával elveszítené a déli államokat az 1936-os választások során.)

A gazdasági világválságra adott amerikai és német válasz közötti különbség rávilágít arra a központi nehézségre, amellyel a történésznek meg kell küzdenie, amikor az 1930-as évekről ír. Ezt a két ipari országot érintette a legsúlyosabban a gazdasági válság, és mindkettő demokratikus berendezkedésű országként volt számon tartva akkoriban. Sőt, még az alkotmányuk is sok közös elemet tartalmazott: mindkettő szövetségi köztársaság volt, mindkettejük élén közvetlenül választott elnök állt, mindkettő általános választójoggal rendelkezett, mindkettőnek kétkamarás törvényhozása volt, és mindkettőnek volt legfelsőbb bírósága. Mégis az egyik a két világháború közötti veszélyes időszakon úgy evickélt át, hogy nem történt jelentős változás politikai intézményrendszerében és polgárai szabadságjogainak tekintetében; a másikban azonban a modern demokráciák történetének leggyalázatosabb rendszere alakult ki. Mindezek miértjének megválaszolása talán a XX. századi történetírás legnehezebb feladata.

A gazdasági világválságból való kilábaláshoz minden országban új gazdaságpolitikára volt szükség. 1933-ra, ahogy Roosevelt is állította, hitelét vesztette az elődje, Herbert Hoover által jónak tartott gyógymód. Mindazok az országok, amelyek makacsul ragaszkodtak az erős pénz (aranyalap) és az aránylag kiegyensúlyozott államháztartás kettőséhez, évtizedes stagnálásra ítéltettek. A vámok sem kínáltak kielégítő megoldást. A gazdasági bajokból való kilábalásnak azonban számos különféle módja adódott. Az egyik szélsőségként a Szovjetunió politikája kínálkozott, a termelési eszközök állami tulajdonba vételével, a tervgazdálkodásos rendszerrel és a könyörtelen kényszermunkával. A másik véglet a brit valuta-leértékelés, a szerény költségvetési hiány és a védővámos birodalmi vámközösség hármasából tevődött össze. A többi intézkedés - mint például az Egyesült Államokban bevezetett banki betétbiztosítási rendszer - nem jelentettek drasztikus törést a liberális gazdasági rend menetében. A legtöbb ország az e két véglet közötti politikát választotta, és a munkahelyteremtés, a beruházások, a szegénység ellem küzdelem terén jelentkező, erőteljesebb állami beavatkozást ötvözték a lazább kincstári és pénzügyi politikával, valamint korlátozták a szabad áru-, tőke-és munkaerő-áramlást és/vagy árszabást. A dolog érdekessége, hogy ezeknek az új gazdaságpolitikai irányvonalaknak a politikai hozadéka jóval inkább eltért az egyes országokban, mint maga a gazdaságpolitika. Mindössze néhány országban előzte meg az új gazdaságpolitika elindítását a diktatórikus rendszer kiépítése felé történő politikai váltás, de az is lehet, hogy a két dolog éppen fordítva feltételezte egymást. Az angol nyelvterületeken a gazdasági ortodoxiától való különböző mértékű eltávolodás sehol nem okozott megingást a demokrácia terén. És Skandináviában sem. A svéd szociáldemokraták éppen az 1930-as években fektették le az 1945 utáni európai jóléti állam alapjait. A dolog iróniája, hogy a demokráciától való eltávolodást egyes országokban időnként éppen a szigorúbban ortodox fiskális politika iránti szükséglet igazolta, mégpedig azon az alapon, hogy a parlamentáris rendszer, a törvényalkotást jellemző különleges érdekek következtében, lehetetlenné teszi az államháztartási egyensúly fenntartását. Pedig a kiegyensúlyozatlan költségvetés általában előnyösen hatott a kereslet alakulására. Azt sem szabad elfelejteni, hogy a pénzügypolitika megváltozásának nem kellene feltétlenül a demokrácia elcsökevényesedését jelentenie, hiszen a gazdasági világválság előtt a legtöbb ország központi bankjának nem volt demokratikus elszámolási kötelezettsége. Egyeseknek közülük törvényesen is lefektették a parlamenti felügyelettől való függetlenségét. Mások - nevezetesen a Angol Bank és a Banque de France - továbbra is magáncégnek volt tekinthetőek, elszámolással tehát a részvényeseiknek tartoztak, nem pedig a szavazópolgároknak, még akkor is, ha szerepüket és működésük módját törvényileg szabályozták.

Másfelől, mindössze néhány országban jelentette a demokrácia vége egyben a szabadság és a törvényesség végét is. Bár a parlamenti erő gyengülése gyakorta járt együtt az etnikai kisebbség üldözésével, logikai értelemben a kettő egymástól függetlenül is létezhetett. Madison, de Tocqueville és Mill óta a demokrácia liberális kritikusai figyelmeztettek „a többség zsarnokságának” veszélyeire. Közép-Kelet-Európában már a gazdasági világválság előtt is nyilvánvaló volt, hogy a demokrácia az etnikai többség kisebbség elleni diszkriminációjához is vezethet (lásd 5. fejezet). Egy azonban bizonyos, a parlamentáris felügyelet által nem korlátozott végrehajtó hatalom könnyebben hághatta át a törvények vagy az alkotmány biztosította kereteket. Annak mértéke azonban, hogy a két háború közötti időszak diktatórikus rendszerei milyen erőteljesen üldözték az egyes embereket vagy bizonyos társadalmi csoportokat, jelentős eltérést mutatott. Egyes esetekben a diktátorok akár jobban is bánhattak az etnikai kisebbségekkel, mint a többségi előítéletnek teljesen alárendelődő választott kormányok. Az önkényuralkodók, a közvélekedéssel ellentétben, időnként éppen hogy kordában tartották az erőszakosan türelmetlen fasiszta mozgalmakat, legnyilvánvalóbban Romániában vagy akár Lengyelországban (lásd alább).

Végül, mindössze néhány országban, a diktatúrák alcsoportjának alcsoportjában jelentett a parlamentáris hatalom és a jogrendiség vége egyben agresszív külpolitikát is. A tekintélyelvű rendszerek többsége valójában aránylag békés volt.

MUSSOLINI NAGY PILLANATA

1918-ban Roosevelt elődje, Woodrow Wilson a következőket jelentette ki: „A demokrácia mindenütt diadalmaskodott. [...] A demokratikus intézmények terjedése [...] a politika egyetlen formára történő egyszerűsödését ígéri, [...] a mindenféle kormányzat demokráciára való leegyszerűsödését.” Egy ideig úgy tűnt, hogy igaza volt. A politológusok már a XIX. század elejétől kezdődően megpróbálták meghatározni a demokrácia globális terjedésének mértékét. Számításaik a demokráciák számának jelentős emelkedését és a demokratizálódás minőségi javulását mutatták az 1914 és 1922 közötti időszakban. A demokratikus jellemzők tízpontos skáláján a hat pontnál többet elért országok aránya 22 százalékról majdnem 37 százalékra emelkedett. A demokráciák átlagszintje világszerte 7,8-ról 8,7-re növekedett. Eljött tehát „a wilsoni pillanat”, és hatása egyértelműen globálisnak tekinthető, nemcsak azért, mert az egykori Habsburg Monarchia vidéke teljesen átalakult, hanem azért is, mivel a háborút megnyert európai birodalmak nyomása alatt mozgolódni kezdett a föld. A kedvező időszak azonban igen rövidre sikerült.

Az 1922-t követő évtizedben számos demokrácia vallott kudarcot. 1941-re az országok kevesebb mint 14 százaléka volt demokratikus berendezkedésű, a demokráciák átlagszintje pedig 6,4-re esett vissza. Az 1922-es szintet majd hetven évig nem sikerült ismét elérni.

A demokratikus hullám apályos és dagályos időszakai alapvetően a kontinentális Európa történetéhez tartoznak. Az angol ajkú világban -kivéve az antidemokratikus és csak részben anglofón Dél-Afrikát - soha nem fenyegette súlyos veszély a demokráciát. Időközben, mivel a nyugateurópai birodalmak sértetlenül túlélték a háborút, sőt méretüket tekintve kissé növekedtek is, a háború előtt vagy után Ázsiában és Afrikában szinte egyáltalán nem léteztek demokráciák. Mint azt majd látni fogjuk, Japán volt az egyetlen ázsiai ország, ahol megindult a demokratizálódási hullám. Latin-Amerikában néhány többé-kevésbé demokratikus rezsim a diktatúra irányába mozdult el: Argentínában 1930-ban a hadsereg megdöntötte a radikális elnök, Hipólito Irigoyen rendszerét, és ugyanez játszódott le Guatemalában, Hondurasban és Bolíviában is. A Rio Grande folyótól délre fekvő területek többsége nem volt demokratikus, és nem is indult el a demokratizálódás útján. Egyedül Costa Rica számított mindvégig demokráciának, és mindössze néhányan - Kolumbia, Peru és Paraguay - mutattak némi elmozdulást a demokrácia irányában a két háború között. Chilét 1924-ben katonai puccs rázta meg, és csak 1932-ben sikerült Carlos Ibánez tábornoknak visszaállítania az alkotmányos uralmat.

A 28 európai ország - amennyiben Európát a létező legtágabban értelmezzük - szinte mindegyike rendelkezett egyfajta népképviseleti kormánnyal az első világháború előtt vagy után. 1925-re mégis 8, 1933-ra pedig további 5 alakult át diktatúrává. 5 évvel később már csak 10 demokrácia maradt. Elsőként, amint azt már láthattuk, Oroszország lépett a diktatúra útjára, miután a bolsevikok 1918-ban feloszlatták az alkotmányozó gyűlést. Magyarországon a választójogot már 1920-ban leszűkítették. Kemál, miután jól elbánt a görögökkel, 1923-ban gyakorlatilag egypárti államot vezetett be Törökországban, nehogy szekularizációs törekvéseit meggátolhassa az iszlám ellenzék. Az általános tendenciára azonban jelentősebb hatást gyakoroltak az egy évvel korábban, Olaszországban lejátszódott események.

Benito Mussolini volt az az első európai vezető, aki nemcsak a többpárti demokráciát számolta fel, hanem egy újfajta fasiszta rezsim megalakulását hirdetette ki. Mussolini egy kovács fia volt, szocialista nézeteket vallott, és két erőteljesen antiklerikális könyvet írt A bíboros szeretője és Husz János, az igazmondó címmel. Már azelőtt is nacionalista elveket vallott, hogy az olasz szocialisták kinyilvánították volna nemtetszésüket, amiért Olaszország bekapcsolódik az első világháborúba. A római fascest - az állam hatalmát szimbolizáló, fenyítésre használt rőzsenyalábot - már a háború előtt is számos csoport magáénak vallotta, amelyek egyikéhez Mussolini is csatlakozott. És már meg is voltak a fasizmus alkotóelemei: szocializmus + nacionalizmus + háború. Egy rövid, nem túl jelentős katonai szolgálatot követően Mussolini visszatért igazi mesterségéhez, az újságíráshoz. A politikai értelemben vett nagy pillanat azonban a háború után, a békével érkezett el Mussolini számára. Európai társaihoz hasonlóan, Olaszország politikai berendezkedése is megsínylette a bolsevik ragályt, amely végigsöpört Torino gyárain és a Pó-völgy falvain. Feltűnő személyiségével Mussolini az olasz nacionalisták előző generációjának hősére, Francesco Crispire emlékeztetett. Újonnan alapított Fasci di Combattimento nevű fegyveres szövetsége erőt képviselt a volt katonák, a squadristi csapatával, III. Viktor Emánuel, a statáriális állapot kihirdetését megtagadó király, már a meglehetősen teátrális, 1922. október 29-én lezajlott római bevonulást megelőzően is felkérte Mussolinit a kormányalakításra. A Marcia su Roma amúgy inkább tekinthető kiváló fényképezkedési lehetőségnek, mint puccsnak, ugyanis a fasiszták nem lettek volna képesek erőszakkal megszerezni a hatalmat. (Meggyőző érveket hallani arról, hogy a római bevonulás „egy soha meg nem történt történelmi esemény” volt. A sajtóban eltúlozták a fasiszták hatékonyságát a hatalomszerzés terén Cremonában, Pisában, Firenzében, Torinóban és másutt, mivel ezek csakis akkor voltak sikeresek, ha nem ütköztek ellenállásba. Az egyetlen valódi eleme a bevonulásnak a Milánóból Rómába tartó vonat volt, amely 29-e estéjén Mussolinit a fővárosba szállította, miután a király felkérte őt a kormányalakításra.) A régi liberálisok még ekkor is azt hitték, minden mehet tovább a régi kerékvágásban. Alábecsülték Mussolini hatalomvágyát, aki egy adott időszakban hét miniszteri tárcát tudott a magáénak a miniszterelnökség mellett. A sajtó, az egyetlen dolog, amit valóban képes volt ellenőrzése alatt tartani, egyszer csak mindenható Duceként kezdte emlegetni Mussolinit. A dicső felszín mögött azonban mindig ott volt az erőszak réme. A szocialisták vezére, Giacomo Matteotti 1924-es meggyilkolását követően - amelyet szinte biztosan Mussolini rendelt el - befellegzett a politikai ellenzéknek. A leninista Antonio Gramsci és a hozzá hasonlók börtönben végezték. Így tehát a Nemzeti Fasiszta Pártnak nem kellett eltűrnie a versenytársakat. Az újságszerkesztőknek fasisztáknak kellett lenniük, a tanároknak hűségesküt kellett tenniük. A parlament, sőt a szakszervezetek is fennmaradhattak, de csak névleges, Mussolini diktatúrájának alávetett szervekként.

Egyáltalán nem számított rendkívüli dolognak, hogy Olaszországban királyi kinevezés révén született a diktatúra. Egyes helyeken a diktátor akár királlyá is avanzsálhatott. Az albán elnök, Ahmed Bey Zogu 1928-ban I. Zog néven királlyá nyilvánította önmagát. Bulgáriában Sándor király 1929-ben ragadta magához a hatalmat. Jugoszláviában Sándor király 1929-ben puccsot hajtott végre, 1931-ben visszaállította a parlamentarizmust, majd 1934-ben merénylet áldozatává vált. Az őt követő régens, Pál aztán ismét visszaállította a királyi diktatúrát. Görögországban a király feloszlatta a parlamentet, 1936-ban pedig Ioannis Metaxas tábornokot diktátorrá nevezte ki. Két évvel később a román Károly király is létrehozta saját királyi diktatúráját. Magyarországon ugyan nem volt király, a politikai elit azonban fenntartotta azt a képzetet, hogy az ország továbbra is monarchikus berendezkedésű, a régens pedig nem más, mint Horthy Miklós ellentengernagy. A hatalmat azonban a nevében tevékenykedő két erőteljes személyiség gyakorolta, először gróf Bethlen István, majd pedig Gömbös Gyula. Máshol a választott elnök szabadult meg rövid úton a parlamenttől. Litvániában Antanas Smetona hívta életre a diktatúrát 1926-ban. Észtországban Konstantin Páts uralkodott négy éven át rendeleti úton mint Riigihoidja (Védelmező), majd 1934-től elnökként. Ugyanabban az évben, Lettországban a miniszterelnök (később elnök) Karlis Ulmanis oszlatta fel a parlamentet.

Másutt a hadsereg szerezte meg a hatalmat. Józef Pilsudski marsall, Lengyelország Cromwellje, 1926-ban vonult be Varsóba, hogy de facto diktátor legyen egészen 1935-ben bekövetkezett haláláig, amikor hatalma jelentős része, bár nem mind, egy másik katona, Edward Smigly-Rydz kezébe ment át. Spanyolországban 1917 és 1923 között alkotmányos monarchia volt, majd 1930-ig Primo de Rivera vezetésével katonai diktatúra, ezt követően egy balra tolódó köztársasági időszak következett, amelynek csúcspontján létrejött a kommunistákat és szocialistákat is magában foglaló Népfront koalíció. A hadsereg tisztjeinek kezdeményezésére 1936-ban kirobbant polgárháború keserű három évét követően a Nemzeti Front pártjainak támogatásával Francisco Franco tábornok diktátorrá nevezte ki magát. Franco nem csupán a német és az olasz intervenciónak köszönhette sikerét, hanem a baloldal különböző frakciói közötti megosztottságnak is, amely „polgárháborút a polgárháborúban” eredményezett. Portugáliában is hasonlóan zajlottak a változások, csak talán simábban. Ott 1926-ban ragadta magához a hatalmat a hadsereg. Hat évvel később a pénzügyminiszter, António de Oliveira Salazar lett a miniszterelnök, és olyan tekintélyelvű alkotmányt fogadtatott el, amelynek révén a következő évben diktátorrá neveztette ki magát. Engelbert Dolfuss kancellár is hasonló trükköt alkalmazott Ausztriában, és 1933 márciusában bevezette a rendeleti úton történő kormányzást. Bár 1934 júliusában, merényletben megölték, utódjára, Kurt Schuschniggra egy működőképes, tekintélyelvű rendszert örökített.

Bár az új diktatúrák a nemzeti hagyományok hangsúlyozása által határozták meg önmaguk jelentőségét, mindannyian meglepően hasonlóak voltak: színes ingek, fénylő csizmák, katonai zene, peckes vezetők, bandaháborúra hasonlító erőszak. Első ránézésre tehát alig különböztette meg bármi a diktatúra német változatát a többitől, hacsak az nem, hogy Hitler valamivel abszurdabbnak tűnt a többieknél. A diktátor című filmjében Charlie Chaplin még 1940-ben is komikus figurának állította be Adolf Hitlert, aki érthetetlen beszédeket üvölt, nevetséges pozőrként viselkedik, és egy hatalmas, felfújható földgömbbel ugrabugrál. Pedig a nemzetiszocializmus és a fasizmus között alapvető különbség volt. A két háború közötti időszakban szinte minden diktatúra gyökereiben konzervatív volt, ha nem egyenesen haladásellenes. A hatalom társadalmi alapját az ipari forradalom előtti ancien régime maradványai határozták meg: a monarchia, az arisztokrácia, a tiszti testület és az egyház. Mindezt bizonyos mértékig a szocializmustól idegenkedő gyárosok is támogatták, valamint a felületesebb értelmiségiek, akiket untattak a demokrácia zavaros kompromisszumai. (Megérne egy könyvet azoknak a köpönyegforgató tollnokoknak a felsorolása, akik kacérkodtak a fasizmussal, vagy annál is tovább mentek. Ha szeretnénk bemutatni, milyen elterjedtté vált ez a jelenség, szégyenteljes példaként meg kell említeni Gabriele D’Annunzio költő nevét, aki létrehozta saját silány zsarnokságát a háború utáni Fiumében; T. S. Eliot, a költő azt írta, hogy „a totális rendszer őrizheti meg azokat a kifejezéseket, mint »szabadság« és »demokrácia«, és saját jelentéssel ruházza fel őket”; Martin Heidegger, a filozófus a freiburgi egyetem rektoraként lelkes támogatásáról biztosította a náci rezsimet; a politológus Carl Schmitt áljogi indoklással támasztotta alá a Harmadik Birodalom törvénytelenségeit; Ignazio Silone író elárulta korábbi kommunista elvtársait a fasisztáknak; W. B. Yeats dalokat írt az ír kékingeseknek. Igaza volt Thomas Mann-nak, aki az első világháború alatt nem egy hibát követett el, és később is csak nehezen tudott nyíltan szakítani a náci rezsimmel, amikor „az értelmiség teljességgel megtévesztett rétegé"-ről beszélt.) A diktátorok elsődleges feladata a baloldal szétzúzása volt: megtörni a sztrájkjaikat, betiltani a találkozóikat, megtagadni a lehetőséget a szavazóiktól, letartóztatni őket, szükség esetén pedig meggyilkolni a vezéreiket. Az egyszerűnek bizonyuló társadalmi restauráción túlmutató néhány intézkedés közé tartozott az új „korporációs” intézmények bevezetése, melyek a gazdasági élet megszervezésére és a lojális támogatók védelmére törekedtek a piac szeszélyei ellen. 1924-ben a francia történész, Elie Halévy találóan úgy jellemezte a fasiszta Olaszországot, mint a „zsarnokság földje [...] az utazók számára rendkívül kellemes rezsim, ahol a vonatok időben indulnak és érkeznek, ahol nincs sztrájk a kikötőkben és a tömegközlekedésben. A burzsoázia - tette hozzá - ragyog.” Ahogy Renzo De Felice hatalmas terjedelmű, a Ducéról írt felmentő jellegű életrajzában írta: „a régi rendszer fekete ingben”. Az 1929-es konkordátum értelmében még a fiatal Mussolini által lenézett katolikus egyház is kiegyezett a rendszerrel. Igaz, hogy bizonyos országokban voltak olyan fasiszta vezérek és mozgalmak is, amelyek retorikájukat illetően továbbmentek, és inkább a nemzeti megújhodás képét vetítették előre, semmint csupán a régi rendet erősítették volna meg. A Falange Espanola de las Juntas de Ofensiva Nacional Sindicalista, ez a grandiózus névvel bíró spanyol fasiszta párt mindössze csekély alkotóeleme volt Franco alapvetően konzervatív támogatói gárdájának. Franco egybeolvasztott Falange Espanola Traditionalism pártjának kulcsszava az utolsó volt. Más országok esetében, nevezetesen Ausztriában, Magyarországon és Romániában a diktatúra a fasiszta pártok elnyomására vagy legalábbis visszaszorítására szolgált.

Mindössze Németországban volt a fasizmus egyszerre forradalmi és totalitárius, szóban és tettben egyaránt. Mindössze Németországban vezetett végül a diktatúra ipari méreteket öltő népirtáshoz. És ennek alapos okai voltak. A fasiszta mozgalom a legtöbb diktátor számára választható kellék volt. Németország esetében nem. Ahogy a 7.1-es ábrán is látható, egyik fasiszta párt sem tudott olyan mértékű választási győzelmet elérni, mint a Nemzetiszocialista Párt. A szavazatok szemszögéből nézve a fasizmus aránytalanul nagy mértékben német jelenségnek tekinthető. Ha összeadjuk az Európában fasiszta vagy egyéb szélsőségesen nacionalista pártokra 1930 és 1935 között leadott szavazatok számát, megdöbbentően magas, 96 százalékos arányban német ajkúak adták le ezeket.

7.1. ábra A fasiszta vagy soviniszta pártok által szerzett szavazatok aránya az 1930-as években tartott szabad nemzeti választásokon (%)

Világviszonylatban a demokráciák összeomlásáért nem okolható egykönnyen a gazdasági válság. Amint azt megállapíthattuk, igen sok demokrácia túlélte a mély gazdasági válságot, és igen sok diktatúra alakult ki a visszaesés előtt vagy éppen egy szerényebb termelési visszaesést követően. Szigorúan Európát véve alapul azonban nehéz volna figyelmen kívül hagyni az egyes országok gazdasági nehézségei és a fasiszta szavazatok mennyisége közti összefüggés alakulását (lásd 7.2. ábra). Mindent egybevéve megállapítható, hogy a legmélyebb gazdasági válságot átélő országokban adták le a legtöbb fasiszta szavazatot. A gazdasági válság Közép-és Kelet-Európát érintette a legsúlyosabban. Politikai értelemben is ott volt a leghangzatosabb a fasiszta ideológia. A lényeg azonban az, hogy a fasizmushoz leginkább a németek - a birodalmon belül és kívül - vonzódtak, vagy, hogy másként fejezzük ki, a fasizmus egyetlen, valóban tömegeket megmozgató variánsa a német nemzetiszocializmus volt.

7.2. ábra Az egyes országok reáltermelése a gazdasági világválság során a csúcstól a legmélyebb pontig (%)

A németek által tapasztalt élmény két dolog miatt tekinthető különlegesnek. Az első maga Hitler, aki sok tekintetben még a chaplini figuránál is képtelenebb személyiségnek bizonyult. Fiatalkorában a művészeti iskola által visszautasított Hitler giccses képeslapok eladásából tartotta fenn nagy nehezen magát. A bajor hadseregben futárszolgálatot teljesített mint tizedes, kétszer kapott Vaskeresztet. Egy lusta, középszerű, későn érő ember volt, aki egyformán élvezte Wagner operáit és Karl May cowboytörténeteit. Akkoriban még szinte elképzelhetetlen volt, hogy majd egyszer Bölcs Frigyes és Otto von Bismarck hagyatékát kívánja továbbvinni. Az 1920-as évek elején Münchenben állítólag egy román hercegnő budoárját látogatta „gengszterkalapban és szmokingja fölött hosszú viharkabátban, benne egy pisztollyal, és mint mindig, egy kutyakorbáccsal”. Mindent egybevéve nem meglepő, hogy Hindenburg elnök egy cseh bohémnek tartotta. Mások szerint inkább úgy nézett ki, mint „egy olyan ember, aki el akarja csábítani a szakácsnőt”, vagy mint egy renegát villamosvezető. Ha a kiadója, Max Amann nem tántorította volna el eredeti elképzelésétől, első könyvének a Négy és fél év harc a hazugságok, butaság és gyávaság ellen címet adta volna. Ehelyett a jóval sikerültebb Harcom (Mein Kampf) lett. A hosszabb cím amúgy némiképp árulkodik Hitler harsány és gyűlölködő személyiségéről. Ami a szexualitást illeti, sok találgatásra adnak okot a hihetőbb és kevésbé hihető bizonyítékok, amelyek azt sugallják, hogy talán nem is rendelkezett ilyen élménnyel. Hitler gyűlölt, és nem szeretett.

A Harmadik Birodalom és az 1930-as évek többi fasiszta rendszere közötti másik alapvető különbség egyszerűen maga Németország. A legtöbb ország, ahol a két világháború között a demokrácia kudarcot vallott, aránylag fejletlen volt, ahol az 1930-as évek környékén a munkát végző lakosság több mint fele a mezőgazdaságban tevékenykedett. Voltaképpen viszonylag szoros összefüggés volt e két tényező között, kivéve két esetben: Németországban és Ausztriában a lakosság alig egyharmada dolgozott a földeken. Nem könnyű tehát megmagyarázni, hogyan tudta egy olyan beteges személyiség, mint Hitler, uralma alá gyűrni a sokak szerint Európa, sőt talán a világ - legalábbis 1933 előtt - leginkább fejlődőképes országát.

HITLER TESTVÉR

Sok odalátogató számára Németország az 1920-as években az európai Egyesült Államoknak tűnt: nagy volt, iparosodott és ultramodern. Otthont adott Európa több legnagyobb és legjobb nagyvállalatának: az elektrotechnikai óriás Siemensnek, a pénzügyi titán Deutsche Banknak, az automobilgyártó Mercedes Benznek, vagy éppen a vegyészeti konglomerátumnak, az IG-Farbennek. Berlin dicsekedhetett Európa legjelentősebb filmiparával, ahol olyan alkotások születtek, mint Fritz Lang Metropolisz, a húszas évek egyik legnagyszerűbb tudományos-fantasztikus filmje, vagy ugyanennek a rendezőnek az igazi film noirja, az M- Egy város keresi a gyilkost. Berlinben olyan szenzációs újságok jelentek meg, mint William Randolph Hearst lapjai (az 8Ubr-Abendblatt); akkora áruházak, mint a Macy’s (Kaufhaus des Westens); olyan sportcsillagok, mint „Babe” Ruth (Max Schmeling, a bokszoló). Olyan áthatóan érzékelhető volt a tengerentúli hatás, hogy Franz Kafkának nem is kellett az Egyesült Államokba utaznia, hogy megírja az Amerika című művét. Egy tekintetben pedig Németország vitathatatlanul felül is múlta az Egyesült Államokat: itt voltak a világ legjobb egyetemei. A heidelbergi és a tübingeni egyetemhez hasonlítva a Harvard és a Yale inkább úriemberek klubjának tűnt, ahol a hallgatók több figyelmet fordítottak a futballra, mint a fizikára. 1901 és 1940 között a természettudomány területén a Nobel-díjasok több mint egynegyede a németek közül került ki, és csak 11 százalékuk volt amerikai. Einstein a munkássága csúcsát nem 1932-ben érte el, amikor Princetonba költözött, hanem 1914-ben, amikor a Berlini Egyetem professzorává avatták, a Vilmos Császár Fizikai Intézet igazgatójává és a Porosz Tudományos Akadémia tagjává. Még Cambridge legelismertebb professzorai is kötelességüknek tartották a legalább egyszeri németországi látogatást.

Létezett azonban egy másik Németország is: a vidék Németországa, ahol egyáltalán nem jelentett vonzerőt a Grossstadt féktelen modernizmusa. Ezt a Németországot sokként érte az 1918. novemberi katonai vereség nyomán kialakult általános felfordulás. (A vereség németekre gyakorolt hatását Sebastian Haffner ábrázolta zseniálisan: „Hogyan jellemezhetném az érzéseimet - egy tizenegy éves fiú érzéseit, akinek a teljes belső világa összeomlott? Akármennyire is próbálkozom, nehéz ehhez hasonlót találni az átlagos, hétköznapi világban. Bizonyos fantasztikus katasztrófák csak az álomvilágban lehetségesek. Talán képzeljenek el valakit, aki évről évre hatalmas összeget helyez el a bankjában, és amikor egy nap kikéri az egyenlegét, egy vagyon helyett hatalmas adósságot talál rajta; ez azonban csak az álmokban történik meg.”) A háborút követő időszakban szinte minden forradalmi esemény a nagyvárosokban zajlott: Berlinben, Hamburgban, Münchenben. Annak ellenére, hogy az új köztársaság alkotmányát Thüringia álmos fővárosában fogalmazták meg, a weimari köztársaság mindig is a nagyvárosi Németország ügye volt. Az angol „vándortudós” Patrick Leigh Fermor szerint, aki 1933 vége felé végiggyalogolta a Rajnától a Dunáig vezető utat, vidéken nem sok minden változott. Egy kis vesztfáliai városban történt első találkozása a Harmadik Birodalom barnaingeseivel, akik éppen egy szokványos felvonulást tartottak a főtéren, majd bemasíroztak a legközelebbi kocsmába egy sörre és egy szívből jövő nótázásra. A ferences szerzetesek által működtetett Krefeld szegényháztól egy elhunyt professzor könyvekkel övezett dolgozószobájáig, egy rajnai uszály rakodóterétől egy pforzheimi parasztházig Fermor szinte mindent végignézett, és egy olyan Németországot talált, amely aligha különbözött attól a Németországtól, amelyet a nagyapja, sőt a dédapja látott volna, ha netán elszánták volna magukat ugyanerre az útra. Mint azt Walther Rathenau iparos és filozófus a naplójáról nevezetes Kessler grófnak panaszolta: „Nem volt forradalom. Csak az ajtók tárultak ki. Az őrök elmenekültek. A foglyok zavartan álltak a börtönudvaron, lebénult kézzel és lábbal.”

A köztársaság a lehetetlenre vállalkozott: egyszerre akart jóléti államot teremtem és fizetni a versailles-i szerződésben kirótt jóvátételt. Mindez akkora terhet jelentett a német gazdaság számára, hogy nem egy, hanem két válság alakult ki: az első az 1923-as hiperinfláció, majd pedig az 1929 utáni meredek defláció. Aligha meglepő tehát, hogy ez a két krízis aláásta a weimari köztársaság amúgy is törékeny legitimitását. Az infláció nem csupán a pénzben mérhető értékek, hanem a háború előtti bürgerliche Gesellschaft (polgári társadalom) értékeinek összeomlását is jelezte. Mit ér a Rechtsstaat (a jogállamiság), ha a hosszú lejáratú szerződéseket csak értéktelen papírmárkával lehet kielégíteni. Ami pedig a Ruhe und Ordnung, a XIX. századi németek számára elengedhetetlen béke és rend elvét illeti, alig maradt belőle valami. 1919 és 1923 között minden évben vagy a szélsőbal-vagy a szélsőjobboldal szervezett egy puccsot, nem is szólva a baljós titkos társaságok merénylet-özönéről, melyek közül az egyik Rathenau életébe került, aki külügyminiszterként a versailles-i kötelezettségek teljesítésének politikáját testesítette meg. A valuta összeomlását követően sok szavazó pártolt el a jobbközép és a balközép középosztályt képviselő pártjaitól, mivel kiábrándultak a weimari politikát leginkább jellemző, az üzletemberek és a munkások közötti kötélhúzásból. Burjánoztak a szakadárpártok és a különleges érdekeltségű csoportok, lassan megkezdődött tehát az a sejtosztódási folyamat, amely az 1930-as politikai robbanást jelezte előre, amikor a nácik szavazatainak száma hétszeresére ugrott az 1928-ashoz képest. A gazdasági válság nem azért játszott lényegi szerepet, mert a munkanélküliek a nácikra szavaztak, hanem mert nagyon sokan a kommunizmus felé fordultak, márpedig a többi országhoz hasonlóan sokak számára a fasizmus a vörös forradalom réme elleni egyetlen lehetséges politikai alternatívát jelentette. A gazdasági válság felfedte a weimari rendszer hiányosságait is: a túlzott demokratikusságot, azaz inkább a jól szervezett érdekek túlzott jelenlétét, amely miatt képtelenségnek tűnt az ilyen nagyarányú és egyetemes érvényű válság leküzdése. A köztársasági berendezkedésű Németország politikai szétesése azonban már hét évvel az 1930-as, áttörés jellegű választás előtt kezdetét vette a weimari csődöt szimbolizáló, talicskákban hordott pénz értéktelensége következtében.

Természetesen Hitler mellett más alternatívák is kínálkoztak. Csakhogy egyik sem volt eléggé életképes. A néppárti Gustav Stresemann kompromisszumot ajánlott a nyugati hatalmakkal, amelyet az 1925-ös locarnói szerződés testesített meg, keleten pedig revansot ígért. Stresemann azonban mindössze 51 éves korában, 1929. október 3-án szívrohamban meghalt. Heinrich Brüning a Katolikus Középpártból elnöki rendeleti kormányzást ajánlott, és a monarchia visszaállításáról álmodozott. Deflációs politikája azonban csak még tovább mélyítette a válságot. Egy másik atolikuspárti, Franz von Papen elárulta a pártját a kancellári címért, valamint azon hiú ábránd reményében, hogy neki majd jobban sikerül, mint Brüningnek. Azonban sem ő, sem utódja, Kurt von Schleicher tábornok - Papen egykori védelmi minisztere - nem rendelkeztek általános támogatással, és miközben a Reichstagot Brüning egy időre pihenőpályára állította, lehetetlennek tűnt egyfajta parlamenti többség nélkül kormányozni. Az 1932. júliusi választásokon a nácik szavazati aránya meghaladta a 37 százalékot. Igaz, hogy az újbóli, novemberi választásokon már visszaesett 33 százalékra, nem utolsósorban azért, mert a gazdasági felépülés jelei már mutatkozni kezdtek, de nehéznek bizonyult volna kétségbe vonni a nácik kormányalakítási jogát, miután így is ők képezték a Reichstag legjelentősebb csoportosulását. Papen, a mindenkori intrikus meggyőzte a kétkedő Hindenburgot, hogy szabaduljon meg Schleichertől, és nevezze ki Hitlen a novemberi választásokon a kommunisták mellett az egyetlen jelentős számú szavazatot szerzett Német Nacionalista Párttal létesített koalíció vezetésére. Hitler tehát 1933. január 30-án kancellár lett. A német demokráciának ezzel befellegzett. A szociáldemokraták és a kommunisták közötti bénító ellenségeskedés miatt a Harmadik Birodalom létrejöttét egyféleképpen lehetett volna csak elkerülni: ha Hindenburg feloszlatja a parlamentet, és betiltja a náci pártot. Ezen a megoldáson azonban, úgy tűnik, még csak el sem tűnődött.

Felszínes szemlélő számára könnyű megérteni a német szavazók Hitlerhez való vonzódását. Egyszerűen radikálisabb orvosságot ígért a gazdasági válságra, mint politikai ellenfelei. Mások többnyire apránként adagolt megoldásokat kínáltak a munkanélküliségre, Hitler azonban a közmunkaprogram merész tervével állt elő. Miközben mások azon aggódtak volna, hogy a deficitből finanszírozott közmunka csak újabb inflációs hullámot indíthat el, Hitler feketén-fehéren kijelentette, hogy a Sturmabteilung vagányai majd úgyis elintézik azokat a haszonlesőket, akik túlzó árakat szabnak. Ismét mások, Rathenauhoz és Stresemann-hoz hasonlóan Németország jóvátételi fizetési kötelezettsége mellett foglaltak állást, mintha csak azt akarták volna bizonyítani, hogy az szinte képtelenség, vagy pedig New Yorkból akartak kölcsönkérni, hogy viszályt szítsanak a nyugati hitelezők között. Hitler egyáltalán nem kívánt fizetni. Természetesen az is a kezére játszott, hogy a jóvátételi rendszer 1932-re összeomlott. Németország már akkor sem fizetett, bár amerikai jóváhagyás mellett, amikor Hitler hatalomra került. Az sem ártott, hogy a nácik oldalára állt a Reichsbank korábbi jó nevű elnöke, Hjalmar Schacht, aki 1930-ban távozott posztjáról, miután hatékonyan közreműködött Hitler kampányában az átütemezett jóvátétel fizetés, az úgynevezett Young-terv elutasítása érdekében. (Az Owen D. Young amerikai bankárról elnevezett Young-tervet az 1924-es Dawes-terv - névadója szintén egy amerikai volt, Charles G. Dawes - helyett vezették be. A Young-tervben 58,5 évre ütemezték át Németország fizetési kötelezettségét, így az évi összeg 2,5 milliárd aranymárkáról - 1913-as árfolyam szerint - alig valamivel több, mint 2 milliárd márkára módosult. A jóvátételi ügynököt is elmozdították a helyéről, aki korlátozott külföldi ellenőrzést gyakorolt a német gazdaságpolitika fölött. Ez a tehercsökkenés azonban jóval csekélyebb volt annál, mint azt a németek remélték.) Schacht jóváhagyása ellenére igazi politikai tehetségre volt szükség ahhoz, hogy ezeket a rendkívüli gazdasági megoldásokat elfogadtassák egy meglehetősen tájékozott és erősen eltérő választói körben. A nácik a sikerüket illetően kétségtelenül sokat köszönhettek Joseph Goebbelsnek, a XX. századi marketing gonosz zsenijének, aki úgy adta el Hitlert a német publikumnak, mintha a Messiás és Marlene Dietrich csodálatos leszármazottjáról lett volna szó. Az 1930-as, 1932-es és 1933-as náci választási kampány során minden addiginál nagyobb támadást intéztek a közvélemény megnyerésére, amelyhez sorozatos tömeggyűlések és figyelemfelkeltő plakátok is hozzátartoztak, csakúgy, mint a lelkesítő dalok (például a Horst-Wessel Lied) és az ellenfelek fizikai megfélemlítése. Bár ezeknek az eszközöknek a jelentős részét Mussolini megoldásai ihlették - nem utolsósorban a támogatók menő egyenruhájának kiválasztását vagy a római üdvözlési módot -, Goebbels megértette a finom és a bombasztikus elemek egyensúlyának szükségességét. Többek között magánál a főszereplőnél is jobban látta, hogy másként kell eljuttatni Hitler üzenetét a német választók különféle szegmensei számára.

Ezeknek a taktikai elemeknek a sikerét mi sem bizonyította jobban, mint a náci szavazatok számának drámai növekedése a sorsdöntő 1930-as és 1932-es választásokon. A régi nézettel ellentétben, mely szerint az NSDAP a vidék pártja lett volna, vagy az északi területeké, vagy a középosztályé, a náci párt szavazatokat nyert Németország egész területén és társadalma teljes skáláján. A fő választási körzetek adatainak elemzése során ez a megállapítás általában elsikkad, és inkább a régiók közötti különbségekre hívják fel a figyelmet. A legkisebb választási egység (Kreis) adatai alapján készült friss kutatás rávilágított a nád szavazatok különlegesen széles spektrumára. A kialakult kép szerint minden egyes választási kerület valamelyest emlékeztetett a nemzeti térképre, és az országban szétszórt támogatási központokra (az alsó-szászországi Oldenburg, a bajorországi Felső-és Alsó Frankónia, Baden északi részei, Kelet-Poroszország keleti régiója). Való igaz, hogy az aránylag magas náci szavazatok főként az északi és a keleti részek közepén voltak jellemzőek, az aránylag alacsony náci szavazatok pedig inkább délen és nyugaton fordultak elő. Fontosabb azonban az, hogy a nácik szinte minden helyi politikai miliőben választási sikert értek el, és olyan széles körben, amilyen sem előtte, sem azóta nem fordult elő. A náci szavazatok aránya nem igazodott a munkanélküliségi arányokhoz vagy a lakosságon belül a munkásság arányához. Egyes kerületekben, a kommunista vezetők legnagyobb megdöbbenésére, a náci szavazók kétötöde a munkásosztályhoz tartozott. Nem volt ritka tehát, hogy egyes helyi kommunisták nyíltan közösséget vállaltak a nácikkal. „Ó, igen, szövetségben vagyunk a nemzetiszocialistákkal - nyilatkozta az egyik szászországi kommunista vezér. - A bolsevizmusnak és a fasizmusnak egy célja közös: a kapitalizmus és a Szociáldemokrata Párt elpusztítása. Ennek a célnak az eléréséhez jogosan használunk fel minden létező eszközt.” Goebbels tehetségét bizonyította, hogy úgy tűnt, minden ember számára nyújt valamit, és a hétpró-bás porosz konzervatívok is az antimarxista koalíció lehetséges partnereiként tartották számon a nácikat. A politikai riválisok tehát óvatlanul együttműködést alakítottak ki velük, és ez később fatális lépésnek bizonyult. A náci szavazatok további növekedése elé az egyetlen jelentősebb akadályt, főként a német protestánsok által támogatott pártokhoz képest a meglehetősen rugalmas Katolikus Középpárt gördítette.

A Németországon kívüli többi fasiszta mozgalom, mint azt már láthattuk, a hatalomra kerülés során erőteljesen függött a társadalmi elit anyagi és egyéb hozzájárulásától. A náciknak erre nem volt szükségük. Akármekkora figyelem hárult is rájuk, a Hindenburg körüli klikk ügyeskedése már nem számított olyan kritikusnak, mint amilyennek az olasz elité 1922-ben. Mindössze annyit értek el, hogy késleltették Hitler kancellári kinevezését, amely hivatal az 1932. júliusi választásokat követően jogosan lett az övé. Nem a hagyományos földbirtokos elit vonzódott Hitlerhez. Az igazi junkerek szörnyen durvának találták. (Hitler és Hindenburg egyik kézfogásakor egy konzervatív megjegyezte, hogy a látvány arra emlékezteti, amikor „a főpincér felmarkolja a borravalót”.) És az üzleti elit sem kedvelte, mert nem minden alap nélkül attól tartottak, hogy a nemzetiszocializmus nem más, mint a szocialisták trójai falova. A katonai elit sem, akiknek szintén minden okuk megvolt arra, hogy lúdbőrözzön a hátuk egy fontoskodó osztrák tizedestől mint felettestől. A Harmadik Birodalom ereje és dinamizmusa Hitler és a nagyszámú értelmiség közötti köteléken nyugodott. Az egyetemi diplomások ugyanis kulcsszerepet játszanak a modern állam és a polgári társadalom zökkenőmentes működtetésében.

A magasan képzett németek, talán a bismarcki birodalom megalapítása, sőt talán a még korábbi porosz történelem óta, különös hajlandóságot mutattak arra, hogy alávessék magukat egy karizmatikus vezető hatalmának. Marianne Weber visszaemlékezéseiben szerepel, hogy férje, Max Weber, a nagy szociológus hogyan magyarázta el a demokráciáról alkotott elméletét az 1918-as forradalmat követően Erich von Ludendorff tábornoknak, aki a német vereségben nagy szerepet játszott:

WEBER: Ön szerint én ezt a Sckweinereit (disznóság - a szerk.), ami most van, demokráciának tartom?

LUDENDORFF: Akkor mi az Ön elképzelése a demokráciáról?

WEBER: A demokráciában az emberek választanak egy vezetőt, akiben megbíznak. Aztán a választott ember kijelenti: „Most pedig fogjátok be a szátokat, és engedelmeskedjetek!” Az emberek és a pártok többé már nem tudnak szabadon beleavatkozni a vezér dolgaiba.

LUDENDORFF: Én is ilyen demokráciát szeretnék.

WEBER: Később az emberek persze ítélkezhetnek. Ha a vezető hibázott - le a fejével!

Egy ilyen politikai tanórát követően - ráadásul egy, a német akadémián liberálisnak tartott embertől - nem volt igazán meglepő, hogy Ludendorff a Reichstag náci tagjai között tűnt fel. Az értelmiségi gárda általában véve kivételesen erősen Hitler bűvkörébe került. A jogászok és az orvosok különösen nagy számban képviseltették magukat az NSDAP-ban, csakúgy, mint az egyetemi hallgatók, akik akkoriban jóval csekélyebb hányadát alkották a társadalomnak, mint manapság. Az elhízott, középkorú jogászok Hitlert Bismarck örökösének tartották. Fiaiak számára ő volt a wagneri hős, Rienzi, a Róma népeit egyesítő demagóg. „A legutolsó, legmélyebben rejtőző sejtemig a Führerhez és csodálatos mozgalmához tartozom - írta a naplójába Hans Frank, náci jogász, miután 1937. február 10-én a Führerrel ellátogatott egy koncertre. - Valóban mi vagyunk Isten eszközei a világ káros erőinek elpusztítására. Isten nevében harcolunk a zsidók és a bolsevizmusuk ellen. Isten oltalmazzon bennünket!” Az ilyen gondolatok segítették Frankot és jogásztársait abban, hogy elfogadják a rendszert a kezdetek kezdetétől jellemző szisztematikus törvénytelenségeket: a bírósági eljárás nélküli letartóztatásokat (már 1933 júliusában is 26 000 ember volt „védelmi őrizet”-ben); az azonnali kivégzéseket (melyek az 1934. júniusi „hosszú kések éjszakájá"-val kezdődtek, amikor 85-200 embert gyilkoltak meg hidegvérrel, köztük az SA legmagasabb vezérkarának tagjait); és természetesen a faji és társadalmi kisebbségek ellen irányuló, egyre erősödő diszkriminációt.

Hasonlóképpen, a művészek és a művészettörténészek sem vettek tudomást a náci esztétika alapvető mázáról. Bár fiatalkori mázolmányai láttán senki sem csodálhatja, hogy nem vették fel Hitlert a Bécsi Szépművészeti Akadémiára, a német művészet megújítására törekvő szélsőséges ambíciói egyszerűen ellenállhatatlanok voltak az olyanok számára, mint például Dr. Ernest Buchner, a Bajor Állami Festménygyűjtemény igazgatója, vagy Arno Breker szobrász, akit kikiáltottak az 1920-as évek német Rodinjének. 1933 májusában sok ezer opportunistához hasonlóan Buchner is csatlakozott a náci párthoz, és hamarosan azon kapta magát, hogy szorgalmasan lecseréli a „degenerált”, azaz modern alkotásokat a Führer által kedvelt giccsekre. Breker is hasonló, fausti egyezséget kötött. Az 1940-es években stúdiójában már kizárólag a Hitlerről készült mellszobrokat gyártották, mégpedig tömegével. A gazdasági szakemberek is vonzódtak a nácizmushoz. A Német Piackutatási Intézet berlini munkatársait hatalmas izgalommal töltötte el az állami beruházásokon keresztül megvalósuló teljes foglalkoztatottság távlata. Az intézet chilei születésű igazgatója, Ernest Wagemann Keyneshez hasonlóan megértette a gazdasági világválság miatti pénzgeneráló politika szükségességét. Brüning kancellárral folytatott vitái után Wagemann csatlakozott a náci párthoz, mivel úgy vélte, megjegyzem: helyesen, hogy onnan inkább várhat gazdasági fellendülést. Mások a náci „fajtisztasági” politika gazdasági racionalitásában hittek. Karl Binding és Alfred Hoche Az életre érdemtelenek megsemmisítésének szükségessége címmel 1920-ban megjelent művükben kísérletet tett arra, hogy kiszámolja az „idióták” fenntartásának évi összegét, amely „súlyos tőkét [...] von el a nemzeti termékből teljes mértékben meddő célokra”. Nyilvánvaló folytonosság található ezen írás és az 1945-ben, a Hartheim-kastélyban lévő elmegyógyintézetben talált dokumentum között, amely szerint 1951-ig a 70273 elmebeteg megölésével 885 439 800 márkát spórolnának, amennyiben átlagban tízéves élettartamot és napi 3,50 márka költséget számolnak. Sok történész sem bizonyult sokkal jobbnak ennél, amikor következetesen a németek keleteurópai területi követeléseinek jogosságát bizonygatta.

Később, amikor minden véget ért, a történész Friedrich Meinecke azzal próbálta megmagyarázni a „német katasztrófa” okát, hogy a technikai specializáció következtében néhány művelt német - ő persze nem - szem elől tévesztette Goethe és Schiller humanisztikus értékeit, és ebből kifolyólag képtelenek voltak ellenállni Hitler „tömeg-machiavellizmusá”-nak. Thomas Mann sokaktól eltérően már akkor felismerte, hogy „Hitler testvér"-ben az egész német Bildungsbürgertum, azaz a klasszikus polgári kultúra egy irtózatos fiatal testvért vélt felfedezni, akiben a legmélyebben gyökerező vágyaik testesültek meg. A magas szintű oktatás során ahelyett, hogy beoltották volna az embereket a nácizmus ellen, még inkább fogékonnyá tették őket iránta. Ennyit a német egyetemek nagyszerűségéről. Ezt a hatalmas esést mi sem szimbolizálja jobban, mint hogy generációjának legnagyobb német filozófusa, Martin Heidegger is készséggel csatlakozott a nácikhoz, horogkeresztes kitűzővel a gallérján.

Rosszabb volt tehát e tekintetben a német értelmiség, mint külföldi társaik? Valószínűleg. Mégis, voltak azért olyan értelmiségiek is, akik soha nem kerültek Hitler természetfölötti vonzáskörébe - és ez mindenképpen lényegi tényező. Ha ugyanis közelebbről szemügyre vesszük a dolgot, Hitler sokkal többet ajánlott a németeknek, mint Roosevelt az amerikaiaknak. Roosevelt nyíltságról, cselekvésről és vezetésről beszélt a nemzeti vészhelyzetben. Beiktatási beszédében azonban leginkább azt hangsúlyozta, hogy ez a vészhelyzet tisztán anyagi jellegű, lelki és erkölcsi értelemben semmi baj nem volt az amerikai társadalommal. Ezzel szemben Hitler Németország gazdasági nehézségeit egyszerűen egy alapvető nemzeti baj tüneteiként látta. Míg Roosevelt nyolcszor utalt a beszédében a „nép”-re, Hitler nem kevesebb mint 18-szor használta a Volk szót. Az ő szerepe nem csupán a gazdaság újraindítására korlátozódott, ő a nemzet megmentője volt, a megváltó, aki a megosztottság évei után összekovácsolja a Volksgemeinschaftot, azaz a nemzet közösségét. Sokat elárulnak Hitler első kancellári beszédének utolsó sorai:

"Abban a szilárd meggyőződésben élek, hogy végül elérkezik majd az óra, amikor azok a milliók, akik ma még megvernek bennünket, mellénk állnak, és velünk együtt éltetik az új, nehezen kivívott Német Birodalmat, amelyet együtt hoztunk létre, a nagyszerűség és hatalom és dicsőség és igazságosság új német királyságát. Ámen.”

Erre a már-már messianisztikus ígéretre a hallgatóság szinte vallási révületbe esett. Amint egy SA őrmester mesélte: „Az ellenfeleink [...] alapvető hibát követtek el, amikor azonosnak véltek bennünket a gazdasági, a demokrata vagy a marxista pártokkal. Mindezek a pártok mindössze érdekcsoportok voltak, hiányzott belőlük a lélek, a szellemi kötelék. Adolf Hitler egy új politikai vallás létrehozója.” A nácik önálló liturgiát alakítottak ki: november 9-ét - az 1918-as forradalom és az 1923-as sikertelen sörpuccs napja - a gyász napjává nyilvánították, tűzzel, koszorúval, oltárral, vérfoltos relikviákkal, sőt a nácik mártírkönyvével. Az elit Schutzstaffel (SS) alakulat újoncainak be kellett tanulniuk egy katekizmust, amelyben a következő sorok is szerepeltek: „Hiszünk Istenben, hiszünk Németországban, amelyet Ő teremtett, [...] és a Führerben, [...] akit Ő küldött nekünk” Nem csak arról volt szó, hogy Hitler többé-kevésbé átvette Krisztus helyét a „barna kultusz” ikonográfiájában és liturgiájában. Mint azt az SS-újság, a Das Schwarze Korps is tudatta, a kereszténység etikai alapjától is meg kívántak szabadulni: „Az eredendő bűn homályos doktrínája, [...] sőt a bűn egész fogalma, ahogy az egyház megjeleníti [...] elviselhetetlen a nordikus ember számára, mivel összeegyeztethetetlen vérünk »hősi« ideológiájával.”

A nácik ellenfelei is felismerték a mozgalom álvallási jellegét. A katolikus száműzött Eric Voegelin szerint a nácizmus „keresztény eretnek mozgalmak azonnali megváltásról szóló tanával rokon ideológia [...] elegyítve a társadalmi átalakulás felvilágosodás utáni doktrínáival.” Konrad Heiden újságíró Hitlert „a modern tömeglélek tiszta töredéké”-nek nevezte, akinek a beszédei mindig „elragadtatott megváltás”-sal végződtek. Egy névtelen szociáldemokrata a náci rezsimet „ellenegyház”-nak titulálta. Két igen különböző személyiség, Eva Klemperer, a zsidó filológus Victor Klemperer felesége, és a keletporosz konzervatív Friedrich Reck-Malleczewen abban egyetértettek, hogy Hitlert mindketten a XVI. századi anabaptistához, Jan Leydenhez hasonlították:

„Mint a mi esetünkben is, egy nem akart fattyú, aki - hogy úgy mondjam - a csatornában fogant, nagy prófétává vált, az ellenzék pedig egyszerűen széthullott, miközben a világ többi része döbbenten és értetlenül nézett. Mint ahogy nálunk is, [...] hisztérikus nők, iskolamesterek, hitehagyott papok, a söpredék és a mindenhonnan kitaszítottak alkották a rendszer támogatóit. [...] Egy sovány ideológiai szósz fedte be a bujaságot, a kapzsiságot, a szadizmust és a mérhetetlen hatalomvágyat, [...] és aki nem fogadta el teljesen az új tanítást, azt a hóhér kezére adták.”

Egy kérdés azonban megválaszolatlanul marad: mi volt a baj a meglévő vallásokkal Németországban? Mivel ha a nemzetiszocializmus politikai vallás volt, a régi politikai pártok szétesése nem lehet kizárólagos oka a sikerének. Tulajdonképpen nem nehéz bizonyítékot találni arra, hogy a német keresztények vallásos hite hanyatlást mutatott: az 1920-as években ugyanis a németek jelentős arányban úgy jegyeztették be magukat, mint konfessionslos. A templomba járók száma jelentősen lecsökkent, különösen az északnémet városokban. Jellemző, hogy a katolikus egyházzal ellentétben, a lutheránus egyház súlyos anyagi veszteséget szenvedett a hiperinfláció során. A protestáns papok között igen rossz volt a közhangulat, ezért sokan vonzódtak a nácik „pozitív keresztény” gondolatához. Mindez talán segít megérteni, miért szavaztak a nácikra sokkal többen a protestánsok közül, mint a katolikusok közül a döntő jelentőségű 1930—1933-as időszakban. Tulajdonképpen ez a leginkább kirívó szociológiai jellemző az NSDAP támogatói körében, bár e tekintetben is voltak jelentős regionális eltérések, és talán tévednénk, ha bármilyen messzemenő következtetéseket vonnánk le azon túl, hogy a katolikusok szavazási szokásai nem változtak. Különben is, az osztrákok is meglehetősen lelkesek voltak a nemzetiszocializmussal kapcsolatban, ugyanakkor szinte mindenki katolikus volt. És szinte minden fasiszta diktátor is vallásos nevelést kapott: Franco, Hitler, Horthy, Mussolini, nem is szólva a háborús bábkormányok vezetőiről, a horvát Ante Pavelicről és a szlovák Jozef Tisóról, aki maga is pap volt.

A „NÉPI KÖZÖSSÉG”-EN BELÜL

73. ábra A valós teljesítmény alakulása 1938-ig (vagy a legkésőbbi rendelkezésre álló adat) az egyes európai országokban, a csökkenés sorrendjében (%)

Hangsúlyozni kell, hogy bizonyos felszínes nézőpontok alapján a Harmadik Birodalom gazdasági világválságra adott válasza emlékeztetett az innovatívabb demokráciák reakcióira. Csakúgy, mint az Egyesült Államok, a német kormány is ambiciózus útépítési programokba kezdett, amelyek a csúcsponton több mint 100 000 embernek biztosítottak munkát. Csakúgy, mint az Egyesült Államokban, a náci „New Deal” is jelentős mértékben kiszélesítette a közszolgálati szektoron belüli munkahelyek számát; hamarosan mintegy 18000 embert alkalmaztak, a Reichsbank elnökeként, majd Hitler gazdasági minisztereként dolgozó Hjalmar Schacht által bevezetett új valutakontroll-programon. Csakúgy, mint az Egyesült Államokban, Németországban is a fegyverkezési program adta meg a végső lökést a teljes foglalkoztatottság irányába. Németországban a fegyverkezés azonnal beindult, Rooseveltnél azonban csak sokkal később. Nem szabad alábecsülni a náci gazdasági sikert. Amint az a 7.3-as ábrán is látszik, ez a siker valós volt és lenyűgöző. Egyetlen másik európai gazdaságnak sem sikerült ilyen gyorsan a felépülés, bár egyetlen másik európai gazdaság sem süllyedt olyan mélyre 1929 és 1932 között, mint a német.

Hitler kancellárrá történő kinevezésekor több mint hatmillió német munkanélküli volt. 1935 júniusára ez a szám kétmillió alá esett, 1937 áprilisára egymillió alá, ugyanazon év szeptemberére pedig félmillió alá. 1939 augusztusában már mindössze 34000 regisztrált munkanélküli volt Németországban.

Hogyan volt mindez lehetséges? Hát minden bizonnyal nem a Hitler elődei által kezdeményezett, hitelből finanszírozott munkahely-teremtési programokon keresztül. A gazdasági válság során a beruházások befulladtak; a hideri kormányzat tehát a válságból való kilábaláshoz jelentős fegyverkezési és infrastrukturális (gyakran a védelemmel kapcsolatos) költség-növeléssel látott hozzá. Ez a két terület az összes fix beruházáson belül, 1933 és 1938 között, egyenlő arányban osztozott. A folyamatot követte a magánszektor is, amely az összes fix beruházás kétharmadát tudhatta magáénak. A fix beruházások arányának évi össznövekedése, az inflációhoz igazítva, 29 százalék volt. A közszférán belüli beruházások növekedése, amely a weimari köztársaság időszakában átlagosan a nemzeti jövedelem alig 3 százalékát haladta meg, 1938-ra több mint 10 százalék volt, finanszírozása pedig nagy mértékben deficittermeléssel történt A kormány összkiadása 1925 és 1932 között meredeken megemelkedett, a nemzeti jövedelem 30 százalékáról 45 százalékra ugrott. A nácik alatt is folytatódott ez az emelkedés, kivéve egy rövid csökkenési szakaszt 1935-ben és 1936-ban, 1938-ra azonban elérte az 53 százalékot. Az adók viszont nem tartották az iramot 1933 után. 1924-et követően a weimari deficit átlagban a nemzeti jövedelem 2,1 százalékát képezte. 1933 és 1938 között a teljes közszféra deficitje átlagosan 5,2 százalékot tett ki (bár az 1933-as 2 százalékhoz képest meredek emelkedést mutatott az 1938-as 10 százalékot meghaladó értékkel). A nemzeti össztermék növekedett, átlagosan évi 11 százalékkal, ami igen figyelemreméltó eredmény. Az egyéni fogyasztás csak lassabban nőtt, sőt a nemzeti össztermék részeként az 1932-es 90 százalékhoz képest 59 százalékra hanyatlott. Keynes fiskális multiplikátora, amely megmutatja a hiánygazdálkodás aggregált keresletre gyakorolt másodlagos hatását, az 1930-as években egyértelműen nem volt magas Németországban. A legtöbb ember számára azonban a legfontosabb a munkahelyek számának drasztikus növekedése volt. A dolog érdekessége, hogy a weimari évek alatt hangoztatott figyelmeztetések ellenére mindezt az infláció jelentős emelkedése nélkül érték el. 1933 és 1939 között a fogyasztói árak évi átlag emelkedése mindössze 1,2 százalék volt. Ez azt jelenti, hogy a német munkások reál és nominál jövedelme is jobban alakult: 1933 és 1938 között a heti nettó, azaz adózás utáni kereset 22 százalékkal nőtt, miközben a megélhetési költségek mindössze 7 százalékkal emelkedtek. A magyarázat a nácik által örökölt és továbbfejlesztett, a kereskedelem, a tőkeáramlás és az árak összetett irányításának rendszerében rejlett, valamint azokban a tiltott módszerekben, amelyekkel egyes új kormány-kölcsönöket finanszíroztak. Mindehhez hozzájárult a szakszervezetek autonómiájának tönkretétele is, így megszűnt a német gazdaságot a húszas évek óta sújtó krónikus „bérnyomás”. Más szóval Keynesnek igaza volt, amikor azt állította, hogy a totalitárius rendszerek expanziós költségvetési politikával képesek elérni a teljes foglalkoztatottságot, pontosan azért, mert képesek a szükséges kontroll fenntartására.

Igaz, hogy ezekkel az eszközökkel nem lehetett korlátlanul mindent elérni, különösen nem a fizetési egyensúly területén. Németország természetesen könnyebb helyzetben volt, mint a weimari köztársaság utolsó éveiben, amikor a külföldi tőke visszavonása, a folyamatos jóvátétel-fizetési kötelezettség, valamint a külföldi kölcsönök kamatai bénító teherként hatottak, és végül 1931-ben egy mindent elsöprő bankkrízist eredményeztek. A másik oldalon viszont azzal, hogy Schacht felfüggesztette egyes - eleinte nem az összes - hosszú lejáratú tartozás kamatfizetését, nem tudta teljes egészében megoldani az alapproblémát: a birodalom folyamatos és egyre növekvő importszükségletét (annak ellenére, hogy állandóan a nemzeti önellátásról papoltak) és Németország exportnövelési lehetőségeinek korlátozottságát, amely a külföldi vámoknak, a romló kereskedelmi feltételeknek, a rögzített és túlértékelt valutaárfolyamnak és egyéb gátló tényezőknek, például a hitelező országokkal kötött kétoldalú klíringmegegyezéseknek volt köszönhető. Az 1913-as árakhoz viszonyítva, Németország az 1930-as években minden addiginál nagyobb kereskedelmi deficittel működött. Ezt az állapotot nem lehetett sokáig fenntartani, ezt Schacht is jól tudta, mint ahogy azt is, hogy a nemzeti össztermék 5 százalékát meghaladó pénzügyi deficitet másként nem lehet finanszírozni, mint pénzgyártással, ami pedig megnöveli a jövőbeni infláció lehetőségét. Az 1934-es év közepén kiteljesedő valutaválság, amely gyakorlatilag kiürítette a Reichsbank tartalékait, Schachtot arra kényszerítette, hogy kiterjessze a teljesítés megtagadását a többi külföldi kölcsönre is.

De vajon törődött-e az átlag német Schacht új tervének finomságaival, amelyek a kevés külföldi valutával való gazdaságosabb bánásmódot célozták meg azáltal, hogy az importot szigorú ellenőrzés alatt tartották, az exportot pedig támogatták? A legtöbb ember szerint Németország az 1930-as években gazdasági csodát élt át. A Volksgemeinschaft több volt mint csupán retorikai fogás. Teljes foglalkoztatottságot jelentett, magas béreket, stabil árakat, csökkenő szegénységet, olcsó rádiót (Walker Maria Kersting tervező Volksempfánger rádiója) és jutányos nyaralást. Túl könnyű elfelejteni, hogy Németországban 1935 és 1939 között több nyári tábor létesült, mint koncentrációs tábor. A munkások jobban képzettekké váltak, a mezőgazdaságban dolgozók jövedelme pedig egyre növekedett. A külföldieket sem hagyta hidegen az, ami Németországban folyt. Az amerikai nagyvállalatok, köztük a Standard Oil, a General Motors és az IBM mindenáron szerettek volna közvetlenül befektetni a német gazdaságba. A németek 1938-ban természetesen nem voltak olyan gazdagok, mint az amerikaiak, hiszen az Egyesült Államok egy főre jutó nemzeti jövedelme nagyjából kétszerese lehetett Németországénak. Ennek ellenére minden kétséget kizáróan jobban éltek, mint 1933-ban.

Hitler népi közössége azonban nem csupán a nemzet egységét jelentette, hanem a „népidegenek” (Volksfremd) társadalmi csoportjainak kizárását is. Kétség sem férhetett hozzá, hogy ki tartozott ide. Politikai agitátori karrierjének kezdete óta Hitler újra és újra kinyilvánította gyűlöletét a zsidók iránt. Őket okolta Németország első világháborúban elszenvedett vereségéért. „Tartották volna csak a háború kezdetén és a háború alatt - írta hírhedt művében, a Mein Kampfban - ezt a tizenkét-tizenötezer héber népbolondítót mérges gázok alá, úgy, amint azt a német dolgozók legjobbjainak százezrei voltak kénytelenek a harctereken tűrni, akkor a harctér milliós áldozatai sem lettek volna hiábavalók. Ellenkezőleg! Tizenkétezer bitangnak idejekorán való kiirtása egymillió tisztességes, értékes német életet mentett volna meg a jövő számára.” Mivel Hitler és talpnyalói ezt a módszert alkalmazták a második világháborúban a zsidók elleni népirtás során, a történészek közül sokan az antiszemitizmust a Harmadik Birodalom meghatározó jellemvonásának vélik. Nem kétséges, hogy milyen fontos volt ez a kérdés Hitler és jó néhány nemzetiszocialista vezető számára. Mégsem tisztázott azonban, hogy vajon mindez egy, a nép egészét jellemző, mélyen gyökerező „kirekesztő antiszemitizmus” volt-e.

Valójában kevés olyan ország létezett Európában, ahol az etnikai kisebbségek kevesebb nehézséget okoztak volna, mint Németországban az első világháború után. 1933-ban Németországban kevesebb mint 503 000 zsidó élt, amely a lakosság igen csekély, 0,76 százalékos arányát jelentette. A számuk ráadásul a háború óta folyamatosan csökkent a zsidók születési számának drasztikus esése következtében, amely így nagyjából fele lehetett a társadalom többi részének népességnövekedéséhez képest. Ennek az egyre apadó közösségnek a túlnyomó többsége jogászként, orvosként, akadémikusként, üzletemberként stb. szinte teljesen asszimilálódott a középosztályhoz. Való igaz azonban, hogy a zsidók számarányukon túl képviseltették magukat Németország pénzügyi, kulturális és intellektuális elitjében. Gyermekeiket egy iskolába járatták a keresztényekkel, és azokon a környékeken laktak, ahol a keresztények. Jacob Wassermann 1921-es írásában úgy tekintett vissza a frankföldi Fürthben töltött gyermekkorára, ahogy generációjának legtöbb német zsidó tagja tette volna: „Ami a ruházkodást, a nyelvet és az életmódot illeti, a hasonulás teljes volt. Nyilvános, az állam által támogatott iskolába jártam. Keresztények között laktunk, keresztényekkel barátkoztam. A progresszív zsidók, amilyen apám is volt, úgy érezték, hogy a zsidó közösség csak a vallásos istentisztelet és a hagyomány értelmében létezett. A vallás, a modern élet erőteljes csábításától menekülve, a világtól elragaszkodott zelóták titkos csoportjai között talált menedékre. A hagyomány legendává vált, frázissá, egy üres kagylóhéjjá.”

Bár családja egykor még tartotta az ünnepeket és a böjti napokat, megünnepelték a sabbatot, és kizárólag kóser ételt ettek, „ahogy azonban a kenyérért folytatott küzdelem elkeseredettebbé vált, ahogy az új kor szellemisége követelőzőbb lett, ezek a parancsolatok is elmaradtak, és otthoni életünk megközelítette nem zsidó szomszédainkét.”

„Még mindig elismertük a vallási közösségi tagságot, bár alig maradt valami nyoma akár a közösségnek, akár a vallásnak. Ha pontosak akarunk lenni, csak a nevünkben voltunk zsidók, és a keresztények ellenségességén, idegenkedésén vagy közönyén keresztül, akik a maguk részéről a hozzáállásukat egyetlen szóra, kifejezésre vagy a dolgok éppen jellemző állására alapozták. Miért voltunk akkor mi mégis zsidók, és mit jelentett a zsidóságunk? Számomra ez a kérdés egyre sürgetőbbé vált; és senki sem tudott válaszolni rá.”

Wassermann végül egy olyan alapvető megállapításra jutott, amely ragyogóan érzékelteti a németek és zsidók közötti, „szeret is, meg nem is” kapcsolat ambivalenciáját az 1920-as években.

„Egy nem német el sem tudja képzelni a német zsidók szívszaggató helyzetét. Német zsidó - mindkét szót teljes hangsúllyal kell kiejteni. Úgy kell tekinteni rá, mint egy hosszú evolúciós folyamat végső termékére. Két fronton vívott küzdelme és kettős szeretete a kétségbeesés szélére taszítja. A német és a zsidó: egyszer volt egy jelképes álmom, de nem vagyok benne biztos, hogy tisztán ki tudom fejezni. Két tükör felszínét egymásra helyeztem, és úgy éreztem, mintha a két tükör által megőrzött emberi képeknek foggal-körömmel harcolniuk kellett volna egymással. [...]

Német vagyok és zsidó vagyok; az egyik annyira és olyan teljességgel, mint a másik; egyszerre és visszafordíthatatlanul. [...] Zaklatott vagyok, [...] mert mindkét oldalon folyamatosan befogadó és kitaszító karokra találok, hangokra, amelyek vagy üdvözlő, vagy figyelmeztető kiáltással fogadnak.”

7.4. ábra A más hiten lévőkkel vegyes házasságot létesítő porosz-német zsidók aránya, 1875-1933 (%)

Nem is annyira helytelen a német-zsidó kapcsolatot „szeret is, meg nem is” kapcsolatnak hívni, mint amilyennek előszörre látszik. A német-zsidó asszimiláció legfontosabb ismérve a zsidók és nem zsidók közötti vegyes házasságok növekvő száma volt. Németország egészében a zsidók más hitűekkel kötött házassága az 1902-es 7 százalékról 1933-ra 28 százalékra nőtt. A csúcspont mégis 1915-ben volt, több mint egyharmados aránnyal (lásd 7.4. ábra). Bár a legnagyobb arányban Hamburgban és Münchenben kötöttek vegyes házasságot, ezek száma Berlinben, Kölnben, Drezda és Lipcse szász városaiban, valamint a sziléziai Breslauban is jóval meghaladta az átlagot. Amikor Arthur Ruppin más európai városokról is gyűjtött adatokat e tekintetben, kizárólag Triesztben találta magasabbnak a vegyes házasságok arányát. A szintén magas arányt produkáló Leningrád, Budapest, Amszterdam és Bécs még így is alaposan lemaradtak a német városok mögött. A 164 000 zsidó közül, akik 1939-ben Németországban maradtak, 15 000-en vegyes házasságban éltek. Amikor a nácik a vegyes házasságból született gyerekeket Mischlingének nyilvánították, mintegy 300 000 ezerre becsülték a számukat, bár a valós szám inkább 60 000 és 125 000 között lehetett. Nehéz olyankor mélyen gyökerező, kollektív gyűlöletről beszélni, amikor ennyi bizonyíték adódik a különböző etnikai eredetű egyének közötti szeretetre. És ezek a számok, szükségtelen említeni is, semmit sem árulnak el a házasságon kívüli szexuális kapcsolatokról.

A német-zsidó asszimiláció egyik tökéletes példája Victor Klemperer volt. Az 1881-ben, egy brandenburgi zsidó rabbi fiaként született Klemperer - Hitlerhez hasonlóan - a bajor hadseregben szolgált az első világháborúban. 1906-ban feleségül vette a protestáns Eva Schlemmert, aki a leginkább protestáns porosz városban, Königsbergben született. Generációja oly sok német zsidó tagjához, valamint családtagjaihoz hasonlóan Klemperer is kitűnő tudományos eredményeket ért el. 1920-ban a Drezdai Műszaki Egyetem újlatin nyelvi tanszékének professzorává nevezték ki. A zsidó vallás iránti érzelmei leginkább negatívnak voltak mondhatóak. Miután egy Isakowitz nevű barátja nagy nehezen elérte nála, hogy megünnepelje a zsidó újévet, Klemperer döbbenten jegyezte le naplójában a következőket: „Az ember kijött a »szentély«-ből (ezt a szót már harminc éve nem hallottam), letakart fejjel olvasott a Tórából, az én fejemre is sapkát tettek, gyertyák égtek. Elég fájdalmasnak tartottam. Hova tartozom? A »zsidó nemzet«-hez jelenti ki Hitler. Pedig én úgy érzem, hogy az Isakowitz-féle zsidó nemzet egy komédia, én pedig nem más vagyok, mint német vagy európai német. - A hangulatomat [...] egyfajta szélsőséges csüggedtség jellemezte.” Klemperer a házasságkötés után maga is áttért a protestáns hitre. Az 1930-as években szerinte a nácik voltak azok, akik nem voltak méltók a németségre: „Szégyenkezem Németország miatt - írta Hitler hatalomra kerülése után. -Én valóban mindig németnek éreztem magam.”

A XX. század egyik nagy rejtélye tehát az, hogy a történelem során a legsúlyosabb faji erőszak egy olyan társadalomból indult ki, ahol az asszimiláció kivételes gyorsasággal zajlott. Hitler eltökéltsége a zsidók Volksgemeinschaftból való kitaszítására azt jelentette, hogy egy olyan kisszámú kisebbséget próbált meghatározni és üldözni, amely kibogozhatatlanul a német társadalom alkotórészévé vált. És talán ez is a dolog nyitja. A nácik antiszemitizmusa talán a német-zsidó asszimiláció sikerének fényében értelmezhető a leginkább. Peter Drucker, az 1936-ban Bécsben megjelent A zsidókérdés Németországban című könyv szerzőjének szavaival élve: „A zsidókérdés azért volt olyan érzékeny Németországban, mert a zsidók asszimilációja (Selbstauflösung - szó szerint: ’önfeladás’) előrehaladottabb volt, mint bárhol másutt.” Merő véletlen lenne talán az is, hogy a hitleri új rendet éltető Martin Heidegger 1925 és 1928 között szenvedélyes szerelmi viszonyba keveredett egy zsidó hallgatójával, Hannah Arendttel?

A VÉR ELLENI BŰN

Hitler már 1922 februárjában nyilvánvalóvá tette a fajok közötti vegyes házasságról alkotott nézeteit. „Minden zsidót, akit egy szőke lánnyal találnak [...] [Közbeszólás: „Fellógatni!”] Nem akarom azt mondani, hogy „fellógatni”, de bíróságot kellene létesíteni ezeknek a zsidóknak az elítélésére. [Taps]” A Mein Kampfban ezt a kérdéskört alaposan kifejtette. „A faj - jelentette ki - nem a nyelvben rejlik, kizárólag a vérben.” Ezt pedig senkik sem értették meg jobban, mint

„a zsidók, akik igen kevés jelentőséget tulajdonítanak nyelvük megőrzésének, de annál többet vérük tisztán tartásának. [...] Miközben látszólag túlcsordul bennük a »felvilágosultság«, a »haladás«, a »szabadság«, a »humanitás« stb., ők maguk fajuk legerőteljesebb szegregációját képviselik. Lehet, hogy asszonyaikat időnként befolyásos keresztényekre tukmálják, de elvi alapon a férfiúi ágat mindig tisztán megőrzik. Mások vérét megmérgezik, de sajátjukat megóvják. A zsidók szinte soha nem házasodnak keresztény nővel; a keresztény férfiak veszik el a zsidó nőket. A fattyaik azonban a zsidó oldalhoz hasonlítanak. Különösen a felsőbb nemesség egy része korcsosul el teljesen. A zsidók ezzel teljesen tisztában vannak, ezért hát tudatosan »fegyverzik le« ily módon faji ellenfelük intellektuális vezető osztályát. Abból is látszik, hogy milyen közelinek látják a közelgő győzelmet, hogy milyen förtelmes indokból létesítenek viszonyt más népek tagjaival.”

A könyv egyik lényeges fejezetében megjelenik az antiszemita propaganda egyik visszatérő eleme, a perverz szexuális fantáziálás:

„Arcán sátáni örömmel a fekete hajú zsidó ifjú ólálkodva várja a mit sem sejtő lányt, akit megront a vérével, ezáltal ellopva őt népétől. Minden eszközzel megpróbálja elpusztítani az alávetésre szánt nép faji alapjait. Mint ahogy szánt-szándékkal megrontja a nőket és a lányokat, nem riad vissza attól sem, hogy lerombolja mások vérkorlátait, méghozzá nagymértékben.”

A tanulság Hitler számára egyértelmű volt: „Soha nem tudják a zsidók alávetni a fajilag tiszta, vérének tudatában lévő népet. A világban örökké csak a fattyak, és csakis a fattyak fölött uralkodhatnak.” Ez azonban azt jelentette, hogy ellent kell állni a zsidók erőfeszítéseinek, melyek „az egyén folyamatos mérgezése által történő faji szint lealacsonyítására” irányulnak:

„Hebehurgya módon figyelmen kívül hagyva nemzetünk faji alapjai megőrzésének kérdését, a régi birodalom semmibe vette az egyetlen jogot, amely életet ad ebben a világban. Azok a népek, amelyek elkorcsosítják magukat, vagy hagyják, hogy elkorcsosítsák őket, bűnt követnek el az örökkévaló Gondviselés ellen, és amikor romjaikat egy erősebb ellenség övezi, nem igazságtalanság történik velük, hanem az igazság helyreállítása. [...] Egyedül a vér elveszített tisztasága képes örökre elpusztítani a boldogságot, fenekeden mélységbe taszítani az embert minden időkre, a következményeket pedig soha többé nem lehet elpusztítani a testből és a lélekből. [...] A vér tisztaságának megőrzése vagy meg nem őrzése mindaddig fennáll, amíg emberek léteznek. A háború előtti időszak hanyatlásának minden valóban jelentős tünete végső soron faji okokra vezethető vissza.”

A háború előtti hanyatlásra való utalás ellenére, Hitler antiszemitizmusa a háború után jelentkezett markánsabb formában. Bécset utólagosan ítélte el, mint „a vér meggyalázásának (Blutschande) megtestesítőjét [...] a csehek, a lengyelek, a magyarok, a rutének, a szerbek és a horvátok visszataszító faji keverékével”, ezenfelül „zsidók és még több zsidó”. Hitler itt is és későbbi kijelentéseiben is álmoralista hangnemben ítéli el a zsidó szexualitást, és a Blutschande egyes árja „áldozatait” passzív alanyként állítja be, amit az agresszív „népi közösség” hiányának tud be. A weimari időszak meglehetősen nyílt vitái az abortusz, a homoszexualitás, a prostitúció, a nemi betegségek és más hasonló témák körében Hitler számára további bizonyítékul szolgáltak arra, hogy „azok, akik vezetik a nemzetet és az államot, [...] totális mértékben kapituláltak [...] a spirituális élet elzsidósodásának és a párzási ösztön mammonizálásának.” Márpedig szerinte ezek „előbb vagy utóbb elpusztítják az összes utódunkat”, hacsak a dolog orvoslása meg nem történik.

A lényeg az, hogy amikor Hitler az árja faj vérének tudatos beszennyezésével vádolta a zsidókat, pontosan az 1920-as évek jellemzőjére, a vegyes házasságok számának emelkedésére gondolt. És nem egyedül vélekedett így. Az évtized egyik legtöbb példányban elkelt könyve Arthur Dinter Vérrontó bűn (1918) című műve volt, amely egy olyan nő történetét meséli el, akinek a vérét tragikus módon beszennyezték, hiszen apja, a női magazinok iránt alantas érdeklődést mutató sajtómágnás zsidó. A nő német vőlegénye, Hermann Kampfer akkor jön rá ennek az „átok”-nak a kitörölhetetlen voltára, amikor megszületnek a nyilvánvalóan zsidó fiaik. (Az elsőt úgy jellemzik, mint „sötét bőrű, [...] aligha emberi valami, [...] hosszú szempillák alatt [...] mély, sötét szemmel [...] [és] összenyomott, lapos orral, mint egy majomé”.) Amikor Hermann később egy sokkal inkább nordikus típusnak kinéző asszonyt vesz feleségül, ugyanúgy jár - egyszerűen azért, mert új felesége egyszer együtt hált egy zsidóval. Mindezt azért kell Hermannak elszenvednie, mert „bűnt követett el faja szent vére ellen”. Egyszer csak azonban ráébred a megdöbbentő valóságra:

„A német népet szisztematikusan megrontják és mérgezik! [...] Ha a német népnek nem sikerül leráznia és ártalmatlanná tennie a zsidó vérszívót, amelynek tudtán kívül lehetővé teszi, hogy szívének vérén dőzsöljön, [...] a közeljövőben nagy fájdalom éri majd.”

A megjelenést követő egy év során Dinter könyve huszonnyolc kiadást ért meg, és 120 000 példányt adtak el belőle. 1929-ig negyedmillió példányt nyomtak.

Dinter mindössze egy volt a sok író közül, akik az első világháború után ezt a témát fejtegették. Otto Kernholt A gettóból hatalomra (1921) című könyvében hosszan taglalja a vegyes házasságok jelentette veszélyt, amelyet a német faj meggyengítésének tudatos stratégiájaként értékel. Ugyanez a téma a nacionalista sajtóban is hangot kapott. A frankfurti egyetemen, a zsidó hallgatók gyanúba keverése érdekében, néhány antiszemita agents provocateurs a következő mondatot firkálta fel a falra: „Tegnap ez a kurafi zsidó megerőszakolt egy kis szőke lányt”. Egy másik gyakori vád szerint, amely már az 1890-as években, sőt előtte is jellemző volt, a zsidók irányították a fehér rabszolga-kereskedelmet. Minden - még a Hohenzollern-monarchia bukása is - visszavezethető volt a zsidók és az árják közötti szexuális kapcsolatra. A vegyes házasságok hatását taglaló viták is egyre hevesebb hangot ütöttek meg. Vajon ezek a házasságok termékenyebbek voltak vagy sem, mint az endogám házasságok? Mi történne a német nép „faji egészség"-ével, ha nem tiltanák be a vegyes házasságokat?

A vegyes házasságok elleni támadást nem árt a weimari időszak szexualitásának tágabb körében értelmezni. Mivel Magnus Hirschfeld szexuális tudományokkal foglalkozó intézetét azonosították a homoszexualitás elleni törvények lazítását célzó kampánnyal, egyúttal nyilvánvaló célpontként is szolgált a „zsidó moralitás” elleni náci támadások számára. Ahogy a Völkischer Beobacbter című újságban olvasható volt: „A zsidók mindig is a testvérek, a férfiak és az állatok, és a férfiak és férfiak közötti szexuális kapcsolatot próbálták elhinteni.” A Fritz Haarmann, Wilhelm Grossmann, Karl Denke és Peter Kürten („a düsseldorfi vámpír”) által elkövetett Lustmörderek (kéjgyilkosságok) alapján is elfogult politikai következtetéseket vontak le. (Meglehetősen sokat ártott az ügynek az is, hogy Fritz Lang M - Egy város keresi a gyilkost című filmjében a sorozatgyilkost egy Peter Lorre nevű zsidó színész alakította.) Az 1920-as években a fajok közötti szexuális kapcsolatok hírértékkel bírtak. Heves viták zajlottak az Ostjuden szerepéről, akik mint stricik és prostituáltak szerepeltek a ma szexuális iparnak nevezett jelenségen belül. Azt követően, hogy a franciák Szenegálból, Marokkóból és máshonnan származó gyarmati csapatai megszállták a Rajna-vidéket, vehemens sajtókampány indult az úgynevezett „fekete szégyen” (schwarze Schmach) ellen. Pornográf jellegű képeslapokat és rajzokat jelentettek meg, amelyeken groteszk néger férfiak hiányosan felöltözött fehér nőket zaklattak. „Fogadjuk talán el csöndesen - méltatlankodott egy bizonyos Dr. Rosenberger a fajgyűlölő kampány során -, hogy a jövőben a csinos, fehér, formás, szellemileg fejlett, életteli, egészséges németek csodálatos dalai helyett visszataszító, széles koponyájú, lapos orrú, otromba, félig ember, szifiliszes félvérek érdes hangját hallgassuk a Rajna-parton?” A „Rajna-vidéki fattyak” száma 500 körül lehetett, és ez a tény megerősíti azt, hogy a fajkeveredés nem csupán képzelgés volt. A bajor belügyminisztérium már 1927-ben azzal az ajánlattal állt elő, hogy ezeket a gyerekeket sterilizálni kellene, és ez nem jelent mást, minthogy a „fajidegenek” (Volksfremde) jogainak megnyirbálása iránti igény már Hitler hatalomra kerülése előtt is felerősödött. Hitler is panaszkodott a „Rajna-vidéki négerek” miatt, és az ebből „szükségszerűen következő elkorcsosulás” miatt, ez azonban csak a német nép vérének megmérgezését célzó zsidó összeesküvés egyik tényezőjeként jelentkezett.

Hitler - legtöbb régi emberével együtt - valóban hitt abban, hogy a zsidók alattomos biológiai veszélyt jelentenek a német nép számára.

Ennek ellenére lehetetlen nem észrevenni a náci propagandában rejlő visszafojtást: a nyilvánosság előtt azok, akik a leginkább kifejezték a fajok közötti szexualitás iránti ellenszenvüket, pontosan azt a benyomást keltették, mintha magánéleti fantáziájuknak ez volna az elsődleges iránya. Fiatal korában Goebbels eljegyezte Else Jankét, a félig zsidó általános iskolai tanárnőt, aki segített neki munkát találni a drezdai banknál az 1923-as hiperinfláció alatt. Goebbels mégsem vette feleségül, talán éppen saját dongalába miatt. Nem sokkal azután, hogy a nő megmondta, hogy zsidó az anyja, Goebbels megjegyezte: „a kezdeti varázs szertefoszlott”. Else a következőket írta Goebbelsnek egy veszekedést követően: „Egyfolytában visszacseng a fülembe a minapi, fajjal kapcsolatban folytatott beszélgetésünk. Nem tudom kiverni a fejemből, és szinte már úgy látom ezt a problémát, mint a jövőbeni közös életünk akadályát. Tudod, erős meggyőződésem, hogy ebben a témában mindenképpen túl messzire megy a véleményed.” Ebben az időszakban olvasta a későbbi propagandaminiszter először Oswald Spengler A Nyugat alkonya című művét, ahol megtalálta „a zsidókérdés gyökerét [...] lecsupaszítva”. Goebbels a naplójában az Else Jankéval folytatott kapcsolat megszakadása után nevezi először „koszos disznók"-nak, „csalók”-nak és „vámpírok"-nak a zsidókat. Még a fiatal Heinrich Himmler sem tagadhatta a zsidó nők rá gyakorolt hatását, pedig senki, még Hitler sem ragaszkodott nagyobb megszállottsággal faja szexuális jellemzőihez. Himmler 1924-ben naplójában a nordikus archetípust a következőkképpen jellemezte: „vértől pirosló, fénylő bőr, szőke haj, tiszta, hódító szem [és] egy tökéletes test tökéletes mozdulatai”. Ez a fajilag tiszta nőről alkotott „ideális kép [...] amelyről mi, németek álmodunk fiatalkorunkban, férfiként pedig készen állunk meghalni érte”. Amikor azonban 1922 júliusában találkozott egy Inge Barco nevű zsidó táncosnővel egy müncheni kávézóban, Himmler egyértelműen vonzódott hozzá, és egyre csak azt hajtogatta, hogy „viselkedésében semmi zsidós nem volt, legalábbis amennyire én meg tudom ítélni”. Más példák is adódnak a vezető náci ideológusok zsidó nőkhöz való vonzalmára: Ludwig Clauss például, a faji psziché népszerű tudora viszonyt folytatott zsidó titkárnőjével, Margarethe Landével.

Onnantól kezdve azonban, hogy a nácik hatalomra kerültek, propagandájuk visszatérő elemévé vált a fajgyalázás kérdése. A zsidó orvosok elleni sajtótámadások célpontjában a német nők iránti állítólagos kéjvágy állt. A náci propaganda állandóan visszatérő témája volt, hogy a zsidók készakarva „szennyezik” az árja vért szexuális kapcsolatokon keresztül. Kurt Plischke például A zsidó mint fajszennyező című könyvében felszólított arra, hogy „a zsidókkal titokban vagy nyíltan” kapcsolatot vállaló német nőket nyilvánosan meg kell nevezni és meg kell szégyeníteni. Gerhard Kittel A zsidó fajkeveredés történelmi előfeltételei című írásában azzal vádolja a zsidókat, hogy megpróbáltak Németországból egy „faji zagyvalék”-ot csinálni. Ugyanezt az üzenetet közvetíti durván pornográf aláfestéssel Ernst Hiemer Mérges gomba című története, amely Julius Streicher lapjában, a Der Stürmerben jelent meg:

„Inge a zsidó orvos várószobájában ül. Hosszan kell várnia. Átnézi az asztalon heverő újságokat. Ahhoz is ideges azonban, hogy néhány mondatot elolvasson. Újra és újra felidézi az anyjával folytatott beszélgetését. Gondolatai újra és újra visszatérnek a BDM [Német Lányok Ligája] vezetőjének figyelmeztetéseire: »Egy német ne menjen zsidó orvoshoz! Különösen a német lányok ne tegyék ezt! Sok lány, aki zsidó orvoshoz fordult gyógyulásért, betegségre és szégyenre lelt!« [...]

Kinyílik az ajtó. Inge felnéz. Ott áll a zsidó. Inge felsikolt. Annyira megrémül, hogy leejti az újságot. Ijedtében felugrik. Meredten bámul a zsidó orvos arcába. Az orvos arca az ördögé. Ennek az ördögi arcnak a közepén egy hatalmas, görbe orr. A szemüveg mögött két bűnös szem. A vastag száj vigyorra húzódik. Vigyorra, amely azt mondja: »Megvagy végre, német kislány!«”

Hasonló témát dolgoz fel két, 1940-ben készült történelmi film is, és ugyanekkorra tehető a Der ewige Jade (Az örök zsidó) című antiszemita dokumentumfilm megjelenése is, amely a keleteurópai zsidóságot rosszindulatú karikatúrájával kártékony hajzatnak állítja be. A Jud Süss-ben, az „udvari zsidó” Süss-Oppenheimer megrontja Dorothea Sturmot (Kristina Söderbaum alakításában), aki aztán öngyilkosságot követ el. Hasonlóképpen, a Die Rothschilds című alkotásban a zsidó bankár, Nathan Rothschild árja riválisának, Turnernek a felesége után sóvárog. A kiállításokon is megfigyelhető a szexualitás mint vezérmotívum. Az 1940 januárjában megrendezett frankfurti zsidóellenes kiállítás a „a zsidóság kapzsiságát, fékevesztett szexualitását és parazita természetét” volt hivatott érzékeltetni azzal az újságkivágással, amelyen „a Bréma melletti vegesacki zsidó, Klein látható szeretkezés közben árja szolgálónőjével”. Egy másik tanulságos példa Friedrich Ekkehard regénye Sturmgeschlecht: Zweimal 9. November (1941) címmel, amelyben egy Freikorps csapat egy „meghökkentően gyönyörű” zsidó-bolsevik femme fatale által állított csapdába esik. Itt is, csakúgy, mint a legtöbb náci antiszemita propaganda esetében, félreérthetetlenül kiviláglik az erotikus, sőt egyenesen pornográf hangvétel.

A VÉR VÉDELME

A nácik első konkrét zsidóellenes intézkedései inkább gazdasági jellegűek voltak, és nem a fajkeveredés ellen irányultak. Rövid bojkottot vezettek be a zsidó üzleti vállalkozások és boltok ellen - rövidet, a hazai fejetlenség és a nemzetközi felháborodás elharapózása miatt. Az 1933 áprilisában hozott törvény szerint, amely a közszférában dolgozó szakképzett hivatalnokokról rendelkezett, minden zsidó közszolgálati dolgozót, köztük a bírókat, eltávolították az állásukból, majd ezt követte egy hónap múlva az egyetemi előadók kitiltása. Viktor Klemperer is ennek a második tisztogatási hullámnak esett áldozatul. Naplójában így tűnődött erről:

„1933. március 10. [...] Megdöbbentő, milyen könnyen összeomlik minden, [...] vad tiltások és erőszakos cselekmények. És ezzel együtt, az utcában és a rádióban soha véget nem érő propaganda. Szombaton [...] hallottam Hitler königsbergi beszédének egy részét. [...] Mindössze néhány szót értettem belőle. De a hangnem! Az a kenetteljes átkozódás, valódi átkozódás, mint a papoké. [...] Vajon meddig maradhatok professzor?”

Valójában Klemperernek még két évig sikerült megőriznie székét. 1935. május 2-án azonban őrá is sor került:

„Kedd reggel, minden előzetes figyelmeztetés nélkül - két papír érkezett a postán. »A közszférában dolgozó szakképzett hivatalnokokról szóló törvény értelmében [...] ajánlást tettem az ön elbocsátását illetően.« Eleinte hol zsibbadt, hol egy kissé elábrándozó voltam. Mostanra már csak a keserűség és a levertség maradt.”

Öt hónappal később, hogy tovább tetézzék a dolgot, még a könyvtár olvasóterméből is kitiltották, mint „nem árjá”-t. Ami ezután következett, az polgárjogainak folyamatos megnyirbálása volt. A hatóságok egymás után kobozták el katonai szolgálatából maradt emlékét, a szablyáját, majd az írógépét, a jogosítványát, végül az autóját. A nyilvános parkokból is kitiltották őket. Cigarettáznia sem volt szabad. A szegregációnak milliónyi formája létezett: a zsidókat kitiltották az uszodákból, és csak bizonyos padokat használhattak a parkokban. Sokkal nagyobb nehézséget jelentett azonban, hogy mihez is kezdjenek Klemperer árja nővel kötött házassága ügyében.

Bár Alfred Rosenberg és a jogász Roland Friesler támogatták a zsidók és az árják közötti szexuális kapcsolat jogi tiltását, 1934 júliusában a legfelsőbb bíróság nem érvénytelenítette egy árja felperes házasságát, aki 1930-ban zsidóval kötött házasságot, most pedig, faji indokokra hivatkozva, megpróbálta azt érvényteleníttetni. A következő évben azonban, a párt aktivistáinak spontán cselekedetei - például a zsidó férfival együtt háló nők nyilvános megszégyenítése -, valamint az árja nőket zaklató zsidó munkáltatókról szóló rendőrségi jelentések következtében a kormány elszánta magát a cselekvésre. 1935 júliusában Wilhelm Frick belügyminiszter körlevelet küldött az anyakönyvvezetők számára, amelyben tudatta velük, hogy „az árják és nem árják közötti házasság kérdését” hamarosan általános törvény formájában rendezni fogják, addig pedig a „teljes árják” és a „teljes zsidók” közötti vegyes házasságot késleltetni kell. Még ugyanabban a hónapban, az SS Sicherheitsdienst feje, Reinhard Heydrich azt követelte, hogy „a lakosság körében a német nők fajgyalázása miatti forrongás elkerülésére [...] a vegyes házasságokat jogilag szabályozni, a házasságon kívüli, árják és zsidók közti szexuális kapcsolatot pedig büntetni kellene”. Egy 1935 augusztusában rendezett berlini felvonuláson, egy hatalmas zászlón a következő felirat volt olvasható: „A zsidók csapást jelentenek ránk! Nők és lányok, a zsidók romlásba döntenek benneteket!” Mindez azonban egy felülről irányított kampány részét képezte. A döntő törvényi szabályozástervezet az 1935. szeptemberi nürnbergi nagygyűlés előtt és közben keletkezett, azt követően, hogy a birodalmi orvosok szervezetének vezetője. Gerhard Wagner cselekvésre szólított fel a német nép további elkorcsosulása ellen. Azon túl, hogy a zsidókat megfosztották német polgárjoguktól és eltiltották őket a náci zászló használatától, a német vér és a német becsület védelmét szolgáló törvény értelmében tilos volt nem csupán „a zsidók és a német vagy velük vérrokonságban álló polgárok közötti házasság”, hanem a közöttük létesített házasságon kívüli szexuális kapcsolat is. A zsidók ezen kívül „nem alkalmazhattak háziszolgálóként német vagy velük vérrokonságban álló, 45 év alatti nőket”, ami nem sugallt mást, mint hogy a zsidó munkáltatók időről időre szexuálisan molesztálták cselédjeiket. Az iménti újfajta, úgynevezett Rassenschande (fajgyalázási) bűnök elkövetéséért többek között börtönbüntetést és kényszermunkát lehetett kapni.

Az új törvényeket kellő céltudatossággal próbálták érvényre juttatni: 1935 és 1939 között 1670 bűnvádi eljárás kezdődött feltételezett fajgyalázás miatt. Ezeknek nagyjából felét három városban kezdeményezték: Berlinben, Frankfurtban és Hamburgban. Hamburgban 1936 és 1943 között összesen 429 ember ellen emeltek vádat, akik közül 270 volt zsidó. A vádlottak közül 391-et ítéltek börtönbüntetésre. Mindent egybevéve, a vádlottak mintegy 90 százalékát bűnösnek találták. Eleinte a büntetések aránylag enyhék voltak, legalábbis a Gestapo erről panaszkodott, és a fajgyalázókat 6 héttől másfél évig terjedő szabadságvesztésre ítélték. A helyzet azonban változott, és a Hamburgban elítéltek fele kettő és négy év közötti börtönbüntetést kapott, néhányan pedig hat évet. Jellemző eset volt azé a zsidó férfié, akit bűnösnek találtak egy árja nővel folytatott hosszú távú viszonyért, ezért 2 és fél év börtönbüntetésre ítélték. Másutt a bíróságok jóval keményebben értelmezték a törvény betűit. Frankfurtban egy ötvenhat éves zsidó tanárt tíz hónapra börtönbe zártak, mivel két árja nőt „molesztált” egy áruházban. Az, hogy egyetlen ujjal is hozzájuk ért-e vagy sem, nem tűnik ki a feljegyzésekből. Az ilyen széles körű értelmezés elősegítésére, valamint annak elkerülésére, hogy „a bíróságnak szinte áthidalhatatlan nehézségekkel kell megküzdenie a bizonyítékok tekintetében, [...] valamint a leginkább zavarba ejtő kérdéseket kell megvitatnia”, a Birodalmi Legfelsőbb Bíróság azt a szabályt hozta, hogy a nürnbergi törvények értelmében „a nemi érintkezés fogalma [...] magában foglal minden természetes és természetellenes érintkezési módot, azaz: magán a nemi érintkezésen túl a másik nem tagjaival folytatott mindenféle szexuális érintkezési módot, melyek a voltaképpeni nemi aktus helyett, legalább az egyik fél szexuális vágyának a kielégítését szolgálják.”

A fajgyalázási perek jelentősége kettős. Egyrészről rávilágítanak arra, hogyan alakították át a német jogászok és bírák a náci vezetés nyers előítéleteit a diszkrimináció és a megalázás kifinomult rendszerévé. Emellett azonban azt is felfedik, hogyan használták ki az átlagemberek az antiszemita bíráskodást saját céljaik érdekében. A fajgyalázási perek lényegi eleme tehát az, hogy többnyire nem a Gestapo-nyomozások eredményeként születtek, hanem az emberek feljelentései alapján.

A náci Németország rendőrállamnak tekinthető, amely egyre inkább Himmler és csatlósa, Heydrich ellenőrzése alatt állt, ehhez azonban nem rendelkezett elegendő emberrel. Würzburgban például a huszonkét Gestapo-hivatalnok Alsó-Frankföld teljes népességéért, azaz 1939-ben több mint 840 000 emberért volt felelős. (Himmler felemelkedése fontos hatást gyakorolt a Harmadik Birodalom szervezeti fejlődésére. Az SS eleinte Ernst Rohm SA-jának volt alárendelve. Himmler először a müncheni rendőrség megbízott elnökeként tevékenykedett. 1934-ben azonban a Porosz Állami Titkosrendőrség (röviden Gestapo) felügyelője lett. A Rohm halálát is eredményező „hosszú kések éjszakájá"-t követően sikerült összeolvasztania a Gestapót a többi Lánder titkosrendőrségével. 1936-tól minden rendőrségi tevékenység az ő ellenőrzése alá került, és megkapta a különösen impozáns Reichsführer-SS címet. Heydrich SD-je nem állami, hanem pártintézmény volt. Ennek ellenére Heydrich hatalma együtt növekedett Himmlerével, majd a mindent maga alá gyűrő Birodalmi Legfőbb Biztonsági Hivatal (RSHA) megteremtésével, 1939-ben ez a hatalom még inkább megszilárdult.) Krefeld városát szorosabban az ellenőrzésük alatt tarthatták, mivel a körülbelül 170 000 lakost 12-14 Gestapo-tiszt figyelte árgus szemekkel. A Gestapo mindkét városban kénytelen volt a helyiek besúgásaira hagyatkozni a törvényszegésekkel kapcsolatban. A fennmaradt rendőrségi akták tanúsága szerint jócskán akadtak ilyenek. Az 1933 és 1945 között Würzburgban kivizsgált 87 fajgyalázási ügynek több mint a fele, 45 eset bejelentés alapján született. Ezeknek a bejelentéseknek a jellege fényt derít a „zsidókérdés” hétköznapi megítélésére. Egy zsidó férfit és egy árja nőt azért tartóztattak le, mert a nő elhidegült férje szexuális kapcsolat létesítésével vádolta őket. A férj elsődleges indoka feltehetőleg a feleségétől való megszabadulás vágya volt, a feltételezett szerető azonban öngyilkosságot követett el a letartóztatást követően. Egy együtt iszogató, látszólag vegyes párt is feljelentettek a Gestapónál, arra alapozva, hogy a férfi szőke volt. (Voltaképpen mindketten zsidók voltak, tehát nem lehetett vádat emelni.) Krefeldben a Gestapo aktívabb volt: a zsidókat érintő ügyek aránya az 1936 előtti kevesebb mint 10 százalékról hirtelen 30 százalékra növekedett. Ezeknek az ügyeknek mintegy 16 százalékában született bírósági döntés, több mint kétötödükben pedig a Gestapo az érintetteket koncentrációs táborba küldte, vagy „védőőrizet” alá helyezte őket. Mindazonáltal a háború előtt a zsidók ellen indított ügyek kétötödét Krefeldben is besúgásnak köszönhették, ami sokkal magasabb arány volt, mint az egyéb ügyek esetében, tehát a besúgás aránytalanul nagy mértékben a zsidók ellen irányult.

Akkor tehát megerősíthetjük azt a feltevést, hogy a legtöbb átlag német antiszemita volt? Nem. A besúgók mindössze a lakosság 2 százalékát adták. Az azonban megállapítható, hogy az antiszemita törvényhozás erőteljes fegyvert adott egy bizonyos német kisebbség kezébe: az erkölcsileg súlytalan jogászok számára, akik megfogalmazták és végrehajtották a törvényeket, a Gestapo fanatikusai számára, akik kierőszakolták a törvények betartását, és a sunyi besúgók számára, akik a terhelő információt szállították a Gestapo számára. Létezett azonban egy gátló tényező, amely jelentős akadályokat gördített ennek a szentháromságnak az útjába: mégpedig az évtizedeken át tartó, zsidók és árják között létrejött házasságok hagyatéka, vagyis az a jelentős embercsoport, amelyik dacolt ezzel a pontosan meghatározott faji kategorizálással, mivel vagy csak egy zsidó szülővel, vagy kevesebb mint négy zsidó nagyszülővel rendelkezett. Zsidók voltak vagy nem voltak zsidók? Jellemző módon, amikor Hitler elé terjesztették a német vér és német becsület védelmére szolgáló négy különböző törvényjavaslatot, ő a legkevésbé radikálist választotta, kihúzott azonban egy igen lényeges mondatot: „Ez a törvény kizárólag teljes zsidókra vonatkozik.” Megteremtődött tehát a lehetőség az új törvény igen széles körű értelmezésére, amit a nürnbergi közkatonák örömmel vettek tudomásul. Az eredmény pedig nem volt más, mint a belügyminisztérium és a párt tisztségviselői közötti folyamatos vita a zsidóság mértékével kapcsolatban. Miközben Frick hajlandónak mutatkozott a kevesebb mint három zsidó nagyszülővel rendelkezők jogi diszkrimináció alóli felmentésére, Wagner a két zsidó nagyszülővel bírókat is a törvény hatálya alá kívánta helyezni, hogy kizárólag az „egynegyed zsidók” (egy zsidó nagyszülővel) részesülhetnek az állampolgárság jelentette előnyökből. A Birodalmi Állampolgársági Törvény 1935 novemberében kiadott első kiegészítő rendelkezése szerint az számít zsidónak, „aki legalább három, fajilag teljes zsidónak minősülő nagyszülőtől származik”, és az számít kevert zsidónak (Mischling), aki „egy vagy két fajilag teljes zsidónak minősülő nagyszülőtől származik” A párt faji teoretikusai számára visszalépés volt, hogy a rendelet a nagyszülő faji meghatározásának kritériumául a zsidó vallási közösséghez tartozást jelölte meg. Szintén zsidónak számított azonban az is, akinek ugyan csak két zsidó nagyszülője volt, de a zsidó vallási közösséghez tartozónak vallotta magát, zsidóval kötött házasságot, vagy vegyes házasságban élt, esetleg fajgyalázó szexuális kapcsolatot létesített, amely esetek módosították a nürnbergi törvényeket. „Az elsőfokú Mischlinge” (két zsidó nagyszülővel rendelkező) és a „másodfokú Mischlinge” (egy zsidó nagyszülővel rendelkező) közötti különbségtételre kizárólag a „fajszakértők” voltak felhatalmazva, akik fizikai és vallási tényezőket egyaránt figyelembe vettek. A Mischlinge jogi státusával kapcsolatos további változtatásról 1938 decemberében döntöttek, amikor is különbséget tettek azon gyermekes házaspárok között, amelyeknél „az apa német, az anya pedig zsidó” vagy „az apa zsidó és az anya német”, valamint a gyermektelen házaspárok között. A gyermektelen párok esetében, ahol a férfi volt zsidó, „úgy kellett eljárni, mintha tiszta vérű zsidók lennének”. Nyilvánvaló indokot szolgáltatva ezzel a nőnek a válásra. Végül azonban a bürokratikus erélytelenség következtében a német Mischlinge jelentős részét nem számolták a zsidók közé, ami nagy frusztrációt okozott az olyanoknak, mint Richard Schulenburg, a krefeldi Gestapo Oberkriminalsekretarje, aki szinte szomjazott arra, hogy kis közösségét 100 százalékig „zsidómentes”-sé (judenrein) tegye.

A nürnbergi törvények, talán fölösleges is mondani, mindössze egy részét képezték a náciknak az árja faj biológiai tisztaságának megőrzése és elősegítése érdekében végzett erőfeszítéseinek. A zsidók nem az egyetlen, növekvő diszkriminációt elszenvedő „idegen” csoportot alkották. A nürnbergi törvényeket a Németországban élő 30 000 sintire és romára, azaz a cigányokra is kiterjesztették, és ennek betartása az 1936-ban létesített, Robert Ritter igazgatása alatt álló Birodalmi Cigányteher-ellenes Harc Központi Hivatalának egyik legfontosabb feladata lett. Az 1933 júliusában, az örökletes betegségeket hordozó utódok kiküszöbölésére hozott törvény értelmében a kötelező sterilizálás első áldozatai a szellemi fogyatékosok voltak. 1933 és 1945 között legalább 320 000 embert, köztük skizofréniásokat, mániákus depressziósokat, epilepsziásokat, Huntington-kórban szenvedőket, süketeket, testi fogyatékosokat, sőt még idült alkoholistákat is sterilizáltak ennek a törvénynek az értelmében. 1935-ben a törvényt azzal egészítették ki, hogy a második trimeszter végén is engedélyezték a szellemileg sérült terhes nők abortuszát. Hitler még ezzel sem volt elégedett. Már 1935-ben parancsot adott egy vezető náci orvos számára, hogy „ha háború törne ki, az ő feladata lesz az eutanázia kérdése és annak megoldása.” Valójában az orvos még a háború kezdetét sem várta meg. 1939 júliusában elindította a később Aktion T-4 néven ismertté vált programot. Szerinte „helyes, hogy az elméjüket tekintve súlyosan betegek értéktelen életétől meg kell szabadulni”. Ebben a kérdésben is, csakúgy, mint a zsidók és a romák üldözése terén, a rendszernek nem kellett túl sok közösségi ellenállásra számítania, sőt némi támogatást is kapott. Szászországban felmérést végeztek 200 szülő körében, akiknek szellemi fogyatékos gyerekei születtek, és 73 százalékuk igennel válaszolt a következő kérdésre: „Beleegyezne gyermeke életének fájdalommentes megrövidítésébe, ha a szakértők megállapítanák, hogy gyógyíthatatlan idiotizmusban szenved?” Egyes szülők egyenesen petíciót nyújtottak be Hitlernek, hogy engedélyt kapjanak abnormális gyermekük megölésére. Clemens von Galen katolikus püspöktől eltekintve - aki 1941 júliusában és augusztusában az eutanáziaprogram ellen prédikált, és ezzel elérte, hogy egy időre csökkent a gyilkosságok száma -, nem sokan emelték fel a szavukat nyíltan azon elv ellen, hogy „az improduktív emberi lényeket meg lehet ölni”. Másokról, akik ellenezték a dolgot, közelebbi vizsgálat alapján kiderült, hogy mindössze a módszereket kifogásolták. Voltak, akik a megfelelő formális legalitást várták, egy rendeletet vagy egy nyilvános „ítélet”-et, megint mások, különösen azok, akik az elmegyógyintézetek közelében éltek, egyszerűen azt szerették volna, ha a gyilkolás kevésbé tolakodó módon zajlik.

A Volk megtisztítása sokrétű vállalkozásnak bizonyult. 1937-ben a Gestapo 3-as számú Különleges Bizottsága végezte el a kötelező sterilizálást az úgynevezett rajnai korcsokon, miután Göring az ügyet Dr. Wilhelm Abelnek, a Vilmos Császár Antropológiai, Örökléstani és Fajegészségtani Intézetbe továbbította. A homoszexuálisok is nyilvánvalóan értéktelennek számítottak faji szempontból, amit az is bizonyít, hogy 1934 és 1938 között e téren az évi vádemelések száma tíz körüliről nyolcezerre növekedett a Birodalmi Büntető Törvénykönyv 175. paragrafusa alapján. Mivel a bűnözésre való hajlamot örökletesnek tartották, a törvénysértő magatartást tanúsítókat is társadalmilag nem kívánatos elemnek nyilvánították. Az 1933-ban, a veszélyes visszaeső bűnözők ellen hozott törvény alapján engedélyt nyert a nemi erőszakot elkövetők kasztrálása.

Mindezen erőfeszítések ellentételezését a megfelelő németek megfelelő módon való szaporodása jelentette. A faji megtisztuláshoz nemcsak a Volksfremdnek nyilvánítottak kitagadása tartozott, hanem a fajilag egészséges Volksgenossen egyedek szaporodása is. A birodalmi mezőgazdasági miniszter, Walther Darré nyilvánvaló párhuzamot vont a méntenyésztéssel, amikor a következőket írta: „Éppen úgy, ahogy a hannoveri lovainkat tenyésztjük néhány tiszta csődör és kanca segítségével, úgy fognak tenyészni a tiszta északi németek is.” A náci fajvédők mindenféle ragyogó ötlettel álltak elő az árja faj szaporodását elősegítendő. A munkanélküliség visszaszorítására hivatott törvény (1933. június) alapján azok a párok, ahol nem dolgozott mindkét fél, házasságkötésük alkalmával kölcsönben részesültek. A tartós cikkek megvásárlására fordított kölcsönöket négy gyermek születése esetén nem kellett visszafizetni. A férjhezmenetel előtt álló nők számára különleges könyvet adtak ki, amelyben a házvezetési tanácsok és receptek mellett „A társ megválasztásának tízparancsolata” című hasznos kis lista is megtalálható volt.

1. Ne felejtse el, hogy német!

2. Ha épnek minősül, ne maradjon hajadon!

3. Tartsa a testét tisztán!

4. Tartsa a szellemét és a lelkét tisztán!

5. Németként válasszon német vagy nordikus vérű partnert!

6. Amikor kiválasztja leendő férjét, nézzen utána családi vonalának!

7. Az egészség a külső szépség előfeltétele.

8. Csak szerelemből menjen férjhez!

9. Ne szexuális partnert, hanem társat keressen a házasságban!

10. Akarjon annyi gyereket, amennyit csak lehet!

Létezett olyan is, hogy Német Anyák Érdemérme, amelyet olyan nők kaphattak, akik az árja vérvonal erősítését az átlagon felül teljesítették. Egyfajta gyermekvállalási olimpia alakult ki, melynek során az anyákat arany-, ezüst-és bronzéremmel tüntették ki annak függvényében, hogy hány gyereket vállaltak. Természetesen a zsidókat és a más „idegen etnikumok”-at kizárták ebből a versenyből. Annak biztosítására, hogy kizárólag a megfelelő személyek neveznek eme nemes viadalra, a házasulandó pároknak be kellett szerezniük az alkalmasságukat bizonyító papírokat. A Harmadik Birodalom szakemberi gárdája ezen a téren is messzemenően kamatoztathatta tudását. Az orvosok azt is meghatározhatták, hogy ki alkalmas a „szaporítás"-ra, és ki nem. Azt, akit nem találtak alkalmasnak, az örökletes jegyeket vizsgáló egészségügyi bíróság sterilizálásra ítélhette. A sterilizálás azonban nemcsak a kívánt célt töltötte be, hiszen a folyamat rendkívül fájdalmas és egyben veszélyes is volt. Az olyan hivatalnokok, mint például a Faji Ügyek Thüringiai Hivatalában dolgozó Karl Astel elegendő anyaggal rendelkezett ahhoz, hogy a teljes lakosság faji profilját is képes legyen összeállítani.

Mindezen kecsegtető lehetőségek ellenére az emberek szaporítása nehezebbnek bizonyult a lovakénál. Himmlert például erősen aggasztotta, hogy még saját SS-katonái sem a fajilag megfelelő típushoz vonzódnak:

„Látom a házassági kérelmekben - panaszolta -, hogy embereink rendszerint teljesen félreértelmezik a házasság jelentését. A kérelmek láttán gyakran felteszem magamnak a kérdést: »Istenem, ennek mindenki közül pont egy SS-es-hez kell férjhez mennie?« - ez a kifacsart, szinte már lehetetlen alakkal bíró szerencsétlen csitri, aki hozzámehetne egy alacsony kis keleti zsidóhoz, egy alacsony kis mongolhoz - mert ezeknek egy ilyen lány is jó volna. Igen nagy számú esetben az ilyesmi sugárzó, szemrevaló férfiakkal történik.”

Ennek ellensúlyozására Himmler egyre inkább beleszólt az SS-tisztek házassági döntéseibe. Az újonnan belépőknek nemcsak saját tiszta német őseiket kellett visszavezetniük öt generációra, de kizárólag azokat vehették feleségül, akiket maga Himmler fajukra nézve megfelelőnek talált. Ezt követően legalább négy gyereket kellett vállalniuk, ami „a szükséges minimum volt egy jó és egészséges házasságban”. A SS-tagok gyerekeit nem egy egyházi személy, hanem az SS-mozgalom vezetői keresztelték meg egy némileg módosított szertartás során, amelynek hátterét Hitler arcképe, és nem a kereszt szolgáltatta. A hetedik gyerek születéséért kapott jutalom nem volt más, mint hogy maga a Reichs-führer vállalta a keresztapaságot. A hagyományos társadalmi szokásoktól való további eltávolodást jelentette, hogy Himmler arra a meggyőződésre jutott, hogy az árják szaporodását a házassági köteléken kívül is ösztönözni kell. Az ő sugallatára született a Lebensborn (szó szerint: ’az élet forrása’) program, amely azt volt hivatott szolgálni, hogy az SS-tisztek kiválogatott ágyasokkal utódokat nemzzenek tizenöt kijelölt szülő-és gyermekotthonban. Himmler nem köntörfalazott, amikor mindennek a célját megfogalmazta: „A nordikus faj ismételt megalapozása Németországban és körülötte, [...] és ebből a melegágyból egy 200 milliós faj létrehozása.” „Természetesnek kell lennie, hogy gyermekeink lesznek - jelentette ki 1943-ban. - Természetesnek kell lennie, hogy a legnagyobb számú utódnak a német nép faji elitjéből kell származnia. Húsz vagy harminc éven belül valóban képesnek kell lennünk arra, hogy egész Európa számára biztosítsuk az uralkodó osztályt.” Magától értetődik, hogy a náci rendszeren belül sem értett mindenki egyet az ilyen nézetekkel. Ez azonban aligha számított valamit, hiszen igen nyomós anyagi szempontok miatt ők is a fajüldözés mögé álltak. A német zsidók kevesen voltak, ehhez kétség sem férhet, átlagosan azonban aránylag tehetősnek számítottak. Milyen egyszerűbb módot lehetett volna kitalálni a fegyverkezéshez szükséges pénz előteremtésére - vagy egyszerűen a náci vezetőréteg zsebének megtömésére -, mint az árjásítás nevében történő lopás? 1938 áprilisától kezdődően Németországban a zsidó üzleti vállalkozások száma 40 000-ről 15 000-re csökkent. Németország korporációs testületeiben szürrealista megbeszélések zajlottak, amelyeken a zsidó igazgatók - akik többnyire az alapítók, vagy az alapítók örökösei voltak - lemondtak tisztségükről, és rábízták széküket és részvényeiket árja kollégáikra, akik, ha négyszemközt meg is esküdtek arra, hogy kizárólag meghatalmazottként fognak tevékenykedni, gyakran ildomosabbnak vélték, ha megfeledkeznek erről a fogadalomról. Az 1938 novemberében zajló események láthatóan a kibontakozóban lévő gyűlölet és a kapzsiság felé mutattak. 1938. november 9-én, Hitler ösztönzésére, náci vandálok feldúltak, kiraboltak vagy felégettek majd kétszáz zsinagógát és több ezer zsidó üzletet Németország-szerte a városokban. Zsidó temetőket gyaláztak meg, zsidó embereket vertek meg, és mintegy kilencvenet megöltek közülük. Körülbelül 30 000 zsidót tartóztattak le és küldtek munkatáborokba, bár többségüket később elengedték. Ennek a kiterjedt pogromnak az indítékául Ernst vom Rath, a párizsi német nagykövetség egyik dolgozójának meggyilkolása szolgált. A gyilkosságot egy tizenhét éves zsidó fiú, Herschel Grynszpan követte el, akinek a lengyel szüleit a nácik deportálták Hannoverből. Ez a pogrom az 1905-ös orosz pogromhoz mérhető, bár ez esetben sokkal nyilvánvalóbb állami irányítás állt a háttérben. Goring számára azonban az erőszak pénzügyi lehetőségeket is magában rejtett. Az eseményeket követően a németországi zsidó közösségre egymilliárd márka „kollektív bírság”-ot szabtak ki az okozott károkért, mintha csak ők lettek volna az elkövetők. A november 9-i Reichskristallnacht (birodalmi kristályéjszaka - a szerk.) - az elnevezés az utcákat borító üvegszilánkokra utal - jelentős pillanat volt abban a vonatkozásban, hogy nemcsak a rendszer zsidóellenes politikájának mélyen gyökerező erőszakosságára világított rá, hanem azoknak a németeknek a bűnrészességére is, akik nem éreztek gyűlöletet a zsidók ellen, mindössze érdektelennek mutatkoztak.

A náci antiszemitizmus „valami új volt a világtörténelemben - írta az éles szemű liberális újságíró, Sebastian Haffher 1940-ben -, kísérlet arra, hogy emberektől megtagadják a szolidaritás minden formáját, amely képessé tehetné őket a túlélésre; hogy az általában az állatok ellen fordított emberi ragadozó ösztönöket saját fajtájuk ellen fordítsák, és az egész nemzet egy falka vadászkopóvá váljon.”

„Megmutatkozik, hogy milyen nevetséges az a hozzáállás, hogy a nácik antiszemitizmusa egy kis mellékes ügy, legrosszabb esetben is egy jelentéktelen szégyenfoltja a mozgalomnak, amely miatt vagy sajnálkozik valaki, vagy elfogadja azt, saját, zsidók iránti érzelmeitől függően, és kevés jelentőséggel bír a nagy nemzeti ügyekhez viszonyítva. A valóságban ezek a »nagy nemzeti ügyek« elhanyagolható napi dolgok, az európai történelem átmeneti korszakának tiszavirág-életű ügyletei - miközben a nácik antiszemitizmusa egy alapvető veszély, és előrevetíti az emberiség bukásának fantomképét.”

Bár az utókor mindig sokkal könnyebb helyzetben van, mégis meg kell kérdeznünk, hogyan lehet az, hogy az olyan emberek, mint például Victor Klemperer, nem vették észre a közelgő felfordulást. Miért nem menekültek el a németországi, sőt az európai zsidók hamarabb, hogy elkerüljék a Hitler által nekik szánt pokoli sorsot? Valójában jelentős részük megtette. 1933-ban mintegy 38 000-en hagyták el az országot, 1934-ben 22 000-en követték őket, 1935-ben pedig 21 000-en. Németország 800 zsidó professzorából több mint 200-an távoztak, akik közül húszan Nobel-díjasok lettek. Albert Einstein már 1932-ben elment, mivel annyira felháborították a nácik részéről jövő, „zsidó külseje” miatti támadások. A kristályéjszakát követően felgyorsult az exodus. 1938-ban 40 000 zsidó hagyta el Németországot, 1939-ben pedig majdnem kétszer ennyi. Mire az önkéntes távozás többé már nem volt lehetséges, alig több mint 160 000 zsidó maradt Németországban, alig 30 százaléka az 1933 előtti számnak. Gyakran feledésbe merül, milyen sikeresnek bizonyult a nácik emigrációt serkentő politikája, amely valószínűleg még többet ért volna el, ha Schacht nem vetett volna ki akkora adót a Németországot elhagyókra.

Mint azt már láthattuk, a nácizmus politikai vallás volt, és Hitler rendkívül jól szórakozott prófétai szerepében. „Ha a nemzetközi zsidó pénzembereknek Európán belül és kívül ismét sikerül a nemzeteket háborúba taszítaniuk - jelentette ki a Reichstaghoz intézett beszédében 1939. január 30-án akkor az eredmény nem egy bolsevizálódó Európa lesz, tehát a zsidóság győzelme, hanem a zsidó faj megsemmisítése Európában!” A szövegkörnyezetből kiderül azonban, hogy mindez legalább annyira a további emigrációt siettető fenyegetésként hangzott el. mint amennyire a közelgő genocídium próféciájaként.

MERRE TOVÁBB?

Talán mégsem nehéz megérteni, hogy egy olyan, önmagát hangsúlyozottan németnek tartó ember, mint Klemperer, a maradás mellett döntött. Még 1939-ben sem volt egyértelmű, hogy a nácik a legrosszabb antiszemiták egész Európában. Ráadásul faji alapon működő államuk sem volt egyedülálló a világon.

A szomszédos Lengyelországban például jócskán publikáltak olyan újságcikkeket, amelyek akár a náci Völkischer Beobachter nevű újságban is megjelenhettek volna. 1934 augusztusában egy Swastika álnéven publikáló szerző a katolikus Pro Christo nevű újságban a következőket írta: „Nemcsak a Talmud követőit kellene zsidónak tartanunk, [...] hanem minden emberi lényt, akinek zsidó vér foljik az ereiben. [...] Kizárólag azok tekinthetők teljes mértékben árjának, akiknek a családjában legalább öt generációra visszamenőleg nem voltak zsidó felmenők.” „A zsidók olyan szörnyen idegenek tőlünk, idegenek és visszatetszést keltők, hogy a fajuk teljességgel elkülönül a miénktől - írta a Kultúra egyik szerzője 1936 szeptemberében. - Ingerelnek bennünket, és minden jellemvonásuk sértőleg hat az érzékeinkre. Keleties lobbanékonyságuk, vitatkozó hajlamuk, jellegzetes gondolkodásmódjuk, szemük állása, fülük alakja, szemhéjuk mozgása, szájuk vonala, minden. A kevert vérű családokban ezeknek a vonásoknak a nyomait három vagy négy, sőt több generáción túl is felfedezhetjük.” Egyes nacionalisták, mint például Stefan Kosicki, a Gazeta Warszavaska szerkesztője felhívást intézett a zsidók kiűzésére. Mások még ennél is tovább mentek. A Maly Dziennik nevű napilap már 1938 decemberében háborút hirdetett a zsidók ellen, mielőtt a „zsidó kötél” megfojtaná Lengyelországot. A nemzeti demokraták (Endek) vezetője, Roman Dmowski előre megjósolt egy „nemzetközi zsidóellenes pogrom”-ot, amely „véget vet majd a történelem zsidó fejezetének”. Az antiszemita erőszak nem csupán a szavak szintjén jelentkezett. Pogromok zajlottak már 1934-ben Wilnóban (Vilna, a modern Vilnius), 1935-ben Grodnóban, 1936-ban Przytykben és Minszkben, 1937-ben pedig Brzesében (Breszt). 1936-ban Zygmunt Szymanowski, a varsói egyetem bakteriológiai professzora megdöbbent a varsói és lwówi Endek-hallgatók magatartásán, akik az órák között erőszakoskodtak a zsidó hallgatókkal. A harmincas évek közepén egy-kétezer zsidó sérült meg a különféle támadások következtében, és mintegy harmincan életüket vesztették.

Bár sem a katolikus egyház, sem a lengyel kormány nem nézte jó szemmel az ilyenfajta erőszakot, Hlond bíboros 1936 februárjában írt pásztorlevele aligha csillapította a lengyel antiszemitizmust. „Tény - jelentette ki

hogy a zsidók szemben állnak a katolikus egyházzal, átitatta őket a szabadgondolkodás, és az ateista mozgalom avantgárdját, a bolsevik mozgalmat és a felforgató tevékenységet képviselik. A zsidók végzetes hatást gyakorolnak az erkölcsiségre, és kiadóik pornográfiát bocsátanak ki. [...] A zsidók szélhámosságokat követnek el, uzsorások, és részt vesznek az emberkereskedelemben.”

A világi hatóságok sem voltak sokkal jobbak, annak ellenére, hogy az 1921-es alkotmány nyíltan megtiltotta a faji vagy vallási alapon történő diszkriminációt. Az 1920-as években a zsidók a korábban Oroszországhoz tartozó országrészeken még éppen csak, hogy beletörődtek a vasárnapi munka tilalma jelentette hátrányokba és abba, hogy az új rezsim nem nagyon akarta eltörölni a régi cári rendszer megszorításait, melyek közül sok egészen 1931-ig életben maradt. Pedig a neheze még hátra volt. Az 1937-ben, Pilsudski utódai számára széles körű támogatás biztosítása céljából alapított Nemzeti Egység Tábora (OZN) célul tűzte ki az ipar, a kereskedelem és a hivatások „lengyelesítés”-ét, a Lengyelországban „idegen"-nek nyilvánított zsidók rovására. Nem kérdés, hogy a zsidók aránytalanul sikeresek voltak, különösen az egyetemi oktatás és az értelmiségi pályák területén. Bár 1931-ben a lengyel lakosság alig 9 százaléka számított zsidónak, az egyetemeken ez az arány 20 százalék fölött volt. Lengyelországban a magánorvosok 56 százaléka volt zsidó, a magántanárok 43 százaléka, a jogászok 34 százaléka, az újságíróknak pedig 22 százaléka. A zsidó üzletek ellen hirdetett hivatalos bojkott következtében drámaian csökkent a zsidó tulajdonban lévő boltok száma:

Bialystok környékén az 1932-es 92 százalékhoz képest hat évvel később már csak 50 százalék volt. A zsidókat kiszorították a húskereskedelemből is, mivel megtiltották a kóser vágást. Az egyetemi tantermekben a zsidókat elkülönítették, a jogi szakmából pedig teljességgel kitiltották őket. 1937-1938-ra az egyetemre beiratkozok zsidó hallgatók aránya 7,5 százalékra csökkent. 1938 végére a kormány hivatalos politikájának részévé vált a „zsidókérdés megoldása”, mégpedig a lengyel zsidók emigrációba kényszerítése révén. Ez azonban aligha jelentett megoldást a Lódzhoz hasonló városokban tengődő szegény zsidók számára, ahol a zsidó családok több mint 70 százaléka egyetlen szobában élt. gyakran a padlástérben vagy a pincében, és mintegy negyedük jótékonysági adományokra szorult.

Az antiszemitizmus Romániában is elterjedt, Alexandra Cuzának. Octavian Goga Nemzeti Keresztény Pártjának, valamint Corneliu Codreanu Mihály Arkangyal Légiójának köszönhetően. Ez utóbbi szervezet fiatalok számára létesített szárnyából alakult meg a Vasgárda. Hitlerhez hasonlóan Codreanu is egyszerre azonosította a zsidókat a kommunizmussal és a kapitalizmussal, ezért fogadalmat tett „a zsidók elpusztítására, mielőtt ők pusztíthatnának el minket”. Ez persze nem volt egyedülálló kezdeményezés. 1936-ban a Totul pentra Tara párt elnöke, Zizi Cantacuzino-Granicerul tábornok szintén a zsidók elpusztítását indítványozta. Goga számára, aki hivatását tekintve költő volt, a zsidók olyanok voltak, mint a „lepra” vagy az „ekcéma”. A romániai zsidóságot már 1937 előtt kizárták a jogi szakmából, a zsidó egyetemi hallgatóság pedig állandó zaklatásnak és megszégyenítésnek volt kitéve. 1934-ben Mihail Sebastian - születési nevén Iosif Hechter, aki kikeresztelkedett, és teljen mértékben asszimilálódott a románokhoz -levelet írt a bukaresti egyetem filozófiaprofesszorának, Nae Ionescu-nak, amelyben arra kérte, hogy írjon előszót az új könyvéhez. Ionescu előszavában a következő sötét figyelmeztetés állt:

„Iosif Hechter, maga beteg. Maga a velejéig beteg, mert mást sem tud, csak szenvedni. [...] A Messiás már megérkezett, Iosif Hechter, és maga nem tud róla. [...] Iosif Hechter, maga nem érzi, hogy a hideg és a sötétség fonja körbe? [...] Ez az asszimilációt követők illúziója, oly sok zsidó illúziója, akik őszintén hiszik, hogy románok. [...] Ne feledje el, hogy maga zsidó! [...] Maga, Iosif Hechter talán egy emberi lény a Duna-parti Bráilából? Nem, maga egy zsidó.”

Miután az 1937-es választások elsöprő jobboldali győzelmét követően Goga rövid időre elnyerte a miniszterelnöki széket, betiltották a zsidó újságokat, bezárták a zsidó könyvtárakat, és korlátozták a zsidók gazdasági lehetőségeit az üzleti és értelmiségi szférában bevezetett kvótákkal. Bár II. Károly király lesújtott a fasisztákra, amikor 1938 februárjában feloszlatta a parlamentet, és bevezette saját személyes diktatúráját, Codreanu és a Vasgárda további tizenkét vezetőjének letartóztatása és kivégzése nem hozott jelentős javulást a romániai zsidók helyzetében. 1939 szeptemberére több mint negyedmillió zsidót fosztottak meg az állam-polgárságától azon az alapon, hogy illegális bevándorlók.

És mi volt a helyzet a többi európai államban? Az olasz fasizmus eleinte nem volt szembetűnően antiszemita. 1938-ban azonban Mussolini a nürnbergi törvények alapján hozott törvényeket vezetett be. Franciaország továbbra is demokratikus berendezkedésű volt, de átszőtte az antiszemitizmus. A Mieux Hitler que Blum (Inkább Hitler, mint Blum) jelmondat nem csupán az 1936 és 1937 közötti miniszterelnököt, a zsidó-szocialista Léon Blumot gúnyolta, hanem egyfajta jóslatnak is bizonyult. Magyarországon is hasonló hangulat uralkodott. Szombathelyen például az utcán egyedül hagyott zsidó gyerek azt kockáztatta, hogy esetleg megkövezik.

De hova mehetett a zsidóság, ha Európában nem érezte magát biztonságban? Az angol nyelvű világban aligha fogadták volna őket szívesen. Az Egyesült Államok volt az első olyan, európaiak által betelepült ország, amely bevándorlási kvótát vezetett be az 1920-as években, az 1890-es évek óta zajló folyamat betetőzéseként. Az újfajta követelmények - például az írástudás - és a különféle kvóták következtében az évi bevándorlási arány az 1900-as évek ezer főre jutó 11,6-os átlagáról az 1940-es években 0,4-re csökkent. A gazdasági világválság hatására mások is követték az amerikaiak példáját: Dél-Afrikában az 1930-as években vezették be a bevándorlási kvótát, Ausztráliában, Új-Zélandon és Kanadában 1932-re. Az európai zsidóknak természetesen sokkal inkább politikai, és nem gazdasági menedékre volt szükségük. Annak ellenére, hogy ezeknek az országoknak mindegyikében nagy és befolyásos zsidó közösségek éltek, a folyamatok ellenük dolgoztak. A bevándorlási korlátozások soha nem voltak tisztán gazdasági jellegűek, vagyis nem arról volt szó, hogy a hazai képzetlen munkaerő szerette volna elzárni az utat az alacsony bérért dolgozó versenytársak előtt. A faji előítéletek is kulcsszerepet játszottak abban, hogy a zsidók és a dél-olaszok alsóbbrendű bevándorlónak számítottak, mint a Brit-szigetekről, Németországból vagy Skandináviából származó korábbi generációk. Az angolszász világban az antiszemitizmus társadalmi, ha nem éppen politikai jelenségnek számított. Jellemző módon, a 20 000 zsidó gyerek Egyesült Államokba történő beengedéséről szóló előterjesztést a szenátus 1939-ben, majd 1940-ben ismét visszautasította.

Az 1930-as években az Egyesült Államok tehát aligha tetszeleghetett a faji tolerancia mintaországának képében. Még 1945-ben is harminc államban fennmaradt a vegyes házasságokat tiltó alkotmányos vagy jogi tilalom, és számos helyen nem sokkal korábban terjesztették ki vagy szigorították meg a szabályozásukat. 1924-ben Virginia állam például újradefiniálta a „fehér ember” fogalmát: „az a személy, akinek a kaukázusin kívül nyomokban sincs másféle vére” vagy „egytizenhatod vagy annál kevesebb amerikai indián vére van [...] és nincs más nem kaukázusi vére.” Ebből következően egyetlen néger nagyszülő esetén is feketének minősült valaki. Az ilyen törvények természetesen nem csupán az afroamerikaikat és az amerikai indiánokat érintették; egyes államok a kínaiak, japánok, koreaiak, malájok (filippínók) és hinduk (indiaiak) ellen diszkriminatív intézkedéseket vezettek be. Mégis, milyen alapvető különbségek találhatók az 1930-as években jelentkező hamburgi „faj-gyalázási” ügyek, valamint a montgomeryi fajkeresztezési ügyek között? Nem sok. Nagyon különböző volt-e vajon egy drezdai és egy dixie-i vegyes házasságban élő pár helyzete? Nem különösebben. Sőt, az egyesült államokbeli fajegészségtan újabb megkötéseket vezetett be a diszkriminatív törvényhozás terén, amelyek azon túl, hogy hasonlítottak az 1930-as években Németországban bevezetett törvényekhez, további hatást gyakoroltak a náci jogalkotásra. Negyvenegy állam alkalmazott faj egészségtani kategóriákat a szellemi fogyatékosokkal kötött házasságokkal kapcsolatban, és huszonhét állam fogadott el törvényt bizonyos embercsoportok sterilizálásával összefüggésében. 1933-ban csak Kaliforniában 1278 embert sterilizáltak erőszakos úton. Röviden tehát, a Harmadik Birodalom távolról sem az egyetlen rasszista állama volt az 1930-as éveknek. Hitler nyilvánosan elismerte, mennyivel tartozik az amerikai eugenetikusoknak.

A világnak persze volt egy olyan zuga, ahova a zsidók, a cionizmus ideológiájától áthatva, már évtizedek óta kivándoroltak: Palesztina, amelyet a britek 1917-ben a zsidók „nemzeti hazájá”-nak nyilvánítottak. 1930 és 1936 között több mint 80 000 zsidó távozott Lengyelországból Palesztinába, közöttük sokan fiatal idealisták, akik a közösségi kibucrendszer megteremtésével egy új társadalmat kívántak felépíteni. Ahogy az egyik fiatal kivándorló megfogalmazta: „Otthon nem volt kilátás a jövőre. Az üzlet rosszul ment. Az iskola befejezése után semmilyen reményem nem volt a jövőre nézve. És még ebben a tragikus helyzetben is, a kilátástalanság ellenére, be akartam fejezni az iskolát. [...] Ha akkoriban valaki megkérdezte volna, mit csinálok majd a tanulmányaim befejeztével, nem tudtam volna, mit válaszoljak. Ebben a szörnyű helyzetben olyan volt nekem a cionizmus, mint amikor a fuldoklót kihúzzák a partra.” Ennek ellenére 1936-ban a britek korlátozásokat vezettek be a zsidók palesztinai bevándorlásával kapcsolatban, mivel tartottak - megjegyzem, nem alaptalanul - az arabok visszavágásától. 1938-ra már tizenegy gyalogos zászlóaljra és egy lovasezredre volt szükség ahhoz, hogy valamiféle rendet tartsanak fenn a polgárháború felé sodródó mandátumterületen.

A velejükig német gondolkodású emberek esetében, amilyen Klemperer is volt, a nácik kimondottan az emigrációt tartották kívánatosnak, mert akkor feketén-fehéren kiderülne, hogy voltaképpen zsidók, és nem németek. Klemperernek nem állt szándékában új életet kezdeni Palesztinában. „Ha egy kimondottan zsidó államot hoznak létre, akkor a nácik ezer évvel vetnek minket vissza a fejlődésben - jegyezte meg. - A zsidókérdés megoldását csakis az jelentheti, ha megszabadulunk azoktól, akik kitalálták. A világnak pedig - mivel ez már valóban a világ dolga - ennek megfelelően kell cselekednie.” A világ reakciója azonban nem volt éppen kielégítő. Az 1930-as évek vége felé a zsidók áttelepítésének szükségességét már alig kérdőjelezte meg valaki, már csak az volt a kérdés, hova kellene menniük. Többféle gyarmati célpont is szóba került, például Brit-Guyana. 1937-ben a lengyel kormány javaslatot tett arra, hogy egymillió zsidót áthajóznak vagy Dél-Afrikába - ez ellen a britek emeltek kifogást -, vagy Francia-Madagaszkárra, de az odalátogató lengyel zsidók megállapították, hogy 500 családnál többet reálisan nem lehet ott letelepíteni. Ennek a visszataszító folyamatnak a csúcspontja az volt, amikor az 1938-as eviani konferencián harminckét ország küldöttei gyűltek össze, hogy felsorolják a kifogásaikat, miért nem engedhetik meg további zsidó menekültek országukba történő betelepülését. Sok zsidó utazott Bukarestbe az élénk román antiszemitizmus ellenére, hogy onnan továbbjuthassanak Törökországba vagy Palesztinába.

Sokak számára - talán 18 000-en lehettek - Sanghaj tűnt az utolsó lehetőségnek, mivel oda nem kellett beutazási vízum. Ott egy breslaui tizenéves menekült, Ernest Heppner szerint a zsidók „mindössze egy újabb nakoningot, vagyis külföldi csoportot alkottak”. Sanghaj azonban mindennek bizonyult, csak éppen a béke paradicsomának nem, hiszen az ázsiai események az európaiak előtt jártak. Az ottani tekintélyuralmi rendszer már túljutott a belülről induló nemzeti megújulási program végrehajtásán, és figyelmét egyre inkább a területnövelés kötötte le. A nyugati hatalmak képtelennek bizonyultak a párizsi békék értelmében történő kisebbségvédelem kierőszakolására, ami talán nem is tűnt meglepőnek a vesztfáliai béke óta szokásos, belügyekbe való be nem avatkozási politika következtében, amelyet még Woodrow Wilson sem tudott megdönteni. De miként reagáltak az egykori béketeremtők, amikor az 1918-ban meghúzott határokat egyes diktátorok semmibe vették, és megtámadtak vagy elfoglaltak szuverén államokat?

Hát úgy, hogy folyamatosan keresték a békét bármi áron, feltéve persze, ha ezt az árat nem nekik kellett megfizetni.

8.

Egy esetleges birodalom

„A busido [...] talán azt a szerepet tölti be az etikatörténetben, amelyet az angol alkotmány a politikatörténetben. ”

Nitobe Inazo: Busido, 1899

„Hatvanötmillió tiszta vérű japán egy emberként áll ki. [...] Önök szerint mindannyian megőrültek?”

Macuoka Joszuke a Népszövetséghez intézett beszédéből, 1932

ÉLETTÉR

Az 1930-as években mindenhol táborokat létesítettek. Németországban koncentrációs táborokat a kitaszítottak számára, valamint nyaralótáborokat azok számára, akiknek számítottak a hűségére. A Szovjetunióban munkatáborokat építettek azoknak, akiknek a hűségében Sztálin és bérencei kételkedtek. Az Egyesült Államokban a gazdasági válság évei alatt épült táborok, az úgynevezett Hooverville-ek, nem munkatáborok voltak, sőt ellenkezőleg: azon milliók számára létesültek, akiket kipenderítettek a munkahelyükről, maga az elnevezés pedig a szerencsétlen elnök, a válság alatt tehetetlenkedő Herbert Hoover nevéből származik. A japán táborok ismét más jellegűek voltak. Egy tipikus japán tábor bennlakói a korszakban minden reggel fél hatkor keltek, egész nap megállás nélkül dolgoztak, miközben gyakran erős fizikai nehézségeket kellett legyűrniük, és alig pihentek a tízórai villanyoltásig. Fűtetlen hálótermekben tértek nyugovóra, levelezésüket cenzorok vizsgálták át, és tilos volt dohányozniuk vagy alkoholt fogyasztaniuk. Mégsem voltak foglyok. Hadapródok voltak, akiket tisztekké képeztek. A cél pedig nem a büntetés volt, hanem a szinte emberfeletti katonai fegyelem beléjük oltása. Ezek a katonai táborok a jövő táborai voltak. Az 1940-es évek végéig, az 1900 és 1930 között született, ép testű férfiak megdöbbentően magas arányban részesültek legalább egy ilyen kiképzésben.

Mint azt már láttuk, a nagy gazdasági világválság mélyreható változásokat hozott a legtöbb ország gazdaságpolitikájában, radikális politikai és jogi struktúraváltás azonban csak néhányban következett be, és még kevesebb volt a külpolitikai irányvonalat váltó országoknak a száma. A legtöbben Nagy-Britanniához és az Egyesült Államokhoz hasonlóan a külső konfliktusok elkerülésére törekedtek, és ehhez a végsőkig ragaszkodtak. 1933-as beiktatási beszédében Roosevelt ígéretet tett arra, hogy az Egyesült Államok külpolitikáját a „jószomszédi viszonyára alapozza, és véget vet elődei Közép-Amerikában és a Karib-térségben gyakorolt beavatkozási politikájának, majd előkészíti a talajt a Fülöp-szigetek felszabadulására. Mindez azonban legalább annyira tekinthető a takarékoskodás, mint az emberbaráti szeretet célkitűzésének. A munkanélküliség elleni küzdelem költségei ugyanis lehetetlenné tettek bármilyen kisebb méretű háborút is külföldön. Még a tekintélyuralmi rendszerek többsége is megelégedett a belső ellenségek üldözésével és némi óvódással a szomszédokkal a határok miatt. Sztálin sem mutatott erősebb hajlandóságot a további területszerzésre, úgyis volt már neki egy jókora birodalma. A katonai diktátorok - mint például Franco - is inkább a polgárháborúval bajlódtak, semmint egy külhonival. Konzervatívként Franco ugyanis megértette, hogy a külföldi háború végül a hazai forradalmárok malmára hajtja a vizet. Mindössze három ország törekedett területei növelésére, és célja megvalósítása érdekében háborúra: Olaszország, Németország és Japán. Ezeknek az országoknak a birodalmi álmai vezettek közvetlenül azon háborúk sorához, melyeket ma második világháború összefoglaló néven ismerünk. Látni fogjuk azonban, hogy ezek az álmok egyáltalán nem bizonyultak irracionális megoldásnak a gazdasági világválság leküzdésére.

Miért pont ez a három tekintélyuralmi rendszer döntött az agresszív külpolitika megvalósítása mellett? A hagyományos válasz szerint azért, mivel ők voltak azok, akik megrögzötten ragaszkodtak a birodalmi dicsőség anakronisztikus fogalmához. Mindannyian országuk stilizált történelméhez próbáltak visszanyúlni: Mussolini a rómaiak emlékét megidézve kívánta igazolni afrikai kalandjait; Hitler a Német Lovagrend „elveszett területei”-re tartott igényt; a japánok pedig többnek vélték a „jamato faj”-t a kínai civilizáció oldalhajtásánál. Mégsem volt semmi anakronisztikus az 1930-as évek birodalmi gondolkodásmódjában. A szabadkereskedelem nélküli világban a birodalmak mindenféle előnyökkel jártak azok számára, akik rendelkeztek ilyennel. Kétségtelen előnyt jelentett Nagy-Britannia számára a hatalmas fontsterling-tömb közepén állni, közös valutával és közös vámokkal. És mi lett volna Sztálin Szovjetuniójával, ha mindössze az egykori Moszkvai Hercegség történelmi határai közé lett volna beszorítva, a Kaukázus, Szibéria és Közép-Ázsia kiterjedt területei és forrásai nélkül?

A birodalom birtoklása jelentette előnyök különösen akkor váltak világossá azok számára, akik nem rendelkeztek ilyesmivel, amikor a gazdasági fellendülést a fegyverkezésen keresztül vélték megvalósíthatónak. Az 1930-as évek fegyverkezési láza során, ha valaki a legmodernebb fegyverzet előállítására törekedett, bőségesen kellett rendelkeznie a különféle alapvető nyersanyagokkal (lásd lentebb). Saját határain belül azonban sem Olaszország, sem Németország, sem Japán nem rendelkezett ilyenekkel a szokványos mennyiségen felül. Ezzel szemben a világ elérhető forrásainak oroszlánrésze négy nagy rivális hatalom kezében összpontosult: a brit, a francia, a szovjet és az amerikai birodalmakéban. Egyetlen ország sem pályázhatott tehát katonai erőfölényre hozzájuk képest, hacsak nem tudtak maguknak jelentős importmonopóliumot szerezni az alapvető szükségletekre. A „birodalom nélküliek” három ok miatt nem tudtak a szabadkereskedelemre támaszkodni ezek beszerzésében. Először is, a szabadkereskedelem a harmincas évek közepére a védővámoknak köszönhetően jelentősen csökkent. Másodszor, Olaszországnak, Németországnak és Japánnak nem voltak megfelelő nemzetközi tartalékai ahhoz, hogy kifizessék a szükséges importot. Harmadszor, még ha a központi bankok roskadoztak volna is az aranytartalék súlya alatt, akkor is fennállt volna a veszély, hogy a rivális hatalmak a fegyverkezési program befejezése előtt leállították volna az importot. A területi expanzió tehát kényszerítő logika következménye volt, ahogy azt Hitler is kinyilvánította 1936. augusztus-szeptemberi előterjesztésében, amelyben felvázolta a német gazdaság új négyéves tervét.

Ez a fontos dokumentum, amelyet maga Hitler fogalmazott meg, azzal kezdődik, hogy leszögezi régi célját a bolsevizmussal való konfrontációra vonatkozóan, mivel, mint mondja: „A bolsevizmus, amelynek a lényege és célja az emberiség mindaddig vezető társadalmi osztályainak kizárása és lecserélése a zsidóságra, világszerte elterjedt.” Érdekes, hogy Hitler mint aggodalomra adó okot, azt is kiemeli, hogy „a marxizmus - az Oroszországban kivívott győzelem révén - az egyik legnagyobb birodalomban alakította ki cselekvési bázisát a jövendő lépések tekintetében.” A Szovjetunió létezése - érvel - drámai növekedést tett lehetővé a bolsevizmus számára a katonai források tekintetében. A nyugati demokráciák dekadenciája következtében, valamint az európai diktatúrák viszonylagos gyengesége miatt, amelyeknek minden katonai forrásra szükségük van a hatalomban maradás érdekében, mindössze három ország „tekinthető szilárdnak a bolsevizmus ellenében”: Németország. Olaszország és Japán. A német kormány mindenekfölött álló céljaként tehát „a német hadsereg fejlesztését kell tekinteni a lehető legrövidebb időhatáron belül, hogy a világ első hadserege legyen képzés, az egységek mozgékonysága [és] a felszerelés tekintetében”. Ezt követően Hitler felsorolja ennek elérésének nehézségeit Németország meglévő határai között. Először is, egy „túlnépesedett” Németország képtelen önmaga élelmezésére, mivel „a mezőgazdasági termelésünk hozamát nem lehet jelentősen tovább növelni.” Másodszor, és ez még fontosabb, „lehetetlen mesterségesen előállítani bizonyos, Németországban nem lévő nyersanyagokat, vagy helyettesíteni őket bármivel is.” Hitler külön is kiemeli az olajat, a gumit, a rezet, az ólmot és a vasércet. Tehát: „A végső megoldás az élettér, és/vagy nemzetünk nyersanyagforrásainak és élelemkészleteinek kiterjesztésében rejlik. Ennek a kérdésnek a megoldása a politikai vezetés feladata lesz egy nap a jövőben.” Németország akkoriban azonban még nem örvendett olyan katonai helyzetnek, hogy hódítás által nyerhetett volna életteret. A fegyverkezés tehát csakis a hazailag elérhető anyagok (például a silány német vasérc) növekvő előállításával, az olyan kevésbé lényeges importcikkek, mint a kávé és a tea behozatalának további korlátozásával, és a legfontosabb import szintetikus pótlásával (például ersatz üzemanyag, gumi és zsírok) érhető el.

Hitler memoranduma elsősorban a korábbi, Hjalmar Schacht által támogatott Új Terv elutasítása volt, amely Németország kimerült keményvaluta-tartalékait az exportszubvenciók, az importkorlátozások és a kétoldalú kereskedelmi egyezmények bonyolult rendszerén keresztül kívánta újra feltölteni. Hitler durván félresöpörte Schacht lassabb ütemű fegyverkezés mellett szóló érveit, és a nyersanyag, valamint a keményvaluta tartalékolására vonatkozó stratégiáját. A memorandum a német ipar felé szóló nyílt fenyegetés is volt egyben, mivel kilátásba helyezte az állami ellenőrzés azonnali érvénybe lépését, amennyiben a magánszektor nem teljesíti a kormány célkitűzéseit.

„Nem a kormányzati gazdasági intézmények feladata, hogy a termelési módszereken törjék a fejüket. Ez a dolog egyáltalán nem a gazdasági minisztérium illetősége alá tartozik. Vagy van egy magángazdaságunk ma, és annak a feladata, hogy törje a fejét a termelési módszereken, vagy felvállaljuk, hogy a termelés meghatározása a kormány feladata; ebben az esetben pedig egyáltalán nincs szükségünk magángazdaságra. [...] A minisztériumnak csak a feladatokat kell meghatároznia; az üzleti világnak pedig teljesítenie kell azokat. Amennyiben az üzleti világ alkalmatlannak tartja magát ennek végrehajtására, akkor a nemzetiszocialista állam tudni fogja, hogyan oldja meg a problémát magától. [...] A német üzleti szektor vagy megérti az új gazdasági feladatokat, vagy érdemtelennek bizonyul arra, hogy abban a modern korban létezzen, amikor a szovjet állam egy gigantikus tervet valósít meg. Ezen eshetőség esetén azonban nem Németország lesz az, ami elpusztul, hanem mindössze néhány iparmágnás!”

Az egész jelentés legfontosabb eleme azonban az általa felállított menetrend volt. Hitler két végkövetkeztetése pedig nem lehetett volna egyértelműbb:

I. A német haderőnek négy éven belül harcra készen kell állnia.

H. A német gazdaságnak négy éven belül alkalmassá kell válnia a háborúra.

A történészek régóta vitatkoznak arról, hogy vajon ezt a nácik konkrét háborús tervének bizonyítékaként kell-e felfogni. Természetesen igen. A fegyverkezés ütemének felgyorsítása, valamint Schacht újabb pénzügyi válságra vonatkozó figyelmeztetésének semmibevétele révén Hitler négyéves tervre vonatkozó memoranduma jelentősen növelte annak esélyét, hogy Németország 1940-re háborúzni fog. Friedrich Fromm vezérőrnagy, a Hadsereg Központi Adminisztrációs Hivatalából a következőképpen fogalmazott: „A fegyverkezési szakasz teljesítése után nem sokkal be kell vetni a Wehrmachtot, különben csökkenés áll be a követelések vagy a háborús készültség szintjének tekintetében.” Érdekes azonban megjegyezni, hogy az 1940 végére tervezett háborúval Hitler aránylag realistának bizonyult arra vonatkozóan, hogy meddig lehet fenntartani az önellátásra berendezkedő stratégiát. Más szóval, legkésőbb 1940-re tehát Németországnak el kell kezdenie új élettérről gondoskodnia.

8.1. ábra Négyzetmérföldenkénti népsűrűség, 1938

A Lebensraum- vagy élettérelméletet az 1890-es évek végén Friedrich Ratzel, lipcsei földrajzprofesszor ötlötte ki, majd az orientalista és geo politikai szakember, Karl Haushofer fejlesztette tovább, akinek a tanítványa, Rudolf Hess feltehetőleg Hitlert is megismertette a fogalommal a húszas évek elején. Most már látható, hogy az élettér mellett szóló érvek a gazdasági fejlődésbe vetett hit különösen pesszimista megközelítéséből fakadtak. 1945 óta ugyanis a mezőgazdasági és ipari termelékenység terén elért eredmények révén lehetővé vált a forrásokkal rendelkezők és nem rendelkezők számára egyaránt, hogy az 1939-esnél nagyobb lakosságot is eltartsák. A XX. század végére Olaszország népsűrűsége 17 százalékkal haladta meg a hatvan évvel azelőttit, Nagy-Britanniáé 28 százalékkal, Franciaországé 42 százalékkal, Németországé 64 százalékkal, Japáné pedig 84 százalékkal. A dekolonizáció hatásaként mindezek az országok a forrásokkal nem rendelkezők közé kerültek (a két háború közötti időszak értelmezése szerint), mégis a gazdaságuk sokkal gyorsabban fejlődött, mint akkor, amikor még a forrásokkal rendelkezők közé számítottak. Nyilvánvaló tehát, hogy az élettér nem volt olyan életbevágó, mint azt Haushofer és tanítványai gondolták. Az 1930-as évek összefüggésében azonban érveik erőteljes hatást gyakoroltak, különösen Németországban, Olaszországban és Japánban. A harmincas évek vége felé, ahogy az a 8.1-es ábrán is látható, Németország rendelkezett a világ fejlett gazdasági hatalmainak negyedik legnagyobb népsűrűségével (négyzetkilométerenkénti 363 lakos) az Egyesült Királyság (487), Japán (469) és Olaszország (418) után. A versailles-i szerződés értelmében azonban Németországot megfosztották az amúgy is aránylag kevés gyarmati területétől, miközben Nagy-Britannia, Franciaországhoz hasonlóan, tovább növelte hatalmas birodalmát. Amennyiben, ahogy Hitler Haushofertől megtanulhatta, a sűrűn lakott, ugyanakkor korlátozott mennyiségű hazai élelem-és nyersanyagforrással rendelkező országoknak élettér kellett, akkor Németországnak, Japánnak és Olaszországnak minden kétséget kizáróan szükségük volt rá. A kérdést más szemszögből is meg lehetett közelíteni, mégpedig a mezőgazdaságban foglalkoztatott népesség és a művelésre alkalmas föld aránya felől. Ezzel a mércével mérve Kanada tízszer, az Egyesült Államok hatszor kedvezőbb helyzetet élvezett Németországnál. Még Németország európai szomszédai is több „gazdálkodási tér”-rel rendelkeztek: az átlag dán parasztnak 229 százalékkal, az átlag brit parasztnak 182 százalékkal, az átlag francia parasztnak pedig 34 százalékkal több földje volt, mint az átlag németnek. Igaz, hogy a lengyel, olasz, román és bolgár parasztok még a németnél is rosszabb helyzetben voltak. Keletebbre azonban, nevezetesen a Szovjetunióban 50 százalékkal több föld jutott egy mezőgazdasági munkásra.

Az élettérelmélet másodlagos jelentéssel is bírt, amelyről általában kevesebb szó esik, pedig a gyakorlatban talán lényegesebb az elsőnél. Ez pedig nem más, mint hogy minden komoly katonai hatalomnak szüksége volt a stratégiai nyersanyagokhoz való hozzáférésre. Márpedig a haditechnika fejlődése alapvetően megváltoztatta a globális hatalmi egyensúlyt - kétségtelenül jobban, mint az 1918 utáni határváltozások. A katonai erő többé már nem „vér és vas” kérdése volt, sőt nem is a szén és a vas mennyiségéé, mint Bismarck idejében. Éppen annyira fontos volt az olaj és a gumi. Ezeknek a nyersanyagoknak a termelését főként az Egyesült Államok, a Brit Birodalom és a Szovjetunió uralták, esetleg a közvetlen vagy közvetett befolyásuk alá tartozó országok. Az amerikai olajmezők önmagukban a világ nyersolajtermelésének 70 százalékát adták; a következő legnagyobb olajtermelő pedig Venezuela volt (12 százalék). A közel-keleti olajmezők akkoriban még nem foglaltak el olyan meghatározó pozíciót, mint manapság: Irán, Irak, Szaúd-Arábia és a kisebb Öböl-államok közösen a világ össztermelésének kevesebb mint 7 százalékát adták 1940-ben. Igen lényeges azonban az, hogy az ezekben az országokban zajló kitermelés brit vagy amerikai cégek - elsősorban az Anglo-Persian, a Royal Dutch/Shell és a Standard Oil utódainak - kezében összpontosult. A modern hadászat persze nem csak a belső égésű motorokról és a gumikerekekről szólt. A modern repülőgépekhez, tankokhoz és hajókhoz - nem is szólva a puskákról, aknákról, golyókról és az ezek gyártásához szükséges gépsorokról - temérdek kidolgozott acélra volt szükség, amelyet többé-kevésbé ritka fémek, például antimon, króm, kobalt, mangán, higany, molibdén, nikkel, titán, volffám és vanádium ötvözetéből állítottak elő. A nyugati hatalmak és a Szovjetunió helyzete e tekintetben is uralkodó, ha nem monopolisztikus volt. A Brit Birodalom, a Francia Birodalom, az Egyesült Államok és a Szovjetunió együttesen adták gyakorlatilag a világ teljes kobalt-, mangán-, molibdén-, nikkel-és vanádiumkészletét, a króm-és a titánkészlet mintegy háromnegyedét, valamint a volfrámkészlet felét. A most már brit kézen lévő, korábbi német gyarmat, Délnyugat-Afrika tulajdonképpen az egyedüli vanádiumforrásnak számított. A Szovjetunió és a hozzá képest alaposan lemaradó India szinte a teljes magnéziumtermelésért felelősek voltak. A nikkel kanadai monopólium volt, a molibdén pedig amerikai.

Az tehát, hogy Németországnak, Olaszországnak és Japánnak élettérre volt szüksége, távolról sem tűnt gyenge érvnek. Bár Németországnak bőséges hazai készletei voltak szénből, és a legnagyobb vas-és acéliparral rendelkezett Európában, a harmincas évek előtt teljes gumi-és olaj-szükségletét behozatalból tudta csak fedezni. Japán gumiból 100 százalékig importra szorult, acélból 55 százalékban, vasból pedig 45 százalékban. Az 1930-as években a japán olaj mintegy 80 százaléka az Egyesült Államokból, 10 százaléka pedig Holland Kelet-Indiából származott. A legközelebb fekvő egyéb forrás a szovjet uralom alatt álló Szahalin-sziget volt. Olaszország sem örvendett sokkal kedvezőbb helyzetnek. A Hitler négyéves tervét felvázoló memorandum legfontosabb következménye egyrészt az volt, hogy olyan hatalmas beruházások valósultak meg, melyekkel hazai forrásokból - például szénből - lehetővé vált a szintetikus olaj, gumi és rostszál előállítása; másrészt határozat született arról, hogy Salzgitterben a gyenge minőségű német vasércből acél gyártására képes állami tulajdonú gyárkomplexum létesüljön. Mégis, mire Hitler 1937. november 5-én összehívta a katonai vezetését - a találkozóról Friedrich Hossbach ezredes számolt be - nyilvánvalóvá vált, hogy a belső forrásokat mozgósító, mérhetetlenül költséges terv alapján nem lehetett a fegyvergyártást arra a szintre emelni, amelyre a vezérkar szerint 1943-1945 előtt szükség lett volna. Ennek következtében Hitler figyelme egyre inkább az élettér és a vele együtt járó források mielőbbi megszerzése felé irányult, de úgy, hogy ne kelljen a nyugati hatalmakkal vagy a Szovjetunióval nyílt háborúba bonyolódnia.

És ebben joggal bízhatott. Olaszország Abesszíniában új életteret szerzett anélkül, hogy kiterjedtebb háborút kellett volna vívnia. Még ennél is figyelemre méltóbb volt a forrásokkal nem rendelkezők megalázó státusából egyre inkább kiemelkedő Japán helyzete. Miközben azonban Hitler és hívei kelet felé tekingettek élettérért, az olaszok délre, a japánok nyugatra, mégpedig Kína felé. (1936 elején Walther Darré egyik beszédében „a német nép természetes letelepedési területét” a következőképpen határozta meg: „a Birodalom határaitól keletre eső terület egészen az Urálig, délen a Kaukázus, a Kaszpi-tenger, a Fekete-tenger által, valamint a Földközi-medencét a Balti-és az Északi-tengertől elválasztó vonal által határolva.”)

A MÁSIK SZIGET TÖRTÉNETE

Japán és Nagy-Britannia között sok hasonlóságot lehetett felfedezni, a már említett tényen túl, hogy mindkét szigetországban igen magas volt a népsűrűség. Japán, a régi civilizációval rendelkező, a fejlett kontinenshez közel eső szigetcsoport nem sokkal korábban evickélt ki egy polgárháborús időszakból, és nem régóta élvezte az alkotmányos monarchia jelentette előnyöket. Japán Ázsia első iparosodott nemzetévé vált, mint ahogy annak idején Nagy-Britannia is Európában. Gazdasági hatalmuk egyaránt a textil előállításán és annak külföldi értékesítésén alapult. A viktoriánus Anglia áporodott társadalmi hierarchiájáról volt híres, és így volt ez a Meidzsi-féle Japán esetében is. Angliának megvolt a maga államvallása, amelyet az anglikán egyház testesített meg, Japánban pedig ugyanezt a szerepet a sinto töltötte be. Mindkét kultúrára jellemző volt a kívülállók számára császárkultusznak látszó jelenség. Mindkét kultúrában tisztelték és romantikus fényben tüntették fel a részben képzelet szülte feudális múlt lovagi kódexét. A második világháborús propaganda mélyen rögzült, hosszú távú hatása miatt a nyugatiak számára a mai napig nehéz elismerni ezeket a hasonlóságokat. Sokkal könnyebb a két világháború közötti Japán „másságát” hangsúlyozni. Ha azonban nem veszünk tudomást ezekről a hasonlóságokról, nem érthetjük meg az 1905 utáni Japán alapvető céljainak lényegét: azaz, hogy a nyugati hatalmak egyenrangú félként bánjanak vele. A japánok számára ez többet jelentett annál, mint hogy az egyenlőtlen szerződések keretén belül részt kaptak a kínai piacból. A britek hatalmas és igen jól jövedelmező birodalomra tettek szert, és ez szolgált alapul arra, hogy a Mughalok néhai ázsiai birodalmát is sikerült teljes mértékben az irányításuk alá vonni, és Észak-Amerikában, valamint Ausztrálázsiában is hatalmas kiterjedésű életteret szereztek. A japánok nem láttak okot arra, hogy ők miért ne építhetnének ki egy saját birodalmat, miért ne szerezhetnének további életteret maguknak a szintén halódó Csing Birodalom romjain. A legnagyobb különbség Japán és Nagy-Britannia között azonban az időzítés volt. Gazdasági értelemben, legalábbis az egy főre jutó nemzeti össztermék tekintetében Japán legalább másfél évtizedes lemaradással küszködött. Stratégiai szempontból Japán nagyjából ott tarthatott, ahol Nagy-Britannia a XVIII. század első felében, azzal a különbséggel, hogy neki több és erősebb ellenféllel kellett számolnia, mint a Hannoverek Angliájának.

Az első világháború ideális lehetőséget teremtett Japán számára nem csupán a nehézipari termékek, például a hajók előállítása terén, amelyet bámulatos rátermettséggel ki is használt, hanem életterének Ázsiában való kiterjesztésére is. Japán kevés ráfordítással, könnyedén az antant-hatalmak oldalára állhatott, és ezzel megszerezte a németek előretolt állását, Csingtaót a Santung-félszigeten, ezenkívül a Marshall-szigeteket, a Karolina-szigeteket és a Mariana-szigeteket a Csendes-óceán északi részén. Japán ráadásul mindössze egyetlen, a Földközi-tenger térségébe küldött hajórajjal járult hozzá a háborús erőfeszítésekhez, na persze a közvetlenül a saját érdekeit szolgáló dolgokon túl. Ugyanez mondható el az orosz polgárháborúba történő beavatkozásáról is, amely a japánok számára kiváló ürügyet teremtett a távol-keleti orosz területek megszerzésére. Időközben, a háború leple alatt, Japán rákényszerítette Kínát a „Huszonegy követelés” néven ismertté vált gazdasági és politikai koncessziók biztosítására. Ezek között szerepelt többek között a Santung-félsziget feletti gazdasági jogok átadása Japán számára, a japán illetékesség kiterjesztése Dél-Mandzsúriában és Kelet-Mongóliában, más külföldi hatalmak kizárása a jövőbeni partvidéki koncessziókból, valamint különféle előnyök biztosítása a japán tulajdonban lévő vasút-és bányatársaságok számára. A legradikálisabb követelés azonban a japán tanácsadók kínai kormányba történő kinevezése, valamint japán szakértők küldése volt, akik a kínai rendőrség „javulását” voltak hivatottak elősegíteni. Bár az utolsó követeléseket a kínaiak - brit és amerikai támogatás mellett - visszautasították, a többit, minimális változtatással, teljesítették. Egyébként a japánok világosan érthetővé tették, hogy a kínaiak ezenfelül kizárólag a háború alternatíváját választhatták volna.

Kína az összeomlás szélén állt, a japánok pedig ezt a lehetőséget lovagolták meg. „Egy polgárháborúnak vagy Kína széthullásának nincs közvetlen hatása más nemzetekre - magyarázta Ishii Kikudzsiro különleges nagykövet az amerikai külügyminiszternek, Robert Lansingnek 1917-ben -, Japán számára azonban ez élet-halál kérdés. Egy kínai polgárháború Japánban is azonnal tükröződni fog, Kína bukása pedig Japán bukását is jelenti egyben.” A háttérben azonban egyes japán vezetők egyre inkább áhítoztak Kínára mint az elengedhetetlenül szükséges, ugyanakkor Japánban hiányzó nyersanyagok potenciális forrására. A nyugati hatalmaknak nem voltak illúziói Japán céljait illetően. „Mára már - írta az angolok kínai nagykövete - úgy ismerjük Japánt - a valódi Japánt -, mint egy nyíltan opportunista, hogy ne mondjam önző országot, amely a Nagy Háború Óriásaihoz viszonyítva igen csekély jelentőséggel bír, azonban igen túlzó véleménnyel rendelkezik saját szerepe tekintetében.” Ezzel a jellemzően angol mondattal a nagykövet azt kívánta mások tudomására hozni, hogy Japánnak Ázsia hagyományos európai birtoklóira kellene hagynia Kína kizsákmányolását. A többi angol megfigyelőt talán még inkább nyugtalanította a kialakult helyzet. A bokszer-lázadás idején, a Peking felszabadítására küldött expedíció parancsnokaként szolgáló Sir John Jellicoe admirális azt gyanította, hogy Japán célja végeredményben egy „nagyobb Japán” megteremtésére irányult, „amely feltehetőleg Kína részeit és a Keletre vezető kaput, Holland Kelet-Indiát, Szingapúrt és a maláj államokat is magában foglalja majd.”

A japánok az 1919-es párizsi békekonferencián is megjelentek. Hiába sorolták azonban önmagukat a győztesek közé, vesztesként távoztak. A területszerzést illetően nem lehetett okuk a panaszra: megörökölték az egykori német koncessziókat Santungban, köztük Csingtaót, és mandátumterületként megszerezték az általuk elfoglalt csendes-óceáni szigeteket: a Palaus-, a Mariana-, a Karolina-és a Marshall-szigeteket. Megpróbálták azonban Wilson elnököt a szaván fogni, és szerettek volna a népszövetségi szerződéséhez egy kiegészítést fűzni, amely lefektette volna a világ fajainak egyenlőségét. Sem Wilson a nyugati demokratikus érzékenységével, sem az ausztrál miniszterelnök, aki a „csak fehérek” bevándorlási politika híve volt, nem támogatta a javaslatot. (A kiegészítő javaslat valójában a Népszövetségi Bizottság többségi támogatását élvezte; a 17 tag közül 11-en mellette szavaztak. Wilson azonban ragaszkodott ahhoz, hogy a szavazás végeredménye egyhangú legyen.) A kiegészítés elbukása olyan volt, mint egy arculcsapás, bár a japánoknak sem jött rosszul, hogy sérelmükkel kérkedhettek. Ahogy Konoe Fumimaro herceg mondta Woodrow Wilson háború utáni idealisztikus rendjéről: „A demokrácia és a humanitáriusság szép gondolatok, de mindössze palástként szolgáltak arra, hogy az Egyesült Államok és Nagy-Britannia fenntarthassák uralmukat a világ vagyonának nagy része felett”. A faji kérdés miatti civakodás előrevetítette a Japán és a nyugati hatalmak közötti háborús szövetség gyors megszűnését. 1923-ban lejárt az angol-japán szövetség, és mindkét fél megegyezett abban, hogy helyette az előző évben Washingtonban aláírt öthatalmi tengeri fegyverzetkorlátozási egyezmény lép érvénybe. Az amerikaiak még a briteknél is nagyobb veszély lehetőségét látták Japán sikereiben. Az Egyesült Államok haditengerészete már 1917-ben Japánt tartotta Amerika legvalószínűbb ellenfélének egy elkövetkezendő háború során. A légkör tovább romlott, amikor a kongresszus, az idegengyűlöletéről híres sajtómágnás Hearst befolyására elfogadta a nyíltan (többek között) japánellenes Johnson-Reed bevándorlási törvényt. A Nyugat gyanúját csak tovább erősítette, hogy a japánok figyelmen kívül hagyták a mandátumterületeken való katonai létesítményekre vonatkozó tilalmat, és a Karolina-szigetekhez tartozó Trukot a dél-csendes-óceáni térség tengerészeti bázisává fejlesztették.

Mindez persze nem jelenti azt, hogy Japán 1919-től 1941-ig feltartóztathatatlanul menetelt volna a háború felé. Az 1920-as években minden jel arra mutatott, hogy Japán készséggel elfogadta a helyét a nyugati hatalmak által uralt világban. Az 1922-es washingtoni haditengerészeti szerződés értelmében a japán kormány beleegyezett abba, hogy haditengerészetének összsúlyát a brit és az amerikai flotta összsúlyának 60 százalékára csökkenti, és visszavonja haderőit Csingtaóból, Vlagyivosztokból és Szahalin északi részéből. Japán abba is beleegyezett, hogy nem épít haditengerészeti támaszpontot Dél-Szahalinon, Formózán (Tajvan), vagy az újonnan szerzett csendes-óceáni japán mandátumterületeken. 1924-re jelentős csökkentés történt mind a szárazföldi, mind a tengeri erők terén. Hadászati célokra a nemzeti költségvetésből a húszas évek elejére jellemző 42 százalék helyett 1927-re 28 százalékot áldoztak.

Az állandó hadsereg létszáma 250 000 embert tett ki. A japánok az úgynevezett kilenchatalmi egyezményhez is csatlakoztak, amely megerősítette az amerikaiak „nyitott kapu”-politikáját Kínában, vagyis megőrizték Kína látszólagos politikai szuverenitását, miközben a fejlett gazdaságok egymás között felszeletelték a foglyul ejtett kínai piacot. A japánok nem ragaszkodtak a Santung feletti uralomhoz. Úgy tűnt, mintha Japánnak, legalábbis akkoriban, Macui Ivane, a hadsereg egy felemelkedőben lévő csillagának szavaival élve, „a gazdasági hódítást katonai invázióval, a pénzügyi befolyást katonai ellenőrzéssel kellene helyettesítenie, céljainkat pedig az együttes fellendülés és az együttélés, a barátság és az együttműködés zászlaja alatt kellene megvalósítanunk.” Időközben a japán belpolitika mintha a nyugati demokráciákkal összhangban alakult volna, különösen miután 1925-ben a férfiak általános szavazati jogot kaptak. Az országot civil politikusok irányították, mögöttük pedig a különböző családok kezében lévő üzleti konglomerátumok, az úgynevezett dzaibacuk álltak. A helyzetüket veszélyeztető tényezők - a vidéki éhséglázadások, a bankszférában időnként kialakuló pánikhelyzetek és a nagyra törő tábornokok - ugyanúgy veszélyt jelentettek máshol is a demokratikus vezetők számára az ingatag, háború utáni világban. A tény, hogy két egymást követő miniszterelnök, Hara Kei és Takahasi Korekio is fontolgatta a hadsereg legmagasabb vezérkari tiszti posztjának eltörlését, a civilek magabiztosságát jelzi. Japán gazdasága folyamatos növekedést mutatott, amelyet a mezőgazdaság és a könnyűipar termelékenységének javulása csak még tovább ösztönzött. Bár a védővámok a nehézipar fejlődését szolgálták, Japán 1920-as évekre jellemző fellendülésében a textilkivitel töltött be kulcsszerepet.

Nagy-Britanniában a két háború közötti korszakban két, hagyományosan fontos intézmény hatalmának hanyatlása volt megfigyelhető: a monarchiáé és a hadseregé. 1936 decemberében VIII. Eduárd lemondott a trónról, miután a miniszterelnök, Stanley Baldwin rákényszerítette erre. Baldwin helytelenítette, hogy Eduárd egy elvált amerikai nőt készült feleségül venni, és szerinte a brit nyilvánosság (valamint a domíniumok kormányai) is osztották ezzel kapcsolatos nézeteit. (Baldwin egyszerűen kizárta a rangon aluli házasság hagyományos kompromisszumának lehetőségét. Ezzel szemben Ferenc Ferdinánd trónörökös számára ugyanez elfogadhatónak bizonyult, amikor feleségül vette Zsófia Chotek von Chotkova grófnőt, akinek a családját a Habsburgok mélyen rangon alulinak tartották. Amint azt Duff Cooper megjegyezte, az időzítés nem kedvezett a királynak, ugyanis a Wallis Simpsonnal kötendő házasság kérdését a trón megüresedéséig halasztotta. Az sem tett jót az ügynek, hogy mind a Rothermere, mind a Beaverbrook újságok harsányan kiálltak a király mellett, nem is szólva az akkor még a politika vadvizein evezgető Winston Churchillről.) A fegyveres erőktől időközben pénzt vontak el, mégpedig azon az alapon, hogy az elkövetkező legkevesebb tíz évben nem várható jelentősebb háború, és 1919-ben bevezették a „tízéves szabály”-t, amelyet 1932-ig évente meghosszabbítottak. Japánban éppen az ellenkezője történt. A király is és a hadsereg is megerősödött. A japánok gazdasági válságra adott válasza nem a nemzetiszocializmus volt mint Németországban, hanem a birodalmi militarizmus.

1926 decemberében meghalt a már egy ideje betegeskedő Josihito császár, és trónját huszonöt éves fia, az 1921 óta régensként uralkodó Hirohito örökölte. Hirohito 1921-ben látogatást tett Nagy-Britanniában, ahol élvezettel tapasztalta meg uralkodótársai viszonylag fesztelen életmódját. Japánban a császári beiktatási ceremónia legalább olyan kifinomult rituálé volt, mint a brit koronázásé. Ise legszentebb sinto kegyhelyén töltött éjszaka, és ősanyja, Amateraszu Omikami napistennővel való tanácskozás után Hirohito 1928. november 14-én formálisan is újjászületett mint élő istenség. Két héttel később, a fegyveres erők legfőbb parancsnokaként az új isten végignézte 35 000-es birodalmi hadseregének díszes parádéját. Új korszak köszöntött be, az utókor számára meglehetősen ironikusan hangzó Sova, azaz a ragyogó béke korszaka. Hirohito, a legtöbb uralkodóhoz hasonlóan, nem volt igazán alkalmas a végrehajtói hatalom gyakorlására. Mivel hajlama szerint leginkább a tengeri biológia iránt érdeklődött, valószínűleg boldogabb lett volna egy laboratóriumban, mint a császári udvar kellős közepén. Irigyelte a brit királyi család tagjai által élvezett „szabadság”-ot, akiknek nem kellett isteni szerepben tetszelegniük. Nyíltan azonban soha nem kételkedett isteni státusában, és soha nem kérdőjelezte meg komolyan legfőbb parancsnoki hatalmának hasznosságát a fegyveres erők politikai hatalmának növelése szempontjából, hiszen a katonaság alkotta a „királyi ház fogait és karmait”.

A japán hadsereg sem volt azonban minden feszültségtől mentes. Az újoncoknak elsőként a katonai szabályzatot kellett megtanulniuk, azaz a katonák hét kötelességét: „Hűség; feltétlen engedelmesség; bátorság; a fizikai erő irányított alkalmazása; szerénység; a felettesek megbecsülése és tisztelete”. Megtanulták az engedelmességet az életnél is többre becsülni: „A kötelesség súlyosabb, mint egy hegy, a halál pedig könnyebb, mint egy madártoll.” Dicsőség elhullani, mint a cseresznyevirág az alázatos fiatalkor állapotában. Azok, akik így halnak meg, csatlakoznak a kamihoz, azaz a tokiói Jasukuni-szentélyben lakó szellemekhez. Mindez erősen hasonlított a szamurájok kódexéhez, a bushidóhoz, amelyet a brit és amerikai olvasókkal Nitobe Inazo ismertetett meg 1899-ben, és amely szintén a becsületesség, a bőkezűség, az udvariasság, az igazmondás és az őszinteség értékeit tisztelte, és ezzel - Nitobe szerint - felismerhetően az angol-francia lovagi erények édestestvérévé vált. A japán hadsereg a bushidóból átvette a legjobb módszereket a császári hatalom és a katonai vezetés iránti fanatikus engedelmesség elsajátítására. Ezek közé tartozott a bármely becsületvesztés vagy kudarc miatti öngyilkosság elkövetése, méghozzá a nagy szenvedéssel járó hasba szúrással. Kiképzés közben a katonák fizikai és szellemi tűrőképességét a végletekig feszítették. Addig kellett edzeniük például, amíg 100 métert tizenhat másodpercen belül, 1500 métert hat percen belül tudtak lefutni, legkevesebb négy métert tudtak távolba ugrani, és harmincöt méteren túl dobták a gránátot - mindezt teljes menetfelszerelésben. Egy ezrednek gyalogosan legalább 40 kilométert kellett naponta megtennie tizenöt napon át, mindössze négy nap pihenővel. A legkisebb fegyelemsértésért is durva fizikai büntetés járt, közte a rutinszerűen adott pofon. Amint azt egy ellenséges harcos megjegyezte: „Az engedelmesség és a kegyetlenség tette a japán hadsereget [...] olyan félelmetessé.” A japán katonai kiképzés múltba tekintő szellemisége azonban sok tekintetben nem állt összhangban a XX. század közepének harcviselési realitásaival. A hadügyminisztérium hadviselési irodájának feje, Naga-ta Tecudzan és a hozzá hasonló katonatisztek jól látták azonban a tűzfegyverek könyörtelen hatását, amellyel szemben hiába voltak akármilyen jól képzettek és magasztos szellemiségűek a katonák a nyugati front lövészárkaiban. Nagata Tecudzan azt hangsúlyozta, hogy Japánnak tanulnia kell Németország első világháborús hibáiból, és fel kell készülnie a jövő totális háborújára, ahhoz pedig pontról pontra össze kell írnia a mozgósítható nemzeti forrásokat. Minél többen tanulmányozták ezt a listát, annál többen ébredtek rá Japán alapvető gyengeségére. Ebből azonban nem arra következtettek, hogy nem ártana óvatosnak lenni és békére törekedni, hanem arra, hogy szükség van a területi növekedésre, méghozzá minél hamarabb.

„AZ EGYETLEN KIÚT”

Kínában, az új japán élettér legvalószínűbb helyszínén, éppen zűrzavar uralkodott. Egy ősi birodalom maradványai, egy születőben lévő köztársaság, és akár több gyarmatra is elegendő nyersanyag - ez volt Kína. Sokan ugyanolyan jövőt jósoltak neki is, mint az Ottomán Birodalom bukását követően Törökországnak, azzal az egy különbséggel, hogy Kína Kemálja, Csang Kaj-sek végül elbukott ott, ahol Kemál sikerrel járt, vagyis egy szilárd, nacionalista rendszer létrehozásában. Az 1911-es forradalom megbuktatta az utolsó Csing császárt, az őt követő köztársaság azonban meglehetősen ingatagnak bizonyult. Bár a nemzeti párt (Kuomintang) irányította a forradalmat, és nyilvánvaló győzelmet aratott a nemzetgyűlési választásokon, vezére, Szun Jat-szen kénytelen volt átadni az elnöki posztot a katonai hatalommal rendelkező Jüen Si-kajnak. Jüen sikeresen leverte a Kuomintang által kezdeményezett második forradalmat, de a császári cím megszerzésére irányuló terveit 1916-os halála meghiúsította. A japánok háború alatti követelései felszították a nemzeti érzelmeket, különösen az iskolázott kínaiak körében. Amikor a párizsi béketeremtők Japánnak juttatták a korábban német tulajdonban lévő területeket Santungban, a pekingi diákok dühödten kivonultak az utcára. A tiltakozáshullám csúcspontja az 1919. május 4-i, Tiananmen téri tüntetés volt. A nemzeti mozgalom aztán hamarosan kettévált, egy megújult Kuomintangra és az új Kínai Kommunista Pártra. Időközben Kína többi része egyre inkább szétesett, mivel a hadurak klánjai kihasították maguknak saját hűbér-uradalmaikat: az Anfuk Anhui és Fujién tartományokat uralták, a Zhilik Hebeit és a Peking körüli részeket, a Fengtien-klán pedig elvileg Mandzsúriát kormányozta. Ráadásul az ország legfontosabb gazdasági központjai így vagy úgy külföldi irányítás alatt álltak, mivel a kikötői szerződések és az extraterritoriális jogok rendszere soha nem működött jobban.

A húszas évek Kínájában uralkodó zűrzavaros állapotokat szinte nem lehet eltúlozni. A mai népköztársaság rendszere megpróbálja önmagát egy egyöntetű társadalomnak beállítani, amelyben a hivatalos népszámlálási adatok szerint a lakosság 90 százaléka a han etnikai csoporthoz tartozónak vallja magát. A nyolcvan évvel ezelőtti Kínáról azonban sok minden elmondható, de hogy egységes lett volna, az nem. A még ma is beazonosítható ötvennél is több etnikai csoport és a tizenegy vagy több nyelvcsoport következtében még a szomszédos falvak is beszélhettek egymás számára érthetetlen helyi dialektusban. Az 1911-ben megdöntött dinasztia mandzsu volt; a birodalom politikai gravitációs központja északon, Pekingben helyezkedett el. A forradalmi és polgárháborús időszak döntő politikai eseményei közül számos azonban lenn délen, Sanghajban zajlott. Mind a megreformált Kuomintang, mind pedig a Kínai Kommunista Párt Sanghajban jött létre, amelyben az óvárostól nyugatra lévő francia koncessziós terület és a Huangpu folyó északi partja mentén elterülő, igen nagy nemzetközi városrész dominált. A sors fintora, hogy még az állítólagos nacionalisták is a külföldi hatalmakhoz fordultak segítségért. Szun Jat-szen már 1923-ban Moszkvába küldte aranyifjú protezsáltját, Csang Kaj-seket segítségért. Sztálin erre odaküldte nekik Mihail Grunzeberget, hogy marxista-leninista alapokra helyezve újjászervezze a Kuomintangot. A szovjet támogatás nélkül a Kuomintang valószínűleg nem lett volna képes olyan gyorsan kiterjeszteni kantom hatalmi bázisát. A kínai kommunisták Moszkva parancsára rendelték alá magukat a nacionalistáknak, hogy egy „egyesült front”-ot hozzanak létre.

A Kuomintangon belül azonban a „demokratikus centralizmus” csak lassan vert gyökeret, különösen mivel nem volt egyetértés Kína felszabadításának mikéntjét illetően. Olyannyira nem, hogy Szun Jat-szen halálát követően a párt csaknem szétesett. A nacionalista kormány nankingi elnöke, Vang Csing-vej pedig szeretett volna kibékülni a külföldi hatalmakkal, különösen Japánnal. Mintha Vang retorikája Japán hosszan szolgáló külügyminiszterének, Sidehara Kidzsurónak látszólagos béketörekvéseit visszhangozta volna. Csang Kaj-sek ezzel szemben szeretett volna szakítani Moszkvával, és hatalmas katonai erőbevetéssel egyesíteni Kínát. 1926-os északi hadjáratának célja a hadurak hatalmának megtörése volt, mintegy az imperialistákkal való leszámolás előzményeként. A Csang pályafutását mindvégig beárnyékoló elsődleges nehézség az volt, hogy a belső ellenség mindig fontosabbnak tűnt a külsőnél. Alighogy befejezte az északi hadjáratot, máris könyörtelen támadást intézett a sanghaji kommunisták ellen. Szövetségre lépett a helyi bandavezérekkel, hogy a szakszervezeti mozgalom hívei és a kommunisták közül több ezret lemészároljanak. Csang másik nagy problémája a korrupció volt. Bár társait a négy konfuciánus elv követésére ösztönözte - Li (tulajdon), Ji (helyes magatartás), Lian (őszinteség) és Csi (teljesség és becsületesség) -, a valóságban a Kuomintangban elharapózott a megvesztegetés gyakorlata. Csang legmegbízhatóbb társai között ott volt a sanghaji banditavezér „Nagyfülű Du” is, akit - bármennyire meglepő - a sanghaji Ópiumellenes Hivatal élére neveztek ki.

Ennek a fejetlenségnek a kellős közepén szinte mindegy volt, hogy a japán vagy a brit politika jut-e érvényre. Bár a brit politikusok hajlandónak mutatkoztak engedményeket tenni az extraterritoriális jogokat illetően, helyi hírhedt képviselőik azonban úgy viselkedtek, mintha Kína mindössze a Birodalom keleti nyúlványa lett volna. 1925-ben a brit rendőrség emberei a sanghaji nemzetközi városrészben megöltek tizenöt kínai sztrájkoló munkást, és ezzel további felháborodási hullámot idéztek elő. Egy évre rá brit tengerészek is részt vettek a Jangce folyó mentén fekvő Vanhsziennél egy szabályos ütközetben, amelyben 200 kínai tengerész és ismeretlen számú civil halt meg, a britek pedig mindössze hét embert vesztettek. 1926 végén a britek 20 000-es nagyságú katonai erőt küldtek Sanghajba, a Kuomintang által a Jangcénél lévő brit koncessziókra gyakorolt nyomás ellensúlyozására. Miután Nankingban kínai katonák megöltek néhány külföldit, brit és amerikai hajók lőni kezdték a várost. Japán sem viselkedett másként, azzal a különbséggel, hogy a csupasz erőszak bevetése röviddel később következett be. 1927 májusában, majd augusztusában ismét csapatokat küldtek Santungba, a japán vagyoni érdekeltségek kínai erőkkel szembeni védelmére. Amikor azonban nyilvánvalóvá vált, hogy a belföldi hatalmi harc megnyerését követően Csang nem sietett szembeszállni a külföldi hatalmakkal, a japánok elégedettnek tűntek a washingtoni szerződésben nekik juttatott területekkel. Egy 1930 körül Sanghajba látogató utazó bizonyára a Kínával kapcsolatos brit és a japán érdekek hasonlóságán, és nem különbözőségén lepődött volna meg.

Csang rendszerének megvoltak a maga erősségei. Ahol a baloldal kizárólag a nyugatiak kizsákmányolását látta, időnként külföldi tőkéből megvalósuló valódi fejlődés zajlott. 1927 és 1936 között több ezer kilométer út-és vasúthálózat épült, és a költségek túlnyomó részét európai befektetők fedezték. Ennek ellenére a kínai kormány mind pénzügyi, mind pedig katonai értelemben rendkívül gyengének mutatkozott. A nyugati befektetőknek nyújtott előnyök hátráltatták Kína saját intézményrendszerének fejlődését. Csang Kínája egyáltalán nem volt alkalmas a külföldi hatalmak Kína forrásainak monopolizálására törekvő, „nyitott kapu”-politikájának visszaszorítására.

ü Ásványi anyagok ö Mezőgazdasági élelmiszercikkek

8.2. ábra Japán nyersanyaghiánya, 1897-1936 (ezer jen)

Közben Tokióban, ha nem ütött volna be a gazdasági világválság, a civil politikusok és a dzaibacuk talán rátehették volna a kezüket a hatalomra. A globális kereskedelem összeomlása azonban 1928 után súlyos csapást mért a japán gazdaságra. És ez a csapás még fájdalmasabbá vált, amikor Japán 1929-ben, egy rosszul időzített döntéssel, visszatért az aranyalapú gazdaságra (éppen abban a pillanatban, amikor a jen lebegő árfolyamának sokkal több értelme lett volna), Inoue Dzsunno-szuke pénzügyminiszter pedig szigorú költségvetést vezetett be. A kereskedelem feltételei drámaian kedvezőtlenül alakultak Japán számára, mivel a kiviteli árak összeomlottak a behozatali árakhoz képest. 1929 és 1931 között az export mennyiség tekintetében 6 százalékot esett. Ugyanakkor Japán nyersanyaghiánya minden addiginál magasabbra emelkedett (lásd 8.2. ábra), a munkanélküliek száma pedig mintegy egymillióra nőtt. A mezőgazdaság jövedelmezősége is erős hanyatlást mutatott.

A válságra adott válaszok között természetesen más is akadt, mint a területnövelés. 1931-ben Takahasi Korekio pénzügyminiszter végre megszabadult az ortodox gazdaságpolitikától, bevezette a jen esetében is a lebegő árfolyamot, és a Japán Központi Banknak eladott részvények segítségével felduzzasztotta a kormány kiadásainak összegét és pénzkiadási adósságát. A keynesi politika prototípusa pont olyan jól működött, mint bárhol máshol, ahol kipróbálták a világválság alatt. 1929 és 1940 között a nemzeti össztermék évi 4,7 százalékos reálnövekedést mutatott, ami jóval nagyobb volt, mint a nyugati országok gazdaságnövekedése a korszakban. Az exportmennyiség megkétszereződött. Elméletben Japán folytathatta volna ezen a nyomvonalon, és a gazdasági fellendülés felgyorsulásával párhuzamosan megzabolázhatta volna a költségvetési hiányt, és kihasználhatta volna viszonylagos előnyét az Ázsián belüli kereskedelem terén mint textilexportőr. 1913 és 1938 között ugyanis a világkereskedelem egészét véve, az Ázsián belüli kereskedelem megkétszereződött. 1936-ra Japán a kínai import 16 százalékát fedezte, ennél több csak az Egyesült Államoknak jutott.

Ennek ellenére a katonai expanzió hívei erőszakosan ellenezték a békés kereskedelmi fellendülés lehetőségét. Mint azt már láthattuk, a világválságnak leginkább a legnagyobb birodalommal rendelkező országok tudtak ellenállni: nemcsak a Szovjetunió, hanem Nagy-Britannia is, aki nem szívbajoskodott, és a harmincas években korlátozta Japán hozzáférését a birodalmi piacokhoz. Japán elsődleges kiviteli piacai a szomszéd ázsiai országok voltak. A kérdés tehát az volt, vajon lehet-e a piacok további nyitottságára számítani egy egyre inkább protekcionista világban. Mindenesetre sejthető volt, hogy a Kuomintang nyomására a nyugati hatalmak feladni készülnek az egyenlőtlen szerződések rendszerét. (1929-ben a britek (csakúgy, mint az amerikaiak és a japánok) helyreállították Kína önrendelkezését a vámok terén, és véget vetettek a fegyverszállítási embargónak. A következő évben pedig az észak-kínai tengeri bázis, Vejhajvej ismét kínai ellenőrzés alá került.) Japán ugyanakkor erőteljesen rászorult a nyugati gépek és nyersanyagok behozatalára. 1935-ben a Brit Birodalomra támaszkodott juta-, ólom-, ón-és mangánbehozatal terén, gumi-, alumínium-vasérc- és gyapotbehozatalának szinte fele ugyancsak onnan származott, nyersvasimportjának pedig mintegy harmada. Szinte ugyanannyi gyapotot importált az Egyesült Államokból, mint Indiából és Kínából, továbbá nagy mennyiségű nyersvasat és olajat is vásárolt Amerikából. Ugyanakkor Japánnak szüksége volt az angol nyelvű területek gazdaságára kiviteli termékei piacaként is, hiszen kivitelének mintegy ötöde a Brit Birodalom területére irányult. A baloldali angol újságíró és Az agyaglábú Japán (1936) című könyv szerzője, Freda Utley szavaival élve, egy liberális Japán nem tehetett mást, „mint hogy az Egyesült Államoktól való függés Szküllája, és a brit birodalmi piacoktól való függés Kharübdisze között lavírozott”. Rövid távon a formális imperializmus felé való eltolódás következtében keletkezett megnövekedett katonai kiadások kedvező hatást gyakorolhattak Japán hazai gazdaságára, és megtölthették az olyan társaságok, mint a Mitsubishi, a Kawasaki és a Nissan megrendelési könyveit. Hosszú távon azonban, vélték sokan, a forrásokban gazdag területek megszerzése könnyítene az ország fizetési egyensúlyának nehézségein, hiszen mi értelme volna egy birodalomnak, ha nem garantálná a nyersanyagok nyomott áron történő beszerzését. Ezenfelül Japán az elengedhetetlenül fontos élettérre is szert tenne, ahová a fölösleges népessége kivándorolhatna. Isivara Kandzsi altábornagy, a területi expanzió politikájának egyik legbefolyásosabb híve és gyakorlati megvalósítója szerint:

„Nemzetünk zsákutcába tévedt, és úgy tűnik, nincs megoldás a népesség és az élelem jelentette lényeges gondokra. Az egyetlen kivezető út [...] Mandzsúria és Mongólia fejlesztése. [...] A természetes források elegendőek lesznek arra, hogy megmentsenek [Japánt] a küszöbönálló válságtól, és kikövezzék az utat egy óriási ugrás számára.”

Egy tekintetben az altábornagy érvei helytállóak: mégpedig abban, hogy Japán valóban egy malthusi krízis előtt állt, és ez az 1934-es, főként egyes vidékeken jelentkező éhínség idején nyilvánvalóvá is vált. Az imperializmus erre a problémára is megoldást kínált. 1935 és 1940 között mintegy 310 000 japán emigrált, különösen Japán növekvő ázsiai birodalmának területeire, ami azonnali javulást eredményezett a hazai bérekre és fogyasztásra nehezedő nyomás tekintetében. Más részről azonban a területnövelés jelentette előnyök meglehetősen gyanúsak voltak. Egész egyszerűen az expanzió tovább súlyosbította az éppen általa megoldani kívánt szerkezeti nehézségeket, hiszen további petróleum-, réz-, szén-, gép-és vasércbehozatalt tett szükségessé a születőben lévő japán katonai-ipari komplexum kielégítésére. A japán marxista, Nava Toicsi megfogalmazásában: Japán minél inkább törekedett nehéz-és hadászati ipara termelékenységének növelésére a terjeszkedő politikára való felkészüles jegyében, [...] annál inkább nőtt a világpiactól és a nyersanyag-behozataltól való függése.” A bizonyítékszerzés felelőssége kétségtelenül a militaristák vállát nyomta, és minden kétséget kizáróan bizonyítaniuk kellett, hogy a japán imperializmus nem csupán súlyosbítaná azokat a gondokat, amelyek megoldására hivatott volt.

A BŐR BETEGSÉGE

Egyes birodalmak bizonyos országok ölébe hullanak - legalábbis az angolok szerették ezt hinni a sajátjukról. A japánok birodalma Kínában bizonyos véletlen események folytán jött létre. 1931. szeptember 18-án a Kavamoto Szuemori hadnagy által vezetett japán erő felrobbantotta a dél-mandzsúriai vasútvonal egy rövid ágát Mukden városától nyolc kilométerre, északra. A Dairen gyorsvonatot szerették volna kisiklatni, de nem sikerült nekik. A japánok a robbantást a kínai banditákra fogták, majd gyors ütemben ellenőrzésük alá vonták a várost és a vasútvonalat. Csak a teljes anarchiától védték meg Mandzsúriát, jelentették ki. Az 1905-ben Mandzsúriában állomásozó japán erő, a Kvantung-hadsereg főparancsnoka így fogalmazott: itt az ideje a „merész cselekvésnek és a törvényesség, valamint a rend helyreállításának” a tartomány egész területén. A „mandzsúriai incidens”-ként elhíresült eset során a japánok pár óra alatt megkaparintották Jing-kout, Andongot és Csangcsuant. A hét végére Liaoning és Jilin tartományok szinte teljes egészét uralták. A következő hat év során számos ilyen eset történt.

Mandzsúria Mandzsukuo bábállammá történő átalakítása tökéletesen ábrázolja a birodalmak spontán terjeszkedésének folyamatát, amely inkább helyi kezdeményezések eredményeként, semmint valamely központi terv alapján valósult meg. Az 1928. májusi csinani eset óta, amikor Fukuda Hiroszuke tábornok a tokiói paranccsal dacolva összecsapott a santungi kínai erőkkel, Japán ázsiai birodalmának perifériáján szokássá vált a katonai engedetlenség gyakorlata. A csinani eset után egy hónappal a Kvantung-hadseregben szolgáló Komoto Daiszaku ezredes felrobbantott egy bombát Csang Co-lin, Mandzsúria vezető kínai politikusának vonatfülkéje alatt, abban a reményben, hogy ez Mukden japán kézbe kerülését eredményezhetné. Csang fia, Csang Hszüe-liang apja halála miatt a korábbinál szorosabb kapcsolatot épített ki a nankingi Kuomintang-kormánnyal, és elszántan törekedett a mandzsúriai japán befolyás csökkentésére. A kérdés rendkívüli fontossággal bírt akkor, amikor Nanking egyre erősebb nyomást gyakorolt a területen kívüli jogok felszámolására. A mandzsúriai incidens katalizátoraként a koreai földművesek jogai miatti vita szolgált, a japánok ugyanis arra ösztönözték ezeket az embereket, hogy települjenek a határ túlsó oldalára, és építsék meg ott saját öntözőárkaikat Vanpaosanban, egy Csangcsuan melletti kisvárosban. A kínai és a koreai parasztok közötti összecsapások láncreakciót indítottak el, és Kína-ellenes felkelések törtek ki Koreában és Japánban is, amelyek annak rendje és módja szerint japánellenes reakciókat váltottak ki Kínában, köztük egy mongóliai kémnek kikiáltott japán katonatiszt kivégzését. A pillanat kedvezőnek tűnt a Kvantung-hadsereg tisztjei, például Isivara Kandzsi és Itagaki Szeisiro számára, akik már régóta az informális birodalom szabályos megalakítása mellett kardoskodtak. Sikerült nekik erősítést szerezniük Koreából, de ezúttal is Tokió engedélye nélkül. Ismét az alacsony rangú tisztek ragadták magukhoz a kezdeményezést Kínában, és ismét fényt derült arra, hogy kiképzésükben fontos hangsúlyt kapott, hogy a stratégia mindig előbbre való a taktikánál és a műveleteknél.

A tengerentúli japán hadseregek engedetlensége felvetett egy nyilvánvaló kérdést: ki uralkodik Tokióban? Papíron még mindig a civilek, mögöttük pedig a dzaibacukból kikerülő támogatók. A hazai erőviszonyok azonban gyorsan változtak. A hatalmi egyensúly változását jól mutatta az is, hogy a Csang Co-lin meggyilkolása idején szolgáló miniszterelnök, Tanaka Gicsi a gyilkost szinte büntetlenül elengedte, és mindössze azért szidta le, amiért Csang szerelvényét nem kímélte. Ami Hirohito császárt illette, meglehetős aggodalommal szemlélte a Kvantung-hadsereg nagy öregjeit és tokiói támogatóit. Ő is, és nagy hatalmú udvaroncai, köztük a korábbi miniszterelnök, Szaiondzsi Kinmocsi herceg is a katonák megzabolázását tekintették kívánatosnak. Mégis a császár nevében, pontosabban „legfőbb parancsnoki” joga alapján, Japán katonai vezetői még nagyobb mozgásteret követeltek maguknak. 1930-ban a japán haditengerészet egyik csoportja szembeszegült Hamagucsi Oszacsi kormányának a londoni haditengerészeti egyezmény aláírására vonatkozó döntésével, amely a régi 5:5:3 arányt az amerikai, brit és japán csatahajók tekintetében kiterjesztette a cirkálókra, a torpedórombolókra és a tengeralattjárókra is. Ugyanazon év novemberében Hamagucsit egy merénylő súlyosan megsebesítette. Tehát minden politikus, aki a hadsereg mellé állt, egyben a saját élete érdekében is tette ezt. Ennek ellenére félrevezető lenne, ha mindezt egyfajta spanyolos pronunciamentónak, azaz a tábornokok hatalomátvételének tekintenénk, csak éppen Japánban. Feltétlenül különbséget kell ugyanis tennünk a Kvantung-hadsereg fiatal tisztjei és a tábornoki kar öreg rókái között, akiket a császárhoz hasonlóan aggasztottak a mandzsúriai események.

Kanaja tábornok, a vezérkari főnök kereste a módját, hogyan lehetne megakadályozni a teljes hatalomátvételt Mandzsúriában az incidenst követő hetekben. És nem ez volt az egyetlen repedés a japán katonai szervezeten belül. A régi, klánszerű csoportok, mint a Satsuma, a Saga és a Csosu új társaságoknak adták át a helyüket, például az Issekikainak (Egy Este Társaság), valamint olyan baljósabb szervezetnek, mint a Sa-kurakai (Cseresznyevirág Társaság) és a Kecumeidan (Vértestvériség), amelyek egyes tagjait a civil szférából verbuválták. (A radikálisan militarista társadalmak egyik jellegzetessége volt a Nicsiren-buddhista guru, Tanaka Csigaku (1861-1939) által gyakorolt befolyás. Tanaka a XIII. századi misztikus Nicsiren tanításaira alapozta azt a követelést, hogy Japán „ég által elrendelt” feladata a „szellemi egység” létrehozása világszerte. Tanaka követői közé tartozott Isivara Kandzsi is, a mandzsúriai incidens szellemi atyja, majd a vezérkari főnökség stratégai vezetője.) A polgári politikusok önmaguk is megosztottak voltak. Hamagucsi utódja a miniszterelnöki poszton Vakacuki Reidzsiro volt, akinek minden reménye a kínaiakkal való diplomáciai megegyezésben rejlett, az ellenzéki Szeijukai-párt azonban a Kvantung-hadsereget támogatta, őt pedig egy puhánynak tartotta. 1931 decemberében Vakacuki Reidzsiro tehát visszavonult, ami fordulópontot hozott a japán belpolitikai életben. Az 1932 és 1945 között eltelt időszakban az őt követő tizennégy miniszterelnök közül mindössze négy volt civil. Közülük ketten is merénylet áldozatává váltak, egyikőjük Vakacuki utóda, Inukai Cujosi volt. Inukai csupán egyike volt azon három jelentős polgári politikusnak, akiket 1932-ben meggyilkoltak. (Egy másik, a korábbi pénzügyminiszter, a Micui dzaibacu feje volt.) Ezt követően a hatalom egyre inkább egy belső kabinet kezében összpontosult, amelynek katonaminiszter tagjai megkérdőjelezhetetlen vétóval rendelkeztek.

Első ránézésre volt némi értelme annak, hogy Kínában a nyugati imperialista dominanciát japánra cserélték. A japánok bizonyára jobban értettek az európaiaknál egy olyan terület, mint Mandzsúria fejlesztéséhez. Már a mandzsúriai incidens előtt is több japán volt Kínában, mint európai, és bőséges információ áll rendelkezésre arra vonatkozóan, hogy a britek előtt jártak az „informális imperializmus” terén. Ráadásul a japánok nem is haladtak olyan rosszul új gyarmatuk fejlesztésével: 1932 és 1941 között ugyanis alig valamivel kevesebb, mint 5,9 milliárd jent fektettek be ott. A mandzsúriai incidens mögött állók szinte utópisztikus elképzelésekkel rendelkeztek arra nézve, hogyan lehetne a régiót egy „jótékony kormány paradicsomává” fejleszteni, amely „az öt faj harmonikus együttműködésén” alapulna. Az őshonos lakosságot megvédenék az „uzsorától, a túlzott haszontól és minden más igaztalan gazdasági nyomástól”. Mindez nem is volt olyan képmutató óhaj, mint azt sejtenénk. A XX. század közepén ugyanis lesz még példa arra, hogy egy elfoglalt területet kísérleti laboratóriumként használjanak, mégpedig egy olyan kísérletre, amely túl radikális ahhoz, hogy otthon próbálják ki.

Miért nem fejtettek ki nagyobb ellenállást a kínaiak Mandzsúria japán kézre kerülése ellen, hiszen a passzivitás politikája még vagy hat éven át folyt, ismétlődő japán területszerzések mellett? Csang Kaj-sek, amint tudomást szerzett a mukdeni bombázásról, azt tanácsolta Csang Hszüe-liangnak, hogy az erőszak ne szüljön erőszakot, annak ellenére, hogy csapatai, bár színvonalukat tekintve a japánoké alatt maradtak, számbeli fölényt élveztek. A magyarázat egyszerű: Csang tovább folytatta a japánokkal való összecsapások elkerülésének addigi politikáját, hogy megőrizhesse forrásait a kommunisták elleni belső harchoz. Ez a fajta politika nem szerzett neki túlzott népszerűséget, különösen mivel a kommunisták felszólítottak a japánokkal való szembeszállásra. Sőt, a mandzsúriai incidens a Kuomintang-rendszer válságát idézte elő, melynek hatására Csang egy időre visszavonult a politikai életből. Másrészt viszont Csang legnagyobb riválisa, Vang Csing-vej sem áhítozott különösebben egy Japánnal vívott háborúra. Ő a komoly tárgyalások politikáját folytatta, és közben színlelt ellenállást folytatott. A kérdés az volt, kivel tárgyaljon. Az egyik lehetőségként a japán külügyminiszterrel, Sideharával való megbeszélések felújítása kínálkozott annak reményében, hogy ő talán képes visszatartani a japán hadsereget. Másik lehetőségként Kína a nyugati hatalmak támogatását is kérhette volna. Végül az a döntés született, hogy a mandzsúriai kérdést a Népszövetség elé tárják, és visszautasítják a japán kormány kétoldalú tárgyalásokra tett javaslatát. Sajnos Kína számára feltehetőleg ez bizonyult a kedvezőtlenebb megoldásnak. A tokiói mérsékeltekkel folytatott gyors tárgyalások talán csökkenthették volna a Mandzsúriát ért károkat. Ezzel szemben a Népszövetségtől semmiféle gyors eredményre nem lehetett számítani.

Ez persze nem jelenti azt, hogy a Népszövetséget, gyászos történelmi megítélése ellenére, totális kudarcként kellene felfognunk. A hatvanhat nemzetközi vitából, amellyel foglalkoznia kellett (ebből négy vezetett nyílt ellenségeskedéshez), harmincöt esetben sikeres megoldás született, húszat pedig, a megfelelő szabályok betartásával, visszautalt a hagyományos diplomácia csatornáihoz. Mindössze tizenegy konfliktus esetében vallott kudarcot. Utódához, az ENSZ-hez hasonlóan a Népszövetség is csak akkor lehetett hatékony, ha a nagyhatalmaknak - köztük az olyanoknak, mint az Egyesült Államok és a Szovjetunió, amelyek nem tartoztak a tagok közé - valamiféleképpen érdekében állt az adott kérdés megoldása. Mandzsúria szerepét tekintve 1931-ben nem ez volt a helyzet, hiszen a század folyamán korábban jelentős törésvonal húzódott ott. Sztálint akkoriban annyira nem érdekelte a Távol-Kelet, hogy 1935-ben felajánlotta a szovjet tulajdonban álló Kínai Keleti Vasútvonal eladását Japánnak, valamint a szovjet haderő visszavonását az Amur folyóhoz. Amennyiben a szovjeteket nem érdekelte Mandzsúria, nehéz okot találni arra, miért érdekelte volna Nagy-Britanniát vagy az Egyesült Államokat, különösen amikor mindegyik éppen egy súlyos pénzügyi válságból volt kilábalóban.

1931. szeptember 30-án a Népszövetség tanácsa határozatot adott ki, amelyben felszólították a japán csapatokat a vasúti zónához való visszavonulásra, ahol eredetileg jogosan állomásoztak. Mindazonáltal nem szabtak határidőt a visszavonulásra, és azt a kitételt is hozzáfűzték, hogy a katonák számának csökkentése „arányban kell, hogy álljon azzal, hogy a japán illetőségűek életének és vagyonának épsége hatékonyan biztosítható legyen”. Nyolc nappal később japán gépek bombatámadást intéztek Csincsou ellen, Mandzsúria kínai tulajdonú délnyugati határán. Október 24-én új döntés született, melynek értelmében a japánoknak november 16-ig vissza kellett vonulniuk. A hónap végén ezzel szemben a japán szárazföldi erők előrenyomultak Csincsou irányába. December elején a japán delegáció ajánlására a Népszövetség tanácsa egy vizsgálóbizottság küldése mellett döntött, amelynek az elnöke Bengália korábbi kormányzója, egyben a viktoriánus alkirály fia, gróf Lytton volt. Anélkül, hogy megvárta volna a jelentést, az amerikai külügyminiszter, Henry L. Stimson figyelmeztette Japánt, hogy az Egyesült Államok semmilyen, Tokió által Kínával kötött egyezményt nem ismer el. Véleménye szerint Japán nemcsak az 1928-ban, Párizsban kötött Kellog-Briand-paktumot sértette meg, amelynek értelmében az aláírók „nyíltan lemondanak a háborúról mint a nemzeti politika eszközéről”, hanem a kínai „nyitott kapu” elvének rendszerét fenntartó, korábbi kilenchatalmi egyezményt is.

A japánokat nem érdekelte különösebben, hogy az amerikaiak nem ismerik el az általuk Kínával kötött egyezményeket. 1932 márciusában Mandzsuikuót független állammá nyilvánították, élén a korábbi kínai császárral, a bábként uralkodó Pu Jivel. Ez is a helyszínen lévők sebtében hozott döntése volt, amelyet Tokió hat hónapos késéssel ratifikált. Egy hétre rá Lytton is benyújtotta terjedelmes jelentését. Ebben elutasította a japánok állítását, mely szerint Mandzsukuo a mandzsúriaiak önrendelkezése alapján jött létre, és elítélte Japánt, amiért „erőszakkal megkaparintott és elfoglalt egy [...] vitathatatlanul kínai területet”. A japánok ennek ellenére folytatták hódító politikájukat. 1932 nyarán Rehe tartomány célpontjait bombázták. 1933 januárjában még egy „incidens” zajlott Sanhajkuanban, azon a stratégiailag jelentős ponton, ahol a kínai nagy fal eléri a tengert. Néhány nappal később az is japán kézbe került, majd egyhetes harcot követően Rehét is a japán területekhez csatolták. 1933 februárjában a Népszövetség Közgyűlése elfogadta Lytton jelentését, és szinte egyhangúlag támogatták arra vonatkozó javaslatát, hogy Mandzsúria kapjon új, autonóm státust. Japánt ismét udvariasan felkérték csapatai visszavonására. Márciusban Japán végül bejelentette visszavonulási szándékát - csakhogy a Népszövetségből. Két hónapra rá fegyverszünetet kötött a kínai katonai képviselőkkel, amely megerősítette Japánnak Mandzsúria és Belső-Mongólia feletti uralmát. Ezenfelül létrehoztak egy hatalmas, Hebei tartományon keresztülfutó demilitarizált övezetet, amelyet mellesleg hamarosan Japán irányított.

Vannak, akik úgy vélik, hogy a harmincas évek története itt vett végzetes fordulatot: ekkor kezdődött az a megalkuvási politika, amely aztán 1939-ben érte el csúcspontját. Ebben az esetben azonban hibásan értékelik a mandzsúriai válságot. Az nem kérdés, hogy Japán belpolitikájában valóban fordulópont következett be. Nemzetközi tekintetben azonban nem történt más, mint hogy Japánnak sikerült elérnie régi célkitűzését, hogy egyenrangú bánásmódban részesüljön a többi birodalmi hatalommal. Most már feljogosítva érezték magukat gyarmati területeik növelésére, de csak ott, ahol a többi nagyhatalomnak nem voltak érdekeltségeik. Az azonban már egy teljesen más eset volt, amikor Japán Kína egy egész más területén kívánta erejét fitogtatni, méghozzá Sanghaj létfontosságú kikötőjében, amelyen keresztülment Kína kereskedelmének oroszlánrésze. 1932. januártól májusig tartó időszakának eseményei, amikor a japán haditengerészet és a kínai 19. menetsereg között nagyarányú összecsapás zajlott, már sokkal kevésbé engedékeny hangvételű reakciót váltottak ki Nagy-Britannia és az Egyesült Államok részéről. (Ezúttal Franciaország, az addigi semleges döntőbíró is csatlakozott hozzájuk.) A fegyverszünet végül a status quo ante helyreállítását tartalmazta. Az, hogy a britek az 1932-es tízéves szabály feladása mellett döntöttek, és belevágtak a szingapúri erőd munkálatainak folytatásába, megmutatta Japán számára, hogy a nyugatiak egyre inkább elköteleződnek Ázsia irányába, bár rövid távon az angoloknak mindenképpen tanácsos volt elkerülni a katonai erőpróbát Japánnal. Ebből következően a japán külügyminisztérium hírszerzési főnöke, Amo Eidzsi kijelentésére, amely az Egyesült Államok amerikai hatalmi monopóliumának analógiájára Japán ázsiai hatalmi monopóliumát hirdette, és amely voltaképpen nem volt más, mint egy ázsiai Monroe-doktrína, mindössze a brit arrogancia egy halovány megnyilvánulásával reagáltak. A doktrína csak annyiban bizonyult hatékonynak, hogy a japán nyomás hatására a Kuomintang pénzügyminiszterének és egyben Csang sógorának, Szung Cevennek meghiúsultak arra irányuló törekvései, hogy jelentős gazdasági segítséget szerezzen a Népszövetségtől, és kölcsönt az amerikai gyapot megvásárlására. Máskülönben semmit sem számított. 1933-tól a kínaiak katonai és gazdasági segítség tekintetében a náci Németországra támaszkodhattak. Hitler Hans von Seeckt tábornokot, a Versailles utáni csonka német hadsereg vezetőjét küldte a nankingi kormány katonai tanácsadójának, majd 1936-ban aláírtak egy kínai-német kereskedelmi egyezményt. 1935-ben Sir Frederick Leith-Ross államkincstári megbízott vezetésével brit delegáció érkezett Kínába, hogy megreformálják a kínai pénznemet, mégpedig az ezüstalap elhagyásával és a font sterlinghez való rögzítésével. Hát ennyit az ázsiai Monroe-doktrínáról! A japánok azt a lehetőséget sem hagyhatták figyelmen kívül, hogy az amerikaiak a japán politikával kapcsolatos nemtetszésüket egy nap akár haditengerészeti akcióval is alátámaszthatják. Az 1934. decemberi japán döntés a washingtoni haditengerészeti szerződés hatályon kívül helyezésére azon alapult, hogy Japán nem elégedhet meg kevesebbel, mint a tengerészeti erőegyensúly. Az a lehetőség persze elkerülte a figyelmüket, hogy mindenféle szerződés híján az amerikaiak tovább növelhetik a már meglévő szakadékot a sajátjuk és a japán flotta között. A japánok amiatt is aggódhattak, hogy a Szovjetunió, alig egy évvel a japán kilépést követően, csatlakozni kívánt a Népszövetséghez, és védelem kiépítése mellett határozott Kelet-Szibériában. Az orosz távol-keleti érdektelenség rövid közjátéka tehát véget ért.

Ebben az értelemben az 1931-1933-as időszak egyáltalán nem volt fordulópont. Inkább az 1890-es évektől kezdődő japán gyarmatosítási politika folytatásának tekinthető. A vezérmotívum pedig nem más, mint a mindvégig jellemző korlátozott katonai erőbevetés a japán hódítások megvalósítása során. Az 1904-1905-ös eseményekhez viszonyítva, a harmincas évek elejének „incidensei” valóban kisebb méretarány szerint zajlottak, és kevés japán életét követeltek. A harmincas évek közepén a japánok visszatértek a XIX. századi brit taktikához, és ágyúnaszádot küldtek fel a Jangce folyón Nankingba, miután a japán konzul rejtélyes körülmények közepette eltűnt, valamint Hankouba, hogy kifejezzék tiltakozásukat, amiért a helyi kínai parancsnok japánellenes kiképzést folytat. 1935 elején a Kvantung-hadsereg még egy incidenst hajtott végre, hogy kiűzze a kínai csapatokat a Rehe tartomány keleti részén fekvő Kelet-Csaharból. A japán erők - ismét egy fiatal tiszt kezdeményezésére - egész évben támadásokat intéztek Csahar és Hebei tartományok ellen, hogy megfélemlítsék a kínai hatóságokat, és aláássák tekintélyüket. Az észak-kínai helyőrség parancsnokává történő kinevezését követően Tada Hajao altábornagy nem csinált titkot véleményéből, mely szerint Kína északi tartományainak autonóm státust kellene kapniuk, más szóval inkább japán, semmint kínai irányítás alatt kellene állniuk 1936 augusztusában újabb incidens robbant ki, ez alkalommal a szecsuáni Csengduban, az addigiaknál is szélsőségesebb japán követeléseket váltva ki ezzel. A következő hónapban a dél-kvantungi Pejhajra került sor. A kínaiak az 1931 és 1937 közötti időszakban voltaképpen mindenféle nyomásnak behódoltak. Csang Kaj-sek hű maradt jelszavához: „Először a belső béke, aztán a külső ellenállás.” Retorikájának éle továbbra is inkább a „vörös banditák”, azaz a kommunisták ellen irányult, és nem a „törpe banditák” azaz a japánok ellen, és folyton azt hangoztatta, hogy amíg „nem szűnik meg a belső betegség. [...] a külső zavart sem lehet kikúrálni.” A japánok Csang szerint mindössze olyanok voltak, mint „a bőr betegsége”, ezzel szemben a kommunisták, mint a „szív betegsége”. Miközben a japánok szorítása egyre erőteljesebb volt Mandzsúriában, a nacionalisták és a kommunisták között továbbra is dúlt a harc, melynek betetőzése a kommunistákat a Csianghszi-erődből kiűzni kívánó, hosszan húzódó hadjárat volt. Időközben Csang stratégiájának harcias ellenzői már-már kettéosztották magát a Kuomintagot is. Mindez csupán a japánok állítását látszott igazolni, mely szerint Kína nem egy „szervezett állam”, amely megérdemelné a Népszövetség védelmét.

Kína azonban soha nem lett annyira szervezetlen, hogy Japán szőröstül-bőröstül bekebelezhette volna. Csang békülési politikát folytatott, és nem kapitulálni akart. Az 1932-es sanghaji harcok bebizonyították, hogy gyengébb fegyverzetük ellenére a kínaiak képesek voltak kitartani a japán erőkkel szemben, amennyiben megfelelő számbeli fölényt élveztek. A japánok ugyanis a megalázó vereséget csakis az erősítés megérkezésének köszönhetően tudták elkerülni. A kínaiak az 1936. novemberi és decemberi, Szüjjuan elleni japán támadást visszaverték. Csang meggyőződése szerint Kínának időre volt szüksége, hogy megerősödjön. Sok szempontból tehát volt értelme annak, hogy először az aránylag dilettáns kommunistákkal kell felvenni a harcot, nem pedig a nagyon is professzionális japánokkal. Csangnak konfucianizmusból és az európai tekintélyuralmi hagyományokból összegyúrt koherens stratégiája volt, még egy fasisztoid jellegű, kékinges mozgalom támogatásáig is elment. Minden az időzítésen múlott. Így az 1934 tavaszán meghirdetett Új Élet Mozgalom egyik gyűlésén a Kuomintang-tisztek előtt a következő jóslatba bocsátkozott: Kína még nem áll készen a Japánnal folytatott háborúra. 1936-ban vagy 1937-ben azonban kitör majd egy második világméretű háború, és erre a háborúra már Kína is készen áll majd, és megújultan fog kiemelkedni belőle. Nem tudta, milyen igaza van.

KÍNA HÁBORÚJA

Mikor is kezdődött voltaképpen a második világháború? A szokásos válasz szerint 1939. szeptember 1-jén, Lengyelország német megszállásával. Ez azonban csak az európaiak válasza. A valódi válasz az, hogy 1937. július 7-én, amikor Japán és Kína között kitört a rendes háború, mégpedig Peking - amit akkoriban Pejpingnek hívtak - külvárosában, Luokoucsiaónál, a nyugaton Marco Polo hídként ismert helyen.

Először úgy tűnt, mintha mindössze egy újabb „incidens”-ről lett volna szó. Éjszaka különös lövések dördültek el a híd környékén tartózkodó japán csapatok között. Egy japán katona eltűnt, és tévesen emberrablást feltételeztek. (A valóságban csak könnyített magán.) Elég kínai tartózkodott a környéken ahhoz, hogy a szokásos módon gyalázkodás vegye kezdetét, majd a közeli városban, Vanpingban kitört a harc. Néhány napig úgy tűnt, hogy az egésznek a már megszokott kínai engedékenység és meghátrálás lesz a vége, sőt született is egy megegyezés a japánok és Sung Csöjüan, a helyi, többé-kevésbé autonóm Hopej-csahaer Politikai Tanács elnöke között. Ezúttal azonban mindkét fél erői félresöpörték a megegyezést. Hosszas huzavona után - a döntést négyszer másították meg a hadseregen belüli rivális felek kötélhúzása következtében - a japán kormány további három hadosztályt küldött Észak-Kínába, és még kettőt Sanghajba és Csingtaóba. Sőt mi több, a kabinet egészen odáig ment, hogy egész Észak-Kína számára autonómiát javasolt, ami hatását tekintve egy újabb lépés volt a nagyobb Mandzsukuo megteremtése irányába. Ami Csangot illeti, a Vang Csing-vejjel 1935 decemberében történt szakítás óta az erőteljesebb szembeszegülés felé mozdult el, amit a Nemzeti Felszabadító Szövetség és egy japánellenes egységfront kialakításáért küzdő politikusok is szorgalmaztak. Közöttük volt Csang Hszüe-liang, Mandzsúria korábbi hadura, aki tulajdonképpen Csangot fogva tartotta Hszienben, és addig nem engedte szabadon, amíg hajlandónak nem mutatkozott politikája megváltoztatására. Csang tehát Honan határán mozgósította a csapatait. Július 17-én kijelentette, hogy a kínai szuverenitást semmilyen módon nem lehet tovább csorbítani. Alig egy hónapra rá a kínai főhadiszálláson általános mozgósítást rendeltek el.

Kezdetben a harcok a japánok számításai szerint alakultak. Néhány nap leforgása alatt elesett Tungcsou és Pejping. A gépfegyverek, aknavetők és a tábori tüzérség terén jellemző erőfölényüknek köszönhetően a japánok a frontális összecsapásokban általában gyorsan végeztek a kínai lövészekkel. A kínaiakat a Csang és névleges beosztottjai közötti kölcsönös bizalmatlanság is hátráltatta. Szugijama Hadzsime japán hadügyminiszter magabiztosan jelentette a császárnak, hogy „a háború egy hónapon belül véget érhet”. A Mandzsúrián túli terjeszkedés azonban már meghaladta a japán hadsereg erejét. A Marco Polo hídnál történt incidens idején maximum 6000 japán katona tartózkodott Észak-Kínában. A háború kezdetén a japán tábornoki kar tizenöt hadosztályt kívánt Kínába vezényelni. 1937 végére azonban már tizenhat hadosztályt küldtek, ami 700 000 ember együttes bevetését jelentette, és ez több mint százszorosa volt a július eleji számnak. Egy biztos, a japánok továbbra is nyerő szériát élveztek. Szeptemberben kifosztották Paotingot, egy hónapra rá Csenting került sorra, az év végére pedig magát a fővárost, Nankingot fosztották ki és erőszakolták meg szó szerint (lásd 14. fejezet). A háború első évében a japánok minden fronton sikeresen nyomultak előre, és közel 400 000 négyzetkilométernyi területet foglaltak el. Így egy észak-dél irányú, Belső-Mongóliától egészen Hangcsouig terjedő területet uraltak. Nyugaton Paotou és Puckou városai is japán kézen voltak már, a kínai kikötők közül pedig Hangcsoutól északra az összes. Ennek ellenére a kínaiak egyszerűen egyre nyugatabbra húzódtak, és a fővárost először Hankouba, majd Csungkingba költöztették. 1940 közepére a japánoknak 23 hadosztálya, 28 dandárja (ami nagyjából további 14 hadosztálynak felel meg) és egy légi hadosztálya tartózkodott Kínában, nagyjából tehát összesen 850 000 embere. A győzelem azonban még mindig váratott magára.

Hitler a második világháborút gyors győzelmekkel indította, majd megrekedt Oroszországban. A japánoknak éppen fordítva sikerült, mert a nyugati hatalmak ellen gyors győzelmeket arattak, miután kelepcébe kerültek a legyőzhetetlennek bizonyuló kínai ingoványban. A Marco Polo híd eléréséig Japán kínai terjeszkedéséből aránylag kevés ráfordítással számos előny származott, ahogy a terv támogatói azt jó előre beharangozták. Azt követően azonban a terjeszkedés éppen azokat a gazdasági nehézségeket súlyosbította, amelyek megoldására hivatott volt. Az észak-kínai hatalmas, új kereskedelmi és bányászati koncessziókon alapuló békéről szőtt japán elképzelés, mint kiderült, nem volt más, mint hiú ábránd. Mindez megmutatja, milyen messze eltávolodott Japán az eredeti célkitűzésétől, hogy valódi imperialista hatalom legyen, egyenrangú az Ázsiában hódító európai birodalmakkal, és mások is annak tartsák. Mint azt már láttuk, a felszínen több hasonlóság is volt Japán és Nagy-Britannia között 1902-ben, amikor a két ország megkötötte húsz évre szóló szövetségét. 1937-re azonban nyilvánvalóvá vált, hogy az ázsiai „szigetfaj” az európaitól gyökeresen eltérő útra lépett. India britek általi meghódítása pont annyira épült az együttműködésre, mint a kényszerre, a helyi kollaboránsok megnyerésére, mint a bennszülött ellenzék csatamezőn történő megtörésére. Nagy-Britannia ázsiai birodalmi expanzióját szintén az ott, helyben közreműködők lendítették előre, ebben az esetben azonban a helybeli közreműködők leginkább az üzletemberek közül kerültek ki. A Kelet-indiai Társaságnak nem volt japán megfelelője, kivéve talán a Dél-mandzsúriai Vasúttársaságot. A terjeszkedést tehát a Kvantung-hadsereg néhány antikapitalista utópistája irányította.

Ennél is lényegesebb talán a hazai politikai élet alakulásának erőteljesen eltérő volta, hiszen míg Japán egyre inkább mindent a birodalmi dicsőségre tett fel, Nagy-Britanniában a tengerentúli terjeszkedés egybeesett a parlamenti alsóház és a kincstár hatalomnövekedésével. Hozzájuk képest mind a királyi hatalom, mind pedig a hadsereg gyenge volt. Senki sem szimbolizálta ezt jobban, mint Stanley Baldwin, a konzervatív párt vezére és az Államkincstár feje, aki erőteljesen hozzájárult VIII. Eduárd lemondásához. Tanulságokkal szolgálhat, ha összehasonlítjuk ezt a válságot az 1936 februárjában Japánban kialakult válsággal, amikor is a hadsereg egy lázadó csoportja, az úgynevezett „Igazságos Restaurációs Had” meggyilkolta a korábbi miniszterelnököt, Szaito admirálist, a csodákat művelő pénzügyminisztert, Takahasi Korekiót, valamint a katonai képzés főfelügyelőjét, Watanabe tábornokot. Mindössze a jó szerencséjének köszönhette a hivatalban lévő miniszterelnök, Okada Keiszuke, hogy elkerülte ezt a sorsot, nem is szólva Szudzuki admirális főkamarásról, Szaiondzsi hercegről és Makino grófról, akik szintén előkelő helyet foglaltak el az összeesküvők listáján. A merénylők szerint áldozataik „áthatoltak a császár legfőbb parancsnoki jogának kiváltságain”, noha a puccskísérlet talán jobban érthető, ha a hadsereg egy csoportjának hatalmi törekvéseként értelmezzük. Bár a puccsot meghiúsították, a gyilkosokat kivégezték, hatására Japán tovább sodródott a katonai diktatúra irányába. A Birodalmi Főhadiszállás (Daihon-ei) megteremtése 1937 novemberében azt eredményezte, hogy az akkor éppen Konoe herceg irányítása alatt álló civil kormánynak szembe kellett néznie azzal, hogy kimarad a stratégiai döntéshozatalból, mivel az új testület mindössze katonai elöljárókból, vezérkari főnökökből és a császárból állt. (Az, hogy mennyiben kell Japánt katonai diktatúrának tekinteni a háború alatt, ellentmondásokkal teli kérdés. Igaz, hogy Todzso Hideki meglehetősen nagy hatalmat összpontosított a kezében, mivel egyszerre töltötte be a miniszterelnöki, a hadügyminiszteri és a hadsereg vezérkari főnökének tisztét. Az országgyűlésen már nem működött többpárti rendszer vagy hatékony ellenzék, így annak már nem volt befolyása a katonai döntéshozatalra. A másik oldalon azonban a Meidzsi-alkotmány legfontosabb pontjai érintetlenül fennmaradtak. Bár a vezérkari és a katonai miniszterek (akik maguk is katonák voltak) hatékony vétójoggal rendelkeztek, az intézményi rendszer többé-kevésbé változatlan maradt. Különben pedig Todzso a háború előtt elvesztette hivatalát.) Ilyesmi elképzelhetetlen volt Angliában, ahol a karikaturista David Low vörös képű Blimp ezredese és P. G. Wodehouse Roderick Spode-ja - az előbbi általában egy klubtörülközőbe bugyolálva, az utóbbi pedig fekete rövidnadrágjában tündökölt - kiválóan összefoglalják a nagyközönségnek a militarizmusról és fasizmusról alkotott lesújtó véleményét. Ez volt Anglia ereje, egyben gyengéje is.

1937 augusztusára a Kínában folyó háború délre húzódott Sanghajig, amely a nyugati befolyás fellegvára volt Kínában. A japánok már-már rituálévá váló újabb incidensét követően Csang egy újabb front megnyitása mellett döntött. A kikötőben horgonyzó japán Idzumo nevű cirkálót megcélozva, akcióba indította még gyerekcipőben járó légierejét. A célt azonban elvétették, és egy közeli szállodát, valamint egy áruházat találtak el. A japánok mindenesetre megtorolták a történteket, és megkétszerezték a nemzetközi negyedben állomásozó helyőrségüket, majd kiűzték a kínaiakat a város peremkerületeibe. Az ezt követő három hónapos ostrom alatt a japánok kihasználták a kínaiakénál erősebb légierejüket és tüzérségüket, hogy Csang számbeli fölényben lévő erői súlyos veszteségeket szenvedjenek, majd pedig a kínaiak hátában, Csinsanvejnél egy partraszállási hadművelettel, szárazföldi csapással akarták kivívni a végső győzelmet. A Sanghajért folyó csata csúcspontján egy rádióadásban Csang felesége, Mejling szenvedélyes és lényegre törő beszédet intézett az emberekhez:

Japán egy előre átgondolt terv alapján Kína meghódítására törekszik. Különös módon egyetlen nemzet sem törődik ezzel. Úgy tűnik, Japán babonás csendet bocsátott mindenkire, és csak ugyanazt az egyszerű varázserejű mondatot hajtogatja: »Ez nem háború, csak egy incidens.« A háború kiküszöbölésére és a háború menetének szabályozására hivatott minden szerződés és intézmény mintha összeomlott volna, mi pedig visszatértünk a barbárság korszakába.”

Vajon értékelhető-e a Nyugat mozdulatlansága „a civilizáció győzelmének jeleként” - tette fel a kérdést -, vagy talán „a Nyugat erkölcsi fensőbbségének lélekharangja szólalt meg?” Ezzel a kérdéssel Csang asszony a fején találta a szöget.

Sanghaj nyugati lakossága minden tőle telhetőt megtett, hogy az üzleti élet és a szórakozás terén minden a megszokott kerékvágásban folyjon. Az ostrom egyik brit túlélője így számolt be minderről:

„Sanghaj egy kalitkává változott, egy 3000 hektáros, 35 kilométeres átmérőjű, kísérteties senki földje lett, ahol emberek milliói próbálták folytatni megszokott munkájukat, a célt tévesztett, záporozó repeszek dacára. [...] Azokon a lázas nyári estéken, [...] a reflektoroktól és a nyomjelző gránátoktól szabdalt égbolt alatt, az ember szinte az egész világot bejárhatta a nemzetközi negyed és a francia koncesszió néhány négyzetkilométerén. Mintha csak a kivilágított Moszkvában, Párizsban, Prágában, Bécsben, Tokióban, Berlinben vagy New Yorkban töltötte volna az éjszakát. Egyes helyeken eredeti nemzeti hangulat uralkodott a konyha, a zene, és ha szükséges volt, a lányok terén.”

És a nyugati kormányok? Addigra már a nyugati hatalmak több mint egy éve tehetetlenül figyelték, ahogy nemcsak Japán, hanem Olaszország és Németország is lábbal tiporták az 1918 utáni évtizedben született szerződéseket. Miért nézték szinte tétlenül a nyugati demokráciák azt, hogy Japán 1931-ben megszállta Kínát, Olaszország 1935-ben lerohanta Abesszíniát, Németország 1936-ban visszafoglalta a Rajna-vidéket? 1936 novemberére Németország, Olaszország és Japán összefogtak a Róma-Berlin-tengely és az antikomintern paktum keretein belül. Nagy-Britannia, Franciaország és az Egyesült Államok ugyanakkor bénultnak mutatkozott. Sir Hughe Knatchbull-Hugessent, a kínai brit nagykövetet egy japán repülőgépről kilőtt golyó megsebesítette, miközben gépkocsival Nankingból Sanghajba tartott. Londonban erre mindössze kétségbeesetten tördelték a kezüket. A kínai-japán háború kitörésekor Amerikában olyan közhelyeket pufogtattak, mint hogy „békés és gyakorlati eszközök együttműködésen alapuló alkalmazására” van szükség. Roosevelt homályosan valami olyasmit is megfogalmazott, hogy valakit - azt nem mondta meg, hogy kit - „karantén"-ba kellene csukni, mivel a háború „ragályos”. A dolgok hátterében azonban mindvégig Washington irányelve lapult: „Nem lépünk szövetségre, és nem bonyolódunk kötelezettségvállalásba.” A történészek régóta vitatkoznak arról, miért választották a nyugati országok az agresszorok iránti békülékenység politikáját az 1930-as években. Talán Csang Kaj-sekhez hasonlóan abban bíztak, nem egészen alaptalanul, hogy az idő nekik dolgozik? Vagy talán a békülékenység indoklása nem más, mint kísérlet az igazolhatatlan igazolására?

9.

Védeni a védhetetlent

„Bárcsak [...] minden erőnkkel azon lettünk volna, hogy teljes mértékben megismerkedjünk a helyzettel, hogy nemzeteink között feltámadjanak a baráti és az együttműködésen alapuló érzelmek, [...] akkor talán elkerülhettük volna ezt a borzalmas sorscsapást. ”

Lord Londonderry: Mi és Németország

„Mennyi bátorság kell a gyávasághoz! [...] Továbbra is gyávának kell maradnunk a lehetőségek szerint, de nem tovább!”

Sir Alexander Cadogan, 1938. szeptember 21.

LEHETŐSÉG A MEGELŐZÉSRE?

Nyilvánvaló okok következtében hajlamosak vagyunk az 1933 és 1939 közötti éveket a második világháborúhoz vezető út tükrében vizsgálni. A szokásos kérdések között szerepel, vajon tehettek-e volna többet a nyugati hatalmak a háború elkerülése érdekében, vajon a Németország és Japán irányában mutatott békülékenység nem volt-e fatális tévedés? Ezzel azonban nem teszünk mást, mint megfordítjuk az események sorrendjét. A békülékenység ugyanis nem vezetett háborúhoz. Ráadásul a háború nem 1939-ben, Lengyelországban kezdődött, ahogy ezt a legtöbben vélik. Ázsiában kezdődött 1937-ben, sőt talán már 1931-ben, amikor Japán támadást intézett Mandzsúria ellen. Afrikában kezdődött 1935-ben, amikor Mussolini megszállta Abesszíniát. Nyugat-Európában kezdődött 1936-ban, amikor Németország és Olaszország segítséget nyújtott Francónak, hogy megnyerje a spanyol polgárháborút. Kelet-Európában kezdődött 1939 áprilisában, Albánia olasz megszállásával. A Nürnbergben összeült Nemzetközi Katonai Törvényszék által előszeretettel terjesztett mítosszal ellentétben, mely szerint Hitler és szövetségesei voltak a háború kezdeményezői, a német Führer valójában csak később csatlakozott a háborúhoz. 1939 szeptembere előtt ugyanis egyetlen puskalövés nélkül sikerült megvalósítania külpolitikai törekvéseit. Azt sem ő akarta, hogy éppen akkor törjön ki a világháború. A Németország, Franciaország és Nagy-Britannia közötti háború szinte pont annyira tekinthető a nyugati hatalmak, sőt leginkább Lengyelország hibájának, mint Hitlerének, ahogy A. J. P. Taylor negyvenöt évvel ezelőtt A második világháború okai című művében rámutatott erre.

Mindennek ellenére Taylor érvelése legjobb esetben is csak félig igaz. Igaza volt a nyugati hatalmakkal kapcsolatban: a francia államférfiak pipogyaságát illetően, akiket egy puskalövés nélkül legyőztek az országuk szívében; az amerikaiak álszentségét illetően, akiket a magasröptű retorika és az alantas kereskedelmi érdekek vezettek; és mindenekfelett a britek fajankóságát illetően. A britek azt állították, hogy ők a Népszövetség hatalmáért, valamint a kicsi és gyenge népek jogaiért szálltak síkra. Amikor azonban be kellett volna avatkozniuk Mandzsúriában, Abesszíniában és Csehszlovákiában, a birodalmi érdek felülírta a kollektív biztonságot. A fegyverzetkorlátozás miatt aggódtak, mintha a katonai erőegyensúly elegendő lett volna a háború elkerülésére. Miközben azonban a katonai erőegyensúly esetlegesen biztonságot jelentett a Britszigetek számára, nem nyújtott semmiféle védelmet Nagy-Britannia európai szövetségesei vagy ázsiai területei számára. Taylor a müncheni egyezményt maró gúnnyal így jellemezte: „[...] a brit politika győzelme [és] [...] mindannak, ami a legjobb és a legfelvilágosultabb a brit életben”. A valóságban azonban az, hogy a Németországgal való háborút a csonka Csehszlovákia számára nyújtott teljesíthetetlen garanciák árán kerülték el. Amennyiben a Szudéta-vidék Hitlernek való átadása 1938-ban jó döntés volt, akkor miért nem engedték át a britek Danzigot is 1939-ben, amelyre mindenképpen több jogot formálhatott Németország? A válasz nem más, mint hogy addigra a lengyelek egy ismét csak értéktelen katonai garanciát kaptak. És még ezek után sem látták azt, amit Churchill egyből megértett: a Szovjetunióval való „nagy szövetség” nélkül Nagy-Britannia és Franciaország egyedül találhatják magukat Németországgal szemben. A brit diplomácia elmarasztalásában Taylor elévülhetetlen érdemeket szerzett magának, bár arról igen keveset árult el, miért bizonyultak a brit államférfiak ennyire tehetetlennek.

Taylor alapvetően ott hibázott, hogy Hitler külpolitikáját „elődeiéhez, a külügyminisztérium hivatásos diplomatáiéhoz, sőt gyakorlatilag minden németéhez” hasonlította, és azt állította, hogy a második világháború „az első megismételt előadása” volt. Semmi sem állhat távolabb a valóságtól ennél. Bismarck minden erejével azért küzdött, hogy megakadályozza az Ausztriát is magában foglaló Nagy-Németország létrejöttét. Hitler egyik célja pedig éppen ennek megteremtése volt, jóllehet ezt a célkitűzést ő is örökölte a Weimari Köztársaságtól. Bismarck legnagyobb rémálma a Németország elleni nagyhatalmi koalíció megszületése volt, ezzel szemben Hitler készakarva hozta létre ezt a Németországot körülvevő koalíciót: mielőtt legyőzte volna Nagy-Britanniát, támadást intézett a Szovjetunió ellen. Még II. Vilmos császár sem volt ilyen türelmetlen, ő inkább azt remélte, hogy elkerülheti a Nagy-Britanniával való háborút. Bismarck a gyarmati politikán keresztül próbálta fenntartani az európai hatalmi egyensúlyt, II. Vilmos gyarmatokra áhítozott, Hitlert pedig tárgyalási eszközként sem érdekelték a tengerentúli szerzemények. Az 1920-as évek folyamán Németország következetesen ellenségesnek mutatkozott Lengyelországgal szemben, és barátságosnak a Szovjetunióval. Hitler ezt a hatalomra kerülését követően alig több mint egy éven belül megváltoztatta. Azt azonban Taylor is elismerte, hogy a harmincas évek közepének diplomáciai válságain Hitler ösztönös megérzései és a szerencse segítségével evickélt át. Hitler önmaga bevallása szerint is szerencsejátékos volt, és nem idegenkedett különösebben a kockázatvállalástól. („Egész életemben va banque játszottam.”) De mit tett kockára a győzelem érdekében? Ezt a kérdést nem nehéz megválaszolni, mivel Hitler maga többször is megválaszolta. Őt, Stresemann-nal vagy Brüninggel ellentétben, nem elégítette volna ki a versailles-i szerződés megsemmisítése, amely feladatot a nagy gazdasági világválság félig-meddig úgyis elvégezte, mire Hitler kancellár lett. És nem is az volt a célja, hogy visszaállítsa Németország 1914 előtti helyzetét. És a német történész, Fritz Fischer állítása sem helytálló, mely szerint Hitler céljai hasonlóak voltak az első világháború német vezetőinek céljaihoz, nevezetesen, hogy Oroszország rovására befolyási övezetet létesítsenek Kelet-Európában.

Hitler célja más volt. Egyszerűen megfogalmazva azt akarta, hogy a Német Birodalom határai a német Volk lehetséges kiterjedését öleljék körbe, és közben megsemmisítse a birodalom létezésére legnagyobb veszélyt jelentő tényezőket, melyek szerinte a zsidók és a szovjet kommunizmus voltak. (Hitler szerint ez a kettő egy és ugyanaz volt.) A japán területi expanziót hirdetőkhöz hasonlóan ő is életteret akart szerezni, abban a hiszemben, hogy Németország túl sok emberrel, ugyanakkor túl kevés stratégiai fontosságú nyersanyaggal volt megáldva. Ráadásul addigra már igen nagy számú német élt a Hitler által áhított területeken. Amikor a nem német uralom alatt álló területeken élő németek önrendelkezése mellett szállt síkra - először a Saar-vidéken, majd a Rajna-vidéken, Ausztriában, a Szudéta-vidéken és Danzigban -nem éppen ésszerű követelések sorát nyújtotta be, mint ahogy azt a brit államférfiak feltételezték, és akik szerint az egyetlen túlzó követelés a lengyelországi Visztula folyón jóval túl fekvő területekre vonatkozott. Hitler nem egyszerűen egy nagyobb Németországot akart: ő a lehető legnagyobb Németországot akarta. És mivel a németek földrajzilag nagyon széles területet fogtak át Kelet-Közép-Európában, a Német Birodalomnak a Rajnától a Volgáig kellett volna terjednie. És még ez sem jelentette Hitler ambícióinak a végét, mivel a lehető legnagyobb Németország csak az alapját képezte volna a Német Világbirodalomnak, amely a legrosszabb esetben is a Brit Birodalomhoz lett volna mérhető.

Mindettől a brit politika is más fénybe kerül. A XX. század első felében a brit döntéshozatalt leginkább az önmaguk számára saját gyengeségükről kialakított kép jellemezte, ami első látásra paradoxnak tűnhet, hiszen az egész korszakban Nagy-Britannia rendelkezett a leghatalmasabb világbirodalommal. De pontosan a kötelezettségek kiterjedtsége folytán érezték magukat a britek sebezhetőnek. Nem tudták összeegyeztetni az Egyesült Királyság és a közel-keleti, valamint az ázsiai, nem is szólva az afrikai és az ausztráliai területeik egyidejű védelmét a hagyományos közfinanszírozás jelentette kötelezettségekkel, amelyekhez - néhány eretnek gondolkodót kivéve - mindenki hűen ragaszkodott. Az ezeknek a területeknek a biztosításához szükséges anyagi eszközök békeidőben történő igénybevétele még Winston Churchill számára is elképzelhetetlen volt, aki pedig pénzügyminiszterként jelentősen eltért az államkincstár kiegyensúlyozott költségvetésre és szilárd pénzre vonatkozó politikájától. 1914 előtt Sir Edward Grey külügyminiszter Nagy-Britanniát Churchill támogatásával Franciaország és Oroszország oldalára állította egy kontinentális háború esetére, annak ellenére, hogy Nagy-Britanniában nem álltak rendelkezésre olyan szárazföldi erők, amelyekkel eleget tehetett volna vállalt kötelezettségeinek, hacsak nem késve, és - mint azt a Somme-nál is láthattuk - fájdalmasan nagy áldozatok árán. Utódai azonban a harmincas években még veszélyesebben elszámították magukat. Grey legalább egy nagyszabású koalícióhoz csatlakoztatta Nagy-Britanniát, amelynek legalább esélye volt arra, hogy vereséget mérjen Németországra és szövetségeseire. Az 1914 előtti politikáról a legrosszabb, amit mondhatunk, hogy túl keveset tettek annak érdekében, hogy felkészítsék Nagy-Britanniát a Németország elleni, a brit diplomácia szerint is valószínűsíthető, szárazföldi háborúra. 1914-ben lényegében Franciaország jövője forgott kockán, ezzel szemben 1939-ben Nagy-Britannia jövője volt a tét.

A harmincas évek politikusai nem voltak vakok az egész kontinensen domináns Németország jelentette veszélyt illetően. Éppen ellenkezőleg, általánosan elfogadott tényként kezelték, hogy ha megkezdődik a háború, és Hermann Göring Luftwafféja támadásba lendül, a nemzeti tőke értéke huszonnégy órán belül zuhanórepülést hajt végre. 1934-ben a Francia Királyi Légierő számításai szerint a németek naponta 150 tonnányi bombát volnának képesek Angliára dobni, miután kitörne a háború, és elfoglalnák az egykori Németalföld területét. 1936-ra ez a szám 600 tonnára ugrott, 1939-re pedig 700 tonnára, de úgy, hogy a háború első napján akár 3500 tonna bomba záporozhatott volna Angliára. 1934 júliusában Baldwin kijelentette: "Amikor Anglia védelmére gondolunk, már nem Dover fehér sziklái jutnak az eszünkbe; a Rajnára gondolunk. Itt fekszik a határvonalunk.” Ennek ellenére sem ő, sem utódja, Neville Chamberlain nem tudott ésszerű megoldást találni a német fenyegetésre. Egy dolog volt hagyni, hogy Japán megszerezze Mandzsúriát; ez nem jelentett semmit a brit biztonság szempontjából. Ugyanez vonatkozott az olaszok abesszíniai jelenlétére is. A briteknek az sem okozott különösebb fejfájást, hogy az olaszok akár Albániát is megszerezhetik maguknak. A spanyolországi belháború is, őszintén szólva, irrelevánsnak tűnt a brit nemzeti érdekek szemszögéből. Egy felfelé emelkedő Nagy-Németország azonban már egészen más ügy volt.

Természetesen azt is lehetségesnek tartották hogy Hitler őszintén beszélt, amikor azt áhította, hogy a németek kelet-közép-európai expanziója nem jelent fenyegetést a Brit Birodalommal szemben. Hitler különben is számos esetben, elsőként éppen a Mein Kampfban nyilvánította ki abbéli vágyát, hogy szeremé, ha Nagy-Britanniával kölcsönös megértés vagy szövetségi viszony jellemezné a kapcsolatukat. 1933 novemberétől Hitler egy haditengerészeti egyezmény tető alá hozására törekedett, és ez 1935 júniusában, a külügyminisztérium és a német haditengerészet ellenkezése ellenére, sikerült is neki. „Egy angol-német kombináció - jegyezte meg akkoriban - erősebb lenne minden más hatalomnál.” Mint ahogy Sir Eric Phipps berlini brit nagykövet megfogalmazta, mintha Hitler időnként „szinte megható törődéssel viseltetett volna a Brit Birodalom jóléte iránt”. Persze az ilyen gondolatok hamar feledésbe merültek, amikor Hitler egyre idegesebbnek mutatkozott az esetleges brit beavatkozás miatt a lengyelországi invázió előestéjén. "Mindig is a német-angol megértésre” törekedett, bizonygatta az új berlini brit nagykövetnek, Sir Nevile Hendersonnak, 1939. augusztus 25-én. Amikor azonban Nagy-Britannia mégsem tulajdonított túlzott jelentőséget ennek a hízelgésnek, és tiszteletben tartotta a Lengyelországnak áprilisban tett fogadalmát, Hitler elkedvedenedett, és azt mondta Rosenbergnek, hogy egyszerűen képtelen felfogni, mit akarnak valójában az angolok: „Még ha Anglia a győzelmét akarná is biztosítani, a valódi győztesek az Egyesült Államok, Japán és Oroszország lennének.” Október 6-án, Lengyelország legyőzése után, Hitler felelevenítette békeajánlatát. 1939-től kezdődően Hitler újra és újra kifejezésre juttatta sajnálatát, amiért Nagy-Britannia ellen is harcolnia kellett, mivel számára „nem [volt] kívánatos a Brit Birodalom elpusztítása”. Az 1938-ban vezérkari főnöknek kinevezett Franz Haider tábornoknak a következőképpen fogalmazta meg, miért nem szereti a Nagy-Britannia elleni háborút: „Azért, mert amennyiben szétzúzzuk Anglia katonai erejét, a Brit Birodalom össze fog omlani. Ebből pedig nem származik Németországnak haszna, [...] annál inkább Japánnak, Amerikának és a többieknek.” Hitler gyakran utalt a faji hasonlóságra, amely az angolszászok és a németek között állt fenn. Mint az a Propagandaminisztérium egyik 1940-es sajtóközleményében állt: „Előbb vagy utóbb csatlakoztatni kell Nagy-Britannia fajilag értékes germán elemeit Németországhoz a fehér faj és a sárga faj, avagy a germán faj és a bolsevizmus közötti jövőbeni, időtlen harcban.” Az ilyen elképzelések vezették az akkori, majd a későbbi történészeket arra, hogy elképzelhetőnek tartsák a Brit Birodalom és a Náci Birodalom közötti békés egymás mellett élés politikáját, valamint arra, hogy úgy véljék, a nagy hibát nem akkor követték el, amikor a megbékélésre törekedtek, hanem akkor, amikor ezt 1939-ben feladták. Még azt is elképzelhetőnek tartották, hogy a békét 1940-ben vagy 1941-ben helyre lehetett volna állítani, legalábbis abban az esetben, ha nem Churchill lett volna a brit politika irányítója.

A kívülállás megőrzése 1914-ben még lehetséges lett volna Nagy-Britannia számára. Vilmos császár Németországának nem sikerült volna egykönnyen háborút nyernie Franciaország és Oroszország ellen; ugyanakkor még német győzelem esetén is aránylag kis fenyegetést jelentettek volna Nagy-Britannia számára, nem utolsósorban azért, mert a vilmosi Németország alkotmányos monarchia volt, erőteljes, szervezett munkásmozgalommal. Mindenesetre Nagy-Britannia 1914-ben nem volt felkészülve a Németország elleni háborúra, a beavatkozás ára pedig igen magas volt. Hitler Németországával már egészen más volt a helyzet. Vilmos még nem rendelkezett olyasmivel, mint a Luftwaffe. Hitlernek nem kellett olyasmivel foglalkoznia, mint szociáldemokrácia és szakszervezetek. Lehet, hogy Hitler őszintén angolbarát volt, Vilmos is annak mutatkozott időnként. Arról azonban senki nem lehetett meggyőződve, hogy Hitler igazat mond-e, vagy ha igen, egyszer csak nem változtatja-e meg a véleményét. Ma már tudjuk, hogy gyorsan megváltoztatta. A kiábrándult Ribbentrop, egykori londoni nagykövet elképzelése által vezérelve, aki Nagy-Britanniát hanyatló hatalomnak látta, Hitler már 1936-ban azt a következtetést vonta le, hogy „még a legőszintébb német-angol közeledés sem kínálna Németország számára kézzelfogható, pozitív előnyöket”, ezért Németországnak „nem áll érdekében megegyezésre jutnia Angliával.” Amint azt az 1937-ben, katonai vezetőivel folytatott megbeszélésen megfogalmazta - idézet a híres hossbachi memorandumból -, Nagy Britannia egy „gyűlölettől vezérelt antagonista”, akinek a birodalmát „hosszú távon nem lehet hatalmi politikával fenntartani”. Ezt a nézetet Ribbentrop folyamatosan megerősítette, hiszen ő Angliát „a legveszélyesebb ellenfél"-nek látta (1938. január). 1939. január 29-én megkezdődött a 13 csatahajóból és hadicirkálóból, 4 repülőgép-hordozóból, 15 Panzerschifféből, 23 cirkálóból és 22 Spábkreuzerként ismert, nagy rombolóból álló új német haditengerészet felállítása. Kétség sem férhetett hozzá, ki ellen irányul egy ekkora flotta, ha elkészül.

Röviden szólva tehát, a hideri Németország végzetes fenyegetést jelentett az Egyesült Királyság biztonsága szempontjából. Hitler azt állította, Lebensraum kell nekik. Amennyiben a teóriája helytálló volt, az élettérnyeréssel Németország még erősebbé vált volna. Egy még nagyobb Németország pedig még nagyobb légierőt és haditengerészetet engedhetett volna meg magának. Ilyen alapon tehát a békés egymás mellett élés esélye minimálisnak volt mondható. Mégsem olyan könnyű levonni a tanulságokat a megbékélési politika kudarcát illetően, mint amilyennek látszik, bár sokan megkísérelték. Neville Chamberlain védelmezői szemszögéből lényeges megérteni, miért döntött a kollégáival úgy, ahogy. Mégis tout comprendre, ce n'est pas tout pardoner: a megalkuvók megértése nem jelenti azt, hogy megbocsátunk nekik. A békét keresők prima facie elítélése könnyebb. Nem lehet ugyanakkor teljességgel hitelt adnunk ennek a megközelítésnek, ha nincs mellette egy hitelt érdemlő alternatíva.

Még a kutyáknak is van választási lehetőségük, amikor egy erősebb kutyával kerülnek szembe: harcolnak vagy elmenekülnek. 1939 szeptemberében a britek a harc mellett döntöttek. 1940 májusára pedig már nem volt más választásuk: menekülniük kellett volna. Mindez a „Dunkerque szellemé”-ről szóló hősies propaganda ellenére a brit hadtörténet egyik legnagyobb bukása volt - pontosabban szólva az a fajta vereség, amelyet a szövetséges erők 1914 júliusa után négy és egynegyed éven át próbáltak elkerülni. A britek nem értékelték kellőképpen, hogy számukra kedvezőbb lehetőségek adódtak, mint az imént emlegetett kutyák számára. A Hitler által jelentett lehetséges veszély felismerését követően számukra négy alternatíva kínálkozott: behódolás, visszavágás, elrettentés vagy megelőzés.

A behódolás azt jelentette volna, hogy reménykednek, hátha a lehető legjobb történik, és bíznak abban, hogy Hitlernek a Brit Birodalommal kapcsolatos, jóakaratáról tanúskodó kijelentései őszinték, és hagyják, hogy gonoszságát Kelet-Európában élje ki. 1938 végéig lényegében ez jellemezte a brit politikát. A második lehetőség a visszavágás volt - vagyis Hitlernek Nagy-Britannia vagy szövetségesei ellen intézett támadása által kiváltott válaszlépés. Ez volt Nagy-Britannia politikája 1939-ben és 1940-ben. Ennek a két lehetőségnek a hátrányai mindenki számára világosak. Mivel Hitlerben nem lehetett bízni, a behódolás időszakában éveken keresztül tovább növelhette Németországot és annak fegyveres erejét. A Lengyelország elleni támadás által előidézett visszavágás az addigiaknál is rosszabb megoldás volt, hiszen így a háború időzítése a német és a lengyel kormány kezébe került. A britek a harmadik lehetőséggel, az elrettentéssel is megpróbálkoztak, a koncepciójuk azonban, mint azt majd látni fogjuk, végzetesen elhibázott volt. Mivel féltek a légi bombázástól, saját bombázók megépítése mellett döntöttek, amelyek olyan hatótávolságúak voltak, hogy a legnagyobb német városokat is elérték. Hitlert ezzel sem lehetett eltántorítani. Sokkal inkább eltántorodott volna egy, a Szovjetunióval kötendő szövetség esetén. Ezt a lehetőséget azonban 1939-ben elvetették, és majd csak

1941-ben maga Hitler kényszeríti rá a briteket erre a lépésre. Tehát, az egyetlen alternatíva, amely nem vált komolyabb megfontolás tárgyává, a megelőzés volt, más szóval az, hogy még csírájában elfojtsák a hitleri Németország által jelentett fenyegetést. Látni fogjuk, hogy a második világháború tragédiája nem más, mint hogy a megelőzésre tett kísérlet szinte biztosan sikert aratott volna.

BÉKÍTÉSI STRATÉGIA

Felületes szemlélőnek a békítési stratégia mellett szóló érvek máig ésszerűnek és pragmatikusnak tűnnek. A béke összeomlásával a britek veszíthettek a legtöbbet. Ők rendelkeztek a földgolyó egynegyedét magában foglaló, tehát a világ legnagyobb birodalmával. Egy 1926-os külügyminisztériumi jelentés szerint:

„Nekünk nincsenek területi ambícióink, nem vágyunk a gazdagodásra. Mindenünk van, amit szeretnénk - talán még több is annál. Egyetlen célkitűzésünk, hogy megtartsuk, amit szeretnénk, és békében éljünk. [...] Tény, hogy a háború és a háborús híresztelés, a viták és a feszültségek a világ bármely sarkában veszteséget és bajt hoznak a brit kereskedelmi és pénzügyi érdekek tekintetében. [...] A brit kereskedelem és pénzügy olyan sokrétű és olyannyira mindenütt jelen van, hogy akármi is lesz a béke megzavarásának az eredménye, mi leszünk a vesztesek”

Ezeket a szavakat visszhangozta nyolc évvel később Lord Chatterfield is, amikor a következőket mondta: „miénk már a világ jó része, legalábbis a legjobb részei, és mi csak szeretnénk megtartani, amink van, [és] meggátolni, hogy mások elvegyék tőlünk.” Kiterjedt kötelezettségei következtében Nagy-Britannia persze nem volt olyan helyzetben, hogy más országok biztonsága miatt aggódjon. Amint azt a konzervatívok vezető politikusa, Bonar Law 1922-ben megjegyezte: „Nem cselekedhetünk egyedül, mintha mi lennénk a világ rendőrsége.” A valóság azonban az volt, hogy saját tulajdonukat is lehetetlennek bizonyult volna megvédeni a számtalan kihívás közepette. Sir Henry Wilson tábornagy, a birodalmi vezérkari főnök 1921-es szavaival élve: „Kis szárazföldi hadseregünk túl szétszórt, [...] egyetlen hadszíntéren sem vagyunk elég erősek - sem Írországban, sem Angliában, sem a Rajnánál, sem Konstantinápolyban, sem Batumiban, sem Egyiptomban, sem Palesztinában, sem Mezopotámiában, sem Perzsiában, sem Indiában.”

A Királyi Haditengerészet szintén túl kiterjedt területen helyezkedett el. A szingapúri haditengerészeti bázis 1921-ben kezdődő és egészen 1932-ig húzódó építése által új központ létesült a birodalom ázsiai biztonsága érdekében. Mivel azonban Nagy-Britannia tengeri erői többségükben az európai vizekre koncentrálódtak, fennállt annak a veszélye, hogy a bázis inkább támadási felületet, semmint védelmet biztosít. Az 1921-1922-es washingtoni haditengerészeti konferencia idejére a brit politikusok feladták történelmi múltra visszatekintő, haditengerészeti dominanciát célzó elképzelésüket, és beleegyeztek az Egyesült Államokkal való erőegyensúly megteremtésébe, amely ez utóbbinak volt kedvező, hiszen Amerikának jóval kevesebb tengerentúli kötelezettséggel kellett számolnia. Többé már nem Britannia uralta a vizeket, legalábbis a Csendes-óceán térségében. 1931 áprilisában az Admiralitás elismerte, hogy „bizonyos körülmények között” a haditengerészet ereje „feltétlenül alatta marad a kívántnak, amennyiben fenn kívánjuk tartani a tengeri kommunikációt abban az esetben is, ha háborúra kényszerülnénk.” A japán támadás árnyékában a vezérkari főnökség 1932-ben bevallotta: „a távol-keleti területeink egésze, csakúgy, mint India és a domíniumok teljes partvonala, valamint a hatalmas kereskedelmünk és hajózásunk védtelen.” Nyolc hónappal később ugyanez a testület a következőket mondta: „Amennyiben Európában kitörne a háború, mivel távolról sem rendelkezünk a közbelépéshez szükséges eszközökkel, alig tehetnénk többet annál, mint hogy a háború első néhány hónapja során megtartanánk a birodalom határait és előretolt állásait.” Egy ázsiai háború „meghatározhatatlan időre pusztítást hozna a brit tulajdon és a gyarmatok számára, a kereskedelem és a kommunikáció terén, többek között Indiában, Ausztráliában és Új-Zélandon.” A domíniumok - ahogy már akkor nevezték a fehérekkel benépesített elsődleges gyarmatokat - alapvető szerepet játszottak az első világháborúban, mind az anyagi, mind pedig az emberi utánpótlás terén. A Nagy-Britannia és birodalma által mozgósított csapatok 16 százalékát Ausztrália, Kanada, Új-Zéland és Dél-Afrika adta. A háború után ezek gazdasági jelentősége tovább növekedett, és 1938-ra a brit kereskedelem mintegy negyedét bonyolították le. A „birodalmi preferencia”, azaz a birodalomra kiterjedő vámrendszer elfogadása az 1932-es ottawai Birodalmi Gazdasági Konferencián több szempontból is csupán a protekcionizmus felé való világszintű elmozdulásra adott válasz-reakciónak tekinthető, mégis megerősítette a brit üzleti élet és a birodalmi piac közötti függőségi viszonyt. Minden brit tulajdonban lévő területet egybevéve, a birodalmon belüli export a teljes export kétötödét adta. Részben a kedvező törvények hatására, részben a két világháború közötti időszak fontosabb adósainak fizetésképtelensége következtében, a brit befektetők egyre inkább a gyarmatokban és a domíniumokban fektették be a pénzüket. 1924 és 1928 között a londoni piac tengerentúli tőkekibocsátásának 59 százaléka a birodalmi befektetőké volt. Tíz évvel később ez az arány már 86 százalékra növekedett. A birodalom, mint azt már láthattuk, az alapvető nyersanyagok államkincstára volt, ami a katonai technológia finomodásával párhuzamosan egyre fontosabbá vált. A birodalom - gazdasági és a stratégiai értelemben egyaránt - soha nem volt olyan fontos Nagy-Britannia számára, mint az 1930-as években, ennek ellenére katonai és diplomáciai ereje egyidejű hanyatlást mutatott. A domíniumok egymás után világossá tették, hogy a brit politikusok nem számíthatnak egyértelműen a támogatásukra egy következő jelentős európai konfliktus esetén. Sőt, mint azt a vezérkari főnök 1936-ben megjegyezte: „Minél nagyobb az elköteleződésünk Európa iránt, annál kevésbé leszünk képesek birodalmunk és az azon belüli kapcsolattartás biztosítására.” 1936 júliusában a vezérkari főnök a következő összefoglalót kapta, amelyben a Közös Tervezési Albizottság pontosan összefoglalta a békülési politika katonai hátterét:

„Katonai szempontból, Franciaország rendkívüli gyengesége következtében, a Németország és Japán, sőt bizonyos körülmények között talán Olaszország közötti megegyezés miatt, valamint a Nagy-Britannia elleni közvetlen támadás esetén a birodalmat érintő hatalmas kockázat folyományaként, jelen helyzet a Németországgal való megegyezéses politikát diktálja, és ennek következtében a német agresszió veszélyének késleltetését bármely alapvető érdekeltségünk ellen.”

Mik is voltak pontosan Nagy-Britannia katonai kötelezettségei Európában? 1925-ben Baldwin kormánya aláírta a locarnói szerződést, amelyben garantálták a versailles-i szerződés szerinti francia-német és belga-német határokat. Locarnóban azonban feltűnő módon semmilyen nemzetközi kötelezettségvállalás nem történt Németország keleti határaival kapcsolatban. Ráadásul, csakúgy, mint 1914 előtt, a Nyugat-Európa biztonsága melletti formális elköteleződést nem követték jelentős katonai beruházásokra utaló tervek. A. J. P. Taylor szavaival élve, Locarno azt sugallta, hogy „ismét beköszöntött az elszigetelődési politika ideje.” Ennek következtében, amikor Nagy-Britannia szeretett volna tető alá hozni egy francia-német leszerelési egyezményt - ami sokkal inkább Németország újrafelfegyverzését jelentette volna, hiszen az 1934. januári brit javaslat szerint a német hadsereget 300 000 főre duzzasztották, azaz megháromszorozták volna -, a franciák jogosan vonták kérdőre Londont, hogy milyen gyakorlati garanciákat tud nyújtani egy esetleges német invázió esetére. A válasz: semmilyet. Ráadásul Nagy-Britannia elköteleződése Belgium védelmére kétségkívül kevésbé volt kötelező érvényű, mint 1914-ben.

Ennek ellenére Nagy-Britannia nem tehetett úgy, mintha nem lett volna veszítenivalója Belgium és Franciaország biztonsága tekintetében. A Védelmi Szükségletek Bizottsága 1934. májusi jelentésében emlékeztette a kabinetet arra a meglehetősen nyilvánvaló tényre, hogy Németország jelentősebb stratégiai veszélyt jelent az Egyesült Királyság számára, mint Japán, ezért, csakúgy, mint 1914-ben, egy német invázió esetén Nagy-Britanniának esetleg csapatokat kell majd küldenie Belgium (és talán Hollandia) megsegítésére. Valójában a légierő növekvő jelentősége következtében a közelmúlthoz képest is még inkább kényszerítő tényezővé vált az, hogy a La Manche csatorna partja ne kerüljön egy ellenséges kontinentális hatalom kezébe. Németország tehát a „legnagyobb potenciális ellenség, aki ellen a »hosszú távú« védelmi politikának irányulnia kell”. Milyen formát kellett azonban öltenie ennek a „hosszú távú” politikának? Ha egyetlen tanulságot is le lehetett vonni 1914-ből, akkor az az volt, hogy egy kis méretű állandó európai hadsereg nem tudja eltántorítani a németeket célkitűzéseiktől. Mégis, egy Nyugat-Európában bevethető, nagyobb szárazföldi haderő létesítésének lehetőségét visszautasították, és helyette az „anyaországi”, azaz a Nagy-Britannia központú légierő nyolcvan vagy még több repülőszázadra való felduzzasztásának elképzelése nyert. Így a hadsereg mindössze alig több mint öt, a csatornán túlra küldhető, reguláris hadosztállyal rendelkezett, ami majdnem pont olyan kevés, mint annak idején, 1914-ben. 1937 végére ráadásul még ennek a méretét is tovább csökkentették, 1938-ra pedig egy expedíciós haderővé alakították át, amelyet mindössze a birodalom gócpontjaiban vetettek be. A már szinte tehetetlen koordinációs védelmi miniszter, Sir Thomas Inskip is tisztában volt azzal, mekkora kockázatot jelent mindez:

"Amennyiben Franciaországot ismét fenyegeti annak veszélye, hogy szárazföldi erőkkel lerohanják, olyan helyzet is adódhat, amikor, csakúgy, mint az elmúlt háborúban, hadsereget kell rögtönöznünk, hogy segítséget nyújthassunk számára. Ha ez netán megtörténne, az éppen aktuális kormányt fogják kritikával illetni, amiért elhanyagolta az ilyen nyilvánvaló esemény elleni védelmet.”

A döntés azonban megszületett, és amint azt a hadügyminiszter, Leslie Hore-Belisha megfogalmazta „a kontinentális kötelezettségvállalás került az utolsó helyre”. Sir Henry Pownall tábornokot, a Katonai Műveletek és Hírszerzés igazgatóját mindez felháborította, de nem tehetett semmit. Hihetetlen módon, a brit hadsereg költségvetését éppen az osztrák Anschlusst követően nyirbálták meg. A müncheni válság idejére sem fordult jobbra a helyzet. Egészen 1939 februárjáig kellett várni, hogy az európai expedíciós erő gondolatát ismét felvessék, és még ezen a késői fordulóponton is mindössze hat reguláris és négy területi hadosztály felállításáról határoztak.

A légierőre való támaszkodás mögötti érvek további magyarázatot érdemelnek, hiszen már a kezdet kezdetén előrevetítették a jövőbeni nehézségeket. Mint azt már láttuk, Nagy-Britannia megnövekedett légierejének nem védelmi, hanem támadói szerepet szántak. A későbbi miniszterelnök, Neville Chamberlain szavaival élve: „olyan hatékony erővel rendelkező légierő lesz, hogy senki nem merészel majd kockázatot vállalni ellene”. Azzal érveltek, hogy ha Nagy-Britannia hitelt érdemlően megfenyegetheti Németországot azzal, hogy az égből rommá lövi a városait, a németek nem kívánnak majd erőt alkalmazni szomszédaik ellen. Amikor az angolok azt hitték, hogy Hitler a brit légierő láttán hátrahőköl majd, teljes mértékben magukból indultak ki, hiszen ők voltak azok, akik annyira féltek a német bombázóktól, hogy joggal hihették, hogy Hitler is éppen annyira fél az ő bombázóiktól. Bár Churchillnek igaza volt abban, hogy Németország túlszárnyalta Nagy-Britanniát a repülőgépek számában, a brit elemzők többnyire túlbecsülték a Luftwaffét arra vonatkozóan, hogy mekkora károkat képes okozni a főváros népességének. Ez már magában is súlyos hiba volt, mivel ennek következtében 1938-ban a kormány eltúlozta a Hitler által jelentett veszély nagyságát. Ahelyett, hogy reális forgatókönyvet készítettek volna a legrosszabb bekövetkeztének esetére, a földig rombolt Londonról gyártottak fantazmagórikus képeket. Az is elég siralmas volt, amilyen lassan a légi irányítási vezérkar kidolgozta a Nagy-Britannia saját bombázóinak bevetésére irányuló tervet. Amikor 1939 szeptemberében elérkezett a döntő pillanat, a bombázók parancsnoksága mindössze röplapok szétszórása mellett határozott, mivel szerintük a német ipari célpontok elleni támadás túl költséges lett volna. A legmegdöbbentőbb mégis az volt, ahogy egészen a huszonnegyedik óráig meglehetősen elhanyagolták Nagy-Britannia légvédelmét, amely aztán 1940-ben a nemzet megmentőjévé vált. Igaz azonban, hogy a Repüléstani Kutatóintézet Henry Tizard elnökletével létfontosságú munkát végzett, és már 1935-ben átvették a Robert Watson-Watt által a Nemzeti Fizikai Laboratóriumban kifejlesztett radartechnológiát. A légügyi minisztérium azonban sokkal lassabban jött rá arra, hogy érdemes lenne pénzt fektetni a támadást végző bombázók elfogására képes harci gépek gyártásába. A hosszú hatótávolságú bombázókra való összpontosítás másik nem kívánatos hatása az volt, hogy tovább csökkent Belgium és Franciaország stratégiai jelentősége, mivel már a kezdet kezdetén is úgy számolták, hogy a bombázók brit bázisról indulnak majd.

A britek tehát tudták, hogy egy japán támadás esetén nem lesznek képesek megvédeni ázsiai birodalmukat; nem tudják megvédeni Belgiumot és Franciaországot, ha a német támadás nyugati irányból éri őket, nem is szólva Lengyelországról és Csehszlovákiáról, ha Németország keletről támad rájuk; és tudták, legalábbis azt hitték, hogy tudják, hogy nem képesek megvédeni Londont, amennyiben Hitler átküldené a Luftwaffét a csatorna túloldalára. 1935-re, hihetetlen, de így volt, annyira meg voltak győződve saját reménytelen sebezhetőségükről, hogy még az olasz hadihajókkal sem mertek szembeszállni. 1938-ban a vezérkar még a vezérkari kommunikációt is megtiltotta a franciákkal, mivel az „baljós szándékot sejtethet és a kölcsönös katonai kollaboráció benyomását keltheti”. Még a gondolat is távol álljon tőlük!

A MEGBÉKÉLÉSI POLITIKA GAZDASÁGI OLDALA

Ez a megdöbbentő sebezhetőség talán a védelemre fordított költségek növekedését eredményezte? Nem. A gyors fegyverkezéssel nem érnének el mást, állították az államkincstár bürokratái, mint azt, hogy aláásnák Nagy-Britannia amúgy is ingatag gazdasági felépülését.

Az első világháború következtében a brit nemzeti adósság tizenkétszeresére növekedett. 1927-re, megdöbbentő módon, a nemzeti össztermék 172 százalékát tette ki. Az 1920-as évek vége felé az adósság kamata a közkiadások több mint kétötödét adta. A költségvetési többlet és a túlértékelt valutaárfolyam, amely Churchill pénzügyminiszterként 1925-ben hozott, az aranyalapra való visszatérésre vonatkozó döntését követően alakult ki, az ipari munkahelyek számának csökkenését eredményezte. A késő viktoriánus kor legfontosabb brit iparágait - szén, vas, hajógyártás és textil - az egész világon lemásolták, így ezen brit termékek kiviteli piaca feltartóztathatatlanul zsugorodott. Sőt, Nagy-Britanniának a még mindig mérhetetlenül kiterjedt tengerentúli befektetéseiből, pénzügyi szolgáltatásaiból és hajózásából származó „láthatatlan” haszna is nyomás alatt állt. Kevésbé nyilvánvaló, bizonyos mértékig azonban még fontosabb az a kár, amelyet a háború a munkaerő tekintetében okozott. A háború első részében az új hadosztályokhoz szükséges katonák toborzása önkéntes alapon történt, melynek során temérdek szakmunkást soroztak be a haderőbe, akik közül nagyon sokan meghaltak vagy munkára alkalmatlanná váltak. A háború utáni nehézségek hivatalos megoldása jellemzően viktoriánus koncepción alapult: a költség-vetésnek kiegyensúlyozottnak kell maradnia, a fontnak vissza kell térnie az aranyalaphoz, és helyre kell állítani a szabad kereskedelmet. A „költségcsökkentő megszorítások” nevében visszafogták a védelmi költségeket, és míg 1913-ban a közkiadások 30 százalékát tették ki, húsz évvel később alig több mint 10 százalékát. Baldwin a következőket mondta a Nemzetközi Béketársaságnak: „Szavamat adom Önöknek, nem lesz nagy fegyverkezés.” És ő ezt így is gondolta. A tízéves szabály egyenértékű volt a fegyverős erők költségeinek befagyasztásával. Még amikor 1932-ben ez a rendelkezés az érvényét vesztette, az Államkincstár akkor is ragaszkodott ahhoz, hogy a „pénzügyi és gazdasági kockázatok” ellene szólnak a védelmi költségvetés jelentős növekedésének.

Pénzügyminiszterként Neville Chamberlain egyike volt azoknak, akik létrehozták a Védelmi Bizottságot, mégpedig abban a hitben, hogy a katonai prioritások elrendelése következtében könnyebb lesz az élete a pénzügyminisztériumban. Örömének adott hangot, amikor Németországot a lehető legnagyobb veszélyforrásnak nyilvánították. Ennek ellenére Chamberlain volt az, aki lehetetlennek tartotta, hogy további 97 millió fontot szánjanak egy a kontinensen bevethető, hatékony expedíciós hadsereg felállítására és fenntartására. A bombázókon alapuló elrettentő politika előtérbe kerülése leginkább látszólagos olcsóságának volt köszönhető. Amikor a Védelmi Bizottság 1935 novemberében javaslatot tett arra vonatkozóan, hogy a fegyverkezés „ideális tervét” védelmi kölcsönből finanszírozzák, a kincstár megdöbbenése határtalan volt, Chamberlain pedig ismét ragaszkodott ahhoz, hogy tovább csökkentsék a haditengerészeti és katonai kiadásokat. Hamarosan azonban a Királyi Légierő is kissé költségesnek tűnt. Ahogy München után az egyik kincstári elöljáró megfogalmazta: „Úgy véljük, valószínűleg ezt [a Légvédelmi Minisztérium legújabb előterjesztését] nem engedhetjük meg magunknak anélkül, hogy országunk általános gazdasági helyzetén ne rontanánk, és ezzel Hitler számára jókora elégtételt jelentő győzelmet biztosítanánk.” Valójában azonban a három ágazat közül még így is a Királyi Légierő élvezte a legkedvezőbb helyzetet, bár Chamberlain bármikor késznek mutatkozott a költségek megnyirbálására, cserében egy Hitlerrel kötött légipaktumért. A kincstár a hadsereg és a tengerészet további támogatásokat kérvényező beadványait még rövidebb úton elintézte. Ami pedig Churchill 1936-tól kezdődő, a védelmi költségvetés nagyarányú növelését célzó követeléseit illeti, Chamberlain ezeket is kapásból visszautasította. Mindössze 1937-ben vállaltak új kölcsönt a fegyverkezés finanszírozására, mintegy 400 millió font erejéig, de eleinte Chamberlain még ebben az esetben is megpróbálta a megnövekedett költségeket adóemelés formájában fedezni. Utódja a pénzügyminisztériumban, Sir John Simon ragaszkodott ahhoz, hogy 1937 áprilisától 1942 áprilisáig a védelemre szánt összeg nem haladhatja meg a 1,5 milliárd fontot.

9.1. ábra Az Egyesült Királyság fegyverkezési kiadásai és a kormányzati deficit a nemzeti össztermék arányában, 1933-1939 (%)

Mindenesetre Nagy-Britanniában azt remélték, hogy a Németországgal létesített gazdasági kapcsolatok talán eltántorítják a náci rezsimet az agresszió alkalmazásától. Egyrészről az Angol Bank és a kincstár elöljárói fenn kívánták tartani a Németországgal folytatott kereskedelmet, és el akarták kerülni, hogy Németország Nagy-Britannia miatt fizetésképtelenné váljon. Másrészről helytelenítették az olyan gazdasági kontrollokat, amelyekre kétségtelenül szükség lett volna, amennyiben nagyarányú fegyverkezésbe kellene kezdeni úgy, hogy mindemellett nem engednék a hazai pénz inflálódását és a folyó fizetési mérleg hiányának növekedését. Amikor a légvédelmi miniszter, Swinton vikomt a repülőgépgyártás felgyorsítása érdekében a szakmunkások civil szférából védelmi szektorba való áthelyezéséért küzdött, Chamberlain azt válaszolta neki, hogy mindez kizárólag a munkáltatók és a munkavállalók közötti „kölcsönös megegyezéssel, minimális kormányzati beavatkozás mellett” lehetséges, ami nem más, mint a már lejárt, régi lemez, a „minden menjen a maga megszokott útján” visszhangja. Sir Thomas Inskip kifejezésével élve a brit védelem „negyedik kar”-ja a hagyományosan kedvező pénzügyi helyzet volt, ezért aggódott folyamatosan a kincstár a pénzügyi egyensúly és a valutaárfolyam miatt. Főként attól féltek, hogy egy elhúzódó háború esetén Nagy-Britannia külföldi hitelképessége sokkal inkább meggyengülne, mint 1914 és 1918 között, mivel a harmincas évek vége felé a folyó fizetési mérleg hiánya folyamatosan rontotta Nagy-Britannia nettó hitelezői helyzetét és a font sterling erejét, valamint felemésztette az aranytartalékait. Mindezek miatt, egészen 1938-ig, a védelmi költségek nem haladták meg a nemzeti össztermék 4 százalékát, 1939-ig pedig ugyanez elmondható volt a kormánydeficitről is (lásd 9.1. ábra).

A békéltetési politika gazdasági érvei éppen úgy rámutattak a britek gazdasági erejére, mint gyengeségére. Németországhoz és az Egyesült Államokhoz viszonyítva a gazdasági világválság az Egyesült Királyságban enyhébb lefolyású volt. Mihelyt az angolok eltértek az aranyalaptól 1931 szeptemberében, és az Angol Bank 2 százalékra mérsékelte a kamatokat, a gazdasági fellendülés meglehetősen gyorsan zajlott. Természetesen nem a régi északi iparvidékeken, inkább a közép-angliai területeken és délkeleten, ahol gyorsan terjedtek az új iparágak és szolgáltatások. A gyengébb árfolyamú pénz kedvezően hatott az angol építőiparra, főként a Trent folyótól délre. De pontosan ezen okokból, szólt az érvelés, a fegyverkezésre szánt jelentős többletösszegek, a hasonló arányú adóemelés vagy a kormány egyéb tervezeteinek költségcsökkentése nélkül túlhevítették volna a brit gazdaságot. Keynes maga is úgy érvelt A háború finanszírozása című művében, hogy egy nagyobb arányú védelmi költségvetés esetén az infláció és a fizetési egyensúly megbomlásának nehézségeit csakis úgy lehetne elkerülni, ha a gazdaságot sokkal erősebb kontroll alatt tartanák, mint az első világháború során, mégpedig súlyos fogyasztási adóval. Békeidőben azonban elképzelhetetlen lett volna egy ilyen korlátokat támasztó kormány. 1939 áprilisában Keynes pontosan meghatározta a háború előtti fegyverkezés nehézségeit: „Az első a munkaerőhiány; a második a külföldi források hiánya.” Ez egyszer Keynes is a hagyományos bölcsességre hagyatkozott. Más kimagasló személyek is - nevezetesen Sir Frederick Philips a pénzügyminisztériumból és Lord Weir, a G. & J. Weir gépipari cég elnöke - ugyanezt állították. A szakképzettség esetleges hiánya nem csupán a gépgyártás, hanem az építőipar területén is nehézségeket okozott. Keynes csupán egyik tagja volt annak a Gazdasági Tanácsadó Testületnek, amely 1938 decemberében azt a kijelentést tette, hogy az egész helyzet kulcsa „a fizetési mérleg egyensúlya”.

9.2. ábra Munkanélküliség és infláció az Egyesült Királyságban, 1928-1939

Az ilyen irányú aggodalmak azonban minden bizonnyal eltúlzottak voltak. Mivel a fogyasztói árak évenkénti növekedése még az 1937. szeptemberi csúcsponton is valamivel 7 százalék alatt volt, majd gyorsan csökkenni kezdett (lásd 9.2. ábra), a hosszú távú kamatok pedig 4 százalék alatt maradtak a háború kitöréséig, a kincstárnak sokkal több tere volt a manőverezésre, mint azt bevallotta. A rendszer lazaságai révén tehát - a kortársak joggal tartottak egy recessziótól 1937-ben - a magasabb kölcsönök nem szorították volna ki tömegével a magánszektor befektetőit. Ellenkezőleg, feltehetően még inkább serkentették volna a növekedést. Ami a szakmunkásokat érintő problémát illeti, mindössze azért okozott nehézségeket, mert eredetileg, gazdasági okokra hivatkozva, Chamberlain Nagy-Britanniát egy kifinomult légi elhárítás kiépítésére állította rá, amely, mint kiderült, nem működött; valamint azért, mert a kormány szinte babonásan félt az Egyesült Gépipari Szakszervezet vérszomjas vezetésével való összetűzéstől, a képzett szakmunkásréteg betanított munkássá való „leminősítése” miatt. (Lásd a következő, meglehetősen tanulságos eszmecserét Inskip és J. C. Litde, az Egyesült Gépipari Szakszervezet elnöke között, 1938 áprilisában: „Little: Mindezidáig kevés okot láttunk arra, hogy bármilyen lazítás is ajánlott lenne a tagjaink tekintetében, mivel, őszintén, nem vagyunk elégedettek az Önök politikájával. Inskip: A külpolitikánkat érti ezen? Little: A külpolitikájukat, már amennyiben ezt politikának lehet nevezni.”) A gyakorlatban a fegyverkezési program nemcsak a kulcsiparágakat serkentette, hanem a nemrégiben született repülőgép-gyártási szektort is. A haditengerészetnek korlátozott költségvetés mellett is szüksége volt hajókra, a hadseregnek szüksége volt fegyverekre, tankokra és egyenruhára, tehát a vas-, a szén-és textilszektornak egyaránt előnye származott a fegyverkezésből. A szakképzett munkások bére nem ugrott az egekig, ahogy a kincstár pesszimistái jósolták, sőt ellenkezőleg, a bérek közötti különbségek csökkentek. Mind gazdasági, mind stratégiai megfontolások alapján ésszerűbb politika lett volna, ha még több hajót és tankot gyártanak, besorozzák a munkanélkülieket - akiknek a számaránya még az 1939. januári adat szerint is elérte a biztosított munkások 14 százalékát (lásd 9.2. ábra) -, és egy olyan Brit Expedíciós Haderőt hoznak létre, amelyet a németek nem hagyhattak volna számításon kívül. Chamberlainnek egyszerűen nem volt igaza, amikor attól tartott, hogy Nagy-Britannia nem rendelkezik elég munkaerővel ahhoz, „hogy emberekkel töltse fel a megnövekedett haditengerészetet, az új légierőt, valamint egy egymilliós hadsereget”.

A beszélgetés a kormánynak a spanyol polgárháborúba való be nem avatkozási politikájára utalt, amelyet számos szakszervezet, jó okkal, a legitim köztársasági kormány elárulásának tartott, különösen azért, mert a másik oldal olasz és német segítséget kapott. A valóságban azonban az EGSZ-t inkább az első világháború emléke kísértette, amikor a háború során betanított munkásokat alkalmaztak, a háborút követően pedig a munka-nélküliség volt a jellemző. Ernest Bevin, a Közlekedési és Általános Szakszervezet főtitkára attól tartott, hogy az EGSZ egészen addig ellenáll a szakmunkásréteg felhígításának, „amíg a bombák meg nem érkeznek”. Hát, kis híján igaza lett.

Végül, a brit védelem „negyedik kar”-ja körüli félelmek azon az előfeltevésen alapultak, hogy a külföldi hatalmak csakis akkor adnának kölcsönt egy háború esetén Nagy-Britanniának, ha ez számukra pénzügyileg kecsegtető volna. Ezzel szemben mind az Egyesült Államoknak, mind a domíniumoknak erős stratégiai és gazdasági érdekük fűződött a Britanniának nyújtott segítség biztosításához, amennyiben ennek alternatívája a diktátorok győzelme és az Atlanti-térség kereskedelemi hajózásának megbomlása lett volna. Mindenesetre az 1930-as évek második felében a folyó fizetési mérleg hiánya nyilvánvaló volt: nagyjából megegyezett az éves nemzeti össztermék 1 százalékával, amellyel szemben a tengerentúli nettó bevételek álltak, a 3,7 milliárd fontot (17 milliárd dollár) érő tengerentúli kintlevőségekből származó 3,5 százalékos haszon. Nagy-Britannia nem állt a tönk szélén 1938-ban. A lényeg mégis az, hogy, mint azt majd látni fogjuk, amennyiben a keményvaluta-tartalékai tovább apadtak volna, 1939-re vagy 1940-re nehéz helyzetbe kerülhetett volna.

Nagy-Britannia tehát erősen fegyverkezhetett volna. Ehelyett a divatjamúlt gazdasági modell hibás feltevéseire alapozva Dickens Mr. Micawberének elvét alkalmazták. Saját adósságaik szorításában, a kilátástalan helyzet dacára abban reménykedtek, hogy valami majd csak történik. Míg a gazdasági világválság a japánokat, az olaszokat és a németeket külföldi területszerzésre ösztönözte, az angolokat meggyőzte arról, hogy nem sokat tehetnek ezeknek az országoknak a megállítására.

SZÉGYENTELJES ELSZIGETELŐDÉS

A békéltetési politika hívei számára teljességgel nyilvánvaló volt, hogy Nagy-Britanniának a lehető legtöbb barátra van szüksége. 1937 decemberében a vezérkari főnök a következőképpen fogalmazta ezt meg:

„Nem láthatjuk előre azt az időt, amikor a védelmi erőink elég erősek lesznek ahhoz, hogy védelmet nyújtsanak kereskedelmünknek, területünknek és alapvető érdekeinknek Németországgal, Olaszországgal és Japánnal szemben egyidejűleg. [...] Nem tudjuk eléggé hangsúlyozni a birodalom védelme szempontjából annak a politikai vagy nemzetközi akciónak a jelentőségét, amellyel csökkenteni lehetne potenciális ellenségeink számát, ugyanakkor megnyerni a lehetséges szövetségeseink támogatását.”

De kik lehetnének ezek a potenciális szövetségesek? Bár az 1920-as években a franciák jóval többet költöttek védelmi célokra, mint az angolok, befektetéseik többsége védősáncok építésére irányult, aminek a pszichológiai hatása nem volt éppen kedvező. A francia külügyminiszter, Louis Barthou egy „keleti Locamo” létrehozására törekedett Németország keleti szomszédainak határvédelme érdekében, és lefektette az 1936-os francia-szovjet kölcsönös segítségnyújtási szerződés alapjait. Mindezt azonban a britek meglehetősen közömbösen fogadták. Londonban úgy érezték, hogy a franciák további engedményekre is hajlandók a németekkel szemben a fegyverkezés kapcsán. 1937-ben a francia miniszterelnök, Léon Blum már úgy vélte, hogy amennyiben meg akarják őrizni a békét, engedni kell Németország követeléseinek, mind Kelet-Európában, mind pedig a tengerentúlon. Chamberlain azonban nem nagyon bízott a franciákban, és gyakorlatilag szinte semmit sem tett az angol-francia együttműködés hatékonysága érdekében. A Szovjetuniót a legtöbb konzervatív ideológiai megfontolások alapján fenntartással kezelte, köztük Chamberlain is. Még Churchillnek is nehezére esett belenyugodni abba, hogy grandiózus szövetségrendszeréhez Moszkva is csatlakozik, bár ez volt az egyetlen logikus lépés az általa felvázolt helyzetelemzés értelmében. Sokat reméltek Mussolinitól is, aki 1934-ben látszólag keményen a sarkára állt a bécsi náci hatalomátvételi kísérlet meghiúsítására. Olaszország erejét azonban eltúlozták, ugyanakkor alábecsülték Mussolininek a status quo megbillentésére irányuló terveit, melyekre akkor derült fény, amikor lerohanta Abesszíniát, és tudomást sem vett a helyzet megoldását célzó tárgyalási törekvésekről. Az 1935-ben, Nagy-Britannia, Franciaország és Olaszország között létesített stresai front valóban nem volt más, mint egy front, azaz harcvonal. Amikor Olaszország kilépett belőle, Nagy-Britannia és Franciaország képtelenek voltak eldönteni, mire is összpontosítsanak inkább: kiebrudalják Mussolinit Abesszíniából, vagy távol tartsák Hitlert a Rajna-vidéktől. Egyiket sem tették hát. A franciák és az angolok közötti rossz együttműködés, amit a két ország belpolitikai irányvonalának jelentős eltérése csak tovább rontott a francia népfrontkormány idején, egészen a háború kitöréséig jellemző maradt. Chamberlain még az Anschlusst követően is alig tudta rávenni magát arra, hogy egy igen halovány és homályos értelmű ígéretben biztosítsa Franciaországot a támogatásáról egy kontinentális háború esetére. Miután 1938 áprilisában Edouard Daladier lett a miniszterelnök, sajnálatos módon a franciák hozzáállása is pont ilyen homályos maradt, nem utolsósorban a külügyminiszter, Georges Bonnet megrögzött gyávasága miatt. Ázsiában időközben Nagy-Britannia egyszerűen nem tudott dönteni arról, hogy mi a fontosabb számára: kínai érdekeltségei vagy a Japánnal vívott háború elkerülése. Az angolokat rémálmaikban egy német-olasz-japán együttműködés kísértette. Mégis, minél inkább a diplomácia eszközeire hagyatkoztak a katonai ellenlépések helyett a háború elkerülésére, annál valószínűbbé vált annak kitörése. (1936 novemberében Németország és Japán aláírták az antikomintern paktumot, amelyben titkos jegyzőkönyv született arról, hogy egyikük sem avatkozik be a másik ellen, amennyiben valamelyikük érintett lenne egy Szovjetunióval folytatott háborúban. 1937 novemberében Mussolini félretette az Anschluss-szal szembeni ellenérzéseit. Cserébe Hitler, aki mindezt már korábban előrevetítette, hagyta, hogy az olaszok megőrizzék a dél-tiroli németek fölötti szuverenitásukat. 1938 februárjában Németország elismerte Mandzsukuót.)

A nagyhatalmak közül már csak az Egyesült Államok maradt. Márpedig az amerikaiak éppen annyira szerették volna a békét, mint bárki Nagy-Britanniában. Franklin Roosevelt, mihelyt bekerült a Fehér Házba, azonnal felajánlotta Németországnak a lengyel folyosót, és 1935-ben el is küldte Samuel L. Fullert félhivatalos megbízottként Berlinbe, hogy tapogassa ki Hitlernek egy általános béketervvel kapcsolatos feltételeit. Roosevelt külügyminisztere, Cordell Hull elvetette a britek gazdasági engedményekre vonatkozó modelljét - ami a Németországgal kötendő kétoldalú egyezségeken alapult -, és egy kevésbé egyértelmű, multilaterális, a kereskedelem liberalizálását célzó megoldást támogatott. A végső eredmény azonban nem sokban különbözött az angolok elképzelésétől. 1934 és 1938 között az amerikaiak Németországba történő üzemanyag-és kenőolajexportja megháromszorozódott. Amerikai cégek biztosították Németország talajjavításra használt mész-foszfátbevitelének 31-55 százalékát; a réz és rézötvözetek bevitelének 20-28 százalékát; az urán-, vanádium-és molibdén-bevitelének 67-73 százalékát. Németország vas-és fémhulladék-bevitelének fele szintén az Egyesült Államokból származott. Az amerikai óriásvállalatok, köztük a Standard Oil, a General Motors, a DuPont és még az IBM is kiterjesztették németországi működésüket. 1940-re az amerikaiak közvetlen németországi beruházásai elérték a 206 millió dolláros értéket, ami nem sokkal kevesebb a 275 millió dolláros Nagy-Britanniában megvalósult befektetéseknél, és jóval meghaladja a 46 millió dollár értékű franciaországi befektetéseket. Ázsiát illetően az Egyesült Államok már felszólított másokat arra, hogy álljanak ellen az agressziónak, közben ő maga saját gazdasági érdekeit érvényesítette. Amikor Roosevelt Európában is ilyesmibe kezdett, Chamberlain levonta magának a következtetést, hogy az Egyesült Államok nem más, mint „csirkefogók nemzete”. „Az a legjobb és a legbiztonságosabb - mondta nővérének, Hildának -, ha semmire nem számítunk az amerikaiaktól, kivéve a szavakat.” Ez megmagyarázza Chamberlain késlekedő válaszát, amikor Roosevelt általános nagyhatalmi konferenciát hívott össze 1938-ban. A bizalmatlanság érzése kölcsönös volt. „Az a baj - fejtette ki véleményét Roosevelt -, hogy ha leülünk az asztalhoz egy brittel, ő általában 80 százalékot kap, nekünk meg a maradék 20 százalék jut.” Az amerikai nagykövetek, például Londonban az idősebb Joseph Kennedy, Berlinben pedig Hugh Wilson, nem ellenezték, hogy Hitler szabad kezet kapjon Közép-és Kelet-Európában. Sőt, az amerikai politika irányadó személyiségei, különösen Roosevelt, alig leplezett ambícióval várták a Brit Birodalom esetleges felbomlását. A béke diplomáciai eszközök útján történő megőrzésének reménye azonban, különösen a brit elkötelezettségek sokasága, valamint a pénzügyi és szövetségesi nehézségek tükrében, nem is volt olyan ésszerű és pragmatikus stratégia, mint amilyennek tűnt, hiszen nem számoltak a diplomáciai kudarc esetleges következményeivel. Duff Cooper, az Admiralitás első lordja egyike volt azon keveseknek, akik a kormányon belül ezt felfogták:

„A kormány elsődleges kötelessége, hogy biztosítsa az ország megfelelő védelmét. Nyilván könnyebben megállapítható, hogy mik ezek a megfelelő védelmi módok, mint az ország pénzügyi forrásainak mibenléte. Az előbbi alábecsülése számomra nagyobb veszélynek tűnik, mint az utóbbi túlbecsülése, mivel az egyik háborús vereséghez és teljes pusztuláshoz vezethet, míg a másik mindössze súlyos pénzzavarhoz, magas adókhoz, az életszínvonal csökkenéséhez és a szociális intézmények megnyirbálásához.”

Lehet, hogy a kincstár számára úgy tűnt, hogy nem engedhetik meg maguknak az 1930-as évek közepének gyorsabb és nagyobb arányú fegyverkezését, de mennyivel nagyobb árat fizettek volna, ha a negyvenes években Hitlernek sikerül az egész kontinenst a hatalma alá hajtani, és ha Németország, Olaszország és Japán közös ügynek tekintik a Brit Birodalom elpusztítását? Ezt a pesszimista hipotézist a legtöbb döntéshozó félresöpörte, ami nemtörődömség volt, hiszen a politikusok magától értetődő erkölcsi kötelessége a választóikkal szemben a legrosszabb esetre való felkészüles, hogy kiszámítsák annak valószínűségét, becsült költségeit, majd pedig biztosítsák magukat ellene. És ez az, amit mind Baldwin, mind Chamberlain elmulasztott megtenni, és ami meglehetősen ironikusnak tűnik annak fényében, hogy mindketten kiterjedt üzleti tapasztalatokkal rendelkeztek. A „boltosok nemzete” tehát egészében véve nem mutatott hajlandóságot arra, hogy megvédje magát egy jelentős és valószínűsíthető kockázat ellen. (A kifejezés, amelyet gyakran Napóleonnak tulajdonítanak (aki az angolokat íme nation de boutiquiers-nek titulálta), valójában Adam Smith A nemzetek gazdagsága című művéből ered. „Egy jelentős birodalmat azért az egy célért alapítani, hogy létrejöjjön egy vásárlókból álló nép, első látásra csak a boltosokból álló nemzetnek tűnhet megfelelő feladatnak. Mindent egybevéve azonban ez egyáltalán nem felel meg a boltosok nemzetének, annál inkább megfelelő annak a nemzetnek, amelynek a kormányát a boltosok befolyásolják.”) A legironikusabb az egészben mégis az, hogy ennek az ára meglehetősen csekély lett volna. Valójában az angolok akár ki is fizették volna a védelem bérét. A saját reményeik csapdájában vergődő vezetőik azonban nem is kérték erre az embereket egészen addig, amikor már túl késő volt.

A MEGBÉKÉLÉSI POLITIKA TÁRSADALMI JELLEMZŐI

Milyen magyarázatot találhatunk erre a súlyos és vélhetően nem jellemző nemtörődöm tévedésre? A pacifizmus általánosságban biztosan nem nyújt kielégítő választ. Nem ezt a következtetést kell levonni az 1933-ban megtartott East Fulham-i időközi választás, vagy ugyanezen év hírhedt, az Oxford Szakszervezet által kezdeményezett „király és haza” szavazása alapján. (1933. február 9-én a következő javaslatot tárgyalták: Jelen Ház semmilyen körülmények között nem harcol a királyáért és a hazájáért.” A javaslatot 275 szavazattal és 153 ellenszavazattal elfogadták. Churchill felháborodását fejezte ki a döntés miatt, amelyet „szánalmas, hitvány, szégyenteljes fogadalom"-nak tartott. A Sunday Times a következőket írta a határozatról: „szükségtelen és igen ízléstelen”, de „semmiképpen sem képviseli az oxfordi gondolkodásmódot.” Valójában az eredmény a szakszervezeten belüli baloldali befolyást tükrözte, és a kormány leszavazásának tekintendő, nem a pacifizmus melletti állásfoglalásnak. Amikor alig egy évvel később németországi utazásai során Patrick Leigh Fermort erről a szavazásról faggatták, szerinte „mindössze az idősebb generáció elleni dac egy újabb megnyilvánulásáról volt szó. Már magának az indítványnak a megfogalmazása is - »Harcolj a királyért és a hazáért« - divatjamúlt klisé egy régi toborzóposzterről: senki, még a legádázabb hazafi sem használná már egy valóban mély érzésre. A beszélgetőtársam erre megkérdezte: »Miért nem?« A Für König und Vaterland másként hangzott a német fül számára; egy olyan hívószó volt, amely semmit sem veszített az erejéből. Hogy mire is gondoltam pontosan? A beadvány feltehetőleg a következőképpen hangzott: »Pour épater les bourgeois« - hebegtem. Majd valaki, aki beszél franciául, kisegít talán. »Um die Bürger zu erstaunen? Ach so!« Aztán csend következett. »Ez valami vicc, tényleg« - folytattam. »Ein Scberz? - kérdezték. - Ein Spass? Ein Witz?« Fenyegető pillantások és fogcsikorgatás vett körül. (...) A lenéző sajnálat és a győzelem tüze tükröződött a környező pillantásokban, amelyek meglehetősen egyértelműen fejezték ki, hogy amennyiben igazam van, Anglia túlságosan elfajzott és frivol lett ahhoz, hogy bármilyen nehézséget is okozzon.”) A fegyveres erőkről való feltétel nélküli lemondás indítványozói - köztük George Lansbury és Sir Stafford Cripps - azonban kisebbséget képeztek még a munkáspárt körében is. A fegyverkezés népszerű alternatívája a kollektív biztonság, nem pedig a pacifizmus volt. A Demokratikus Ellenőrzés Szövetségének, a Nemzeti Béketanácsnak, a Népszövetségi Uniónak, a Békepárti Szövetségnek és más szervezeteknek köszönhetően a Népszövetség jelentős támogatást élvezett a politikai élet teljes spektrumán. Amint azt Gilbert Murray, a Népszövetségi Unió elnöke 1928-ban megjegyezte: "Minden párt elkötelezett a Népszövetség iránt, [...] minden jelen és volt miniszterelnök támogatja, [...] egyetlen parlamenti képviselőjelölt sem merészeli nyíltan ellenezni.” Sőt, a brit szavazók nem egy fogatlan oroszlánhoz hasonló Népszövetséget akartak 1935-ben több mint 11 millió szavazó küldte vissza az úgynevezett „békeszavazás” kérdőívet; több mint 10 millióan nem katonai jellegű szankciókat alkalmaztak volna egy agresszor ellen, ugyanakkor csaknem 7 millióan elfogadták a kollektív katonai akció elvét, amennyiben a megelőző lépések nem járnának sikerrel. Az egyetlen nehézség abból fakadt, hogy senki sem tudta biztosan, honnan származhatna a Népszövetség katonai ereje. Sokkal könnyebb volt a fegyverzetkorlátozási megegyezésekről tárgyalgatni. Alig akadtak néhányan, akik szembenéztek azzal a ténnyel, hogy Japán büntetlenül dacolt a Népszövetséggel Mandzsúriában. Japán, majd Németország Népszövetségből történő kilépésének figyelmeztetésül kellett volna szolgálnia arra, hogy a szervezet elvesztette létjogosultságát. Mussolini abesszíniai hadjárata volt a coup de grace, azaz a kegyelemdöfés. Egy pillanatra úgy tűnt, hogy a britek bevetnék a haditengerészetet és gazdasági szankciókat is alkalmaznának a népszövetségi határozat érvényesítésére. Ezt követően (az általános brit választás fölényes megnyerése után) fény derült arra, hogy Sir Samuel Hoare külügyminiszter és Pierre Laval miniszterelnök javaslatot tettek Abesszínia egy jelentős részének olasz kézre kerülésére. Ismét ugyanaz történt, mint Mandzsukuo esetében, azzal a kivétellel, hogy ezúttal az egyik nyugati politikus elég nagy árat fizetett érte: a szerencsétlen Hoare önnön kardjába dőlt. Posztján a becsvágyó Anthony Eden követte, aki „a kollektív biztonság révén békét” ígért. Néhány hónapon belül az abesszíniái ellenállás megtört, a németek pedig bevonultak a Rajna-vidékre. Az emberek mindezek ellenére inkább a Népszövetséghez ragaszkodtak volna, mint hogy szembe kelljen nézniük a hatalmi egyensúly rideg valóságával, vagyis azzal, hogy a kecsegtető ígéretek ideje lejárt.

Sokan könnyen elfelejtik, mennyire egyedül állt Churchill a véleményével 1936 márciusában, amikor figyelmeztette a Konzervatívok Külügyi Bizottságát, hogy "Anglia külügyi politikája négyszáz éven át a legerősebb, legagresszívebb és leginkább domináns hatalmakkal való szembenállás volt, valamint elsősorban az, hogy meggátolja, hogy Németalföld ilyen hatalom kezére kerüljön”. Talán senki sem volt annyira beleszerelmesedve Nagy-Britannia harcias múltjába, mint Churchill. Ennek ellenére, ahogy 1940 példájából is látszik, az angolokat vissza lehetett vezetni ennek a múltnak az útjára. Már 1936 áprilisában is azt mondta Sir Alfred Zimmern Harold Nicolsonnak, hogy „a távíró segítségével egy hónapon belül” meg lehet győzni a nyilvánosságot arról, hogy harcolni kell Csehszlovákiáért. A tori képviselők egy része általában helytelenítette a megbékélési politikát attól a pillanattól kezdve, hogy Chamberlain 1937-ben miniszterelnök lett. Ráadásul, a nem sokkal az ausztriai Anschlusst (1938) követően elvégzett felmérés szintén egy egyre növekvő kiábrándultságot jelzett az általános közvélemény alakulásában. Arra a kérdésre, hogy „Biztosítsa-e Nagy-Britannia Csehszlovákiát a támogatásáról abban az esetben, ha Németország úgy járna el vele szemben is, mint Ausztriával?”, a válaszadók kisebb része - 43 százaléka - válaszolt nemlegesen. Egyharmaduk igennel voksolt, egynegyedüknek pedig nem volt véleménye az adott kérdés kapcsán. Mire Churchill 1938. március 14-én felszólította az alsóházat a Népszövetségen alapuló „nagyszövetség” létrehozására, a The Economist szerint Churchill véleménye „a nemzet többségének véleményét képviselte”. 1938 szeptemberében Nagy-Britannia berlini nagykövete, Sir Nevile Henderson kötelességének érezte, hogy figyelmeztesse Ribbentropot, Hitler külügyminiszterét a következőkre:

„Meglepetéssel és sajnálattal vettem észre Angliában a Németországgal szembeni érzelmek erősödését és egybehangzóságát. Megdöbbentett az előző londoni látogatásom óta eltelt két hónapban bekövetkezett változás, amely nem csak egy, hanem az összes osztályt és pártot érinti, és amelyet igen sok embernél tapasztaltam.”

A megbékélési politika alátámasztásában tehát az általános pacifizmusnál sokkal fontosabb volt az a tény, hogy a későbbi generációk által brit uralkodó osztálynak titulált vezető réteg fontos csoportjai számára természetes volt a megalkuvásra késztető diktátor személye. A londoni City vállalatai közül számos már az 1920-as években felélesztette az 1914 előtti, hosszú távú németországi kapcsolatokat, hogy aztán 1931-ben a német bankválság rájuk is kiterjedjen. A londoni leszámítoló bankházak (a City első számú kereskedelmi bankjai) 100 miihó fontos kereskedelmi váltóiból 62 milliót az 1931-es, úgynevezett hitelrögzítő megállapodás fedezett, amely befagyasztotta Németország összes külföldi hitelét, ugyanakkor lehetővé tette, hogy a kamatkifizetések továbbra is a hitelezőkhöz áramoljanak. Mindent egybevéve, a Németország számára folyósított különféle hitelek elérték a 300 millió fontot, amelyből nagyjából 110 milliót fedezett a hitelrögzítő megállapodás. A megegyezést évente megújították, és 1939-re mindössze 40 millió fontnyi összeget kellett kiegyenlíteni. Az 1930-as évek folyamán a City vállalatait az a remény éltette, hogy egyszer majd felélénkül az angol-német kereskedelem, és ez lehetővé teszi a kifizetetlen tartozások kiegyenlítését. Ugyanakkor az úgynevezett angol-német „kapcsolat” az Angol Bank irányítója, Montagu Norman és német kollégája, Hjalmar Schacht között erősítette azt a nézetet, mely szerint létezik a náci párton belül egy mérsékelt irányzat, amelynek a vagyona gyarapodik majd a bőséges jutalmazás révén. Egy brit diplomata nyíltan hangot adott abbeli véleményének, hogy a bilaterális gazdasági megegyezések „nyilvánvalóan nagy lehetőséget jelentenének, mint a politikai megbékélés felé vezető lépcsőfokok”. Az efféle reményeket táplálta az 1934. novemberi fizetési egyezség, amely alapján egy titkos, 750 000 fontos hitelért cserébe a Reichsbank kötelezettséget vállalt arra, hogy a Nagy-Britanniába irányuló német export jövedelmének 55 százalékát zárolja a Nagy-Britanniából importáló német cégek számára. Röviden, a londoni Citynek erőteljes érdekei fűződtek az angol-német kapcsolatok sértetlenségéhez. A bankárok, félvén attól, hogy elvesztik az 1933 előtt Németországban befektetett vagy Németország számára kölcsönadott pénzeket, lopva megtámogatták a német hitelt. Nem különösebben nagy összegekről volt szó (1939 januárjában Sir Frederick Leith-Ross a németek teljesítésmulasztása esetén a lehetséges veszteséget 40 millió font értékű rövid távú részvényre és további 80-90 millió font hosszú távú hitelre becsülte), de Schacht általuk nyert befolyása annál nagyobb lett. Ezért keltett akkora megdöbbenést a londoni részvénypiacon - ahol a Dawes-és a Young-terv alapján kiadott német kötvényekkel a háború előtt, közben és után is kereskedtek -, hogy 1937 augusztusában Schacht felajánlotta lemondását gazdasági miniszteri posztjáról, 1939 januárjában pedig lemondatták a Reichsbank elnöki tisztéről.

A bankároknak aligha volt okuk megkedvelni Hitler kormányát. A közvetlenül vagy közvetett módon Németországgal kapcsolatban álló legjelentősebb vállalatok közül számos zsidó család tulajdonában vagy igazgatása alatt állt. Ha azonban a gazdasági világválság romjai alól szerettek volna valamit megmenteni, akkor nem lehettek finnyásak, és együtt kellett működniük Schachttal. A Brit Iparosok Szövetsége ugyan szeretett volna megegyezésre jutni az árak és piacrészesedés tekintetében a német féllel, ez azonban korántsem a Hitler iránti szeretetükből fakadt, hanem a még mindig jelentős német exportpiac elvesztése miatti félelemből, vagy pedig Schacht kétoldalú megállapodásai miatt a balkáni piacon. A gazdasági világválság ellenére a német kereskedelem az 1930-as évek közepén továbbra is a harmadik helyen állt. Az angol társadalom elitjének más csoportjait azonban az önérvényesítésnél alantasabb érdekek motiválták. Az arisztokrata főurak, a gyarmati sajtómágnások és a társadalmi eseményeknek otthont adó főúri hölgyek egyaránt azon kapták magukat, hogy alapvetően egyetértenek Hitler politikájának bizonyos elemeivel, köztük akár még az antiszemitizmussal is. Lord Londonderry, aki 1931-től 1935 júniusáig repülésügyi miniszterként tevékenykedett, és mellesleg Churchill unokafivére volt, annyira odavolt Hitlerért, hogy egy teljes könyvet írt a náci rendszer védelmében, egyebek mellett annak antiszemita politikájáról, amelyet „a társadalomba beivódott és a németek által manapság vallott eszmék, a faji tisztaság sajátos gondolatai támasztanak alá”. Londonderry úgy fogalmazott, ő maga „nem rajongott erősebben a zsidókért”, mivel „fel lehetett fedezni a részvételüket számos, a különböző országokban annyi bajt okozó nemzetközi zűrzavarban”. A brit arisztokrácia egy másik jeles tagja, Halifax vikomt mind termet, mint sznobság tekintetében igen kimagasló egyéniség volt. Olyannyira, hogy amikor 1937 novemberében először találkozott Hitlerrel Berchtesgadenben, inasnak vélvén a Führert, kis híján odanyújtotta neki a kalapját és a kabátját. Szerencsére ez a baklövés nem bizonyult végzetesnek az angol-német harmónia ügyének szempontjából. Barátja, Henry „Chips” Channon azt jelentette, hogy Halifax „az összes náci vezért kedveli, még Goebbelst is, és a látogatást jelentősnek, érdekesnek és szórakoztatónak találta. A rezsimet abszolút fantasztikusnak tartja.” Egy másik germanofil nemes a westminsteri herceg volt, aki Duff Cooper szerint „a zsidókat kárhoztatta és [...] azt mondta, hogy végtére is Hitler tudja, hogy mi vagyunk a legjobb barátai”. Bár Hitler londoni nagykövetét, Joachim von Ribbentropot* egyes újságokban „Herr Brickendrop”-nak (drop a brick = tapintatlan megjegyzést tesz) gúnyolták, személye, társadalmi értelemben, tökéletes választás volt az angol arisztokrata körök számára. (Az összes náci vezér közül Ribbentrop hasonlított a leginkább Heinrich Mann regényeinek szereplőihez. Miután az első világháború előtt szerencsét próbált Montrealban, Ribbentrop beházasodott a Henkell Sekt családba, majd pezsgő-és skótwhisky-importból meggazdagodott. Katolikus politikusokkal és zsidó üzletemberekkel cimboráit, majd szerzett magának egy „von” előtagot, mégpedig úgy, hogy örökbe fogadtatta magát egy jól csengő nevű idős hölggyel, aki a weimari köztársaságra jellemző módon elveszítette a pénzét az infláció során, és hálás volt a Ribbentrop által felajánlott havi nyugdíjért. (Szintén jellemző módon, Ribbentrop hamarosan beszüntette a pénz utalását) Ribbentrop 1928-ban találkozott Goebbelsszel, és valami régi katonabarátján keresztül bemutattatta magát Hitlernek. 1932 májusában, Bajorországban szép csendben csatlakozott az NSDAP-hoz, majd néhány hónapon belül ő közvetített Hitler és Papen között, akit még a háborúból ismert. Számos sorsdöntő találkozásra, amelyek hozzájárultak Hitler 1933. januári kancellári kinevezéséhez, Ribbentrop berlin-dahlemi villájában került sor. 1936 októberében nagykövetként Angliába küldték, mivel meggyőzte Hitlert arról, hogy ismeri az ottani „krém”-et. Göring jelentése szerint azonban: „A baj az, hogy ők is ismerik Ribbentropot.”) Először Lothian márki vette a szárnyai alá, aztán az angol-német származású Athlone gróf (aki az 1914—1918-as háború során lemondott Teck hercege német címéről), nem is szólva a hajózásban érdekelt örökösnőről, Nancy Cunardról és a Mitford nővérekről, Unityról és Dianáról. (Philip Kerr, Lothian 11. márkijának pályafutása Lord Milner dél-afrikai liberális-imperialista politikai körében, az úgynevezett „Kindergarten”-ben kezdődött. Bár egy régi katolikus család sarja volt, Nancy Astorral - konzervatív parlamenti képviselő, Astor vikomt felesége - kötött barátsága folytán csatlakozott a Keresztény Tudomány felekezethez, valamint George Bemard Shaw-val látogatást tett a Szovjetunióban.) Tom Jonest, Baldwin előző magántitkárát elbűvölte Ribbentrop Hitlerről adott leírása: „szellemi képességben kiváló, és lényegében egy művész, olvasott, odaadóan rajong a zenéért és a képekért.”

A megbékélési politika legbefolyásosabb képviselői többnyire az oxfordi All Souls College-ban gyűltek össze: közöttük volt Halifax, Sir John Simon - aki elődje volt a külügyminiszteri székben, és Chamberlain engedelmes pénzügyminisztereként is tevékenykedett -, valamint a The Times szerkesztője, Geoffrey Dawson, a kollégium egykori gazdasági igazgatója. Egy-egy nehézségekkel teli hét után Dawson másra sem vágyott, mint hogy visszatérhessen Oxfordba, jókat egyen és vörösbort szürcsöljön régi kollégiuma plüss-szalonjaiban, ahol biztos lehetett abban, hogy rokon lelkekre talál. Dawson szerint minden brit újságnak erkölcsi kötelessége, hogy elősegítse a Nagy-Britannia és Németország közötti harmonikus kapcsolat megőrzését. Minden lelkiismeret-furdalás nélkül megvágta, vagy kissé átszínezte újságja tapasztalt berlini tudósítójának, Norman Ebbutnak a híradásait. Egyes brit külügyi tudósítók, például Sefton Delmer a Daily Expresstől egyenesen lelkesedtek az új Németországért. Nem úgy, mint Ebbut. Számára Hitler nem volt más, mint egy „nagy dumás törzsőrmester, távolba néző pillantással”. Bár a nácik többször is figyelmeztették, hogy szüntesse be kritikus irományainak gyártását, és gyakran hajtottak végre rajtaütéseket a lakásán, Ebbut (egyebek mellett) rendszeresen írt arról, hogy az új hatalom üldözi a protestáns egyházakon belül a másként gondolkodókat. Már 1934 novemberében tiltakozott amiatt, hogy a szerkesztő átszabja a cikkeit, és tizenkét példát említett arra, hogyan vágták meg a jelentését a náci hatalomról szóló kritikai megjegyzései miatt. Keserűen panaszolta amerikai barátjának, William Shiremek, hogy szerkesztői „nem akarnak túl sokat hallani a náci Németország előnytelen oldaláról”. Szerinte a The Timest „megkaparintották a londoni nácibarátok”. Ezzel szemben Lord Lothian cikkei mindig előkelő helyen jelentek meg. Az egyik cikkében, 1935 februárjában, Lothian tudatta az olvasókkal, hogy Hitler személyesen biztosította arról, hogy „amit Németország akar, az az egyenlőség, és nem a háború; hogy készen áll arra, hogy lemondjon a háborúról”. És valóban, Hitler hajlandó volt „megnemtámadási szerződések aláírására Németország minden szomszédjával, hogy bizonyítsa béke iránti vágyának őszinteségét”. Mindössze „egyenlőség”-et akart a fegyverkezés terén. „A legcsekélyebb kételyem sincs afelől - bizonygatta Lothian hogy ez a hozzáállás tökéletesen őszinte. Nagy-Britannia részéről pedig az a leghelyesebb politika, ha Németországot „»jó európai«-vá változtatják, és az európai közösség részeként bánnak vele”. Hitler különben sem Nyugat-Európával foglalkozik, hanem a Szovjetunióval. „[Hitler] a kommunizmust alapvetően katonai vallásnak tekinti” - magyarázta Lothian. - Amennyiben egy nap aztán ez a kommunizmus „megpróbálná megismételni az iszlám katonai győzelmeit [...] akkor is lehetséges ellenségnek vagy Európa védőbástyájának tekintenénk Németországot, Kelet-Európa új nemzeteinek pusztítóját vagy védelmezőjét látnánk benne?” A The Times a „hosszú kések éjszakájá"-ét tökéletesen igazolható politikai cselekedetként értékelte: „hiteles” erőfeszítés, „hogy a forradalmi lázat mérsékelt és konstruktív erővé alakítsák, és magas elvárásokat támasszanak a nemzetiszocialista elöljárókkal szemben”. 1937 augusztusában Ebbutot kiutasították Németországból. Hét hónappal később, 1938. március 10-én szerkesztője részt vehetett Ribbentrop búcsúfogadásán Londonban. Másnap a német csapatok bevonultak Ausztriába.

A The Times vezércikkei és tudósításai révén tett szert nagyobb befolyásra, mint azt az aránylag szerény lapforgalma sugallta volna. (Amint azt Lord Beaverbrook, a Daily Express tulajdonosa megjegyezte: „A populáris sajtó semmi a propaganda szemszögéből, ha összehasonlítjuk a nem populáris újságokkal.”) Ilyen tekintetben Dawson az emberkerülő egykori diplomatára és történészre, Edward Hallett Carr-ra is számíthatott, aki az összes békepárti politikus közül talán a legmesterkéltebb volt. Carr számára a nemzetközi kapcsolatok hatalomról, nem pedig erkölcsiségről szóltak. Minthogy a világ hatalmi egyensúlya megbomlott, és egyes nagyhatalmak felemelkedtek, mások pedig lehanyatlottak, az egyetlen kérdés az volt, hogy a helyzethez való alkalmazkodás erőszakos vagy békés úton fog-e lezajlani. Carr nézetei szerint ez utóbbi volt a kívánatosabb. A megbékélési politika tehát a német (később pedig a szovjet) hatalmi helyzet realitásához való alkalmazkodást jelentette, mégpedig a legkevesebb véráldozat árán, mint ahogy a brit politikai rendszer is forradalom nélkül alkalmazkodott a munkásosztály megnövekedett hatalmának tényéhez:

„A XIX. század végén és a XX. század elején a legtöbb ország nincstelenjei állhatatosan javítottak a helyzetükön sztrájkok és tárgyalások során keresztül, a vagyonosok pedig, vajon az igazságérzetüktől vagy a visszautasítás esetén egy forradalomtól való félelmüktől vezérelten-e, de engedtek inkább mint hogy erőszak árán oldódjon meg a vitás kérdés. Ez a folyamat végül azt eredményezte, hogy mindkét oldalon hajlamosak lettek a vitás dolgokat békesség és egyezkedés útján megoldani, így létrejött a »békés változás« egyfajta szabályos rendszere. [...] Ha egyszer az elégedetlen hatalmak felismerik sérelmeik orvoslásának békés tárgyalásokon keresztüli lehetőségét (amelyet első alkalommal kétségtelenül az erőszakkal való fenyegetés előz meg), fokozatosan kialakulhat a »békés változás« szabályos folyamata, és ezáltal elnyerhető az elégedetlen fél bizalma; és amennyiben egy ilyen rendszert elfogadnak, a megbékélést természetes folyamatként tartják számon, az erőszakkal való fenyegetés pedig, noha formálisan soha nem szűnik meg, egyre inkább háttérbe szorul.”

Ez az elképzelés a háború nélküli világ nyilvánvalóan végzetes képlete volt: a diktátor akaratának való alávetettségen alapuló béke. „Az önzetlenség és az emberség homályos ideáljai"-nak csúfos semmibevételével Carr éltette Hitler politikáját, azzal érvelve, hogy a versailles-i béke-szerződés elavulttá vált, és Németország joggal terjeszkedik keletre. Chamberlain és Hitler 1938-as müncheni tárgyalásait úgy üdvözölte, mint „a békés változás tárgyalásos modelljét”.

A The Times korántsem volt egyedülálló abban, hogy Németországról hízelgő képet festett. 1937-es németországi látogatását követően Halifax szinte minden vezető újság tulajdonosát felkereste, hogy tompítsák a Németországról szóló hírek élét. Még az Evening Standard pimasz karikaturistáját, David Low-t is megpróbálta becserkészni. A kormánynak sikerült nyomást gyakorolnia a BBC-re, nehogy „ellentmondásos” hírek lássanak napvilágot az európai ügyekkel kapcsolatban. A dolog iróniája az, hogy a BBC a későbbi háborús híradások révén vált legendásan igazmondóvá. Lord Reith, a BBC vezérigazgatója azt kérte Ribbentroptól, hogy „mondja meg Hitlernek, hogy a BBC nem náciellenes”. A béke útja című sorozat egyik adását le kellett venni a műsorról, amikor a munkáspárti képviselő, Josiah Wedgwood nem volt hajlandó kivágni Hitler és Mussolini „üldözéses, militáns és embertelen” politikájára utaló megjegyzését. Az alsóházban még erősebb volt a nyomás, hogy mindenki beálljon a sorba. Azokat a konzervatív képviselőket, akik kritizálni merészelték Chamberlaint, azonnal rendreutasították vagy ott helyben, vagy a helyi pártszervezetnél. Ebben a közhangulatban mindegyik pártban csak néhány szabad szellem merészkedett odáig, hogy előhozakodjon a fegyverkezés és a hagyományos szövetségek kérdésével, és még Churchill, ennek az irányzatnak a legvehemensebb képviselője sem tűnt túl következetesnek 1933 és 1939 között. Amint a kritikusai rámutattak, Churchill ellenezte India önkormányzatiságát, támogatta azonban Csehszlovákia önállóságát; elutasította a diktátorokat, elismerte azonban Franco spanyolországi rezsimét; ellene volt a fegyverzetkorlátozásnak, de támogatta a Népszövetséget. Chamberlain és társai próbálták befeketíteni Churchillt a sajtóban, és ugyanezt tették Anthony Edennel is, miután 1938 februárjában leköszönt külügyminiszteri posztjáról.

Az All Souls társaságban számos fiatalabb tagtárs szeretett volna eltérni a dawsoni vonaltól. Nagyjából az abesszíniai válság idején, a történész A. L. Rowse - aki München idején még csak harmincnégy éves volt - felidézett egy folyóparti sétát Dawsonnal az Iffley-ig, amely közben figyelmeztette a nála idősebb embert: „A németek azok, akik olyan erősek, hogy mindannyiunkat együtt megfenyegethetnek.” Dawson válasza igen tanulságos: „Ha önmagában értékeljük az Ön érvelését - ne felejtse el, hogy nem azt mondom, hogy egyetértek önnel -, és a németek valóban olyan erősek, ahogy Ön mondja, akkor nem kellene velük tartanunk?” A megbékélési politika egy másik fiatal kritikusa az All Souls társaságon belül a politikai gondolkodás nagyszerű művelője, Isaiah Berlin volt, aki erősen helytelenítette Dawsonnak és körének hozzáállását. Ahogy Berlin életrajzírójának sok évvel később elmondta:

„Nem beszéltek a megbékélési politikáról mindannyiunk előtt annyit, de annál inkább saját szobáikba visszavonulva. Szimpatizánsokat és támogatókat hoztak magukkal; aztán eltűntek egyikükkel valamelyik nagy emeleti szobában, és ott gyakorlatilag bizottsági gyűléseket tartottak. [...] A megbékélést, a többi velem egykorúval együtt [...] szigorúan elleneztem. A mi csoportunkban, [Quintin] Hoggot kivéve, nem voltak megalkuváspártiak. Az én generációmban senki sem volt az, és a fiatalabbak között sem. Nem, nem, biztosan nem.”

18. „Odanézz, te tökfilkó!” A munkások paradicsomában tett rövid kiruccanását követően George Bemard Shaw a szovjet kommunizmus felsőbbrendűségét bizonygatja egy hitetlenkedő jenki kapitalista számára.

19. Sztálin, a szovjet iparosítás istene: „Biztosítottuk a szocializmus győzelmét országunkban. Befejeztük a szocialista gazdaság alapjainak lerakását. Ipari tervünk biztosítékai - a munkás elvtársak milliói, akik új életet teremtenek.”

20. A kollektivizálás mítosza. A jelszó szerint: „A kollektivizálás hatalmas lökést ad majd a termelés hatékonyságának.” A valóság, különösen az ukránok számára,

a tömeges éhínség volt.

21. Az önrendelkezés mítosza: a grúzok szerencsés helyzetben voltak, mivel Sztálin saját népét nem kezelte olyan alapvető bizalmatlansággal, mint a Szovjetunió sok más, kisebbségben élő népét.

22. A Gulag foglyai kezdetleges eszközökkel építik - saját jövőjüket - a szocializmust. A fagyott orosz talajból rosszul felszerelt rabszolgákkal kiásatott csatornák építése során ezrek tűntek el, a létesítmények gazdasági értéke pedig vitatható.

24. „Otthon a birodalomban” - az elképzelt élettér: egy német család pihenőt tart aratás közben, és ezt a magazinolvasók is megcsodálhatják.

25. A Stürmer Verlag 1935-ben gyermekek számára kiadott könyvének illusztrációja:

Jóképű fajta a német, ki keményen dolgozik, s kemény benne a harci szellem. S mert oly bátor és grandiózus termet, a zsidó utálja is teljes szívből mindet.”

„Ez egy zsidó, látni is egyből, lator nincs nála nagyobb e földön. Magát szinte hercegnek véli, pedig nem más, mint egy csúnya férfi.”

31. Ez az öt zsidó nő és lány ahhoz a közel 2700 zsidó közé tartoztak, akiket a német rendőrség és lett segítőik meggyilkoltak a lettországi Liebauban (Lijepaja) 1941 decemberében.

32. A nankingi nemi erőszak áldozatai, akiket a japán katonák megerőszakoltak és kegyetlenül meggyilkoltak valamikor 1937 decembere és 1938 februárja között.

3 3. A háború nem válogat: egy férfi a sanghaji vasútállomást ért 1937-es japán támadás során megsebesült gyerekeket lát el.

Részben a megbékélési kérdés miatt, Berlin sokkal inkább a balra húzó Thursday Lunch Club felé orientálódott, amelynek a tagjai között ott volt Richard Crossman, a későbbi munkaügyi miniszter, és Roy Harrod, Keynes életrajzírója. Berlin nem volt szocialista. Mégis volt egy nagy előnye a többi oxfordi tanárhoz képest, amikor meg kellett érteni, hogy mi is folyik voltaképpen a kontinensen. Zsidóként, akinek a családja Lettországból menekült el az orosz forradalom zűrzavara elől, minden oka megvolt arra, hogy megértse, mi forog kockán. Látta, hogy az idősebb kollégái továbbra is az 1900-as évek elejének birodalmi terminusai alapján értelmezik Európát, melynek következtében készséggel elfogadták Hitler nyíltan rasszista érveit:

„A brit birodalmi csoport [...] alapjában véve rasszista volt; nem antiszemita a szó szoros értelmében, de hitt az árja fölényben. Nem akarta, hogy az olaszok vagy a franciák hozzájuk tartozzanak, tényleg. Hittek Németországban, Skandináviában, a Fehér Birodalomban, tudják? És ennek alapjában véve volt némi Cecil Rhodes-os jellege.”

És ebben sok az igazság. „A teuton és a szláv összeegyeztethetetlen -csakúgy, mint a briton és a szláv - jegyezte meg Henderson egy Halifaxhoz írott levelében. - [A kanadai miniszterelnök] Mackenzie King azt mondta nekem tavaly, a birodalmi konferencia után, hogy a szlávok Kanadában nem asszimilálódtak az emberekkel, és nem váltak jó állampolgárrá.”

Mindenesetre, és ezt Berlinnek is el kellett ismernie, a megbékéléspártiaknak volt még egy, ráadásul meglehetősen erőteljes érvük, mégpedig a sztálini Szovjetunióval szemben érzett ellenszenvük:

„Az oroszok eléggé kívül álltak [a kiterjesztett nemzetközösség fogalmán], függetlenül attól, hogy kommunisták, ami már magában is szörnyűség. [...] Ez volt az alapja annak, amit a fehérek nyugati értékeinek lehet hívni, szemben a Kelet szörnyűségeivel. A németek esete kétségeket támaszt, mivel helytelenül viselkedtek. Hitler meglehetősen nagy csapás volt, mégis jobb volt Hitlerrel baráti viszonyban lenni - arra gondolok, hogy alapvetően a kommunizmus elleni védekezés mozgatta őket.”

A megbékélés számos érve közül talán a legjobb a következő volt: Hitler egészen 1939-ig nem tett olyat, ami Sztálinnak a Szovjetunió népei ellen elkövetett tömegmészárlásaihoz lett volna hasonló. Lehet, hogy számos tory elöljáró félig-meddig szemet hunyt a náci uralom valósága felett, de a brit baloldalon nagy számban voltak olyanok, akik teljes mértékben szemet hunytak a sztálinizmus borzalmai felett, ráadásul sokkal később ébredtek fel. Berlin tisztában volt azzal, hogy mindenkinek nehéz lesz a két gonosz közül választani. A következőket írta apjának 1938-ban: „Az összes régi konzervatív felettébb ideges. [...] Mindannyian szeretnének harcolni a gyarmatokért. Pedig nem fognak. Teljesen biztos vagyok abban, hogy egy nap orosz-szláv blokk formálódik majd Európában, és véget vetnek a német térnyerésnek. A hangulat levert. Mindenki tudatában van a vereségnek.”

Ilyen volt az uralkodó réteg soraiban a közvélekedés. Szerencsére, mint azt már láttuk, a brit emberek többsége nem osztozott benne. Hangsúlyozom, szerencsére. Ha ők is így éreztek volna, akár el is veszthették volna a második világháborút.

10.

Szánalmas béke

„ Természetesen dominálni akarnak Kelet-Európában; olyan közeli szövetséget akarnak Ausztriával, amilyet csak lehet, anélkül, hogy befogadnák a Birodalomba, és nagyjából azt szeretnék a Szudéta-vidék németségével, amit mi tettünk az uitlanderekkel Transvaalban. ”

Neville Chamberlain nővéréhez, Hildához, 1937 novemberében

„Ha számos ország Nagy-Britannia és Franciaország köré gyűlne egy komoly szerződés keretében, a kölcsönös védelem érdekében, az agresszió ellen; ha csapataikat egy nagy szövetségnek nevezhető egységbe sorakoztathatnák; ha összehangolnák a vezérkart; ha mindez a Népszövetség alapokmányán nyugodna, mint ahogy ez tisztességgel megtörténhetne, a Népszövetség céljaival és ideáljaival összhangban; ha ezt így, ahogy van, fenntarthatnánk a világ erkölcsi érzékére alapozva; és ha mindez megvalósulna 1938-ban - és higgyék el, ez az utolsó lehetőség, hogy ezt megtegyük -, akkor azt mondom, hogy akár még most is megakadályozhatnánk ezt a közelgő háborút. ”

Winston Churchill, 1938. március

EGY TÁVOLI ORSZÁG

Kik voltak a szudétanémetek? Neville Chamberlain elhíresült kijelentése alapján „egy távoli országban élő [...] emberek [...] akikről semmit sem tudunk.” Pedig Csehszlovákia nincs olyan messze Nagy-Britanniától: London és Prága között a távolság mindössze ezer kilométer, alig valamivel kevesebb, mint a New York és Chicago közötti távolság (1140 kilométer). Márpedig a Szudéta-vidék náci Németország általi megszállása alapvető hatást gyakorolt Nagy-Britannia védelmére. Igen szerencsétlen tehát, hogy Chamberlain ilyen kevéssé foglalkozott azzal, hogy értesüléseket szerezzen azokról az emberekről, akiknek a sorsáról ő is döntött 1938-ban. Ha többet tudott volna róluk, talán másként cselekedett volna.

A Szudéta-vidék elnevezés nem volt gyakori használatban az 1930-as éveket megelőzően. Az első világháború végén próbálkozásokat tettek az irányban, hogy Csehország és Morvaország túlnyomórészt német többségű perifériáját összekapcsolják az új, immáron birodalmát vesztett Ausztriával, és a Szudéta-vidék egy új ausztriai tartomány legyen, de ebből nem lett semmi. Az első világháború után a csehszlovák uralom alá került németek - a népesség több mint egyötöde, ha nem számoljuk a főként német ajkú zsidókat - hamarosan aztán a Német Birodalom állampolgáraivá váltak, kancellárjuk pedig Hitler lett. Pedig ők főként és elsősorban csehek voltak. Csehország a nemzetiszocializmus fejlődésében igen jelentős szerepet töltött be. Az első világháború előtt ugyanis a német munkások ott azonosították be önmagukat először nacionalistának és szocialistának, mégpedig a vidékről beáramló cseh munkások miatt kialakuló növekvő versenyhelyzet következtében (lásd 1. fejezet). Csehország területén vívták a két világháború közötti Csehszlovákia legádázabb politikai csatáit, főként a nyelv és az oktatás kérdéskörében (lásd 5. fejezet). A koncentráltan német lakosú iparvidékeket a gazdasági világválság különösen súlyosan érintette. A németek számarányukat meghaladó mértékben váltak munkanélkülivé, ugyanakkor a kormányzati állásokban alulreprezentáltak voltak. Egy bizonyos tekintetben azonban Csehszlovákia egyedülálló volt Közép-és Kelet-Európában. Az egyetlen volt az egykori Habsburg Birodalom romjain felemelkedő utódállamok közül, amelyik még 1938-ban is megőrizte demokratikus jellegét. Ráadásul stratégiailag is igen fontos szerepet töltött be: beékelődve Németországba elválasztotta Ausztriától Szászországot és Sziléziát. Politikai és területi jelentőségénél fogva tehát Csehszlovákia egyfajta tengelyszerepet töltött be, amely körül a két háború közötti Európa forgott.

Chamberlain külpolitikájának elsődleges és legnagyobb gyengesége abban rejlett, hogy a szudétanémetek „önrendelkezésének” elfogadásával hallgatólagosan elfogadta Hitler Nagy-Németországra vonatkozó céljának legitimitását. Chamberlain célja nem az volt, hogy meggátolja a Szudéta-vidék németségének és területének Németországhoz való kapcsolását, hanem mindössze az, hogy Hitler ezt ne erőszak árán érje el. (Hilaire Belloc egy Chamberlain politikáját kiválóan summázó versikével szórakoztatta Duff Coopert: „Drága Csehszlovákia Hogy megtámadnak-e vagy sem Én nem segítek juszt sem.”) „Nem értem, miért ne mondhatnánk azt Németországnak - érvelt Chamberlain -, hogy adjanak nekünk kielégítő biztosítékot arra, hogy nem alkalmaznak erőszakot Ausztriával és Csehszlovákiával szemben, és akkor mi hasonló biztosítékot nyújtunk arra vonatkozóan, hogy nem alkalmazunk erőszakot az általuk kívánt változások megakadályozására, ha azokat békés eszközökkel megvalósíthatják.” Chamberlain hasonlata a búr háború előtti transzváli angol telepesekkel kapcsolatban igen beszédes volt. Nem arra gondolt, hogy valószínűsíthető egy háború kitörése, hanem arra, hogy a németek követelése a Szudéta-vidék németségére vonatkozóan éppen olyan jogos, mint amilyen az apjáé volt az uitlanderekkelt kapcsolatban. (Az uitlanderek (afrikaans nyelven: külföldi) brit telepesek voltak, akiket az arany vonzott Transzválba. A búrok idegenként bántak velük, alapot teremtve ezzel a brit kormánynak a beavatkozásra. Joseph Chamberlain, az ír autonómia kérdésének fő ellensége kiadta a jelszót: „Home Rule for the Rand”, azaz a Witwatersrand gyémántbányái környékén élő uitlandereknek öt év ott-tartózkodást követően szavazati jogot kellene biztosítani.) Hogy egy másik példát is hozzunk: miközben több generáció kellett ahhoz, hogy a brit konzervatívok megbarátkozzanak az ír önkormányzatiság gondolatával, a Szudéta-vidék németségének jogát egy szempillantás alatt elismerték. Németország Versailles óta sértve érezte magát jogait illetően. A Szudéta-vidék megszerzésével sérelmeik orvoslása történt volna meg, és Chamberlain reményei szerint az ügy ezzel le is zárult volna. Semmi sem érzékelteti jobban azt, hogy mennyire nem értették a békéltetési politika hívei a náci mentalitást, mint Edward Hale pénzügyminisztériumi tanácsadó 1937. augusztusi elemzése. Hale állítása szerint

„a náci harc elsősorban az önbecsülésről szól, a háborút követő kitaszítottságra való természetes reakció; katonai megnyilvánulásai pedig nem jelentenek többet, mint a német militáns lelkület kifejeződését (mint ahogy a mi temperamentumunk a sport segítségével jut kifejeződésre); Hitler vágya az Angliával való baráti kapcsolat fenntartására tökéletesen hiteles, és sokan osztoznak vele ebben; és Németország a legkevésbé barátságtalan iskolatárshoz fordul, hogy kikerülhessen a kitaszítottság állapotából, amelybe a háború után kényszerítették.”

Közép-és Kelet-Európa problémáit azonban nem lehet olyan egyszerűen értelmezni a viktoriánus birodalom fogalmai szerint, még kevésbé lehet lefordítani a magániskolák pázsitjain megszokott sportnyelvre. Hitler nem volt egyfajta teuton Cecil Rhodes. És Németország sem volt még csak hasonlatos sem Thomas Hughes könyvének, a Tom Brown iskolaéveinek valamelyik szereplőjéhez. Chamberlain és tanácsadói egyszerűen nem értették meg, hogy Hitler egyáltalán nem fog megelégedni a Szudéta-vidékkel.

Ahogy mások rámutattak, számos más kisebbség létezett még Kelet-Közép-Európában, amelyeknek megvoltak a saját sérelmeik és saját elképzeléseik arra vonatkozóan, hogyan kellene Európa térképét újrarajzolni. Különösen, mint azt már láttuk, számos német kisebbségi közösség volt elszórva Danzigtól, a lengyel folyosó végétől és a litvániai Memel enklávéjától kezdve le egészen Erdélyig, a festői szépségű erdélyi szász falvakig, vagy keleten Szovjet-Oroszország szívében, egészen a Volga-folyó partjáig. Mindent egybevéve, a nácik kissé talán túlzó becsült adatai szerint mintegy harmincmillió Volksdeutsche élt a Német Birodalmon kívül - majdnem tízszer annyian, mint ahányan a szudétanémetek voltak. Azzal tehát, hogy elismerték Hitler jogát a Szudéta-vidékre, nagyon veszélyes precedenst teremtettek. Minél többször tudott Hitler a Volksdeutsche nehézségeire és gyötrelmeire hivatkozni egy adott helyen a határmódosítás érdekében, annál több - mind gazdasági, mind demográfiai - érvet sorakoztathatott fel a többi közép-és kelet-európai államban is. Chamberlain és tanácsadói nyilvánvalóan vaknak bizonyultak a nemzetiszocializmus gyors terjedése iránt, amely nemcsak a szudétanémetek, hanem 1933 után szinte minden német etnikai kisebbség körében jellemző volt. Ez az ideológiai hódítás 1938-ra igen előrehaladott volt már. „A mi szemszögünkből - emlékezett vissza Gregor von Rezzori, egy Romániában, kisebbségben élő német fiatalember -

a németországi fejlemények [1933 után] örvendetesek: az egészségtől és energiától kirobbanó fiatalok bőséggel derűlátó képe, amely napsugaras új jövőt ígér - mindez összecsengett a mi saját politikai hangulatunkkal. Már terhünkre volt az a lekicsinylés, ahogy velünk, német ajkú kisebbséggel bántak, mintha a romániai, korábban osztrák tartományban a germán barbarizmus alávetette volna az ősi és magas kultúrájú cseheket, szerbeket, szlovákokat és vlachokat, mintha ezek a civilizált erkölcsiség nevében úgy szabadították volna fel magukat az elnyomás kötelekéből.”

A romániai németek már 1935-ben megtalálták maguknak az elkötelezett náci vezért Fritz Fabritius személyében. Neville Laski szerint 1934-ben nemzetiszocialistának lenni Ausztriában „váratlan szerencse volt. Nácinak lenni annyit jelentett, mint optimistának lenni.” 1938-ra a magyarországi németek is megalakították saját náci szervezetüket, a Volksbundot. Hitler - mielőtt még nekilátott volna az élettérszerzésnek - máris „gondolati teret” nyert a Volksdeutscbe számára, akik valójában előretolt helyőrségként működtek keleten.

1938 SZEPTEMBERE

Az, hogy nem megfelelően értékelték Hitler etnikai németekre való hivatkozásának jelentőségét, mindössze egy volt a megbékélési politika öt tévedése közül. Chamberlain politikájának második végzetesen gyenge pontja az volt, hogy a békéltető politika révén tovább erősíthető „mérsékelt” elemek létezését is feltételezte a náci rezsimen belül. A valóságban azonban a rendszer látszólagos többközpontúsága - a berlini francia konzul arról panaszkodott, hogy „Nem csak egy külügyi hivatal van. Legalább fél tucat.” - illuzórikusnak bizonyult. Hitler volt a főnök, átfogó céljait nem titkolta, amikor pedig nem határozta meg pontosan, hogyan szeretné, hogy elvégezzék az adott megbízatásokat, alárendeltjei „a Führer szerint dolgoztak”. A Schachttal folytatott megbeszélés a gyarmati koncessziókkal kapcsolatban tehát időpocsékolásnak bizonyult, csakúgy, mint amikor Göringgel tárgyaltak a nyersanyag beszerzésekről. Chamberlain korai „nagyszabású terv”-e - amely olyan valószerűtlen javaslatokat tartalmazott, mint egy közép-afrikai nyersanyagkonzorcium megteremtése, valamint egy, a stratégiai bombákat megszüntető fegyverzetkorlátozási egyezség - nagy fiaskó volt, mivel Hitlert egyik előterjesztés sem érdekelte. Még lehetetlenebb volt az remény, amelyhez a britek szinte egészen a háború végéig ragaszkodtak, és amely szerint a német munkásosztály végül majd megelégeli a nácik által megkövetelt gazdasági áldozatokat, és fellázad ellenük.

A harmadik tévedés először a külügyminisztériumi államtitkár, Sir Robert Vansittart szájából hangzott el, és azon a feltételezésen alapult, hogy Nagy-Britannia nyer a várakozással. Amint azt Sir Vansittart 1936 decemberében megjegyezte: „Az idő az az anyagi eszköz, amely a külügyminisztériumtól oly módon elvárható, mint ahogy a többi minisztériumtól az egyéb háborús alapanyag [...] A külügyminisztériumra hárul tehát az a feladat, hogy a helyzetet legalább 1939-ig fenntartsa.” A valóságban a „cunctatori politika” (a latin cunctor, ’késleltetem’ szóból) éppen elég időt biztosított Hitler számára katonai erejének felépítésére, és mint azt majd látni fogjuk, gazdasági szempontból mindenképpen előnytelen volt Nagy-Britannia számára. A negyedik tévedés az volt, hogy Chamberlain ragaszkodott ahhoz a már 1935-ben túlhaladott gondolathoz, hogy a Mussolinivel fenntartott jó kapcsolat révén esetleg hatást lehet gyakorolni Hitlerre, de legalábbis csökkenteni lehet Nagy-Britannia felelősségvállalását a kontinensen. Végül Chamberlain túl arrogáns volt ahhoz, hogy valószínűnek tartsa a lehető legrosszabb forgatókönyv bekövetkeztét, azaz a békéltetési politika kudarcát. Amikor aztán mégis bekövetkezett, Nagy-Britannia a lehetőségekhez képest is túl kiszolgáltatott helyzetbe került. Bár kétségtelenül az ő nevéhez fűződik a védelmi költségek jelentős, bár meglehetősen megkésett emelése, számos dologban erőteljesen meggyengítette Nagy-Britannia katonai helyzetét, többek között például lemondott a dél-Írországi kikötők feletti uralomról, amikor 1938-ban elismerte Írország függetlenségét. Ezen kívül lemondásra kényszerítette Swinton vikomtot légügyi miniszteri posztjáról, mivel a vikomt teljesen jogosan felgyorsította a modern harci gépek gyártását, hogy megvédje Nagy-Britanniát a Luftwaffétól. Noha Chamberlain korábban elkötelezte magát a Németország megtámadására alkalmas légierő létrehozására, még ezt az elrettentés szempontjából aligha hatékony eszközt is feladta volna mindössze azért, hogy Hitler beleegyezzen a támadó bombázók betiltásába.

Főként a Chamberlain miniszterelnöksége alatt hozott intézkedések eredményeként az Egyesült Királyság 1939 szeptemberében háborúban találta magát, méghozzá sokkal kedvezőtlenebb körülmények között, mint 1914 augusztusában. 1940 júniusára a modern történelem legválságosabb stratégiai helyzetébe került: egyedül állt - vagy inkább csakis a domíniumokra és a gyarmatokra számíthatott szövetségesként - egy egész Európán átgázoló Németországgal szemben. Mi lett volna azonban, ha Nagy-Britannia már 1939 előtt szembeszállt volna Hitlerrel? Számos olyan pillanat volt már előzőleg is, amikor Hitler nyíltan semmibe vette a status quót:

1935 márciusában, amikor bejelentette, hogy visszaállítja a sorkötelezettséget Németországban, megsértve ezzel a versailles-i szerződést.

1936 márciusában, amikor egyoldalúan visszafoglalta a demilitarizált Rajna-vidéket, megsértve ezzel mind a versailles-i, mind pedig a locarnói szerződést;

1936 vége felé vagy 1937-ben, amikor Hitler és Mussolini beavatkoztak a spanyol polgárháborúba, az 1936 nyarán általuk is aláírt benemavatkozási egyezmény ellenére.

1938 márciusában, amikor az osztrák kormány megalázására irányuló hadjárat Schuschnigg kancellár eltávolításával elérte a csúcspontját, a német csapatok „meghívás”-t kaptak az Ausztriába való bevonulásra, és ezzel Hitler kihirdette az Anschlusst.

1938 szeptemberében pedig háborúval fenyegetőzött, hogy leválassza a Szudéta-vidéket Csehszlovákiáról.

Mindezen momentumok közül kétségtelenül az 1938-as Szudéta-válság volt a legsokatmondóbb. Ha Ausztria önállóságának elvesztése nem is nyitotta fel Chamberlain szemét - számára ez veszett fejsze nyele volt sok mindenki más ráébredt Hitler ambícióinak természetére. Mindenesetre ha Hitler mindössze csak a szudétanémetek jogaiért akart volna kiállni, nehéz lett volna megindokolnia egy háborút. Konrad Henlein, a szudétanémetek vezére aránylag jó benyomást tett a vele való találkozáson részt vevő brit politikusokra - köztük Churchillre -, és úgy tűnt, hogy az autonómiára való törekvésében az általa képviselt emberek többsége támogatta őt. (Érdemes megjegyezni, hogy Henlein maga is vegyes házasságból származott, hiszen az anyja cseh származású volt.) A válság során azonban nyilvánvalóvá vált, hogy Hitler a szudétanémeteket mindössze ürügyként használja egy Csehszlovákiát a térképről leradírozni kívánó háború kiprovokálására.

A válság májustól szeptember első hetéig tartó nyitó fejezetében a németek az orránál fogva vezették Sir Nevile Hendersont - meglehetősen szerencsétlen választás Nagy-Britannia berlini képviseletére -, aki azt gondolta, hogy a csehek a rosszfiúk a történetben. Chamberlain titkos ügynöke, Lord Runciman is beleesett ebbe a csapdába. Lord Halifax, az aktuális külügyminiszter hagyta, hogy Henderson meggyőzze afelől, hogy a Hitlerrel szembeni határozott fellépés csak „nagyobb erőszakot vagy nagyobb veszélyt” eredményezne, ami egy teljes mértékben téves következtetés volt a májusi háborús fenyegetés légkörében, amikor a csehek mozgósítani kezdtek abban a hitben, hogy Hitler támadásra készül. Az angol kabinet az egész időszakban nem gondolkodott el komolyabban az erőszakos fellépéssel való fenyegetés lehetőségén. Amikor az Admiralitás első lordja, Duff Cooper azzal a javaslattal állt elő, hogy „hajóink teljes személyzeti állományát fel kellene tölteni, ami részleges mozgósítást jelentene”, Chamberlain elvetette az ötletet, mivel ezt „szurkálódó politiká”-nak tartotta, ami szerinte csak még tovább ingerelné Hitlert. Akkoriban Cooper mellett mindössze négy kabinettagnak voltak súlyos fenntartásai Chamberlain politikáját illetően, ám ők mindannyian mellőzhetőek voltak. (Oliver Stanley (a kereskedelmi bizottság elnöke), Walter Elliot (egészségügyi miniszter), Earl Winterton (Lancaster grófságának kancellárja) és Earl de la Warr (lordpecsétőr)) A franciák arra vonatkozó ismétlődő kérését, hogy Nagy-Britannia nyíltan figyelmeztesse Németországot, udvariasan elhárították, és a külügyminisztériumi államtitkár, Sir Alexander Cadogan mindössze egy „magánmegjegyzés”-t tett az ügyben: „ha Hitler úgy véli, hogy semmilyen körülmények között nem lépünk közbe, akkor tragikus illúziókba ringatja magát.” Halifax már-már azon volt, hogy figyelmeztetést küld Hitlernek - melynek értelmében Nagy-Britannia nem maradhat tétlen, amennyiben Németország támadást intézne Csehszlovákia ellen, Franciaország pedig a segítségére sietne az utóbbinak -, azonban Churchill élénk helyeslése ellenére (vagy éppen okán), Chamberlain nem járult ehhez hozzá. Henderson mindössze ennyit tehetett: „Könyörögtem őexellenciájának, hogy figyelmeztesse Herr Hitlert, hogy ha Franciaország kötelességének érzi a csehek mellett történő beavatkozást, a körülmények úgy alakulhatnak, hogy nekünk is részt kell vállalnunk a dologban, mint ahogy szerintem lehetségesek olyan egyéb körülmények, melyek hatására esetleg Herr Hitler avatkozna be a szudéták érdekében.” Sajnos Henderson nem a megfelelő emberhez juttatta el ezt a jámbor figyelmeztetést. Konstantin von Neurath, akihez a könyörgést intézte, pontosan hét hónappal azelőtt vált meg külügyminiszteri tisztétől. Chamberlain tehát minden politikai eszközt bevethetett annak érdekében, hogy rászorítsa a cseh kormányt az engedményekre. A cseh elnök, Edvard Benes végül feladta, és elfogadta Henlein követeléseit a Szudéta-vidék autonómiájára vonatkozóan. Henlein azonban, Hitler rendelkezései alapján, egyszer csak megszakította a tárgyalásokat. Csupán az autonómia elérése soha nem tartozott a németek célkitűzései közé. Hitler kívánta meghatározni, mi tartozzon a „szudéta önrendelkezés” körébe.

Most már Londonba is eljutott annak híre, hogy Hitler önkényesen a csapatai bevonultatására készül. Megkezdődött hát a dráma második felvonása. A francia miniszterelnök, Daladier értesítette a párizsi brit nagykövetet, Sir Eric Phippset, hogy amennyiben Németország megtámadja Csehszlovákiát, Franciaország hadat üzen. Újabb lehetőség a szilárd helytállásra. Végül, szeptember 9-én Chamberlaint rávette a belső kabinet, hogy egyértelmű figyelmeztetést küldjön Berlinnek: amennyiben Franciaország közbelép, „az események sora feltétlenül egy általános konfliktust fog eredményezni, amelytől Nagy-Britannia sem zárkózhat el.” Chamberlain azonban az utolsó pillanatban Halifax és Henderson biztatására úgy döntött, hogy a táviratot ne adják át Ribbentropnak, aki akkorra már külügyminiszterré lépett elő. Halifax a szeptember 12-i kabinetülésen a következőképpen fogalmazta meg indokait: „Ha [Hitler] elhatározta magát a támadásra, semmit sem tehetünk, hogy megállítsuk [...] Bármilyen komoly, arra vonatkozó kilátásunkat, hogy Herr Hitler józan belátásra tér, valószínűleg visszafordíthatatlanul elrontaná, ha részünkről bármilyen lépés történne [...] amely nyilvános megszégyenülést eredményezne a részéről.” Négy hónappal korábban, amikor úgy tűnt, hogy a németek esetleg csapatokat küldenek ellenük, Halifax hol így nyilatkozott, hol úgy; sokan tehát úgy vélték, megjegyzem, tévesen, hogy Hitler az angol-francia beavatkozástól való félelme következtében hátrált meg. Most azonban Halifax arra figyelmeztette a franciákat, hogy ne számítsanak a britek „automatikus” támogatására. Az sem gyakorolt rá túlzottan nagy hatást, amikor Daladier kijelentette: „amennyiben a német csapatok ádépik a csehszlovák határt, a franciák egy emberként vonulnak fel. Tökéletesen érteni fogják, hogy ez nem a csehek les beaux yeux-jéért [szép szeméért] lesz, hanem saját érdekükben, mivel Németország adott időn belül, hatalmasra nőtt erővel, Franciaország ellen fog fordulni.” Ami azonban Halifaxot illeti, szerinte Csehszlovákiának már befellegzett:

„Úgy véltem, hogy a brit általános közhangulat semmivel sem volt jobban felkészülve a Csehszlovákia elleni német agresszió miatt Németországgal bekövetkezett ellenségeskedésre, mint Őfelsége kormánya. Amint azonban azt már többször is mondtam [...] miközben természetesen a franciák kötelezettségeit szem előtt tartjuk, feltétlenül igaznak kell tekinteni, hogy Csehszlovákia érdekében senki sem képes olyan lépésekre, amelyek ez utóbbit hatékonyan megvédhetnék egy esetlegesen előforduló későbbi német támadással szemben. És azt sem képzelhetjük, hogy amennyiben az európai államférfiak egy következő

háborút követően leülnének, hogy egy újabb békeszerződés terveinek keretein belül meghúzzák Csehszlovákia határait, a ma létező pontos határokat meg lehetne őrizni. Ebből a megfontolásból tehát olyasvalamiért háborút vívni, amit valójában nem tudunk megvédeni, és nem tudunk helyreállítani, a legkomolyabban meggondolandó cselekmény.”

Mindez nem más, mint annak a körülményes megfogalmazása: „Egyedül vagytok.” Nem csoda hát, ha a franciák is elbátortalanodtak. Addigra azonban végre Halifax és Chamberlain is eljutott odáig, hogy megkérdőjelezzék Hitler épelméjűségét. Ez a felismerés azonban még inkább békülékennyé tette őket.

A történelmi mítosz szerint a Münchenig vezető hónapok során általános megegyezés jött létre a megbékélési politika folytatására. Duff Cooper a későbbiekben így emlékezett vissza erre:

„minden oldalon azt a tanácsot kaptuk, hogy ezt folytassuk - tegyük világossá Németország számára, hogy harcolnánk. Ez a tanács jött szinte egyöntetűen a vasárnapi sajtóból, az ellenzéktől, Winston Churchilltől, a francia kormánytól, az Egyesült Államok kormányától, sőt még a Vatikántól is: ezt a túlnyomó többség által támogatott tanácsot utasítottuk vissza egyetlen ember, a hisztérikus Henderson ellentétes véleménye alapján.”

A konzervatív párton belül egyre gyorsabban szaporodtak a kételyek, még mielőtt Chamberlain elkezdte volna a csiki-csuki diplomáciát. Cadogan azonban lekicsinylően „háborúpárti fiúk”-nak titulálta a békepolitikát kritizálókat. A Cooper által szorgalmazott haditengerészeti mozgósítás helyett Chamberlain belső köre a miniszterelnök hibás okoskodásán alapuló „Z-terv”-et támogatta, amely szerint Németországban egy személyes látogatás alkalmával, Hitler hiúságára alapozva kell jó benyomást kelteni. (A hiúság volt az az érzés, amelyet legalább Chamberlain is megértett.) „A helyes út - érvelt ha azon az alapon fordulunk Herr Hitlerhez, hogy kiváló lehetősége nyílik a személyes hírnév megszerzésére, ha Európában békét teremt, és így jó kapcsolatokra tesz szert Nagy-Britanniával.” A valóságban azonban ezt a fajta hírnevet Chamberlain magának kívánta. A Z-terv a valóságban azt jelentette, hogy Hitlernek népszavazást ajánlanak a Szudéta-vidéken, melynek során az ottani lakosok várhatóan egy újabb Anschlussra szavaznak, a csonka Csehszlovákiának pedig valamilyen garanciát ajánlanak. Most, hogy mindenki cserbenhagyta őket, a franciák még inkább elbátortalanodtak. A szovjeteknek még kevésbé tetszett a dolgok állása. Chamberlain ugyanakkor ügyet sem vetett Vansittart figyelmeztetésére, hogy ha szovjeteket kihagyják a rendezésből, azzal Sztálint esetleg Hitler karjaiba lökik.

Az első találkozót Chamberlain és Hitler között szeptember 15-én tartották, Hitler hegyvidéki házában, Berghofban, Berchtesgaden mellett. Különös módon az egyetlen, aki szintén részt vett a két vezető megbeszélésén a Führer dolgozószobájában, Paul Schmidt, a tolmács volt. Különben már maga az tény, hogy brit miniszterelnök egészen a bajor hegyekig repült, hogy meglátogassa a német diktátort a nyaralójában, meglehetősen hízelgő volt. Chamberlain azt hitte, hogy a győzelem érdekében hajol meg. Hitler, akiről tévesen azt gondolta, hogy szobafestő, „a legközönségesebb kiskutya” benyomását tette rá. Ennek ellenére Hitler volt az, aki sikeresebben kijátszotta Chamberlain hiúságát, ahogyan az Chamberlain későbbi beszámolójából világosan kiderül: „Egy férfival tárgyaltam, mondta ő [mármint Hitler], és egy olyannal, akivel üzletelhetek, és tetszett neki az a gyorsaság, ahogy felfogtam a lényeget. Röviden, egyfajta bizalmat ébresztettem benne, ami a célom volt, és annak a keménységnek és könyörtelenségnek az ellenére, amit az arcában felfedezi véltem, az volt a benyomásom, hogy egy olyan emberről van szó, akiben meg lehet bízni, amikor a szavát adja.” Hitler nyilvánvalóvá tette, hogy nem elégszik meg kevesebbel, mint a Szudéta-vidék Németországhoz való csatolása, mégpedig mindenféle népszavazás nélkül. „A dolgot azonnal rendezni kell - jelentette ki. - Eltökéltem, hogy rendezni fogom. Nem érdekel, hogy lesz-e világháború, vagy sem. Elhatároztam, hogy rendezni fogom, méghozzá hamarosan, és készen állok arra, hogy inkább megkockáztassak egy világháborút, semmint hogy hagyjam, hogy ez tovább húzódjon.” Azzal fenyegetőzött, hogy még ha elkerülhető is a háború, akkor is felrúgja az angol-német haditengerészeti egyezményt, amennyiben nem kapja meg azt, amit szeretne. Miután meggyőzte önmagát, hogy Hitler célkitűzései szigorúan a Szudéta-vidék önrendelkezésére korlátozódnak - nem kis mértékű hiszékenységre vall -, Chamberlain nem ellenkezett, és szépen hazatért Londonba.

Hosszas mérlegelés után Cooper és a többi „háborúpárti fiú” ellenvetései mellett, a kabinet belenyugodott Hitler akaratába, feltéve, hogy az „átadás”-t megelőzi egy népszavazás. A következő lépés az volt, hogy a franciákra kellett hárítani az árulást, mivel, ahogy Halifax megfogalmazta: „a franciák, és nem mi vállaltunk szerződéses kötelezettséget a csehszlovák kormánnyal szemben”. Ahelyett, hogy értesítették volna Daladier-t a Berchtesgadenben elhangzottakról, Chamberlain azt javasolta, hogy „ha a franciák megkérdezik a véleményünket, azt kell válaszolnunk, hogy elsősorban Franciaország az érdekelt, de szerintünk bölcs megoldás lenne a részükről, ha azt mondanák, hogy nem harcolnak a szudétanémetek önrendelkezésének megakadályozása érdekében.” Ez még az előbbieknél is inkább köntörfalazásnak tűnt, ami azt fejezte ki: Nagy-Britannia nem fog harcolni. Amikor Daladier Londonba ment, érthető módon nemtetszésének adott hangot, de teljesen hiába. A legtöbb, amit elérhetett, az volt, hogy meggyőzte Chamberlaint, hogy Nagy-Britannia és Franciaország garantálják a Szudéta-vidék átadása után fennmaradó Csehszlovákia sértetlenségét. Már csak annyi volt hátra, legalábbis úgy tűnt, hogy rábírják Benest a kapitulációra. Ez azonban egy kivételesen fájdalmas folyamatnak bizonyult. Szeptember 21-én azonban, miután a viselkedésükért az angolokat hibáztató franciák cserbenhagyták, a cseh elnök megadta magát.

Chamberlain ismét elment Németországba - ez alkalommal a Rajnánál lévő Bad Godesbergbe -, reményei szerint a végső megoldás érdekében. Szeptember 22-én találkozott Hitlerrel, egy nappal később, mint a németek várták. A találkozó igen rosszul sikerült. Hitler a csehszlovákiai lengyel és magyar kisebbségek követeléseire hivatkozva visszakézből elutasította a népszavazás ötletét. („Es tut mir fürchtbar Leid, aber das geht nicht mehr” - Nagyon sajnálom, de a továbbiakban ez már nem lehetséges.) Kétségbeesésében Chamberlain felajánlotta, hogy lemond a népszavazásról, ha az 50 százalék fölött németek által lakott területeket azonnal átadják, a többi kérdéses területről pedig egy bizottság dönt majd, mint 1918 után. A szudétanémetek állítólagos jogainak folyamatos megsértésére hivatkozva Hitler a terület azonnali elszakítását követelte, amelyet német katonai megszállás követne. Sőt azzal fenyegetőzött, hogy amennyiben nem jutnak egyezségre, hat nappal később, szeptember 28-án csapatokat küld a Szudéta-vidékre. Ennek a nyers ultimátumnak a megerősítésére további német csapatokat küldött a cseh határhoz, és ezzel összesen harmincegy hadosztályt állomásoztatott a térségben. Chamberlain dühöngött, hiszen tudván tudta, hogy a brit közvélemény nem tolerálja a katonai megszállást. Hitler erre azzal válaszolt, hogy a német közvélemény pedig csakis ezt a megoldást pártolja. Chamberlain rossz néven vette, hogy Hitler egy diktátumot terjeszt be elé, amire Hitler teljes komolysággal azt válaszolta, hogy ha figyelmesen elolvassa a német követeléseket, látni fogja, hogy az valójában egy „memorandum”. A megdöbbent Chamberlain beleegyezett abba, hogy közvetítse ezt a memorandumot a csehek felé. Hitler erre belegyezett, hogy három nappal eltolja a tervezett megszállás dátumát. Meglehetősen üres „engedmény”. Az angol miniszterelnök bátor arckifejezést erőltetve magára visszatért Londonba, és különös módon mit sem változott a helyzetről kialakult képe: Hitler nem akar mást, csakis a Szudéta-vidéket, és olyan ember, akivel ő jól tud egyezkedni:

„Herr Hitler beszűkült gondolkodású, és bizonyos témákban erőteljesen elfogult volt; azonban nem csapna be szántszándékkal egy olyan embert, akit tisztel, és akivel tárgyalásokat folytat. [...] A lényegi kérdés az, hogy vajon Herr Hitler igazat mondott-e, amikor azt állította, hogy a Szudéta-vidék kérdését kizárólag egy megoldandó faji kérdésnek tekinti, politikája pedig a faji egység megteremtésére, nem pedig az európai dominanciára irányul. [...] A miniszterelnök úgy vélte, hogy Herr Hitler igazat beszélt [...] [Chamberlain] úgy vélte, hogy hatást gyakorolt Herr Hitlerre, és ez utóbbi bízik benne, és hajlandó vele dolgozni.”

Előre látható módon Duff Cooper immáron teljes mozgósítást követelt, amelyet Winterton, Stanley, De la Warr és Elliot is szajkóztak. Leslie Hore-Belisha háborús miniszter szintén a hadsereg mozgósítása mellett tette le a voksát. Még Halifax is megingott, pedig ő mindezidáig lojális volt Chamberlainhez. Szerinte Hitler „úgy diktálta a feltételeket, mintha megnyerte volna a háborút.” Az addig szintén Chamberlain támogatói közé tartozó Lord Hailsham sem vélekedett másként. Amikor megjött a hír, hogy a francia és a cseh kormány visszautasította a német követeléseket, Daladier pedig megerősítette, hogy Franciaország szükség esetén készen áll a harcra, Chamberlain sem tehetett mást, erőteljesebb vonalat kellett képviselnie. Azzal a javaslattal állt elő, hogy bizalmasát, Horace Wilsont Németországba küldi egy Hitlernek szánt ajánlattal: vagy egy német, cseh és brit bizottság elé kerül a vita, vagy Németországnak szembe kell néznie egy Britannia részvételével zajló háborúval, már amennyiben Franciaország belép a csehek oldalán. Mindez olyan mértékű váltás volt, hogy Duff Cooper alig mert hinni a fülének, és megkérte Chamberlaint, hogy ismételje meg, amit mondott.

Egy szempillantásra úgy tűnt, hogy Hitler túl messzire ment. A csehek háborúra készülődtek. A franciák sürgönyt küldtek Londonba, és megkérték a briteket, hogy „(a) velük egy időben mozgósítsanak; (b) vezessék be a hadkötelezettséget; (c) mérjék fel a gazdasági és pénzügyi forrásokat”. Az ilyen irányú kéréseket Maurice Gamelin tábornok, a francia vezérkari főnök is megismételte szeptember 26-i londoni látogatása alkalmával. Chamberlain telefonon felhívta a már Németországban tartózkodó Wilsont, és tudatta vele, hogy a franciák „egyértelműen támogatni szándékoznak Csehszlovákiát, és támadólag lépnek fel, amennyiben ez utóbbit támadás éri. Ez minket is belevon majd, és egyértelművé kell a Kancellár [Hitler] számára tenni, hogy ez a békés megoldás elkerülhetetlen alternatívája.” Bár Chamberlain továbbra is visszautasította Churchill javaslatát Oroszország bevonására az angol-francia oldalon, Halifax sajtónyilatkozatot adott közre, amelyben az állt: egy Csehszlovákia ellen irányuló német támadás esetén „Franciaországnak kötelező jelleggel segítenie kell, Nagy-Britannia és Oroszország pedig nyilvánvalóan Franciaország mellett áll majd.” Mindez egyáltalán nem helyezkedett szembe az általános pacifizmussal, inkább az általános hangulatot tükrözte, amelyre soha nem volt jellemző a Chamberlain és belső köre által képviselt beletörődés. Egy, a Bad Godesberg-i találkozó idejére tehető vélemény-felmérés során a megkérdezettek mindössze 22 százaléka támogatta a megbékélési politikát, és 40 százalék szavazott ellene. München után a megbékélést ellenző oxfordi és kinrossi jelöltek veresége ellenére jelentős visszaesés mutatkozott a kormány támogatottsága terén az időközi választások során, ugyanakkor az ellenzéki pártok jelentősen megerősödtek. Olyannyira, hogy Chamberlain mégis inkább elzárkózott az előrehozott választások megtartása elől, amelyet addig fontolgatott. Az alsóházban is megváltozott a hangulat. Még a berlini francia nagykövetnek, Phippsnek is be kellett vallania, hogy „teljes pálfordulás történt a [francia] közhangulatban, amióta Hitler követelései ismertté váltak.” Szeptember 27-én Chamberlain vonakodva bár, de hozzájárult a flotta mozgósításához, amely döntést Duff Cooper a sajtóval is ismertette. Londonban gázmaszkokat osztogattak, és lövészárkokat ástak a parkokban. Egyre inkább elhatalmasodott az az elképzelés, hogy a háború azonnali német légitámadásokat eredményez majd a főváros ellen. Még a berlini nagykövetségen is „általános volt az elégedettség, amiért a kockát végre elvetették.” Ennek ellenére Chamberlain, kollégái tudta nélkül, Wilsonnak adott utasításának élét tompítandó, azt az üzenetet továbbíttatta a német nagykövetségen keresztül, hogy Hitler ne tekintse a követelései visszautasítását véglegesnek. Wilson ahelyett, hogy figyelmeztette volna Hitlert arra, hogy a britek Franciaországot és Csehszlovákiát kívánják támogatni egy esetleges háborúban, hagyta, hogy Hitler őt is megszégyenítse a csehek állhatatossága miatt érzett dühében. Néhány nap múlva Hitler kijelentette: „Ott lesz Csehszlovákia az enyém, ahol én akarom.” Amikor Wilson megdöbbenésének adott hangot, Hitler „felállt, hogy kimenjen, és csak nagy nehézségek árán, és tébolyult közbeszólásokkal volt képes hallgatni a továbbiakat.” Hitler pontosan az ilyen színpadi jelenetekben volt túlszárnyalhatatlan. (Ivone Kirkpatrickot, a brit nagykövetség munkatársát, Wilson kísérőjét teljesen megigézte a jelenet: „Bizonyos időközönként felállt a székéről, és megindult az ajtó felé, mintha el akarná hagyni a szobát. Megbűvölve néztem rá. Az egyik szóáradat közepette képtelen voltam levenni róla a tekintetem, a ceruzám pedig megállt a papír fölött, a levegőben [...] Időnként, különösen amikor Wilson a miniszterelnök békés megoldás iránti vágyáról beszélt, Hitler hátralökte a székét, és tehetetlen dühe jeléül a combjára csapott.”) Hogy még tovább növelje a Chamberlain jámbor megbízottjára gyakorolt nyomást, Hitler nyersen előrébb hozta követelései elfogadásának határidejét szeptember 28-án, délután két órára, azaz a tárgyalást követő második napra. Göring a nyomaték kedvéért hozzátette, hogy Németország háború esetén számíthat Lengyelország támogatására. Wilson térde még inkább megremegett, miután hallotta Hitler eksztatikus szónoklatát a berlini Sportpalastban, és azt tanácsolta, hogy egyáltalán ne is közvetítsék Chamberlain figyelmeztetését. Javaslatát leszavazták, tehát 27-én „inkább szomorúan, semmint dühösen” teljesítette, amit kértek tőle. Hitler szenvtelen maradt: „Amennyiben Franciaország és Anglia támadni akar, hát tegyék - felelte. - Számomra ez teljes mértékben érdektelen. Minden eshetőségre felkészültem.”

Chamberlain el akarta érni, hogy a döntőbíróság határozatáig a csehek vonják vissza csapataikat a kérdéses területről. A miniszterek többsége elutasította ezt a megoldást. Berendelték a berlini brit katonai attasét, hogy tanúsítsa a cseh védelem gyengeségét, amiről ő igen keveset tudott. Kevésbé félénk prágai kollégája véleményét senki nem kérdezte. A békéltetési politika hívei kételkedtek a franciák céljaiban is. Amikor a francia miniszterek Londonba látogattak, a pénzügyminiszter, Sir John Simon keresztkérdéseket tett fel nekik, de a válaszaikat nem találta meggyőzőnek. Gamelin terveit úgy értelmezték, hogy a franciák behatolnak majd Németországba, erőteljes ellenállás esetén azonban visszamenekülnek majd a Maginot-vonal mögé. Chamberlain szeptember 27-i, a nemzethez intézett beszéde, amelyben kifejezte mélységes kételyeit arra vonatkozóan, hogy „az egész Brit Birodalmat háborúba sodorja egyszerűen [...] egy nagy és erős szomszéddal összetűzésbe került kis nemzet miatt”, újabb csapást mért a „háborúpárti fiúk”-ra: „A leglehangolóbb beszéd volt [panaszkodott Duff Cooper]. Nem került említésre sem Franciaország, sem a Csehszlovákia iránti együttérzés. Mindössze a Hitler iránti rokonszenvről esett szó, akinek a szudéták iránti érzéseit a miniszterelnök nagyon is megérti, és egyetlen szót sem ejtett a flotta mozgósításáról. Dühöngtem. Winston felhívott. Felettébb ingerült volt, és azt mondta, hogy a beszéd hangneméből egyszerűen megállapítható, hogy meghunyászkodunk”

Szinte látnoki előrelátásról tanúskodik ez az írás.

Chamberlain ismét repülőre szállt. A szeptember 29-i müncheni konferencia mindössze Csehszlovákia szétesésének időpontjára gyakorolt némi hatást, valamint annak módjára, hogyan érheti el Hitler a célját. A Szudéta-vidék a Hitler által követelt azonnali megszállás helyett október első tíz napjában került teljes megszállás alá. Nemzetközi megfigyelők ellenőrzése mellett kellett volna népszavazást tartani, hogy meghatározzák a Németország és Csehszlovákia között húzódó új határt, valamint döntsenek a vagyoni kérdésekben és a pénznemet illetően. Az egyes emberek arról is dönthettek volna, hogy az átadandó területen maradnak-e vagy sem. A németek által beígért engedmények közül mindössze az első, a német megszállás időpontjának meghatározása valósult meg. Chamberlain hazatértekor egy papirost lobogtatott a kezében, amelyet az ő győzködésére írt alá Hitler, amikor ketten magánjelleggel találkoztak Hitler lakásában. A papíron ez állt:

„A múlt éjjel aláírt megegyezést valamint az angol-német haditengerészeti egyezményt úgy tartjuk, mint népeink abbeli vágyának szimbólumát, hogy soha többé ne háborúzzunk. Eltökéltük, hogy az egyezkedés módszerét fogjuk alkalmazni a két országot érintő minden más kérdés esetében is, és feltétlen szándékunk, hogy továbbra is minden erőnkkel elhárítsuk az esetleges nézet-eltérések forrásait, és ezzel hozzájáruljunk az európai béke biztosításához.”

Erre alapozva Chamberlain, miután visszatért a Downing Streetre, minden józan belátással ellentétben, eufórikus hangulatban kijelentette: „a mi időnkben béke lesz.” Másnap Duff Cooper lemondott, a kabinet tagjai közül egyedüliként, mivel szerinte München a közelgő háborút jelentette, nem pedig a békét, ugyanakkor a miniszterelnök bejelentése következtében nehéz volna megindokolni a felgyorsított fegyverkezés szükségességét.

Coopernek igaza volt. Október végére a németek mindenki számára nyilvánvalóvá tették, mi lesz a következő terület, amit követelnek: a litvániai Memel városa, valamint a nemzetközi ellenőrzés alatt álló Danzig. November végén a News Chronicle jelentése szerint Hitler a Prágába való bevonulásra készült. A Németország és Csehszlovákia közötti végső határrendezés olyannyira eltért az „önrendelkezés” elveitől, hogy 30 000 cseh került német uralom alá. Válaszul semmi sem történt, mivel a csonka Csehszlovákiának ígért garanciák soha nem öltöttek konkrét formát. Időközben Hitler alaposan kifigurázta Chamberlain leszerelési vágyát, és nyíltan a Királyi Haditengerészettel szembeni egyensúly elérésére törekedett. Majd alig hat hónappal München után, 1939. március 15-én a német csapatok bevonultak Prágába, szinte teljesen meglepve ezzel a briteket. A németek biztatására Szlovákia kinyilvánította a függetlenségét, és ezzel Csehszlovákia nem létezett többé. Pontosan az történt tehát, amit Churchill az alsóházban megjósolt pár nappal az után, hogy Chamberlain visszatért Münchenből.

A MEG NEM VÍVOTT HÁBORÚ

Mindezek után csábító volna levonni a hagyományos következtetést, mely szerint a Münchenhez vezető események sora a modern brit történelem legnagyobb diplomáciai baklövésére vezethető vissza. Mégis, ahogy A. J. P. Taylor mondta, München egy szempontból győzelem volt: Chamberlain győzelme. Nemcsak angliai ellenfelei eszén járt túl, de magán Hitlerén is. Végül is, amiben Münchenben megegyeztek, sokkal közelebb állt ahhoz, amit Chamberlain eredetileg javasolt Berchtesgadenben, mint Hitler Bad Godesberg-i követeléseihez. Chamberlain diplomáciájának eredményeként Hitlernek fel kellett hagynia a május vége óta dédelgetett tervével, azaz hogy „katonai hadjárattal összezúzza Csehszlovákiát”. A válságról szóló brit beszámolók többségében Hitler az, aki meghatározza a dolgok ütemét. Goebbels naplója szerint azonban Chamberlain -„a jéghideg [...] angol róka” - az, aki „hirtelen feláll és elmegy, mintha elvégezte volna a kötelességét, és nem lenne értelme a folytatásnak, ő pedig ártatlanul moshatja a kezét.” Szeptember elején Goebbels szerint Hitler magabiztosnak tűnt abban, hogy London nem fog beavatkozni, négy héttel később azonban nekiszegezte a kérdést Chamberlain segédjének, Horace Wilsonnak: „Vajon Anglia háborút akar?” Maga Goebbels is, aki hat nappal korábban még biztosra vette, hogy London „mérhetetlenül fél az erőszaktól”, kénytelen volt a következő megállapításra jutni: „nincs ürügyünk a háborúra [...] Nem kockáztathatunk meg egy világháborút néhány kiigazítás miatt.” Göring is osztotta ezt a nézetet.

A végső áttörés szeptember 27-én este következett be, amikor Hitler üzenetet küldött Chamberlainnek, amelyben voltaképpen tudatta, hogy korábbi fenyegetésével ellentétben nem fog katonai erőket bevetni másnap délután kettő órakor. Az üzenet szerint Hitler beleegyezett abba, hogy a német csapatok nem lépik át annak területnek a határát, amelyről a csehek már lemondtak; hogy beleegyezik a népszavazásba; és felajánlotta, hogy Németország partner lesz bármely, Csehszlovákia jövőbeni integritását érintő, nemzetközi garancia tekintetében. Nyilvánvaló, hogy Wilson figyelmeztetése („inkább szomorúan, semmint dühösen”) hatékonyabbnak bizonyult, mint ahogy akkoriban tűnt. Mint ahogy Hitler Alfred Jodl tábornoknak, a Legfelsőbb Német Hadvezetés nemzetvédelmi részlege főnökének mondta: „nem támadhatom meg Csehszlovákiát csak úgy a derült égből [...] különben az egész világ a nyakamnak ugrik. Háborút kellene folytatnom Anglia ellen, Franciaország ellen, és erre nem lennék képes.” Mindez magyarázatot ad arra, miért fogadta el olyan buzgón Mussolini 24 órás mozgósítási haladékra vonatkozó javaslatát. Ezért küldött olyan sietve üzenetet Londonba, hogy meghívja Chamberlaint a müncheni négyhatalmi konferenciára. Ha Mussolini nem avatkozott volna bele, Hitler feltehetőleg ugyanilyen mohón elfogadta volna a franciák kompromisszumos javaslatát is. Ebből a nézőpontból tehát a müncheni egyezmény rövid távú népszerűsége a brit parlamenti képviselők között - mindössze negyven tory képviselő tartózkodott a szavazás során - érthetőbbé válik. Chamberlain valóban megakadályozott egy háborút.

Helyes volt-e azonban, hogy így tett? Az eddigiekből már kiderült, milyen gyenge pozíciót tudhatott magáénak Hitler, és milyen botorság volt hagyni, hogy kikecmeregjen szorult helyzetéből. Végül is Chamberlain volt az, aki Mussolininak javaslatot tett egy utolsó percben hozott diplomáciai megoldásra. Miért kellett egyáltalán bevonni az olaszokat, amikor ők teljesen egyértelművé tették a németek iránti szimpátiájukat? Miért hagyták ki a cseheket éppen ennél a fordulópontnál? Miért hagyták ki ismét a szovjeteket a tárgyalásokból? Ha Chamberlain ahelyett, hogy Münchenbe rohant, jobban kiaknázta volna az előnyös helyzetet, a Berlinre nehezedő nyomás sokkal intenzívebb lett volna. Mivel - és talán éppen ez a lényeg - 1938-ban Németország még egyszerűen nem állt készen egy európai háborúra. Még nem készültek el teljes egészében a nyugati védelmi vonalai. Jodl szavaival élve, mindössze „öt harci hadosztály és hét tartalékos hadosztály tartózkodott a nyugati erődvonal mentén, amely nem volt más, mint a százegy francia hadosztályt visszatartani hivatott hatalmas építési terület.” Egyetlen magas rangú német tiszt sem állított volna mást. Hitler arra sem számíthatott, hogy Sztálin visszavonja a Csehszlovákia védelmére vonatkozó, még 1935-ben született szovjet ígéretet. A cseh válság idején Kijev és Belorusszia katonai körzeteiben már készenlétbe állították a Vörös Hadsereg egységeit. Még az is elképzelhető volt, hogy a román kormány átjárást biztosított volna számukra a cseh határig. Sőt mi több, a szovjet külügyminiszter, Makszim Litvinov többször is kijelentette, hogy a Szovjetunió tiszteletben tartaná a Csehszlovákiának tett ígéreteit, amennyiben a franciák is így tennének, vagy legalábbis az ügy a Népszövetség elé kerülne. Szeptember 24-én Litvinov nyíltan kifejtette a brit népszövetségi küldöttségnek, hogy amennyiben a németek megtámadnák Csehszlovákiát, „a csehszlovák-szovjet paktum érvénybe lépne”, és javaslatot tett egy brit, francia és szovjet konferencia összehívására: „mutassuk meg a németeknek, hogy egyezkedni akarunk.” Tehát a Wehrmacht hetvenöt hadosztályának csak egy részét lehetett volna bevetni a Csehszlovákia elleni támadás során. A párizsi brit katonai attasé mindössze huszonnégyre becsülte ezek számát, noha a csehek készen álltak mind a hetvenöt ellen. A cseheket sem lehetett könnyen leírni: a brit katonai attasé szerint a csehek harmincöt jól felszerelt hadosztálya „igazán elnyújtott ellenállásra” lett volna képes egy olyan támadó ellen, aki sem jelentős számbeli fölénnyel, sem a meglepetés erejével nem rendelkezett. 1939-ben a német tartalékos tisztek bevallották egy brit újságírónak, hogy a válság idején a cseh védelem „lenyűgöző és fegyvereink számára áthatolhatatlan volt. Talán megkerülhettük volna, de nem tudtuk volna gyengíteni őket.” Később maga Hitler is bevallotta, hogy „erősen megzavarta”, amikor rájött a cseh katonai készültség „ijesztő” szintjére: „Súlyos veszélyt kockáztattunk.” A „Zöld Hadművelet”, a 2. és a 10. hadsereg tervezett átkaroló hadművelete akár katasztrofális végeredménnyel is járhatott volna, ha megindították volna. Sir Henry Pownall tábornok szavaival élve Hitler elképzelése még akkor is „természetesen kissé kockázatos” lett volna, ha a németek mindössze kilenc hadosztályt hagytak volna a Siegfried-vonal mentén nyugaton, és ötöt Kelet-Poroszország védelmére, a Vörös Hadsereg ellen.

Pownall egyáltalán nem túlzott, sőt. A német haditengerészeti előkészületek is siralmasan álltak: mindent egybevéve mindössze hét rombolójuk, három „zsebcsatahajójuk” és hét óceánjáró tengeralattjárójuk állt rendelkezésre. Ráadásul a németek semmilyen hatékony segítségre nem számíthattak külföldről. Lengyelország feltehetőleg a németek oldalán csatlakozott volna a cseh martalékból való részesedés reményében, bár a másik oldal is pont ilyen eséllyel számíthatott volna rá. Magyarországról is ugyanez volt elmondható. Mussolini minden valószínűség szerint Hitler mellé állt volna. Ezek az országok azonban egyáltalán nem jelentettek jelentős fenyegetést a nyugati hatalmak számára. Ellenkezőleg, a britek és a franciák aránylag könnyen jelentős veszteségeket mérhettek volna az olaszok földközi-tengeri flottájára. Ami a japán kormányt illeti, nagyon valószínű, hogy nem ezt a pillanatot választotta volna a nyugati hatalmakkal folytatandó harc megindításához, már csak a kínaiak jelentette nehézségeik miatt sem, valamint amiatt, hogy a tábornokok egyre inkább aggódtak az északról jelentkező, növekvő orosz fenyegetettség következtében.

Végül az, hogy Németország képes lenne lebombázni Londont, nagyrészt a britek képzeletének szüleménye volt, amely a hírszerzés súlyos csődjének volt köszönhető. A németek a bombázókat valójában taktikai szerepre szánták, főként a földi egységek támogatására. (Erre fejlesztették ki az 1930-as években az olyan kis zuhanóbombázókat, mint a spanyol polgárháborúban „letesztelt” Junkers Ju-87 „Stuka”.) A Csatornán túli hadműveletekre alkalmas bombázókra jóval kevesebbet áldoztak, mint a britek gondolták, és amikor végül megkezdődött az angliai csata, eleinte főként repülőtereket és más katonai célpontokat bombáztak, nem pedig a nagyvárosokat. 1938-ban nem létezett arra vonatkozó terv, hogy mit kellene bombázni Nagy-Britanniában egy háború esetén, annak ellenére, hogy Göring pimasz módon azzal fenyegette Hendersont, hogy a Luftwaffe alig hagy majd valamit mutatóba Londonból. Ez azonban csak blöff volt. Helmuth Felmy tábornok, a 2. légiflotta parancsnoka 1938 szeptemberének végén bevallotta: „A rendelkezésére álló lehetőségek tudatában, az Anglia elleni pusztító háború kizártnak tűnik.” A német támadás elleni brit előkészületek tehát értelmetlenek voltak. A Luftwaffe támadásának valószínűbb célpontja inkább Párizs volt, bár a fenyegetettséget ez esetben is jócskán eltúlozták.

A német katonai felkészültség hiánya lényeges politikai vonzatokkal is bírt a Harmadik Birodalomban. Senki sem volt jobban tudatában Németország katonai gyengeségének, mint Ludwig Beck, aki 1935 óta volt a vezérkar főnöke. Beck magának a gondolatnak a fogantatásától kezdve meg volt győződve arról, hogy Hitler a tűzzel játszott, amikor a Csehszlovákia elleni támadást fontolgatta. Szerinte Hitler stratégiája, vagyis az, hogy először diplomáciai feszültséget kelt, majd fait accompli, azaz kész tények elé állítja a nagyhatalmakat, igen veszélyes volt. Tudta, hogy egy ilyen lépés akár egész Európára kiterjedő háborút is eredményezhetne, amelyet Németország nem nyerhetne meg. Sokakkal ellentétben, akik kételkedni mertek Hitler stratégiai bölcsességében - nevezetesen a háborús miniszter, Werner von Blomberg tábornagy és a hadsereg fő-parancsnoka, Werner von Fritsch-, Beck megúszta az 1938. januári tisztogatást. Hitler alaposan megerősítette a német hadseregben betöltött irányítói pozícióját, amikor Blomberg helyett önmagát nevezte ki főparancsnokká, Keitek engedelmes végrehajtóvá avatta, Fritsch korábbi helyére pedig a tehetetlen Walther von Brauchitsch került. Azzal tehát, hogy augusztus vége felé Beck visszavonult, megszűnt a Hitler helyzetét talán leginkább fenyegető politikai veszély. Nem szűnt meg azonban a Hitlerrel szembeni katonai ellenállás lehetősége. Beck arra buzdította utódját, Franz Haider tábornokot, hogy ő is kapcsolódjon be a Hitler-ellenes puccsba, amelyről komoly tárgyalások folytak Hans Oster tábornok, az Abwehr (katonai hírszerzés) megbízott főnöke és Hans Gisevius, a belügyminisztérium egyik hivatalnoka között. Halder később azt állította, hogy ő, Beck, a nyugalmazott Erwin von Witzleben tábornok és mások összeesküvést szőttek Hitler megbuktatására, Chamberlain németországi utazása azonban megfosztotta őket a kedvező lehetőségtől.

Egy biztos, a német katonaság és a civil elit körében a Hitler-ellenes elemek szétszórtan fordultak elő, és szervezetlenek voltak. Azt sem tudhatjuk, hogy egy Csehszlovákiával kapcsolatos jelentős diplomáciai malőr esetén vajon sikeres lett volna-e a Hitler-ellenes puccs. Mégis az, hogy a brit hatóságok tudomást sem vettek a hozzájuk is eljutó hírekről - még ha azok olyan feltétlenül megbízható forrástól származtak is, mint Ernst von Weizsácker, a német külügyminisztérium államtitkára -, enyhén szólva különösnek mondható. Münchent követően a berlini rezsimváltás lehetősége gyorsan elhalványodott. A hibásan „ellenzék"-nek nevezett csoport mégsem szüntette be a Londonnal folytatott tárgyalásokat. Carl Goerdeler, korábbi árfolyambiztos és lipcsei polgármester 1938 karácsonyán Angliába látogatott. Hat hónappal később Adam von Trott zu Solz, egy igen jó kapcsolatokkal rendelkező hajdani Rhodes-ösztöndíjas, Chamberlainnel és Halifaxszel is találkozott. A Londonba látogatók között megtalálhatjuk Gerhard von Schwerin alezredest is, aki sürgette Churchill kormányba kerülését. A kedvező pillanat azonban elillant.

A németek akkori gyengeségének egy további dimenzióját sem hagyhatjuk figyelmen kívül. Hitler felháborodva vette tudomásul, hogy annak a német népnek, annak a Volknak, amelynek az életterét éppen bővíteni akarta, nem fűlt a foga a háborúhoz. És ezt a britek is jól tudták. A berlini nagykövetség beosztottjainak jelentései szerint a közvéleményt „nagyon megrémítették a német katonai intézkedések”. Általános volt az a félelem, „hogy a Csehszlovákia elleni támadás egy európai háborúhoz vezethet, amelyet Németország valószínűleg elveszít.” Henderson maga is megjegyezte, hogy „az utcán egyetlen személy sem tapsolt”, amikor szeptember 27-én egy gépesített alakulat nagy csinnadrattával végigvonult Berlinen. „A háború megszabadítaná Németországot Hitlertől - jegyezte meg Henderson október 6-án, a tisztánlátás egy kivételesen ritka pillanatában. - A békével megmentjük Hitlert és rendszerét.”

10.1. táblázat Katonai erőviszonyok változása 1938-ról 1939-re

1939.

január

1939.

szeptember

Francia-

Német-

Egyesült

Francia-

Német-

Egyesült

ország

ország

Királyság

ország

ország

Királyság

Hadsereg

581 000

782 000

376 000

629 000

1366 000

394 000

Hadihajók

5

5

12

7

5

15

Hadicirkálók

1

2

3

7

1

15

Cirkálók

18

6

62

11

6

49

Repülőgép-hordozók

1

7

1

7

Torpedórombolók

58

17

159

61

21

192

Torpedónaszádok

13

16

11

12

12

11

Tengeralattjárók

76

57

54

79

57

96

Élvonalbeli repülőgépek

1 454

2 847

1 982

1792

3 609

1 911

Tartós élvonal

n/a

1 669

1 642

n/a

2 893

1 600

Tartalék

730

n/a

412

1 600

900

2 200

Megjegyzés: a hadihajók közé beletartoznak a német zsebcirkálók is, amelyből hárommal rendelkeztek; a britek a Luftwaffe élvonalbeli repülőgépeinek számát 1938 augusztusában 2650-re becsülték; 1939 szeptemberében 4320-ra.

1938 tragédiája az volt, hogy a brit és a francia kormány teljesen félreértelmezte a hatalmi egyensúlyt abban a pillanatban, amikor az a legkedvezőtlenebbül billent el Németország szempontjából. Cadogan bizton állította: „Most nem szabad elsietnünk az összeütközést - szétzúznak bennünket.” A vezérkari főnökség is osztozott ebben a véleményben. „Chamberlainnek természetesen igaza van - írta Edmund Ironside tábornok, a Keleti Parancsnokság feje a naplójába. - Nincs módunkban megvédeni magunkat [...] Nem tehetjük ki magunkat egy német támadásnak. Egyszerűen öngyilkosságot követünk el, ha megtesszük.” Gamelin épp ennyire tartott a németektől. A britekhez hasonlóan a franciák is meg voltak győződve arról, hogy a németek képesek lettek volna „rommá” bombázni a városaikat. Az egyik magas rangú vezérkari tiszt olyan gyors német mozgósítást is elképzelhetőnek tartott, hogy akár ötven hadosztályt is gyorsan be tudnának vetni Franciaország ellen. Ennek eredménye hihetetlen módon az lett, hogy a Szudéta-válság idején egyáltalán nem tartottak angol-francia katonai megbeszélést. A legtöbb, amit a brit vezérkari főnökség elképzelhetőnek tartott egy esetleges háború esetén, az két rosszul felszerelt szárazföldi hadosztály küldése volt Franciaországba. A tábornokokat gyakran éri az a kritika, hogy nem a következő háborút tervezik, hanem az utolsót. 1938-ban a brit tábornokok nem az utolsó háborút tervezték. Ha azt tették volna, minden másként alakulhatott volna. 1938-ban ugyanis a németek, nem pedig a britek és a franciák kockáztatták, hogy „összezúzzák” őket. A briteknek mindössze annyit kellett volna tenniük, hogy egyértelművé teszik az összehangolt angol-francia védelmet Csehszlovákia számára, ehelyett haboztak, valamint siettetni kellett volna a brit és a francia vezérkar tárgyalásait, és nem 1939 februárjáig késlekedni ezzel is. Chamberlainnek pedig, ahelyett, hogy ide-oda repült, mint aki könyörületességért esedezik, szigorúan Londonban kellett volna maradnia, és elhárítania a Németországból érkező hívásokat. Természetesen nem tudhatjuk biztosan, hogy így mi történt volna. A németek megszégyenülésére azonban nagy esély volt. Minden megoldás, még a háborúé is jobb lett volna annál, ami bekövetkezett. Mert bár Hitler erőszakkal kívánta megszerezni a cseh területet, jobban járt a békés megoldással.

Az időzítés, mint ahogy Vansittart is kifejezésre juttatta, döntő jelentőségű volt. A vezérkari főnökség véleménye szerint, amelyet a Királyi Légierő német csapással kapcsolatos félelmeire alapoztak, „katonai szemszögből mindenképpen előnyösebb a halasztás [...] jelenleg még a védelmi háborút tekintve is kedveződen helyzetben vagyunk”. A vadászgép-különítményt sajnálatos módon mindeddig nem nagyon vették figyelembe, és még igen sok tennivaló akadt, hogy a brit légvédelem hárítani tudja a Luftwaffe támadását. A brit szárazföldi hadsereg is csak erősödhetett Münchent követően, mivel az akkorinál gyengébb nem lehetett volna. Az idő azonban relatív fogalom. Ahogy telt-múlt, kétségtelenül a britek is felvértezték védelmüket. Ugyanakkor Hitler is növelte támadóerejét. Igaz, hogy a német fegyverkezést 1938 vége felé némileg vissza kellett fogni, de az is igaz, hogy a németek meg voltak győződve arról, hogy az idő ellenük dolgozik, ha sokáig halogatják a háborút 1939-et követően. Mindent egybevéve 1938 szeptembere után az idő inkább Németország javára dolgozott, semmint Nagy-Britanniáéra. Amint az a 10.1-es táblázatból is nyilvánvaló, 1938 és 1939 között a német szárazföldi hadsereg jóval erőteljesebben fejlődött, mint a brit és a francia együttvéve. A haditengerészet esetében Németország egy helyben állt, miközben a britek és a franciák alaposan megnövelték a flottájukat. A légierő tekintetében azonban, amit a kortársak a legfontosabbnak véltek, a riválisok fej fej mellett haladtak. A németek fejlesztése a Luftwaffe élvonalán belül valamivel meghaladta a brit Királyi Légierő állománynövekedését. 1939-ben a britek és a franciák együtt több élvonalbeli repülőgéppel rendelkeztek, mint a németek, a kettő közötti különbség azonban 1938-ban jelentősebb volt (94 helyett 589). Ez akkor is látható, ha összehasonlítjuk az 1939-es katonai repülőgép-előállítást. Németország 8295 repülőgépet gyártott, Nagy-Britannia 7940-et, Franciaország pedig 3163-at. A Szovjetunióban mindhármukat megelőzve 10 565 új repülőgépet készítettek. Míg azonban 1938-ban a nyugati hatalmak a Szovjetuniót esetleges szövetségesnek tartották, 1939-re Sztálin Hitler szövetségesének számított.

Ráadásul München után Hitler azonnal előnyre tett szert. Csehszlovákia meggyengítésével Németország keleti határa jóval kevésbé volt sebezhető, mint előzőleg. Sőt, a Szudéta-vidék elfoglalásával a németek egy csapásra 1,5 millió vadászpuskára, 750 repülőgépre, 600 tankra és 2000 tábori ágyúra tettek szert, amelyek igen hasznosnak bizonyultak az elkövetkező hónapokban. A németek 1940-es nyugati offenzívájában tíz tankból több mint egy cseh gyártmány volt. Nyugat-Csehország ipari erőforrásai tovább erősítették a német hadigépezetet, mint ahogy az Anschluss is jelentősen hozzájárult Németország munkaerő-, valuta-és acélbázisához. Churchill szavaival élve az az elképzelés, hogy „a biztonság elérhető azáltal, ha egy kis államot a farkasok elé vetnek, fatális tévedés. Németország háborús ereje rövid időn belül annyira megnövekszik, hogy lehetetlen lesz Franciaország és Nagy-Britannia számára a védelem szempontjából szükséges lépéseket megtenni.” Szerinte a Münchenben „megvásárolt idő” alatt tulajdonképpen növekedni és nem szűkülni fog az a jókora különbség, amelyet Nagy-Britannia és Franciaország elkeseredetten próbál eltüntetni. Más szóval 1939-ben sokkal nehezebb lesz megküzdeni Németországgal, mint 1938-ban lett volna.

A HÁBORÚ GAZDASÁGI TÉNYEZŐI

Németország nem csak katonai szempontból volt gyenge 1938-ban. Éppen ilyen lényeges volt akut gazdasági sebezhetősége is. Schacht Új Tervét már két éve feladták, mivel a bilaterális kereskedelmi egyezmények rendszere nem tudta biztosítani azt a nyersanyagmennyiséget, amelyre Hitler gyors fegyverkezéséhez szükség lett volna. A négyéves terv pedig szintén nem tudott volna sokat változtatni a dolgok állásán 1938-ra. A hazai vasérctermelés nyilvánvalóan fellendült, azonban a növekedés 1936-tól kezdődően alig haladta meg az egymillió tonnát, ami alig volt több, mint az 1938-as import egytizede. Mindössze 11 000 tonna szintetikus gumit állítottak elő, azaz az import 12 százalékát. Ausztria és Csehszlovákia megszállásának indoka, amint azt Hitler nyilvánvalóvá tette katonai és diplomáciai vezetői előtt 1937. november 5-én, éppen a német felfegyverkezés folytatását veszélyeztető nyersanyaghiány problémájának megoldása volt. Ha kitört volna a háború 1938-ban, Ian Colvin újságíró megbízható információi szerint Németország mindössze három hónapra elegendő benzinnel rendelkezett volna. Ráadásul addigra a gazdaság már égető munkaerőhiánnyal küzdött. A dolog iróniája, hogy a német nehézségek jelentős részben a négyéves terv által előirányzott fegyverkezés okozta költségnövekedésből adódtak. Maga Göring is bevallotta, hogy a német gazdaság elérte teljesítőképessége határát. Októberre a német gazdasági szakemberek egyöntetűen egyetértettek abban, hogy a háború katasztrofális eredménnyel járt volna.

Mint azt Colvin elemzése is sugallja, nem volt titok, hogy a németek gazdasági nehézségekkel küzdenek. A pénzügyi jelek nagyon is jól láthatóak voltak. Schacht lemondását a gazdasági miniszteri posztról - amelyet 1937 augusztusában nyújtott be, de novemberig nem került elfogadásra -, sokan a rezsim pénzügyi hitelességére mért csapásként értékelték, bár Schacht továbbra is megőrizte a Reichsbank elnöki tisztét. A négyéves tervre vonatkozó ellenvetései mellett Schacht két dolog miatt aggódott: a növekvő inflációs nyomást, azaz a fegyverkezés okozta költségnövekedést pénznyomással, valamint a keményvaluta-tartalék felemésztésével próbálták ellensúlyozni. Ezek a nehézségek nem szűntek meg. A német export egyötödével volt alacsonyabb, mint egy évvel azelőtt. 1938 júliusában Németországnak engednie kellett, amikor Nagy-Britannia ragaszkodott az angol-német kölcsönfizetési egyezmény felülvizsgálatához, valamint a Dawes-és Young-kötvények kamatainak további folyósításához. A berlini brit nagykövetségen a megbékélést ellenző kereskedelmi attasénak bizonyos szemszögből igaza volt, amikor a megegyezés megsemmisítéséért szállt síkra. Ha tovább szűkítették volna Németország keményvalutához való hozzáférését, a német gazdaság Achilles-sarkát találták volna el. Aligha lehet tehát csodálni, hogy a német tőzsde 1938 áprilisa és augusztusa között 13 százalékot esett. A német pénzügyminiszter, Schwerin von Krosigk arra figyelmeztetett, hogy Németország inflációs válság előtt áll. Egy 1938. október 3-i lesújtó reichsbanki jelentésben Schacht ugyanezt állította. Hitler hiába söpörte félre ezeket az érveket, és nógatta tovább Göringet a már amúgy is lélegzetelállító fegyverkezési ütem további gyorsítására, addigra a célok már az illúziók magasságában szárnyaltak: 1942-re több mint 20 000 repülőgépből álló légierő; 1948-ra majd 800 hajóból álló haditengerészet. Még ha elég acél állt is volna rendelkezésre ilyen arányú fejlesztéshez, akkor sem lett volna elegendő üzemanyag, legfeljebb csak a bombázók vagy a hajók felének. A Reichsbank addigra már nyilvánvalóan küzdött a kormány egyre növekvő hiányának finanszírozásával, amit lakossági kötvénykibocsátással próbált orvosolni. A keményvaluta-tartalékok kiapadtak. Amikor Schacht és kollégái ismételten figyelmeztettek az inflációs veszélyre, Hitler ugyan eltávolította őket, de már ő sem hagyhatta figyelmen kívül az „export vagy halál” szükségességét.

Mint azt már láttuk, a brit elöljárók is erősen tartottak Nagy-Britannia munkaerő-és keményvaluta-hiányától. A németek helyzete azonban mindkét tekintetben sokkal rosszabb volt. A kortársak talán nem voltak ezzel tisztában? A müncheni válság egy új nézőpontja, ha a londoni City befektetőinek szemszögéből vizsgálódunk. Vannak, akik szerint a müncheni egyezmény megemelte a londoni tőzsde árfolyamait. Ezt azonban kevés bizonyítékkal tudnánk alátámasztani. A piac különben is nyomott volt az 1937-es recesszió következtében. Tovább rontotta a helyzetet, hogy 1938 áprilisának elejétől szeptember végéig az arany jelentős mennyiségben áramlott kifelé, mintegy 150 millió font értékben. Lényeges megemlítem, hogy München nem akadályozta meg ezt kifelé áramlást: a konferenciát követő hónapokban további 150 millió font hagyta el az országot. A pénzügyminiszter ezt annak tudta be, hogy

„külföldön folyamatosan tartja magát az a nézet, amely szerint háború közeleg, és ez az ország esetleg nem áll készen rá. Ezen aggodalom mögött természetesen a pénzügyi helyzetünk nyilvánvaló romlása miatti további aggodalom van, amelyet a kedveződen kereskedelmi mérleg további romlása és a fegyverkezési költségek növekedése idéz elő.”

Ezen az alapon a Kincstár ismét a szokásos érvre hivatkozhatott, nevezetesen, hogy a fegyverkezést nem lehet tovább gyorsítani. Ugyanakkor pont ilyen jó érv lehetett volna az is, hogy Nagy-Britanniának ennyi erővel inkább korábban, semmint később kellene felvennie a harcot, amikor a tartalékai még inkább kimerülnek. 1939 júliusára a brit aranytartalék lecsúszott 500 millió fontra, ehhez jött még az Angol Bank 200 milliós szabad rendelkezésű külföldi részvényállománya. Ekkorra a brit tartalék havonta 20 millió fonttal apadt. Az egyre szélesedő fizetési mérleghiány mellett a fontot már nem lehetett 4,68-as szinten tartani a dollárhoz képest. Mint azt Oliver Stanley, a Kereskedelmi Bizottság elnöke megjegyezte: „Végül eljön majd az a pillanat, amikor nem leszünk képesek egy hosszú háborút folytatni.” És itt van a lényeg. Mindez nem jelent mást, mint hogy Nagy-Britannia mind pénzügyileg, mint katonailag jobban járt volna, ha a háború 1938-ban tört volna ki. Nemcsak azért, mert hamarabb kezdődött volna, hanem mert szinte bizonyos, hogy Németország iméntiekben ismertetett gyengeségeiből adódóan rövidebb is lett volna. A régi állítás tehát, hogy a megbékélési politika értékes időhöz juttatta Nagy-Britanniát, ezen a ponton hitelét veszti. Nagy-Britannia számára ugyanis az idő inkább hátrányt hozott.

10 A. ábra A Young-terv német kötvényeinek ára Londonban, 1935-1939

A körülményeket figyelembe véve a tőzsde aligha adott derűre okot. Mégis sokat elárul, ha megvizsgáljuk a befektetők preferenciáit a londoni piacon jegyzett különböző kötvények és értékpapírok különbsége tükrében. Az a racionális befektető, aki hitt a megbékélési politika működő-képességében, feltehetően ragaszkodott volna kontinentális kötvényeihez, közöttük a közép-európai országok kötvényeihez egészen Prága német megszállásáig. Nem adta volna el a Cunard hajózási társasághoz fűződő részesedését, és nem gondolkodott volna hosszú távon a Vickers fegyvergyártó cégben egészen 1939 tavaszáig. A valóságban azonban a kontinentális kötvények és a hagyományosan a legbiztonságosabb pénzügyi befektetésnek számító brit kötvények közötti árrés fokozatosan szélesedett az 1930-as évek közepétől kezdődően. A Szudéta-válság pénzpiaci hatása, beleértve a müncheni egyezményét is, aránylag csekélynek mondható. Sőt a befektetők már 1933-tól kezdődően átpártoltak az úgynevezett békekötvényektől a háborús kötvényekhez. Az 1914 júliusában olyannyira meglepett Cityt nem lehetett kétszer becsapni. A londoni befektetők nyilvánvalóan valamiféle háborúra számítottak az 1930-as évek második felére. Abban azonban egyáltalán nem voltak biztosak, hogy mennyire lesz általános ez a háború - ezért nem lehet semmilyen összefüggést találni az egyes országok részvényhozamai tekintetében.

A történészek már régóta kutatják a megbékélési politika gazdasági alapjait. A baj mindössze az, hogy nem jó helyen keresnek. Kétségtelen igazság, hogy az üzletemberek nem akartak háborút. A befektetők ugyanakkor számítottak rá. A megbékélési politikának tehát nem volt gazdasági haszna. Mivel a City alapvetően borúlátó volt a nemzetközi viszonyok tekintetében, Churchill és nem Chamberlain rendelkezett gazdaságilag racionális külpolitikával. A helyzet tehát megelőző lépéseket kívánt, nem pedig elrettentést, vagy még kevésbé enyhülést. Hitlert egyszerűen meg kellett állítani, mielőtt Nagy-Britannia védelmének pénzügyi „negyedik kar”-ja még tovább gyengül. A piac 1938-ban felkészült a háborúra. A helyzet, amint arra a The Economist München utáni kiadása rámutatott, éppen az ellenkezője volt az 1914-esnek, amikor a háború úgy jött, mint derült égből a villámcsapás. Ennek egyik oka, hogy a City kevésbé függött a kontinentális váltók rendszerétől, amely a gazdasági világválság következtében pénzügyi eszközként veszített jelentőségéből. A másik ok az volt, hogy a pénzügyi világ „felkészült arra, hogy szembenézzen a háború kitörésének csapásával.” A kormány pedig nem úgy reagált, mint 1914-ben, amikor az Angol Bank büntető kamatlábakat vezetett be. „Az elmúlt néhány hétben - jegyezte meg a magazin szerkesztője - aligha akad olyan ember a Cityben, aki nem látja egy olyan fegyveres konfliktus előfordulásának lehetőségét igen valószínűnek, amelyben Nagy-Britannia is erőteljesen érintett lesz [...] A háború kitörése nem érné meglepetésként a pénzügyi piacot.” Lehet, hogy az egyes piacok nem szárnyaltak volna egy háború esetén, de nem is omlottak volna össze. Még a londoni kereskedelemben forgó német kötvények - például a Young-terv finanszírozására kibocsátott kötvények - ára sem csökkent jelentősen a kritikus nyári hónapok során. 1939-ben aztán lezuhantak (lásd 10.1. ábra). Mindez azért alakult így, mert a befektetők megértették, hogy Nagy-Britanniának 193 8-ban jó esélye volt arra, hogy legyőzze Hitlert, a sorozatos szószegőt. Egy évvel később aztán fordult a kocka, és a szószegő állt nyerésre.

AZ ÖSSZEOMLÁS FELÉ

A München utáni időszak különlegessége az a kényelmes tempó, ahogy a brit fegyverkezés zajlott. Nagy-Britanniában még 1939 augusztusában is mindössze két hadosztály állt készen arra, hogy a kontinensre küldjék. Ahelyett, hogy az általa megvásárolt békét a háborús előkészületek fel-gyorsítására használta volna fel, Chamberlain továbbra is ingadozott. „Egyértelmű - állapította meg október 3-án -, hogy mindaddig őrültség volna abbahagyni a fegyverkezést, amíg meg nem győződünk arról, hogy a többi ország is hasonlóan cselekszik. Pillanatnyilag tehát nem szabad semmilyen erőfeszítést sajnálni, míg a hátrányunkat le nem faragjuk. Ezzel azonban nem azt állítom, hogy a jelenlegi enyhülés iránti hálánk kifejezéseként azonnal lássunk hozzá fegyverkezési programunk nagyarányú növeléséhez.” Lord Swinton, a korábbi légügyi miniszter támogatásáról biztosította Chamberlaint, „feltéve, ha megérti, hogy a fegyverkezésre nyert időt.” „De hát nem látja? - kérdezett vissza Chamberlain - Én a békét hoztam vissza.” Chamberlain az Admiralitás új konvojkísérő hajóira vonatkozó igényét is ellenezte. Ellenállt Churchill kérésének, hogy hozzanak létre egy Ellátásügyi Minisztériumot. Továbbra is ragaszkodott a megbékélési politikához és a leszerelés álomképéhez. "Minden értesülés, amit kapok, úgy tűnik, a béke irányába vezet - jelentette ki 1939 februárjában -, és újra megismétlem, hogy végre fölébe kerekedtünk a diktátoroknak.” A fegyverkezés valójában felgyorsult, mint azt láttuk, de a Kincstár akarata ellenére, és a miniszterelnök igen csekély támogatása mellett. Amikor Inskip is egyre inkább erőltette volna az Ellátásügyi Minisztérium létrehozását, Chamberlain kirúgta. A Kincstár ellenállását azonban, ha lassan is, de végül megtörte a fegyveres erők, különösen a légierő iránti növekvő szükséglet, és nagy nehezen hajlandó volt a védelmi kölcsön maximális összegét 400 millió fontról 800 millió fontra növelni. A Kincstár sokáig ellenállt Keynes állításának, mely szerint a magasabb kölcsönök - a gazdaság ilyen mérvű pangása mellett - fejlődést, valamint a kölcsönök fedezésére felhasználható megtakarítások növekedését indukálnák. A kemény valóság csak lassan és keservesen derült ki: egy elhúzódó háború esetén Nagy-Britanniának szüksége lenne az Egyesült Államok pénzügyi segítségére, mégpedig korábban és nagyobb mértékben, mint az első világháború idején. Az 1935-ös, az 1936-os és az 1937-es megnemtámadási szerződések értelmében mindez igen távoli jövőnek tűnt.

A régi latin mondás szerint: Si vispacem, para bellum!, vagyis: Aki békét akar, készüljön a háborúra! A megbékélési politika és a fegyverkezés között nem állt fenn szükségszerű ellentmondás. Chamberlain akár folytathatta volna tovább addigi politikáját, vagyis Hitler követeléseinek teljesítését a Lebensraumra hivatkozva, és közben a fegyverkezést. Ő azonban másként döntött, és ezenfelül a német gazdaságra nehezedő nyomás enyhítésére is törekedett. Henderson Berlinből biztató hangon írta neki, hogy Hitler „demokratikus módon, határozottan tiszteli a háborúellenes közhangulatot; a németek nem terveznek semmilyen azonnali vad kalandot - jelentette 1939 februárjában -, és az iránytűjük a béke felé mutat.” Mindazonáltal, mivel attól tartottak, hogy a gazdasági nehézségek következtében Hitler esetleg könnyebben megkockáztat egy háborút, Chamberlain javaslatot tett egy angol-német kereskedelmi egyezményre, amely csökkentette volna Németország bilaterális egyezményeken való függőségét a balkáni államokkal, és növelte volna a keményvaluta-forrásokhoz való hozzáférését. Az Angol Bank irányítója, Montagu Norman még Berlinbe is elutazott, hogy tárgyaljon a Németországnak adandó esetleges brit kölcsönről. Az üzleti élet vezetői csatlakoztak az Angol Bank és a Kincstár véleményéhez arra vonatkozóan, hogy a Németországgal folytatott kereskedelmet fenn kell tartani, sőt élénkíteni kell, mivel a Nagy-Britanniába irányuló német exportból származó jövedelmet a jelentősebb brit kölcsönök egy részének kifizetésére használták. Arra a tényre, hogy ennek az exportnak a túlnyomó többsége a német hadiipar nyersanyagellátását szolgálta, hiába mutatott rá a külügyminisztérium. A kormány továbbra is egyre növekvő mértékben biztosította az exporthitelgaranciákat a Németországnak szállító cégek számára. Ezen a rendszeren belül a rövid távú hitelek összege 1939 januárja és a háború előestéje között 13 millió fontról több mint 16 miihó fontra emelkedett. Ha Hitlert érdekelték volna a nagy-britanniai gazdasági koncessziók, bizonyára sokkal többet is kapott volna. Amint azt azonban Göring félhivatalos megbízottja, Helmut Wohltat bevallotta egy 1939 júliusában, Horace Wilsonnal és más magas rangú brit hivatalnokokkal folytatott találkozót követően, „legnagyobb sajnálatára úgy véli, hogy [a gazdaság] igen kevés szerepet játszik a Führer gondolkodásában.” Chamberlain szerint azonban, mint azt már láttuk, a gazdasági megfontolások mindent felülírtak. Igen sajnálatos, hogy ennyire félreértette a német gazdasági sebezhetőség jelentőségét. Az amerikaiaknak legalább volt annyi eszük, hogy Prága elvesztése után büntetőtarifákat vetettek ki a német importra.

Lehet, hogy nem állt fenn ellentmondás a megbékélési politika és a fegyverkezés között, a megbékélés és az elrettentés között azonban mindenképpen ellentmondás feszült. Nagy-Britannia és Franciaország dilemmája a következő volt: ha ilyen könnyen megadják magukat Hitler következő követeléseinek is, hol fog mindez véget érni? Ha pedig harccal fenyegetőznének, miért is hinne nekik bárki? Münchennél nem csupán a becsület veszett oda. A szavahihetőség is. Így már érthető, miért buzgólkodott Chamberlain ilyen meglepő aktivitással a többi európai ország számára nyújtott garanciák terén, amikor világosság vált, hogy Csehszlovákia esetében rászedték. Az ilyen irányú első lépés már Prága elvesztése előtt megtörtént, amikor olyan hírek (vagy még inkább dezinformációk) kezdtek terjedni, hogy Németország nyugatról Hollandia ellen készül támadni. Egyetértés született arról, hogy ez már casus belli lenne. Sőt, egy ilyen nyugati háborúra való kilátás már elég volt ahhoz, hogy a politikai irányvonal a hadsereg irányába tolódjon el. Döntöttek egy hat hadosztályból álló kontinentális hadsereg felállításáról, valamint a szárazföldi hadsereg létszámának növeléséről. Mindezt egy egyértelmű kötelezettségvállalás követte Franciaország felé. Mindez még nem volt sokkal több, mint az 1914-es helyzethez való visszatérés. Néhány rövid héten belül azonban Nagy-Britannia kontinentális kötelezettségei már nem csak Európa nyugati felére korlátozódtak, valóban összeurópai kötelezettségekről volt már szó. A román nagykövet hamis állításokon alapuló követelései következtében, elkerülendő, hogy Románia gazdaságilag német vazallussá váljon, a Kabinet egyfajta kötelezettségvállalást fontolgatott Bukarest érdekében. További kétes forrásokból származó, ezúttal egy Lengyelország elleni, küszöbönálló német támadásról szóló hírek alapján megszületett a Lengyelország integritására vonatkozó sorsdöntő garancia, amelyet Chamberlain az alsóházban március 31-én jelentett be. Ezt a garanciát két héttel később, Albánia olasz megszállását követően aztán kiterjesztették Romániára és Görögországra is.

Ezek az intézkedések azonban nem növelték Chamberlain szavahihetőségét. A vezérkar rámutatott arra, hogy „sem Nagy-Britannia, sem Franciaország nem engedheti meg magának Lengyelország és Románia tengeren, szárazföldön vagy levegőben történő közvetlen támogatását a német invázióval szembeni ellenállás során”, ezért a „Szovjetunió segítségnyújtása” elengedhetetlen, ha azt akarják, hogy az adott garanciák jelentőségteljesebbek legyenek, mint a korábbi, a csonka Csehszlovákiának adott színlelt garanciák. A nagyjából egy időben zajló változások, a szárazföldi hadsereg megduplázása (március), a sorozás egyfajta felvizezett változatának bevezetése (április), valamint az Ellátásügyi Minisztérium megkésett felállítása (május) csekély hatással jártak, mivel az új erők, úgy tűnt, a következő év teljes egészét vagy gyakorlatozással, vagy a légvédelem legénységének erősítésére kívánták szánni. Chamberlain az új minisztérium élére nem a növekvő népszerűségnek örvendő Churchillt nevezte ki, helyette inkább a korábbi, kevésbé ötletgazdag közlekedésügyi minisztert, Leslie Burgint választotta. Ekkor már Chamberlain leghűségesebb támogatói sem tagadták a miniszterelnök politikájának „esetlenségét”. A lengyelországi garanciavállalást követő napon a The Times leleplező jellegű vezércikkében a következőket lehetett olvasni: Nagy-Britannia nem vállalt kötelezettséget „Lengyelország jelenlegi határának minden egyes centiméterére”, hiszen egyes „problémák esetében kiigazításokra van szükség”. Más szóval mindez továbbra is csak egy más köntösbe bújtatott békéltetési politika volt. Chamberlain azt remélte, hogy az Európa-szerte elhintett garanciákkal valahogy visszacsalogathatja Hitlert a tárgyalóasztalhoz.

1939 és 1914 között azonban volt más lényegi különbség is. Az első világháború előestéjére Nagy-Britannia Franciaországgal és Oroszországgal egyaránt szövetségesi viszonyt létesített. Ezzel szemben hagyták, hogy 1939-ben a Szovjetunió Németországgal kössön szövetséget, annak ellenére, hogy egy Gallup-felmérés szerint áprilisban a megkérdezettek 87 százaléka jobban örült volna egy „Nagy-Britannia, Franciaország és Szovjetunió között létesítendő katonai szövetségnek”. Hogy miért alakult mégis másként? Nyilvánvalóan azért, mert akármilyen nehéz is volt 1914 előtt a liberálisoknak egyesíteniük az erőiket a cári Oroszországgal, ugyanez elképzelhetetlen volt a brit konzervatívok és a sztálini Szovjetunió között. Kétségtelenül sok tory számára ez volt a legfontosabb tényező. Ennek ellenére Churchillnek, az antibolsevisták egykori hangadójának a nagyszövetség érdekében nem esett nehezére „a szovjetek béke iránti elkötelezettségének” dicsőítése, amelyet most már eufemisztikusan „békeblokk”-nak neveznek. Chamberlain langyos reakciója Churchill felvetésére, csakúgy, mint az összes többire is, talán inkább a még mindig pislákoló békéltetési politikába vetett hitének köszönhető, nem pedig egy különösen erőteljes, kommunizmussal szembeni averziónak. Ráadásul az olyan országok irányába való elköteleződés, mint Lengyelország és Románia, még inkább megnehezítette Nagy-Britannia számára a Sztálinnal való együttműködést. A szovjetek feltehetőleg szabad átjárást kértek volna hadseregük számára ezeken az országokon keresztül. Különben hogyan harcolhattak volna a németek ellen? A kelet-európaiaknak azonban alapos indokuk volt arra, hogy ne bízzanak a szovjetek céljaiban. A lengyelek nem voltak hajlandóak aláírni az 1939 márciusában Chamberlain által indítványozott kölcsönös „tanácskozás” szükségességére vonatkozó deklarációt. Nem elég, hogy a Lengyelországnak adott garancia Nagy-Britannia sorsát egy Németországhoz minden ízében hasonlóan antidemokratikus és antiszemita kormányhoz kötötte, de ellehetetlenítette egy olyan szövetség létrejöttét is, amely talán eltántorította volna Hitlert terveitől, vagy könnyebb győzelmet ígért volna. Amikor a szovjetek javaslatot tettek egy hármas szövetség létrehozására Nagy-Britannia, Franciaország és a Szovjetunió között, hogy megvédjék magukat és a Szovjetunió közvetlen szomszédait a német agresszióval szemben, durván visszautasították őket. Chamberlain háromszor repült Németországba, hogy tárgyalásokat folytasson Hitlerrel, egy moszkvai utazás azonban meg sem fordult a fejében. És arra sem volt hajlandó, hogy Edent (vagy még kevésbé Churchillt) különleges megbízottként elküldje oda. Mindössze május vége felé kezdődtek előzetes tárgyalások a szovjetekkel, de azok is fájdalmasan lassan haladtak előre. Egészen augusztusig nem küldtek egyetlen brit vagy francia katonai delegációt sem Moszkvába, akkor is hajóval utaztak, nem repülővel, és a küldöttséget alacsony rangú tisztek vezették. Chamberlain időközben vonattal Skóciába utazott nyaralni. Újabb elszalasztott lehetőség. Ha Churchill még 1939 nyarán felváltotta volna Chamberlaint a miniszterelnöki székben, az oroszokkal való szövetség még mindig megvalósítható lett volna.

Egy újabb különbség 1939 és 1914 között az, hogy az első világháború előestéjén még Nagy-Britannia szövetségeseként számon tartott Japán most már veszélyt jelentett. 1939 áprilisára a haditengerészeti vezérkar számára világos volt:

„Nem kérdés, hogy [egy japán intervenció esetén] kapitális hajóhadat kellene küldeni [a Távol-Keletre], arról azonban, hogy vajon ez a földközi-tengeri érdekeinkről való lemondással járna-e együtt, akkor kell majd dönteni. [...] A Földközi-tenger keleti része kiürítésének hatása Görögországra, Törökországra, valamint az arab és mozlim világra [...] olyan politikai tényező, amely miatt lényeges, hogy ne történjenek elsietett lépések ebbe az irányba[...] Lehetetlen végérvényesen megállapítani, hogy milyen hamar lehetséges egy flottát a Távol-Keletre elindítani egy japán támadást követően. Azt sem lehetséges számba venni, hogy mekkora flottát vagyunk képesek küldeni.”

Mindez annak a palástolt bevallása, hogy a prioritások sorrendje egy világháború esetén a következő lenne: a Brit-szigetek, a Közel-Kelet, végül Szingapúr és Nagy-Britannia egyéb ázsiai birtokai. Amint kiderült, Japán még nem állt készen arra, hogy egyesítse erőit Németországgal Nagy-Britannia ellen. Erre azonban senki sem számíthatott Londonban.

Az adott körülmények között nem meglepő, hogy Hitler azt várta, hogy Chamberlain továbbra is békítgetni fogja őt, és egy újabb haladék érdekében eladja Danzigot, sőt talán a lengyel folyosót is, mint ahogy korábban a Szudéta-vidéket. Igaz azonban, hogy Hitler a Nagy-Britanniával vívott háborút szinte elkerülhetetlennek tartotta. 1939 májusában a hadsereg parancsnokaihoz intézett beszédében kételyeinek adott hangot arra vonatkozóan, „vajon lehetségese az Angliával való békés rendezés. Feltétlenül készülni kell a leszámolásra. Anglia a fejlődésünkben egy Angliát meggyengítő hegemónia megteremtését látja. Ezért Anglia az ellenségünk, az Angliával való leszámolás pedig élethalálharc.” Ennek ellenére 1939 szeptemberében valószínűleg még nem tervezte siettetni ezt a leszámolást. Egyszerűen nem hitt abban, hogy a mindössze az elmaradhatatlan esernyőjével felfegyverzett Chamberlainnek van-e elég mersze a harchoz. Ezért szinte semmit sem tett 1939 során azért, hogy bátorítsa Chamberlain azon sóvár reményeit, hogy Európa hamarosan kilábal a veszélyhelyzetből. Március 23-án, három nappal azt követően, hogy Ribbentrop háborúval fenyegette meg a litván kormányt, Hitler egy német hadihajó fedélzetén Memel kikötőjébe hajózott, miközben Chamberlain éppen azon fáradozott, hogy összetákoljon egy négyhatalmi egyezményt az ilyesfajta agresszió elkerülésére.

Egyáltalán nem Hitler volt az egyedüli bajkeverő Európában. Olaszország áprilisban megszállta Albániát, amelyet az olaszok balkáni hatalomátvételi törekvéseinek előszeleként lehetett értelmezni. A következő hónapban Mussolini hirtelen elhatározással aláírta az „acélegyezmény”-t Hitlerrel. Chamberlain ettől függetlenül továbbra is az olasz diktátort tartotta lehetséges partnerének Hitler megzabolázására irányuló törekvéseiben. Igaz, az olaszok végül a németek legkevésbé megbízható szövetségeseinek bizonyultak, és egészen addig nem csatlakoztak a háborúhoz, amíg Franciaország eleste elérhető közelségbe nem került. Mindazonáltal megbízhatatlansága következtében Mussolini befolyása minimálisnak volt tekinthető Berlinben. Chamberlain kitartott abbeli meggyőződése mellett, hogy Hitler „nem kezdene háborút Danzigért”. Azt nem vette észre, hogy Hitler nem egy világháborúra készült, hanem egy újabb Münchenre.

Ha Hitler a náci-szovjet paktum aláírása előtt bízott abban, hogy Chamberlain nem harcolna Lengyelország miatt - mint ahogy a lengyel határ mentén állomásozó német katonai egységek is ezt sugallták - a paktum aláírása után szinte biztosra vette. „Európa most már az enyém!” - jelentette ki, amikor augusztus 24-én, a korai órákban Berchtesgadenben közölték vele a Moszkvából érkező híreket. Ez azonban abban a tekintetben nem volt igaz, hogy Lengyelország felét, Finnországot és a három balti államot át kellett engednie Sztálinnak. Ráadásul a Sztálinnal való együttműködés következtében Hitler számára valószínűtlenebbé vált, hogy Olaszország és Japán egyből az ő oldalára állnak majd. Hitler megjegyzése azonban jól érzékelteti, mennyire meg volt győződve arról, hogy túljárt a nyugati hatalmak eszén. Aligha tett rá tehát jelentős benyomást, amikor az általa gerinctelennek tartott Henderson újra megjelent, hogy megerősítse a lengyeleknek adott brit garanciát. „A mi ellenségeink apró férgek - jegyezte meg két nappal az Oroszországgal kötendő szerződés aláírása előtt. - Láttam őket Münchenben.” És voltaképpen Chamberlain valószínűleg biztosította volna Hitler számára a következő Münchent, ha nem lettek volna a minisztériumi kollégái, akik ragaszkodtak a Lengyelországnak tett ígéret tiszteletben tartásához, és ha nem lettek volna a végsőkig elszánt lengyelek. Ennek ellenére Chamberlain újabb konferenciát akart, melynek ötletét ezúttal az olaszok vetették fel, és amellyel ráadásul még a lengyel megszállást követően is előhozakodott az alsóházban. Bár a háborút most már mindenképpen rákényszerítették Chamberlainre, ő még most sem akart - ahogy Samuel Hoare megfogalmazta - „teljesen nekilátni”.

Bizonyos szempontból a brit diplomáciának volt hitele, Chamberlain mindenféle káros erőfeszítése ellenére. A náci uralkodó elit legtöbb tagja a nyugati hatalmak elleni háborút továbbra is valószínűnek, ugyanakkor veszélyesnek találta. Göring egyáltalán nem akart megkockáztatni egy ilyen háborút, ő ismerte a Luftwaffe valódi erejét. Goebbels is tartott a brit beavatkozástól, még azután is, hogy tudomást szerzett Ribbentrop moszkvai akciójáról. Az, hogy az olaszok még nem készültek fel a harcra, a britek pedig továbbra is kitartottak Lengyelország mellett, meggyőzték Goebbelst arról, hogy miként Csehszlovákia esetében is, egy átmeneti diplomáciai minimumszerződést kell kidolgozni Nagy-Britanniával, amelyben Németország megkapná Danzigot és legalább a lengyel folyosó egy részét. Meglepő, hogy maga Hitler is hirtelen milyen „óvatos”-sá vált, hiszen elgondolkodott ezen a megoldási lehetőségen is. Szinte az utolsó pillanatban elhalasztotta Lengyelország megszállását, amelyet eredetileg augusztus 26-án hajnalra terveztek, hogy még egyszer találkozzon Hendersonnal, és felajánljon számára egy nyers egyezséget: fegyverzetkorlátozás és minimális gyarmati követelések, cserébe szabad kezet kap Lengyelországban. Három nappal később, amikor ezt a javaslatot elutasították, Hitler újra próbálkozott, és azt kérte, hogy azonnal küldjenek egy teljhatalmú lengyel megbízottat Berlinbe. Ezt azonban nem gondolta komolyan, és Ribbentrop minden tőle telhetőt megtett, hogy a lengyelek ne éljenek a lehetőséggel, ami amúgy nem is állt szándékukban. Augusztus 30-ra, miután minden előkészület megtörtént, Hitlert ismét a korábbi magabiztossága jellemezte. („Az angolok azt hiszik, hogy Németország gyenge. Majd meglátják, hogy csak áltatják magukat.”) Másnap az angol be nem avatkozásban kételkedő Göring és Goebbels fölébe kerekedve kijelentette: „A Führer nem hisz abban, hogy Anglia be fog avatkozni”. Hitler mellett egyedül Ribbentrop akarta nagyon a háborút, és arról győzködte Hitlert, hogy „München első osztályú ostobaság volt”, és biztosította arról, hogy az angolok nem fognak lépni. Szeptember 3-a reggelén aztán, amikor megérkezett a brit ultimátum, mindkettőjük tévedése nyilvánvalóvá vált.

Hitler, a nagy szerencsejátékos valójában kétszer is tévedett: egyszer, amikor elhitte, hogy Chamberlain 1938 szeptemberében tényleg háborút akart; másodszor pedig, amikor azt hitte, hogy a brit miniszterelnök 1939 augusztusában blöfföl. Ennek ellenére Hitler tévedései szerencsésen alakultak. Mivel ha Chamberlain 1938-ban a várakozásoknak megfelelően valóban cselekedett volna - válaszolt volna a blöffre, ahelyett, hogy passzolt -, Németország helyzete sokkal kedvezőtlenebb lett volna, mint 1939-ben, amikor viszont Hitler azt várta, hogy Chamberlain ismét visszatáncol. A később kirobbanó háborúval Chamberlain akaratán kívül megmentette a Harmadik Birodalmat, és erősen megnövelte Hitler nyerési esélyét abban a háborúban, amelyet mindenképpen meg akart vívni. Hitler adott egy választási lehetőséget Nagy-Britanniának. Sajnos a brit miniszterelnök a rossz évet választotta. Ebben az értelemben Churchillnek félig-meddig igaza volt. Az 1939-es háború valóban „szükségtelen háború” volt. Az 1938-as háborúval elkerülhető lett volna.

A MEGBÉKÉLÉSI POLITIKA VÉGE

A megbékélési politika még a háború kirobbanásával sem ért teljesen véget. A Németországgal kötött tárgyalásos béke lehetősége mindaddig fennállt, amíg 1940 májusában Churchill fel nem váltotta Chamberlaint a miniszterelnöki székben. Chamberlain csak miniszterelnöksége utolsó hónapjaiban, majd másfél évvel megkésve vette komolyan egy esetleges vezetőváltás lehetőségét Németországban. 1940. január 17-én Harold Nicolson azt hallotta, hogy „még mindig létezik a háborús kabineten belül egy csoport, amely a megbékélésért küzd, és jelenleg is tárgyalásokat folytat a korábbi kancellárral, Brüninggel arról, hogy békét kötnek a német vezérkarral, azzal a feltétellel, hogy eltávolítják Hitlert.” Annak lehetősége azonban, hogy a német „ellenzék” játssza a deus ex machina szerepét, már régen elúszott. Roosevelt még ennyire sem volt realista. Továbbra is úgy viselkedett, mintha még mindig tető alá lehetne hozni egy müncheni típusú, a diktátornak való engedményeken alapuló kompromisszumos békét. Azért utazott 1940-ben Európába Sumner Welles, külügyminiszter-helyettes és James Mooney, a General Motors elnökhelyettese, hogy előnyös koncessziókat tukmáljanak Németországra. Ezt még Chamberlain és Halifax is nevetségesnek találták. Mindösszesen Franciaország elestével temették el végleg a megbékélési politikát. Paradox módon a Brit Birodalom a leggyengébb pillanatában ébredt rá az ellenállás erényére. Igaz, hogy néhány félénk természetű honatya még mindig azon tűnődött, nem lehetne-e valahogy megmenteni a Birodalmat úgy, hogy egész Európát átengedik Hitlernek és Mussolininek. Ez azonban már nem megbékélési politika volt, hanem defetizmus. Churchill jól megválaszolt nekik, amikor a háborús kabinet ülésén 1940. május 28-án kijelentette: „A németek követelnék a flottánkat [...] tengeri bázisainkat és még sokkal többet. Rabszolgaállam válna belőlünk.”

És ez minden bizonnyal így is volt. Hitler a következőket mondta a céljairól Keitel, valamint a szárazföldi, tengeri és légierők vezetői előtt 1939. október 9-én: „A nyugati hatalmak erejének megtörése, valamint annak elérése, hogy ne legyenek képesek tovább akadályozni a német nép további politikai konszolidációját és Európán belüli térnyerését.” Még az Oroszország elleni későbbi támadásnak is volt egyfajta britellenes éle. Amint azt 1940. július 31-én, tizenkét nappal egy Nagy-Britanniának benyújtott újabb békeajánlatot követően megfogalmazta: „Oroszország az a tényező, amelyre Britannia a leginkább támaszkodhat. [...] Ha Oroszországot összezúzzuk, Britannia utolsó reménye foszlik szét.” A gondolat, hogy békét lehet kötni „azzal az emberrel”, ahogy Churchill utalt Hitlerre, mindig is illuzórikus volt. A megbékélési politika végzetes kudarcának bizonyítéka Hitler 1940 nyarára kivívott igen erős pozíciója: győzedelmes a La Manche csatornától a Bug folyóig, keletről egy megnemtámadási szerződés védi, Nagy-Britanniát francia repterekről kiindulva bombázhatja, olyan helyzetben van tehát, amelyben a békeajánlat csakis csalárdság lehet. Bár Nagy-Britanniára még nem lehetett úgy tekinteni, mint egy olyan országra, amely kizárólag Hitler jóindulatától függött, az amúgy is kevés számú szövetségese legyőzetett, hatalmas birodalma pedig igencsak sebezhető volt egy japán támadás esetén. Ezért tehát a „megbékélési politika” kifejezés, jó okból, kizárólag sértésként hangozhatott el.

HARMADIK RÉSZ

Gyilkos tér

II.

Blitzkrieg

„Az etnográfiai kapcsolatok új rendszere jön létre, azaz a nemzetiségek olyan újrarendezése, hogy a folyamat végén jobb válaszvonalak lesznek., mint ma. ”

Hitler, 1939. október 6.

„Nagyon drágán fizetünk azért, mert nem számoltunk a Birodalom biztonsága szempontjából elengedhetetlen biztosítékokkal! A múltban is általában ez volt az oka a birodalmak elvesztésének. ”

Alan Brooke tábornok, 1942

VILLÁMHÁBORÚ

1939. szeptember 1-jén reggel 4.45-kor Lengyelország nyugati részén a hajnal nyugalmába fülsüketítő harci mennydörgés robbant be. Öt, összesen több mint 1,8 millió emberből álló német hadosztály özönlött át a lengyel határokon, amelyeket a rendkívül kedvező hadállású Nyugat-Pomerániából, Kelet-Poroszországból, Felső-Sziléziából és a német befolyás alatt álló Szlovákiából indítottak úrnak. Szinte a német tüzérség fegyverropogásához hasonló robajjal haladtak előre a gépjárművek. A német előrenyomulást több mint háromezer tank, több száz páncélos jármű és személyszállító autó vezette. Az égből Ju-87-es zuhanóbombázók csaptak le éles vijjogással a sebtében mozgósító lengyelekre. A célzott bombák hidakat, utakat és utánpótlási konvojokat pusztítottak el, szörnyűséges szirénáik pedig pánikot hintettek szét a védelmi erők sorai között. A cél az volt, hogy a területre való gyors behatolással és az ellenséges hadak hirtelen bekerítésével elkerüljék az előző háború elhúzódó jellegét. A tüzérség, a gyalogság, a páncélos és a légierők pusztító együttesével a Blitzkrieg pontosan ezt a célt szolgálta.

A Blitzkrieg természetesen egy német szó, melynek jelentése: villámháború. A sors furcsa fintora, hogy a villámháború sok tekintetben angol találmány, és az első világháború nyugati frontjának tanulságaiból eredeztethető. Basil Liddell Hart kapitány vonta le saját tanulságait mindkét oldal hatalmas emberveszteségei alapján. Gyalogos századosként őt is gáztámadás érte, és ennek hosszú távú következményeként 1927-ben le kellett szerelnie a hadseregtől. Ezt követően újságíróskodott, először a Daily Telegraph, majd a The Times védelmi tudósítójaként, és számos hadtörténeti művet adott ki. Liddell Hart véleménye szerint a nyugati front legtöbb offenzívájának végzetes hibája a nehézkes és kiszámítható nyíltság volt. Egy „indirektebb megközelítés” - érvelt - az ellenség meglepésére irányulna, hogy a parancsnokok összezavarodjanak, és ezt a zűrzavaros helyzetet kell kiaknázni. A lényeg, a páncélos és a légierő koncentrálása egy halálos csapás erejéig. Liddell Hart a titok lényegét a következőkben látta:

„a tankok és a repülőgépek taktikai összehangolása, részben váratlanul a csapás irányát és idejét tekintve, de mindenekelőtt a »záró lépés«-ben, amikor az áttörést mély stratégiai előrenyomulás formájában aknázzák ki; ez a fősereg előtt nyomuló és függetlenül működő páncélos erők gyors előretörése révén történik.”

Liddell Hart örömmel konstatálhatta, hogy műve jelentős hatást keltett. A rossz hír csak az volt, hogy ezt a hatást nem Angliában, hanem Németországban érte el. J. F. C. Fuller vezérőrnagy kivételével a legfőbb brit parancsnokok, mint például Earl Haig tábornagy, egyszerűen visszautasították a gondolatot, hogy „a repülőgép, a tank [és] a motorgépkocsik kiszorítják majd a lovakat az elkövetkező háborúk során”, és a motorizált fegyvereket mindössze „az ember és a ló kiegészítőjeként” fogták fel. (Fuller volt az 1917-es cambrai brit tankoffenzíva kiötlője. Az angol politikai elitből való kiábrándultsága következtében Oswald Mosley Brit Fasiszta Unióját támogatta.) Haig fivére szintén azt vallotta: a lovasságot „soha nem lehet leselejtezni, hogy átadja a helyét a tankoknak”. Ezzel szemben a fiatal német tisztek azonnal felfogták Liddell Hart munkájának jelentőségét. Egyik legodaadóbb híve Heinz Guderian volt, a lengyel megszállás során a 19. Német Hadtest parancsnoka. Guderian visszaemlékezésében leírja, hogy Liddell Hart és más brit úttörők „új típusú, a legnagyobb méretarányú hadászatról szóló” munkáiból tanulta meg a „páncélosok koncentrációjának” fontosságát.

„Liddell Hart volt az, aki kihangsúlyozta a páncélos erők nagy kiterjedésű csapásokban és az ellenséges hadsereg kommunikációja elleni hadműveletekben való hasznosságát, és [aki] a páncélos, valamint a páncélos-gyalogos egységekből álló páncélos hadosztály felállítását javasolta. Miután ezek az ötletek igen mély benyomást gyakoroltak rám, megpróbáltam valamiféleképpen hasznosítani őket a saját hadseregünkben. További fejlődésünk terén sok javaslatot köszönhetek Liddell Hart kapitánynak.”

Guderian - aki boldogan jellemezte magát Liddell Hart tanítványaként, és aki mestere műveit németre is lefordította - alaposan elsajátította a leckét. 1939 szeptemberében páncélos egységei megállíthatatlanok voltak. A lengyelek a legenda szerint meg sem kísérelték a lovassági támadást ellenük, bár a lovas csapatokat bevetették a német gyalogság ellen. Hiányzott azonban a megfelelő gépkocsis szállítás, kevés tankkal rendelkeztek, és technikailag azok is jócskán alulmaradtak a németekéhez képest. Ráadásul, csakúgy, mint a csehek, a lengyelek is ráébredtek az angol-francia garanciák értéktelenségére. A bzurai csatában elkeseredett ellentámadást hajtottak végre, hogy megállítsák a Varsó elleni német támadást, szeptember 16-ra azonban az ellenállás összeomlott. 17-éré a németek elérték Bresc (Breszt) erődjét a Bug folyó mentén. Szeptember 28-án maga Varsó is elesett. Nyolc nappal később az utolsó lengyel csapatok is letették a fegyvert. A teljes hadjárat alig öt hetet vett igénybe.

A lengyelek bátran harcoltak, de mind létszám, mind fegyverek tekintetében alulmaradtak. A legmegdöbbentőbb a következő év nyugati hadjárata során éppen az volt, hogy ott mindez fordítva történt. Az talán megjósolható volt, hogy a hollandok és a belgák megadják magukat a jóval erősebb német erőknek, Franciaország hat hét leforgása alatt lezajlott eleste azonban, ahogy Marc Bloch történész mondta, „különös vereség” volt. A francia haderő papírforma szerint még a brit expedíciós erők támogatása nélkül is erősebbnek tűnt, és ezt az előnyt csak erősítenie kellett volna annak, hogy védelmi hadjáratot folytattak. Kerekes járműből kétszer annyi volt nekik, mint a németeknek, tankjuk pedig 4638 volt, szemben a 4060 német tankkal. Ráadásul a francia tankok vastagabb páncélzattal és nagyobb puskákkal voltak felszerelve. Mégis, amikor 1940. május 10-én megindult a német támadás, sok egység csak látszatellenállást fejtett ki. Május 15-én Erwin Rommel tábornok 7. páncéloshadosztálya két kisebb összecsapás során 450 foglyot ejtett, majd két nap leforgás alatt 10 000-et. Magát Rommelt is megdöbbentette, hogy a francia tisztek ilyen könnyen megadják magukat, és olyan közönyös kéréseik voltak, mint hogy „engedélyt kapjanak tisztiszolgáik megtartására, valamint, hogy összeszedethessék felszerelésüket Philippeville-ben, ahol hagyták.” (Guderianhoz hasonlóan Rommel is mélyen belemerült a tankokkal folytatott háborúzás témakörébe. Gyalogos támadás és Tanktámadás címmel a háború előtt írt könyvei felkeltették Hitler érdeklődését is. Rommelt előbb a Wiener Neustadt-i tiszthelyettesi iskola, majd pedig Hitler személyes biztonsági zászlóaljának parancsnokává nevezték ki. Ez a zászlóalj a Führer kíséretét látta el az elfoglalt Csehszlovákiába tett látogatás során.) Egy másik német tiszt szemtanúja volt annak, hogy „több száz francia tiszt 35 kilométert masírozott az egyik hadifogoly-elosztóból egy hadifogoly-tranzitállomásra egyetlen őr nélkül, és nyilvánvalóan egyikük sem kísérelt meg szökést.” Karl von Stackelberg, az egyik új „propagandatársaság” riportere is megdöbbent: „20 000 ember menetelt visszafelé fogolyként [...] Megmagyarázhatatlan volt [...] Hogyan lehetséges az, hogy ezek a francia katonák a tisztjeikkel együtt ilyen tökéletesen csüggedtek, ennyire tökéletesen demoralizáltak, és szinte önként vonulnak a hadifogságba?” Az 1940-ben elfogott brit katonák is észrevették, hogy „a franciák felkészültek a fogságra, és náluk volt a felszerelésük, miközben mi gyakorlatilag üres kézzel érkeztünk.” Mindent egybevéve, 1940-ben 1,8 millió francia katonát ejtettek foglyul, akik közül majd egymillió Németországban teljesített kényszermunkát 1945-ig. Igaz, hogy legalább a fele azoknak, akik megadták magukat, június 17-e és 22-e között tette ezt, amikor a miniszterelnök, Pétain marsall bejelentette, hogy fegyverszünetet szeretne kérni, majd öt nappal később meg is kapta azt. Mégis jelentős tény, hogy a francia hadsereg több mint egyharmada már Pétain bejelentése előtt fogoly volt. A harci morál szegényességét jelzi, hogy Francia Afrika gyarmati seregei nagyobb odaadással harcoltak, mint állítólagos uraik. Ezek az egységek nyilván nagyobb vérveszteséget is szenvedtek.

Mi húzódott a francia összeomlás hátterében? Liddell Hart szerint, akit annyira elkeserített a háború kitörése, hogy idegösszeroppanást kapott, alapvetően a katonai dogmák dőltek meg: „A német páncélosok támadását egy hasonló erőkből álló, koncentrált ellentámadással már jóval azelőtt meg lehetett volna állítani, hogy elérték a Csatornát. A franciák azonban, annak ellenére, hogy több és jobb tankjaik voltak az ellenségnél, kis csapatokban széthúzták őket [...] Az egyetlen rendelkezésre álló brit páncélos hadegységet nem indították el Franciaországba egészen a német támadás megindításáig, márpedig ez túl későnek bizonyult az első és döntő fázisban [...] A Blitzkrieg üteme csakis azért volt lehetséges, mert a szövetséges vezetők nem fogták fel az új technika lényegét, így nem tudták, hogyan szálljanak vele szembe [...] Egyetlen más katasztrófa sem lett volna ilyen könnyen elkerülhető.”

Marc Bloch is egyetértett azzal, hogy az összeomlás, legalábbis részben, a francia tábornoki kar végtelen felkészületlenségéből adódott. Döntő tényező volt még a németeknek az a döntése, hogy a fő támadás irányvonalát megváltoztatták, és Luxemburg valamint Hollandia helyett, ahogy Hitler eredetileg tervezte, a Liége és Namur közötti vonalat választották, az Ardennek szinte áthatolhatatlan erdői között. A franciák feltehetőleg jobban boldogultak volna az eredeti stratégiával. Teljes mértékben meglepte őket a rajtaütés, amikor öt páncéloshadosztály átnyomult az Ardenneken, és megkaparintotta a Meuse folyó fölött átívelő hidakat. Ezt követően a franciák reakciói vétkesen lassúak vagy elhibázottak voltak. Ami 1940-ben történt azonban, több volt, mint katonai csőd. Block szerint a dolgok mélyén a morál összeomlása volt.

Még az 1939 végétől 1940 elejéig tartó „furcsa háború” során is mélyen aggasztotta a brit II. expedíciós hadtest parancsnokát, Alan Brooke altábornagyot a francia hadsereg hozzáállása, amelyet ő a francia stratégia védelmi jellegének tudott be. A német határ mentén futó, és alaposan megerősített Maginot-vonal „legveszélyesebb aspektusa - írta Brooke a naplójába - a pszichológiai oldal; egyfajta hamis biztonságérzetet kelt, egy olyan érzést, mintha egy áthatolhatatlan vaskerítés mögött ülnénk; ha esetleg ezen a kerítésen áttörnének, akkor vele együtt a franciák harci kedve is összeomlana!” A francia defetizmus mögött azonban ennél több rejtezett. Sok francia szerint a Harmadik Köztársaságért nem volt érdemes meghalni, különben is apáik, fivéreik és barátaik közül annyian meghaltak már érte 1914 és 1918 között. Ezt a hangulatot - egy újabb pirruszi győzelemért való küzdelem elutasítását - Louis-Ferdinand Céline előrevetítette Utazás az éjszaka mélyére (1932) című könyvében, amikor lefestette a legutolsó háború nyitó fejezetének gyomorforgató mészárlását. Ugyanez a hangulat ihlette a Nobel-díjas Roger Martin Du Gard barátjához írt leveleit 1936 szeptemberében: „Bármit, csak háborút ne! Bármit [...] akár a fasizmust Spanyolországban [...] akár fasizmust Franciaországban. Semmi, sem a bírósági meghurcoltatás, sem a szolgaság nem hasonlítható a háborúhoz. Bármi, inkább Hitler, mint a háború!” Egy német tiszt szavaival élve: „A franciák lelkiereje és közhangulata megtört [...] még mielőtt a csata megkezdődött volna. Nem is annyira a gépek hiánya miatt szenvedtek vereséget a franciák, hanem amiatt, hogy nem tudták, miért harcolnak. A náci forradalom már azelőtt megnyerte a franciaországi csatát, hogy az első páncéloshadosztályunk megindult volna.”

Egyes jobboldali franciák kétségtelenül a német győzelem előnyeit látták. A legtöbben azonban egyszerűen alábecsülték a vereség árát. Valószínűtlen, hogy ekkora számban és ilyen rendezett formában megadták volna magukat, ha nem úgy vélekedtek volna, hogy aránylag olcsón megússzák. Nyilvánvalóan azt feltételezték, hogy a háború hamarosan véget ér, ők hazatérhetnek a szülőföldjükre, a német megszállás pedig rövid életű lesz. Egyes magas rangú tábornokok jobban aggódtak egy esetleges otthoni baloldali megmozdulás miatt, mint a német megszállás miatt. Ezek az elképzelések a távolabbi, 1871-es, és nem az 1914-es emlékekhez nyúltak vissza. Aztán minden a várakozásokkal ellentétben történt. A francia baloldal szétszéledt, a németek pedig maradtak.

Általában azt feltételezik, hogy Nagy-Britanniában nem volt ennyire defetista jellegű a közhangulat. Egyes franciaországi brit katonák 1940-ben nem voltak hajlandóak megadni magukat, még parancsra sem. „Baromira nem teszem meg, te kis sárga szemétláda!” - dühöngött az 51. (skót) hadosztály egyik embere, amikor 1940 júniusában a Kensington Ezred valamelyik tisztje megparancsolta neki, hogy tegye le a fegyvert. Ez a harcias skót azonban a kisebbséghez tartozott. A brit expedíciós hadseregben a legtöbb bajtársa kevés okot látott arra, hogy a végsőkig harcoljon Franciaországért, amikor maguk a franciák is olyan nyilvánvalóan kelletlenek. A brit néphit a dunkerque-i partok evakuálását győzelemnek tartja. A német filmhíradók azonban megszégyenítő vereségnek mutatják be, és ők állnak közelebb az igazsághoz. A britek visszavonulása olyan kaotikusra sikerült - ráadásul az a hír terjengett, hogy az „ötödik hadoszlop” a vonalak mögött szabotálja a szövetségesek erőfeszítéseit hogy a testileg-lelkileg megviselt túlélőket hazatértük után el kellett különíteni a civil lakosság közhangulatának védelme érdekében. Ahogy a Királyi Műszaki Alakulatnál W. R. Littlewood tizedes megfogalmazta: „Kezdtük azt hinni, hogy a németek szinte emberfölötti lények [...] Úgy tűnt, minden fordulatra volt válaszuk.” A fegyelem tünedezőben volt. Egy tisztet saját háborús neurózisban szenvedő embere lőtt arcon. Calais-ben a Viktória Királynő Lövészezredének egyik katonája lelőtt egy idős asszonyt, mert azt hitte, hogy ő is a rejtélyes ötödik hadoszlophoz tartozik, hiszen a németeket az álcázás és a háborúzás nagymestereinek tartották. A kémkedéssel gyanúsított belga civileket - közöttük parasztokat, akiket azzal vádoltak, hogy „nyílalakzat”-ot vágtak a fűbe, hogy a Stuka-pilótákat a brit csapatokhoz irányítsák - a helyszínen agyonlőtték, hasonló módon, mint ahogy a német hadsereg ugyanott huszonhat évvel azelőtt tette. Dunkerque-nél, a hajók elérését célzó utolsó eszeveszett rohamban a franciák azon vették észre magukat, hogy saját szövetségeseik lövik őket. A legtöbb, amit Dunkerque-ről megállapíthatunk, hogy a briteknek nagy szerencséjük volt. Hitler ott követte el az első igazi hibát, amikor megálljt parancsolt Rommel portyázó páncélosainak, amelyek végleg végeztek volna velük. A 338 226 szövetséges katona meggyilkolása vagy foglyul ejtése - ennyi volt a Dinamó-hadműveletben kimenekítettek száma, amelyből 110 000 volt francia - olyan megsemmisítő erejű csapás lett volna, amelyet a brit közhangulat soha nem hevert volna ki. Az akció során mindössze 41 340 brit katonát fogtak el.

Az, hogy mennyire ingatag volt a brit katonák harci morálja, akkor válik világossá, ha megvizsgáljuk az egyéb helyszíneken való helytállásukat. Bár Churchill kedvelte az olyan kifejezéseket, mint a „Soha ne adjátok meg magatokat!”, a brit katonák nem harcoltak mindhalálig. Krétán 1941-ben nem sikerült feltartóztatniuk a német ejtőernyős inváziót, bár eleinte nagy vérveszteségeket okoztak. Az első észak-afrikai hadjáratok is csalódást keltettek. Később Churchillt különösen aggasztotta az, hogy a szingapúri helyőrség, amelynek kimondottan megparancsolta, hogy az utolsó emberig harcoljanak, nem volt hajlandó kitartani a kimerült és számbelileg is alulmaradó japán haderővel szemben (lásd 14. fejezet). Ez még Alan Brooke-ot is felzaklatta, aki különben Churchill talán legkeményebb kritikusa volt, és aki 1941 decemberében a Birodalmi Vezérkar főnöke lett. Állandó aggodalma az volt, hogy mint az első világháború esetében is, Churchill „alhadszínterek” megnyitása iránti étvágya a brit erők túlzott szétterítését eredményezi majd, valamint az „erőnk szétforgácsolásá”-t, a „lényegi pont”-ra való összpontosítás helyett. Ebből kifolyólag miután meggyőzte önmagát, hogy Nagy-Britanniának a Földközi-térségre és Észak-Afrikára kell koncentrálnia, nem volt hajlandó az ázsiai vagy egyéb hadszíntereket előtérbe helyezni. Mindazonáltal felháborította a távol-keleti ellenállás összeomlása. „Nehéz megérteni, miért nem létesítenek jobb védelmet - írta bizalmasan a naplójában, miközben a japánok körbezárták Szingapúrt. - Az utóbbi tíz évben az a kellemetlen érzésem támadt, hogy a Brit Birodalom hanyatlást mutat, és egy csúszós lejtőn állunk. Kíváncsi vagyok, igazam volt-e. Azt semmiképpen sem vártam, hogy ilyen gyorsan darabokra hullunk, mint ahogy most tesszük.” Amikor a japánok már Burma lerohanásával is fenyegetőztek, Alan Brooke elvesztette a fejét. „Nem tudok rájönni, miért nem harcolnak jobban a csapataink. Ha a hadsereg nem tud jobban harcolni annál, ahogy most teszi, akkor megérdemeljük, hogy elveszítsük a birodalmunkat!”

Ami igaz, az igaz, a franciák 1940-es moráljával ellentétben a brit katonák nem defetizmusból tették le a fegyvert. A legtöbb esetben parancsot kaptak a megadásra, mivel tisztjeik nem látták értelmét a további harcnak, amikor egy állás védhetetlenné vált már. Az angol háborús visszaemlékezésekben a fogságba esés jellemző esetei közé tartozik, amikor az ellenség teljesen körülveszi az egységet, a tiszt pedig parancsot ad az embereinek, hogy inkább tegyék le a fegyvert, minthogy „értelmetlenül meghaljanak”. Bár azzal vigasztalódtak, hogy a józan belátás fontosabb a hősiességnél, a foglyul ejtett brit katonák gyakran meglepve tapasztalták saját bűntudatukat. Nem a fogságra készültek. Számos ázsiai megfigyelő azt, hogy a brit tisztek nem voltak hajlandóak az utolsó emberig harcolni, sőt ha lehetőség adódott a menekülésre, egyes tisztek futva mentették az irhájukat, úgy értelmezték, mint annak bizonyítékát, hogy a britek elvesztették hitüket saját birodalmi szerepükben. Amennyiben a franciák nem akartak meghalni Danzigért, úgy brit társaiknak sem akarózott meghalni a malájföldi Penangért.

Mindazonáltal a britek otthon feltétlenül folytatni akarták a harcot, még ha fegyvereik tetemes részét Nieuport és Graveline partjainál is hagyták. Mert akármilyen is volt katonáik harci kedve, még mindig két előnyt élvezhettek. Az egyik a haditengerészet volt. A szárazföldi kudarcok ellenére a Királyi Haditengerészet még mindig uralta a tengert.

11.1. ábra Az angliai csata, 1940. július 10. - október 31. (ezer fő)

A brit flotta még mindig nagyjából 3,5-szer akkora volt, mint Hitleré. (A háború kitörésekor a briteknek 7 repülőgép-anyahajójuk volt, a németeknek egy sem; a britek 15 hadihajóval rendelkeztek, a németek 5-tel; 49 cirkálójuk volt, míg a németeknek 6; 192 torpedórombolójukkal szemben a németeknek 21 volt.) Igaz, hogy a La Manche csatorna nem széles, mindössze 33 kilométer választja el Dovert a Gris-Nez-foktól, ahol Franciaország és Anglia a legközelebb áll egymáshoz, mégis kolosszális rizikót vállalt volna Hitler, ha átküldi a német inváziós haderőt ezen a karcsú nyíláson. A britek másik előnye a légierő terén jelentkezett, bár ez az előny jóval kisebb volt az előbbinél. 1940. augusztus 20-án az alsóházban hangzottak el Churchill dicsérő szavai a vadászgép-különítményhez, talán leghíresebb beszédében: „Az emberiség viszályai során soha nem köszönhettek ilyen sokan, ilyen sokat, ilyen keveseknek”. Akkoriban azonban a pilóták azon viccelődtek, hogy ez a mondat a kifizetetlen kantinszámláikra való utalás volt. Churchill saját titkárai úgy érezték, hogy a beszéd „túl hosszúra sikeredett”, mivel „kevésbé volt szónokias a megszokottnál”. A „keveseknek” szóval arra utalt, hogy a Királyi Légierőt számok tekintetében felülmúlta a Luftwaffe. És a brit hírszerzés akkoriban ezt valóban így gondolta. A valóságban a Királyi Légierő valamennyivel nagyobb volt. Augusztus 9-én, mielőtt a németek megindították volna döntő támadásukat a brit légvédelem ellen, a Királyi Légierő 1032 vadászrepülőgéppel rendelkezett. A németeknek 1011 vadászrepülőgép állt a rendelkezésére a támadáshoz. Ráadásul a Királyi Légierőnek 1400 képzett pilótája volt, néhány százzal több, mint a németeknek, és tudás, valamint bátorság tekintetében is könnyedén állták az összehasonlítást. Repülőgépgyártás tekintetében Nagy-Britannia végre felülmúlta a németeket. A június és szeptember között eltelt döntő hónapokban 1900 új vadászrepülőgép hagyta el a brit gyárakat, a németek 775-ével szemben. Csakúgy, mint a megbékélési politika éveiben, a britek most is túlbecsülték a németeket: a pilóták állományát tekintve mintegy 70 százalékkal. De a németek is túlbecsülték önmagukat. Göring biztos volt abban, hogy a brit vadászgépek felét augusztus végére elpusztították, pedig valójában a vadászgép-különítmény hadműveleti ereje alig volt valamivel kisebb, mint a csata kezdetén. Amikor a németek kiszélesítették célpontjaik körét, és kikötőket, valamint ipari központokat is támadni kezdtek, elveszítették azt a lehetőséget, hogy döntő csapást mérjenek a Királyi Légierő parancsnoki és irányítási központjaira. Decemberben Goebbels még kárörvendve megjegyezhette, hogy a háborút „katonailag akár megnyertnek is tekinthetjük”. A valóságban azonban a radar jelentette technikai előny, valamint Sir Hugh Dowding légi marsall hozzáértő vezetése következtében a német veszteség (beleértve a bombázókat is) szinte kétszer akkora volt, mint a brit (1733 és 915). Októberig a Királyi Légierő minden héten több német gépet lőtt le, mint amennyit csatában veszített (lásd 11.1. ábra)

A britek folytatták a harcot, részben azért, mert még képesek voltak rá, részben pedig azért, mert minden nappal egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a Hitler előtti kapituláció sokkal többe kerül, mint azt a franciák gondolták. A franciák viszonylag szerencsések voltak, mivel a nácik által elfoglalt többi nyugat-európai ország lakosaihoz hasonlóan, a franciák többsége „az életre érdemes” kategória alá esett. (Valójában egyesek, nevezetesen a hollandok, alapvetően germánnak minősültek.) Ez gyakorlatilag azt jelentette, hogy gazdaságilag ugyan kihasználják őket, de az életüket meghagyják, hacsak történetesen nincsenek köztük zsidók. Franciaország a német háborús gazdaság fejőstehenévé vált. Könyörtelenül kifosztották a nyersanyagok, az iparcikkek és a munkaerő tekintetében, nem is szólva a megszámlálhatatlan művészi alkotásról, melyeket a náci vezetők magán-és közgyűjteményekből zsákmányoltak. Arról azonban nem volt szó, hogy Franciaország többé már nem Franciaország. Sőt, a megszállt Párizs a szabadságon lévő vagy a kellemesebb szolgálati hely után vágyó Wehrmacht-és SS-tisztek kedvenc célállomásává vált. A londoniak nem szívesen osztoztak volna hasonló sorsban, bár mindez korántsem volt elviselhetetlen. Ebből kifolyólag a háború menetében beállt fordulatig aránylag kevés francia férfi és nő döntött a német uralom elleni aktív ellenállás mellett. A „kollaboráns” szó sértő, hiszen temérdek bűnt foglalhat magában, a jelentéktelentől a legnagyobb bűnökig: a munkájukat az új körülmények közepette is tovább folytató jelentős írók bűnétől a francia zsidók haláltáborokba való deportálásában aktívan részt vállaló francia hivatalnokok bűnéig. (Két szembeszökő példa: Louis-Ferdinand Destouches (Céline) és Georges Rémi (Hergé). Az előbbi már a háború előtt is megrögzött antiszemita volt, a háború után pedig bebörtönözték a Vichy-korszakban betöltött szerepéért. Az utóbbinak (aki belga volt, és nem francia) valamivel enyhébb előítéletei voltak a zsidókkal és az amerikaiakkal szemben, erőteljesen japánellenes volt, a németekért nem rajongott, de feltétlenül és szilárdan antikommunista volt. Legjobb Tintin-történetei a német megszállás alatt születtek: Le Crabe aux pinces d’or, La Sea-et de la licome, Le Trésor de Rackham le rouge ész Le Sept Boules de crystal egyaránt a Le Soirban jelentek meg 1940 és 1944 között. A háborút követően Hergét kollaboránsként letartóztatták, amelyre úgy reagált, hogy ő mindössze III. Lipót belga király utasításának engedelmeskedett, és nem hagyta el a hazáját.)

Kelet-Európában a történet igen másként alakult. Ott a hazai lakosságot a náci teoretikusok faji szempontból alantasnak minősítették, a német élettér kiterjesztése szempontjából pedig akadályozó tényezőnek. A Lengyelország elleni Blitzkrieget a foglyokkal és a civilekkel való kegyetlen bánásmód kísérte, ami nem egy spontán, hanem egy alaposan előkészített folyamat eredménye volt. Itt derült fény először Hitler birodalmának valódi, förtelmes mivoltára.

„HADD VIRULJON A ZŰRZAVAR!”

Berchtesgaden Hitler hegyvidéki rezidenciája volt a Bajor-Alpokban, ahol a Führer és az uralkodó faj egyes kiválasztott tagjai megfelelően grandiózus díszletek közepette forralhatták hódító terveiket. 1926-ban Hitler börtönből éppen szabadult, ismeretlen politikai agitátorként vonult ide vissza, hogy lediktálja a Mein Kampf második részét, amelyben esküt tesz, hogy ő a német Volk vezetésére hivatott, hogy „jelenlegi szűkös életteréből új vidékre és földre vezessem [...] folytassam, ahol hatszáz évvel azelőtt abbahagytuk, és tekintetünket a keleti vidék felé fordítsuk.” Röviddel azt követően, hogy 1933-ban birodalmi kancellár lett - ekkorra vált a könyv, kissé megkésve, közönségsikerré -, a szerzői jogdíjat egy obersalzbergi ház megvásárlására költötte, amely később „Berghof’-ként vált ismertté, és szó szerint a „hegyvidéki királyi udvar” szerepét töltötte be. A következő néhány évben a helyieket arra kényszerítették, hogy eladják a földjeiket, hogy egy tíz négyzetkilométer kiterjedésű területen számos rezidencia és hivatali épület létesülhessen a Harmadik Birodalom belső köre számára nyári szórakozóhelyként. Beszédes illusztrációja annak, mit is jelentett a gyakorlatban az „élettér”.

Berghofot választotta Hitler a Neville Chamberlainnel való találkozás színhelyéül, amikor az angol miniszterelnök a Szudéta-vidék Csehszlovákiától való elszakításáról kívánt tárgyalni. Egy évvel később, 1939. augusztus 22-én egy nagyon eltérő találkozóra került itt sor Hitler és katonai vezérkara között. Az egyik jelenlévő jegyzetei alapján világossá válik, mit akart Hitler elérni a lengyel hadseregre mért vereség után: „A színen Lengyelország elpusztítása. A cél az életerő megsemmisítése, nem pedig egy bizonyos vonal elérése. Még ha a háború ki is tör nyugaton, az elsődleges cél akkor is Lengyelország elpusztítása [...] Ne kegyelmezzenek! Brutális hozzáállást! Nyolcvanmillió [német] ember fogja megkapni jogos jussát. A létüket biztosítani kell. A legerősebbnek vannak jogai. A legnagyobb szigorúságot.”

Amint azt Hitler megmondta a vezető náciknak az év októberében, Németországnak nem az a feladata, hogy Lengyelországban rendet teremtsen, hanem az, hogy hagyja, „hadd viruljon a zűrzavar”. Ennek a zűrzavarnak azonban célja volt. Hitler a náci birodalmat már a Mein Kampf óta a gyilkolás és az újfajta gyarmatosítás köré építette. Az alsóbbrendű fajokat meg kell ölni vagy száműzni kell, hogy legyen hely az előrehaladó és sokasodó német gyarmatosítók számára. A cél nem kevesebb volt, mint Európa etnikai térképének újrarajzolása, hogy a faji ideológusok egykori álmai szörnyű valósággá válhassanak. Naplójában Goebbels Hitler célját a „megsemmisítés” (vernichtend) szóval határozta meg. Haider, a vezérkari főnök úgy vélte, „a Führer és Göring célja a lengyel nép elpusztítása és megsemmisítése volt”. Hitler azt állította, hogy „kemény faji küzdelem” lesz „jogi korlátozás” nélkül. Nem minden lengyel tartozott azonban a kiirtandók közé. Reinhard Heydrich, a Birodalmi Biztonsági Főhivatal vezetője így fogalmazott: „A kisembereket nem bántjuk, de a nemeseket, a papokat és a zsidókat meg kell ölni.” A cél a lengyel társadalom lefejezése volt, a túlélőket pedig a „helóta faj” szintjére süllyeszteni, ami alig jobb a rabszolgák helyzeténél.

A lengyelországi megszállás előtt az SS öt különleges biztonsági rendőrségi egységet hozott létre, az úgynevezett Einsatzgruppekat (különleges megbízatást végrehajtó erők). (Érdekes adalék, hogy az Einsatzgruppék 25 vezetőjéből 15-nek doktori címe volt. Ők az átlagemberek fölé emelkedtek, a német akadémiai elit tagjai közé tartoztak. A különleges csoportok létszámát később ötről hétre emelték, és ehhez jött még a danzigi Einsatzkommando.) Az ő feladatuk „a harcoló csapatok mögötti ellenséges hátországban lévő németellenes erőkkel” való leszámolás volt. A németek még a lengyelországi bevonulás előtt listát készítettek 30 000 letartóztatandó emberről. A katonai uralom rövid időszakában - a szeptember 28-i lengyel fegyverletételtől október 25-ig -16 000 és 20 000 közöttire tehető a rövid úton kivégzett lengyelek száma, akik közül a legtöbben az Einsatzgruppék áldozataivá váltak.

Elsődleges célpontként az arisztokrácia, a szabad foglalkozásúak, az értelmiség és a papság tagjai szerepeltek. Hitler október 6-án a Reichstag-ban elmondott beszédében felhívást intézett „az etnográfiai kapcsolatok új rendjé”-re vonatkozóan: az átlag lengyeleket el kell űzni a Birodalomhoz visszacsatolt Danzigból, Nyugat-Poroszországból, Posenből és Felső-Szilézia keleti részéről, majd áttelepíteni őket a csonka Lengyel Főkormányzóság megszállás alatt álló területére. (Nem szabad elfelejteni, hogy ezeknek a területeknek a jelentős részét a versailles-i szerződésben csatolták el Németországtól. Technikai értelemben két új Reichsgaue jött létre: Danzig-Nyugat-Poroszország (ide tartozott Danzig, Bromberg és Marienwerder) valamint Wartheland (ide tartozott Posen és Littmannstadt, azaz Lódz). Közigazgatásukat tekintve a Birodalom részét képezték, kivéve Danzigot, amely utazás tekintetében külföldi területnek számított. Lényeges, hogy a területek a Gaue definíció alá tartoztak, amely kifejezést inkább a párt, és nem az állam regionális egységeire használták. Ezeken a helyeken a párt az 1933 előtti közigazgatási intézmények megszorításai nélkül tevékenykedhetett.) A családok alig húsz percet kaptak otthonaik elhagyására. Nem vihettek magukkal többet egy kézipoggyásznál és a rendeletben kiszabott 20 zlotynál. Senki nem törődött azzal, hogy új szállást találjanak számukra, sokukat egyszerűen kilökték a vonatvágányok mellé. A Birodalomhoz csatolt terület lakosságán belül minden tizedik emberre ez a sors várt. Kivételt tettek mintegy 1,6 millió mazurral, kasubbal és úgynevezett sziléziai Wasserpolennel, akiket faji szempontból elfogadhatónak ítéltek, ezért maradhattak. Ezenfelül mintegy ötmillió „emészthetetlen” lengyelt ideiglenesen megtartottak a mezőgazdasági munkák elvégzésére.

Hitler víziójának megvalósítása az új Főkormányzóságban a jogi végzettségű, bajor Hans Frank feladata volt, aki az elsők között csatlakozott a nácikhoz. Alighogy harminckilenc évesen berendezkedett a történelmi jelentőségű krakkói várban, a Wawelben, máris elragadta a nagyság hamis illúziója. Feleségét „Lengyelország királynéjá”-vá avatta, noha mindösszesen Krakkó, Radom, Varsó és Lublin négy körzetéért volt felelős. A Lengyel Főkormányzóságot „a német nemzet első gyarmati területé”-nek szánták. Mint annyian mások Hitler tömeggyilkos tettestársai közül, Frank is kifinomult érzékenységű embernek tartotta magát. Megtartotta a lengyel kurátorokat a Wawelben, hogy gondját viseljék az immár sajátjának tekintett művészeti gyűjteménynek. Amikor az olasz háborús tudósító, Curzio Malaparte látogatást tett Frank udvarában, a következőket találta: „magas, egyenes háttámlájú székén ült, mintha a Jagellók vagy a Sobieskik trónusán ülne. Úgy tűnt, teljesen meg van győződve arról, hogy a királyok és lovagok nagyszerű lengyel hagyományai keltek életre benne. Fekete, fényes haját hátrafésülte, így szabadon maradt magas, elefántcsontfehér homloka. Arcát vékony verítékréteg fedte, és a hatalmas holland lámpák, valamint az asztal mentén elhelyezett ezüst gyertyatartókban lévő, a cseh poharakon és a szász porcelánon visszatükröződő gyertyák fényénél úgy fénylett az arca, mintha celofánmaszkba burkolták volna. »Egyetlen ambícióm - mondta Frank hátralökve magát a székben és kezével megtámaszkodva az asztal szélén -, hogy felemeljem a lengyel népet az európai civilizáció méltóságára.«”

A valóságban azonban éppen azon volt, hogy a barbarizmus mélységébe taszítsa őket.

A krakkói Jagelló Egyetem Közép-Európa egyik legősibb oktatási központja. 1364-ben alapították, és Nikolausz Kopernikusz alma matere volt. 1939. november 6-án a megszálló hatóságok meghívták az egyetem oktatói karát egy bizonyos Obersturmbannführer Müller előadására. Csapdát állítottak. Rájuk szegezett fegyverek mellett 183-at közülük teherautókra vezényeltek, és a sachsenhauseni koncentrációs táborba deportáltak. Bár utólag elengedték őket, esetük figyelmeztetésül szolgált, milyen sorsot szán Frank a lengyel értelmiség számára. A következő nyáron az úgynevezett Különleges Pacifikációs Program (AB-Aktion) keretein belül 3500 értelmiségit szedtek össze, majd lőttek le a Varsó melletti erdőben. 1940 végére a kampány áldozatainak száma elérte az 50 000-et.

A lengyel elit kérdése csak egy volt azon „problémák” közül, amelyekkel Franknak meg kellett birkóznia. Németországban a zsidók a lakosság mindössze 1 százalékát alkották. Ezzel szemben a lengyel lakosság 9 százaléka volt zsidó, és a becslések szerint ebből mintegy 2,3 millióan a Főkormányzóság területén éltek. Magától értetődőnek tűnt, hogy a Német Birodalom szívéhez ilyen közel nem szabad megtűrni ennyi zsidót. Hát nem egy veszedelmes faji betegséghez hasonlította őket Hitler, akik az árja fajt akarják megfertőzni? Mindenképpen menniük kell, különösen Frank pompás új fővárosából. De hova? A német megszállás nyitó szakaszában a zsidókat húszasával lőtték le olyan helyeken, mint Roznan, Blonie és Pultusk. Ez azonban még nem képezte a megsemmisítés szisztematikus politikájának részét. A Wehrmacht-tisztek ellenvetései egyelőre még megfékezték az Einsatzgruppékat.

A civilek lemészárlása káros volt - káros a közhangulat és a helyi rend fenntartása szempontjából. Könnyebb volt rábírni a zsidókat, hogy meneküljenek keletre, a határ túloldalára. Némi fontolgatás után döntés született arról, hogy a megmaradt zsidókat gettókba terelik, hogy helyreállítsák azt a fajta kötelező szegregációt, amely Közép-Európában egészen a XVIII. század végéig teljesen természetes volt. Mindez már önmagában is jelentős adminisztrációs vállalkozás volt, mivel be kellett vezetni a Dávid-csillagos karszalag viselését a zsidók azonosítására, valamint létre kellett hozni a helyi zsidó tanácsokat, amelyeknek a gettók irányítása volt a szerepe. Ennek ellenére már a kezdet kezdetén sem volt más a lengyel zsidók gettókba tömörítése, mint az eltávolítás előkészítése. Bár Friedrich Uebelhoer, Kalisch és Lódz Regierungspasi-dentje „végső cél”-ként már „ennek a pestises kelésnek a kifüstölését” emlegette, a hivatalos hozzáállás még nem ez volt. Sőt, Himmler „egy nép belső meggyőződésből történő fizikai megsemmisítésének bolsevik módszerét” egyenesen „némethez méltatlannak és lehetetlennek” nyilvánította.

Egy ideig Himmler és Frank eljátszottak azzal a gondolattal, hogy a zsidókat az Indiai-óceán egyik szigetére, Madagaszkárra küldik, amely megoldást a lengyel kormány már korábban is fontolgatta. Megegyeztek azonban abban, hogy ez csak a háború után lehetséges. Hitler aztán arról beszélt, hogy az új Lengyelország keleti határára kellene telepíteni őket, a Visztula és a Bug folyók közé. Később Szibéria került szóba. Időközben a lublini körzet a deportált zsidók gyűjtőhelyévé vált: tízezreket nyomorítottak be a sebtében épített táborokba, miközben Lódz, Varsó, Lowicz és Glowno átmenetinek szánt gettói immár tartósnak tűntek. Nem mintha ezek is örökké fennmaradhattak volna. Először is kibírhatatlanul zsúfoltak voltak: Varsó lakosságának egyharmadát a város lakóterületének 2,4 százalékára szorították be. Ugyanakkor a zsidók ételadagját annyira lecsökkentették, hogy 1941-re a napi kalóriamennyiségük az átlag lengyelekének 25 százaléka, a németekének pedig alig 7 százaléka volt, azaz sokkal kevesebb, mint a létfenntartáshoz szükséges minimum. A túlzsúfoltság és az alultápláltság már önmagukban is halálosak lehettek, és annak is bizonyultak: 1941-ben Varsóban a halálozási arány elérte a 10 százalékot. „Itt az ideje, hogy ezt a söpredéket összetereljük a gettókban - jelentette ki Himmler -, aztán a pestis úgyis bekúszik majd közéjük, és megdöglenek.” 1942 nyarán Frank marginális kérdésnek nevezte azt, hogy 1,2 millió zsidót éhhalálra ítéltek.

Idővel azonban, ahogy egyre inkább megismerte hűbérbirtokát, egyre inkább kételkedett abban, hogy bölcs dolog-e a lakosság tizedét elűzni vagy éheztetni, sőt hagyni, hogy a nagyobb városokban terjedni kezdjenek a járványok. Az 1930-as évek elején a zsidók Lengyelország legmagasabb jövedelmű lakosságának majdnem felét adták. A lengyel városokban a vállalkozók, az igazgatók és a szakmunkások igen magas százaléka zsidó volt. A német megszállás utáni intézkedések közül az egyik legkorábbi a zsidóvagyon lefoglalásának engedélyezése volt. Megkezdődött a könyörtelen, szervezett fosztogatási hadjárat. Akkortájt Frank rendeletet adott ki a húsz és hatvan év közötti zsidó férfiak általános kényszermunka-kötelezettségéről. Hogy inkább a tőkéjük vagy a munkaerejük miatt-e, de a zsidók kétségtelen gazdasági értéket képviseltek, az tehát, hogy az előbbit ellopták, az utóbbit pedig tönkretették, nem tekinthető éppen profitorientált stratégiának. Frank, hacsak nem kívánta a lengyel gazdaságot középkori szintre süllyeszteni, kénytelen volt kidolgozni egy kompromisszumot a rasszista ideológia és a birodalmi gazdaságpolitika szülte kényszerek alapján. A tervezett kompromisszumról 1941-es berlini látogatása során a következőképpen számolt be:

„A minket leginkább foglalkoztató probléma a zsidóké. Ezt a koszban és mocsokban dagonyázó derűs kis népet [Volklein] gettókba és [különleges] városnegyedekbe gyűjtöttük, és valószínűleg nem maradnak a Főkormányzóság területén sokáig. [Élénk taps] A zsidók azonban nemcsak paraziták bandájából állnak, hanem elég különös módon, a mi szempontunkból - erre csak ott [Lengyelországban] jöttünk rá - létezik a zsidóknak egy másik kategóriája is, amit soha nem gondoltunk volna lehetségesnek. Ott vannak a munkára fogható zsidók, akik a közlekedésben, az építőiparban, a gyárakban dolgoznak, mások pedig szakmunkásként, például szabóként, cipészként stb. Ezeknek a zsidó munkásoknak a segítségével zsidó műhelyeket hoztunk létre, amelyekben a német termelést erősen megkönnyítendő árucikkeket fognak előállítani élelmiszerellátmányért cserébe, valamint bármi másért, amire a zsidók létfenntartása szempontjából sürgető szükség van.”

Mintha a nácik nem tudtak volna határozni afelől, hogy inkább kihasználják a zsidókat („termelés”) vagy halálra éheztessék őket („lemorzsolódás”). Lengyelországban a „zsidókérdés” egyelőre megoldatlan maradt, egyfajta ellentmondásos helyzetnek számított a Főkormányzóság területén. Az éhezés bevett ténnyé vált a lódzi gettóban, ahol 1941 nyarára mintegy 40 000 zsidót foglalkoztattak a ruházati, textil és egyéb, többek között katonai árucikkek gyártásában.

A lengyel elit lemészárlása, valamint a zsidók gettókba gyűjtése mindössze a nácik által eltervezett kelet-európai változások bevezető fejezete volt. Az elfoglalt területek „megtisztítása” (Flurbereinigung) eszköz volt az elérendő célhoz, azaz a Németország által újonnan elfoglalt területek életterének a felsőbbrendű árja fajjal való benépesítéséhez.

HIMMLER VÁROSA

1940 tavaszán Heinrich Himmler a nemrégiben létrehozott, az etnikai németség megerősítését célzó birodalmi megbízotti tisztségében barátjával, Harms Johst náci költővel és tiszteletbeli SS-tiszttel a lengyel vidéken utazgatott. (Johst írta az általában Göringnek tulajdonított, híres sort: „Wenn ich Kultur hőre [...] entsichere ich meinen Browning” (Amikor meghallom a kultúra szót [...] azonnal a Browningomhoz kapok.) A sor Johst legismertebb darabjának, a náci „mártír”, Albert Leo Schlageter emlékére írt Schlageternek (1933) a nyitójelenetéből származik. A Himmler-rel való lengyelországi látogatást a Ruf des Reiches - Echo des Volkes! Eine Ostfahrt (1940) című művében jelenítette meg.) Himmlernek kettős szerepe volt az új német birodalomban. Egyrészt fel kellett számolnia „a Birodalomra és a német nemzeti közösségre nézve veszélyt jelentő káros befolyásokat” (itt alapvetően a zsidókra gondoltak), másrészt „új német telepek létesítéséről” kellett gondoskodnia. Az utazás során a két férfi időnként megállt az autóval, és a ringó mezőkön sétáltak, ahol Johst szerint Himmler végignézett „a széles, széles messzeségen, amely tobzódott, teljességgel tobzódott ebben a jó, termékeny talajban [...] Mindez ismét német föld volt! Itt [lelkendezett Himmler] a német eke hamarosan megváltoztatja majd a képet.”

Az út során Himmler és Johst áthaladtak Zamose városán. Himmlert annyira lenyűgözte az ottani olasz reneszánsz építkezési stílus - amely teljességgel ellentétes volt az általa vallott, a lengyel elmaradottságot hangsúlyozó sztereotípiával -, hogy a város nevének megváltoztatása mellett döntött. Onnantól kezdve „Himmlerstadt”-ként ismerték, és a német Volk ott vetette meg elsőként a lábát az új keleti határvonal mentén. A város elnémetesítése érdekében végzett első lépés egyértelmű volt. A város zsidó lakosságát összegyűjtötték és deportálták, hogy a gettókban várhassák sorsuk további alakulását. Következő lépésként megszabadultak a lengyelektől. Mint a nyugaton annektált területeken is, az SS itt is alapos felmérést készített a helyi lakosságról. Az I. („északi”) és a II. („fáliai”) típushoz tartozókat a lódzi táborba küldték, hogy a német etnikumúak alaposan szemügyre vehessék őket. A III. típust („vegyes”) rabszolgaként a Birodalom többi részére küldték, kivéve az öregeket, akiket a zsidók korábbi lakásaiban szállásoltak el. A IV. kategória alá eső lengyelekre (aszociális és fajilag alantas) a pusztulás várt. Az ellenállást kifejtőket vagy akiket ellenállásra alkalmasnak gondoltak, a város szélén fekvő erődbe, a Rotundába szállították. A háború későbbi fejezetében a Rotunda véres mészárlások helyszínévé vált, ahol a foglyokat szinte válogatás nélkül lőtték le. Eleinte azonban a németek az áldozataikat nagyon is pontosan megválogatták: papok, jogászok, bírók, üzletemberek, tanárok - bárki, aki esetleg alkalmas lenne a lengyel nemzeti ellenállás megszervezésére. Még a cserkészeket is potenciális veszélynek tartották. Az egyik első zamosci áldozat a tizenhat éves Grazyna Kierszniewska volt, a harminchat cserkész egyike, akiket lehetséges ellenállóvezérként kivégeztek.

Most, hogy a várost megtisztították a fajilag tisztátalanoktól, már csak egy kérdés maradt tisztázatlanul: kik legyenek az új német telepesek, a bátor árja úttörők, akik gyarmatosítanák a hitleri hadseregek által meghódított életteret? A birodalom vajmi kevés polgára szeretett volna új életet kezdeni Lengyelországban. Mindent egybevéve 400 000 körül volt azoknak a németeknek a száma, akik a Régi Birodalom területén megragadták az alkalmat, és keletre költöztek. Ezeknek a többsége is többnyire a kevésbé szerencsés hivatalnokok vagy a kalandor üzletemberek közül került ki. A német parasztoknak, akik az új gyarmatok földművelő lakosságát adták volna, mindez egyszerűen nem keltette fel az érdeklődését. Az Európa többi részén élő németek közül sokan azonban inkább hajlandónak mutatkoztak a költözésre. Himmler új feladatkörébe az is beletartozott, hogy hazatelepítse „a német faj vagy nemzetiség külföldön élő egyedeit, akiket alkalmasnak talál a Birodalomba való állandó visszatelepítésre.” A terv szerint az új határtól keletebbre élő német etnikumot hívták vissza a frissen annektált és etnikailag megtisztított lengyel területre. Mintegy 57 000-en érkeztek Kelet-Galíciából, 67 000-en Volhíniából és 11 000-en Bialystok környékéről. A balti kormányokkal 1939 októberében kötött egyezmény alapján további 50 000 német etnikumú lakosság érkezett Lettországból, és majd 14 000-en Észtországból. A lengyelek kiűzésével ellentétben ezek önkéntes lakosságmozgások voltak. Az ezekre a területekre is kiterjedő szovjet uralom miatt az ottani németek sietve elfogadták a nácik meghívását, hogy visszatérjenek heim ins Reich - „haza a Birodalomba”. Mintegy 189 000 német hagyta el Besszarábiát és Bukovinát, miután 1940-ben a Szovjetunió annektálta ezeket a területeket, 53 000-en pedig Litvániából érkeztek, azt követően, hogy országuk hasonló sorsra jutott. Egyesek külön erre a célra indított vonatokon és hajókon érkeztek, mások, mint például a galíciai parasztok, ingóságaikkal magasan megrakott szekereken jutottak el a kívánt célállomásig. Mintha mindez egy furcsa hátraarc lett volna az állítólag élettérért küzdő birodalom szempontjából: meg akarták győzni az akár már évszázados német közösségeket, hogy hagyják el ősi otthonaikat, és költözzenek nyugatra. Ennek a racionális háttere, amelyet persze nem fedtek fel az addig kisebbségben élő németség számára, az volt, hogy meg kellett győződni faji tisztaságukról. Mindössze a kielégítő „fizikai állóképességgel, eredettel, etnikai-politikai hozzáállással és szakmai képzettséggel rendelkezők” - mindezen jellemzők a nem németekkel való múltbeli kapcsolatok mértékét hivatottak kimutatni - lehettek a Birodalom új vagy visszaszerzett területeinek telepesei. 1941 nyarára Himmler megbízott hivatala 200 000 Volksdeutschét telepített le Nyugat-Lengyelország német területein, további 275 000-en pedig átmeneti táborokban várták sóvárogva az újratelepítést. 1943 végére mintegy 176 000 romániai Volksdeutschét telepítettek oda. Himmlerstadt környékére nagyjából 25 000 német etnikumú lakos telepedett.

Mindez csak a kezdet volt, mégpedig nem egy teljes mértékben biztató kezdet. A német kisebbségek meglehetős csalódást okoztak a náciknak. Sokan nem tűntek eléggé németnek, mivel a szigorúbb faji teoretikusok szerint ők már helyi őslakossá váltak, sőt talán még faji tisztaságukat sem őrizték meg, és keveredtek korábbi szláv szomszédjaikkal. Ezzel szemben Himmler, akár tetszett neki, akár nem, észrevette, mennyire árjának néz ki sok lengyel. Voltaképpen több szőke, kék szemű ember élt ott, mint saját hazájában, Bajorországban. Már 1939-ben felvázolt egy olyan lehetőséget, hogy „fel kell mérni” a bekebelezett keleti területek, majd a Főkormányzóság területének vegyes házasságokból született lakosságát, „hogy ez az elvesztett német vér ismét saját népünkké lehessen”. Az 1940 májusában született Gondolatok a keleti területek idegen lakosságát érintő bánásmódról című memorandumában Himmler elmagyarázza, hogy a felméréssel „kihalászná a fajilag értékes embereket a keverékből, Németországba vinné, és aztán ott asszimilálná őket.” A 6-10 éves gyerekeket „minden évben alaposan megrostálnák, hogy kiválogassák azokat, akiknek értékes a vére”, és a „fajilag első osztályú gyerekeket” a Birodalomba küldenék. Az SS Faji és Telepítési Főhivatalának (RuSHA) fejeként Himmler 1942-ben, Breslauban a következőket mondta egyes lengyelekről:

„jelentős mennyiségű északi vér van bennük, amely az egyébként végzetes szláv vonások ellenére képessé teszi őket a kezdeményezőkészségre [...] Ki kell válogatni a fajilag értékes lengyel családok színe-javát, hogy a Régi [háború előtti] Birodalomban történő oktatási program segítségével legalább a német vér korábbi hordozóinak következő generációját megmenthessük a német nemzet számára.”

Hogy biztosan minden használható árját visszaszerezzenek, német nők, úgynevezett „barna nővérek” járták az utcákat cukorkával a zsebükben, hogy magukhoz édesgessék az esetleg alkalmas gyerekeket. Soha nem látták viszont a szüleik azokat, akiket egyszer foglyul ejtettek. Himmler így magyarázta ezt 1943 októberében Posenben az SS vezetőségének: „Amit a [meghódított] nemzetek a mi fajtánknak megfelelő vérből ajánlhatnak, azt mi elvesszük, ha szükséges, akár gyerekrablással is, a gyerekeket pedig itt neveljük fel, közöttünk.”

Hasonló politikát folytattak más annektált és meghódított területeken is. Az új Cseh-Morva Protektorátus (korábban csonka Csehszlovákia) területén a korábbi külügyminiszter, akkoriban a Protektorátus birodalmi kormányzója, Konstantin von Neurath a következőkért szállt síkra:

„a cseh nemzet mintegy felét, amennyiben értéket képviselnek faji és egyéb nézőpontból [...] a németek elnyelik. A cseh nemzet megmaradó felét minden eszközzel meg kell fosztani hatalmától, és el kell távolítani országából. Különösen igaz ez a fajilag mongol területen.”

Hitler véleménye szerint egyes csehek alkalmasak voltak az elnémetesítésre. Márpedig ha fajilag alkalmasak, akkor felvehetők a német oktatási intézményekbe. Egyes opportunista csehek kétségtelenül ezt az utat választották. Ota Filip visszaemlékszik arra, milyen nehéz volt ellenállnia apja akaratának, aki azt várta tőle, hogy német általános iskolába járjon Schlesisch Ostrauban (Slezská Ostrava). A helyi cseh tanár a fiú ellenállását hallva az apa szemére vetette, hogy márpedig ő „ersatz Teuton”. A fő kérdés azonban az volt, hogyan lehet valakiben pontosan azonosítani a német vért. Neurath elöljárója, egy Karl Frank nevű szudétanémet a német nemzetiségűt úgy határozta meg, mint azt, „aki hűséget esküszik a német nemzetre, és ebbeli meggyőződését bizonyos tények, például nyelv, nevelés, kultúra stb. is alátámasztják.” Ehhez még hozzátette: „Bármely pontosabb meghatározás a »német nemzetiség« fogalmára vonatkozóan a jelenleg adott kapcsolatok következtében nem lehetséges.” Ehhez hasonlóan Nyugat-Poroszország „virágzó, tiszta német” tartományában 1939 után Forster birodalmi kormányzó egyszerűen „a német vér jelenlétét egy családon belül a tipikusan német képességek és tehetségek (pl. technikai fogékonyság, a háztartási és gazdasági eszközök rendben tartása iránti érzék) [...] a személyes és a családi higiénia alapján határozta meg”. A sokatmondó „szláv faji jellemzők” közé ezzel szemben a következők tartoztak: „jellemzően rendezetlen és nemtörődöm családi élet, a rend, a személyes és az otthoni tisztaság iránti érzéketlenség, vagy a személyes előrehaladás ambíciójának teljes hiánya.” Más szóval a faji meghatározás Nyugat-Poroszországban viselkedés alapján történt. Ezzel szemben a szomszédos Warthegau-ban a Frankéval megegyező tisztséget betöltő Artur Greiser ragaszkodott a „minimum 50 százalékos német származáshoz a német etnikai nyilvántartásba vételhez”, amely a lakosságot szigorú genealógiai kritériumok alapján négy jól elkülönülő faji kategóriába osztotta.

Amikor a belügyminiszter megkísérelt dönteni a nem lengyel kisebbségek sorsáról, fájdalmasan nyilvánvalóvá vált a kulturális és biológiai fajmeghatározás körében uralkodó zűrzavar:

„Az évszázadok óta jelentős német befolyás alatt álló Oppeln és Katowice területének kevert lakossága nem tekinthető lengyelnek [...] Ugyanez vonatkozik a Birodalom Danzig-Nyugat-Poroszország tartományában élő népesség egyik fajtájára, amely túlnyomórészt lengyel származású, de a vegyes házasságok és a kulturális befolyás következtében a német nemzet felé közelít. A kasubok szláv dialektusuk ellenére egyáltalán nem tekinthetők lengyelnek Még inkább ez áll a mazurokra. Azonban bárki, aki ezekhez a nemzetiségekhez tartozik, lengyelnek tekintendő, amennyiben annak vallja magát, vagy így tett a beolvasztást megelőzően.”

Az Ostland című újság egészen odáig ment, hogy tagadta a lengyel nemzetiség létezését, helyette megszámlálhatatlan kis „törzsi fajta” létezését bizonygatta: mazóviaiak, köztük podlaziak, kurpiak és lawiczok; valamint malopolaniak, köztük krakkóiak, lachok, lazowiak, sandomier-ziek és lubliniak. Ezenfelül amikor a nácik még keletebbre tekintettek, új dilemmákkal kerültek szembe. Alfred Rosenberg, a kelet-európai megszállt területekért felelős miniszter szerint a balti államok összes lakosa alkalmasnak tekintendő a németesítésre, ezt a nézetet azonban azonnal visszautasították azok, akik a „finnugor” észteket és a vélhetőleg „szláv” litvánokat fajilag idegennek tartották. Később Rosenberg nézete került érvényre, sőt Hitler azon is elgondolkodott, nem kellene-e a balti államokat a Birodalomba integrálni, persze csak a kulturális elnémetesítés fokozatos folyamatát követően. Az ukránokat is esetleg megmenthetőnek tartották. Hitler azt akarta, hogy deportálják a tizenöt és harmincöt közötti nőket Ukrajnából a Birodalomba, hogy házvezetőnőként dolgozhassanak. Ezzel, érvelt, visszaszerezhetnék azt a német vért, amely feltehetőleg akkor veszett el, amikor a gót fennhatóság alatt álló Ukrajnát az V. században meghódították a hírnök.

Ezeknek az áltudományos alapokon nyugvó nézeteknek egy tipikus példája az 1942 áprilisában született jelentés, amelyet Dr. Erhard Wetzel jogász, a Keleti Területek Birodalmi Minisztériumának faji kérdésekért felelős hivatalnoka A lengyel kérdés megoldása címmel írt:

„Faji nézőpontból a lengyelek szinte ugyanazon faji sajátosságokat hordozzák, mint a németek, bár az egyes fajok aránya különböző. Az észak-fáliai faj típusa nyilvánvalóan aránylag erősen jelen van [...] Ez a német vonal erősségének következménye, amelyet a terület lengyel népessége a németek ellengyelesítésén (Verpolung) keresztül szerzett [...] Másrészről a keleti balti faji jelleg sokkal nagyobb mértékben jelen van a lengyel népességben, mint a német népességben. Sőt, a dinamikus nyugati és keleti jelleg mellett aránylag kezdetleges keleti típusok is vannak, akikkel kapcsolatban erős kételyekkel rendelkezünk arra vonatkozóan, hogy vajon homo alpinusnak tekinthetők-e [...] Nézetem szerint bizonyos szinten bizonyítható [...] hogy ezekre a csoportokra a »lapponoid« kifejezés alkalmazható.”

Ilyen szakszókinccsel felszerelkezve az „integrációs felmérő”-ként (Einigungsprüfer) ismert RuSHA-szakértőknek különbséget kellett tenniük „a genetikai egészség és társadalmi hatékonyság szempontjából első osztályú, tisztán vagy túlnyomórészt északi és fáliai típus” (I. csoport), valamint a „jelentős részben északi, fáliai vagy dinári fajból, valamint egy kevés más, genetikai egészség és társadalmi hatékonyság szempontjából kielégítő európai fajból kiegyensúlyozottan keresztezett típus” (II. csoport) között. Meg kellett különböztetniük „az olyan keresztezéseket, amelyekben a nyugati, a keleti vagy a kelet-baltikumi faji jelleg a meghatározó, de amelyben az északi, a fáliai vagy a dinári faj még tisztán kivehető, és amelyeket ebből kifolyólag kiegyensúlyozottan keresztezett típusnak tartottak” (III+ csoport); „az olyan keresztezéseket, amelyekben a nyugati, a keleti vagy a kelet-baltikumi faji jelleg a meghatározó, ugyanakkor az északi, a fáliai vagy a dinári faj még halványan fellelhető (III. csoport); „a fajilag tisztán keleti és kelet-baltikumi típusokat, a kiegyensúlyozatlanul keresztezett európai fajokat” (IV. csoport); és végül „az Európán kívüli és idegen fajokból álló faji keresztezéseket”. 1943 végére ez a bizarr, ugyanakkor halálosan komoly faji kategorizálás nagyrészt befejeződött. A bekebelezett területek 9,5 milliós lakosságából 370 000-en már birodalmi németnek számítottak, további 353 000-en teljes mértékben a német etnikum kategóriája alá estek, 1,7 millióan olyan lengyelek voltak, akik megfeleltek az I. és II. csoport kritériumainak, ezért automatikusan a Birodalom polgáraivá váltak, 1,6 millióan pedig a III. csoportba tartozó lengyelnek számítottak, akik csak akkor válhattak állampolgárrá, ha ügyüket kivizsgálták, de azt követően is hátrányos megkülönböztetésben részesültek. A többiek vagy a negyedik kategóriába tartoztak, vagy „aszociális”-nak minősültek, és mint „a Német Birodalom védett tagjai” nagy valószínűséggel koncentrációs táborba kerültek.

Hogy mindez mit jelentett a gyakorlatban, ismét Zamos'c példáján szemléltethető. Összesen 30 000 gyereket vittek el Zamosé környékéről, akik közül 4454-et „fajilag elég értékes

2-nek találtak ahhoz, hogy Németországba küldjék őket. A többieket koncentrációs táborokba zárták. 1942. december 13-án és december 16-án 718 zamoséi lengyelből álló szállítmány érkezett Auschwitzba. Közülük az összes gyereket a náci orvos, Josef Mengele szadisztikus orvosi kísérleteinek részeként, fenolinjekcióval megölték. Az áldozatok között ott volt egy lány ikerpár, Maria és Czeslawa Krajewski is. Tizenöt évesek voltak, amikor megölték őket azért, mert bűnösnek találták őket abban, hogy nem eléggé árják.

MORDOR

A háború nemcsak a náci faji politika külföldön való alkalmazására teremtett új lehetőséget, hanem a Németországon belüli radikalizálódást is lehetővé tette. 1933-tól 1939-ig például a Gestapo 832, továbbra is a Rajna menti városban, Krefeldben lakó zsidót zaklatott egyre nagyobb hevülettel. Bár a zsidóság a lakosság kevesebb mint 1 százalékát tette ki, 1936 előtt a Gestapo ügyei közül minden tizedik foglalkozott velük, utána pedig minden harmadik. Az esetek kétötödében az érintetteket „védőőrizet”-be vették, azaz kivonták őket a még meglévő jogszolgáltatói rendszer hatókörzetéből, és koncentrációs táborba küldték őket. Ennek ellenére csak a háború kitörését követően kezdődhetett el Krefeld zsidó közösségének szisztematikus kiirtása. 1942 nyarára szinte mindannyiukat haláltáborba deportálták. Az első szállítmány éppen a lódzi gettóba került 1941 októberében. Az események ilyesfajta fel-gyorsulása Németország egészében jelentkezett, mivel a zsidóellenes politika egyre inkább a hagyományos bírósági procedúrák mellőzésével zajlott. 1939 novemberében például egy német lány ellen elkövetett szexuális bűnténnyel vádolt zsidót a rendőrség minden jogi eljárás nélkül egyszerűen lelőtt.

A közelgő háború - a vegyes házassága jelentette részleges védelem ellenére - Victor Klemperer számára is társadalmi kitaszítottságának felgyorsulását jelentette. 1940-ben Dölzchen falujában saját maga építette otthona elhagyására kényszerítették, majd be kellett költöznie a drezdai zsúfolt „zsidóház”-ba. Kitiltották a közparkokból. A következő évben egy hétre bebörtönözték, mivel nem tartotta be az elsötétítési rendeleteket. Az adóterhekkel nyomorba taszították. Még cigarettáznia sem volt szabad. 1941 szeptemberétől pedig sárga csillagot kellett viselnie. (A csillag viselése Németországban újraindította a vegyes házasságok megítéléséről szóló vitát. Dekrétum született arról, hogy a csillag viselése nem kötelező „(a) azon vegyes házasságban élő zsidó férj számára, akinek ebből a házasságból nem zsidónak tekintett gyermekei születnek. Ez akkor is érvényes, ha a házasságot felbontják, vagy az egyetlen fiúgyermek elesik a jelen háborúban; (b) a vegyes házasságban élő, gyermektelen zsidó feleségek számára, a házasság időtartama alatt”.) Állampolgári jogainak egymást követő megnyirbálásai következtében Klemperer minden alkalommal megvizsgálta az egykor sajátjának tekintett ország és kultúra iránti elkötelezettségét. Már 1937-ben „mindennél erősebben” úgy gondolta, hogy „Hitler valóban a német emberek lelkületét testesíti meg, hogy »Németország«-ot képviseli, és végül sikerül megvalósítania önmagát, és joggal sikerül megvalósítania önmagát.” Öt évvel később ez a fajta elidegenedés még inkább felerősödött benne. A diszkrimináció addigra kezdte felőrölni Klemperer egészségét. Miközben a felesége krumpli után járt, őt kora és szívbaja ellenére hólapátolásra, majd pedig igen nehéz gyári munkára kényszerítették. Cipője és ruházata szó szerint szétmállott. Lakhelye szinte egy szekrény nagyságú területre zsugorodott. Ezek a kényelmetlenségek azonban mit sem számítottak egyre növekvő félelméhez képest, hogy felkutatják, megverik, letartóztatják, sőt megölik. „Többé nem hihetek a nemzetiszocializmus németekre egyáltalán nem jellemző karakterében - írta 1942 júniusában. - [A nemzetiszocializmus] hazai születésű, a német hús rosszindulatú kinövése, a rák egy törzse.”

Igaz azonban, hogy nem minden németet fertőzött meg ez a betegség. 1943 júniusában Klemperer feljegyezést tett a naplójában „a női és férfi munkások zsidók iránti, mindent egybevéve bajtársias, könnyed, gyakran igen meleg” viselkedéséről. „Ők biztosan nem zsidógyűlölők.” Több alkalommal is feljegyezte, hogyan mutatták ki az emberek - különösen a középkorú, szociáldemokrata vagy kommunista hátterű munkások - a szimpátiájukat, ha máshogy nem, egy kézfogással vagy néhány elmotyogott bátorító szóval. Ezeknek az eseteknek a számát azonban kétségtelenül meghaladták azok az alkalmak, amikor idegenek zaklatták az utcán. Egy eset például: „Egy csoport biciklis fiú, 14 vagy 15 évesek [...] megelőznek engem: »Majd tarkón lövik [...] Én húzom meg a ravaszt [...] Majd akasztófára húzzák -tőzsdei szélhámos.«” Jellemző, hogy az ilyen esetek többségében fiatal németek voltak a résztvevők - Klemperer szemében bizonyíték arra, milyen hatékony a náci propaganda az iskolában és a Hitlerjugendben. Azt is bizonyítja, hogy az átlag németek nagyon is tudatában voltak a rezsim zsidókat sújtó erőszakosságának, ha annak pontos mibenlétét nem is ismerték.

Nem csak a zsidók estek áldozatul a Harmadik Birodalom úgynevezett „növekvő radikalizáció”-jának. Mint azt már láttuk, a szellemi fogyatékos németek legyilkolása már a háború kitörése előtt megkezdődött az Aktion T-4 (lásd 7. fejezet) keretein belül. A háborús viszonyok között a folyamat még inkább felgyorsult. Jellemző, hogy Hitler „eutanáziá”-t engedélyező személyes parancsa 1939. szeptember 1-re datálható. A Frankfurttól északnyugatra fekvő hadamari elmegyógyintézet esete rávilágít arra, milyen leplezetlenül gyilkolt a náci állam. 1941 januárja és augusztusa között több mint 10000 ember életét oltották ki egy különleges, pincében épült gázkamrában, ahova többnyire idegbeteg pácienseket szállítottak más pszichiátriai intézetekből. Bár ez az eljárás elvileg titkos volt, a helyiek nagyon is jól tudták, mi folyik. Amint a frankfurti feljebbviteli bíróság elnöke jelentette a birodalmi igazságügyi miniszternek: „még a gyerekek is felkiáltanak, amikor az ilyen szállító járművek elhaladnak: »Ezeket is elgázosítják.«” A krematórium kéményéből felszálló, gomolygó füst tisztán látható volt a város felett. Az elmegyógyintézet személyzetét kerülte a helyi lakosság, amikor azok munkájuk végeztével beültek egy italra a kocsmába. A limburgi püspök, akinek az egyházmegyéjéhez Hadamar is tartozott, csatlakozott Galen püspökhöz, és együtt tiltakoztak az ott folyó dolgok ellen. Ő is megjegyezte a titkosság hiányát. A helyi iskolás gyerekek „gyilkos dobozok"-nak hívták a Hadamarba betegeket szállító buszokat, és azzal ijesztgették egymást kiabálva: „Bolond vagy. A hadamari sütőkemencébe küldenek majd.” A helyiek egyik aggodalma az volt, hogy legközelebb az öregeket küldik majd oda. „Ha már a gyengeelméjűekkel végeztek - hangoztatták -, az öregek lesznek a következő fölösleges kenyérpusztítók, akikre sor kerül majd.” Ezek a panaszok a gyilkolás felfüggesztését és a gázkamrák szétszerelését eredményezték, noha mindez csak taktikai szünetnek bizonyult. Később a háború során Hadamar ismét mészárszékké vált, bár ez alkalommal körülbelül 500, állítólag tébécés lengyel és orosz volt az áldozat. Mivel úgy vélték, hogy a lakosság korábbi panaszait a krematóriumból kiáramló füst okozta, a nácizmus ezen újabb áldozatainak halálos injekciót adtak, vagy szájon át túladagolt gyógyszerrel megölték, majd az elmegyógyintézet földjében elhantolták őket.

Amikor szükségessé vált az „eutanáziakampány” felfüggesztése, elkövetői nem sok időt vesztegettek, hogy az alkalmazott technikákat máshol hasznosítsák. A Buchenwaldhoz hasonló koncentrációs táborok kedvezőbb lehetőséget nyújtottak, mint az elmegyógyintézetek, mivel távolabb estek a lakott helyektől. (Buchenwald, amint azt neve is sugallja, fákkal volt körülvéve, Weimar mellett, az ettesburgi erdőben.) 1941-ben a Friedrich Menneckéhez hasonló orvosok már rutinszerűen válogatták ki azokat a foglyokat, akik „érdemtelenek voltak az életre” faji hovatartozásuk vagy „aszociális viselkedésük” következtében. Az egyik ilyen áldozat Charlotte Capell volt, egy negyvenhét éves breslaui ápolónő, akit „állhatatos fajszennyezés” miatt ítéltek halálra, valamint azért, mert „zsidó eredetét a katolicizmus mögé rejtette, és keresztény keresztet akasztott a nyakába”. Egy másik áldozat Christine Lehmann volt Duisburgból, akit azt követően küldtek Auschwitzba, hogy „félcigány”-nak (Zigeunermischling) minősítették, és bűnösnek találták „aszociális és a közösséget veszélyeztető viselkedés” vádjában, ami nem takart mást, mint egy német férfival folytatott, „házassághoz hasonló kapcsolatot”. Marlies Müllert, egy hajadon zsidó szolgálólányt azért gázosítottak el, mert „folyamatos fajszennyezést művelt német katonákkal”, amit „arcátlansággal és lustasággal” tetézett a táborban, ahol letartóztatása után fogva tartották.

Ilyen volt az Európában körvonalazódó új birodalom szellemisége, amely nem csupán a faji hierarchia és szegregáció ideológiájára épült, hanem egy mindent elsöprő etnikai változásra. Ezt a változást a meghódított területek és az otthoni civil lakosság elleni szisztematikus és zabolátlan erőszak segítségével kívánták elérni. Igaz, ami igaz, minden birodalomhoz, sőt minden államhoz, legyen bármekkora, hozzátartozik valamilyen szintű erőszak és alávetettség. Az 1920-as iraki felkelés leverésére, hogy csak egy példát említsünk, a britek egyszerre alkalmazták a légibombázást és a büntető jellegű faluégetéseket. Valójában a mustárgáz alkalmazását is felvetették, de megoldhatatlannak bizonyult az ellátás. Churchill, aki nem volt éppen nyúlszívű ilyen tekintetben, megdöbbent azon, hogy mit művelt néhány mániákusan lövöldöző pilóta és bosszúéhes szárazföldi katona, mint ahogy az előző év indiai, amritszári mészárlás is elkeserítette. Churchill nyíltan elismerte, hogy a brit uralom a Közel-Keleten és Indiában végeredményben a katonákon, a puskákon és „a tudományos háború teljes apparátusán” nyugszik. Számos alkalommal kinyilvánította azonban, hogy szerinte a brit hatalmat alapvetően korlátozza a jog ereje és a parlament szuverenitása. A civilek lekaszabolása, ahogy ő fogalmazott, „nem a britek üzleti módszere”. Macaulay egy évszázaddal korábban azt mondta: „minden látvány közül a legfélelmetesebb a kegyelem nélküli civilizáció ereje”. Az 1942-es „Hagyjátok el Indiát!"-mozgalom során a britek egy percig sem haboztak, hogy bevessék harci erejüket, amit azonban a felkelések, sztrájkok, a kommunikációs vonalak elleni támadások és a szabotázs egyéb módszerei miatt voltak kénytelenek megtenni. (A „Hagyjátok el Indiát!’’-felkelés nagysága, amelyet még a jellemzően erőszakgyűlölő Gandhi is elnézett („Inkább az anarchia, mint a közigazgatás jelenlegi rendszere”), gyakran feledésbe merül. Összesen több mint 60 000 embert tartóztattak le. A hivatalos statisztikák szerint 1028 embert öltek meg, 3125-en pedig súlyosan megsebesültek, bár azoknak a száma, akiket lelőttek, akár a 2500-at is elérhette. Több mint 300 vasútállomást elpusztítottak vagy súlyosan megrongáltak.) A nacionalista kongresszus vezetőit bebörtönözték ugyan, de nem ölték meg őket, mint ahogy bizonyára a németek vagy a japánok tették volna, ha ők irányítják Indiát. Azt sem árt megjegyezni, hogy mindez az után történt, hogy Sir Stafford Cripps nyíltan kijelentette, hogy a háború után a Brit Nemzetközösségen belül létrehozzák a brit típusú kabinetként működő Indiai Végrehajtó Tanács igazgatása alatt álló, önkormányzattal rendelkező Indiát, amelynek választott törvényhozó gyűlése újraszabályozhatja az új angol-indiai kapcsolatokat egészen odáig, hogy egyes tartományok visszautasíthatják a Nemzetközösségbe való belépés lehetőségét. (A háború előtti marxista korszaka során Crippset eltávolították a Munkáspártból, amiért Népfront létrehozását javasolta a kommunistákkal. Ezzel felhívta magára Churchill figyelmét, aki egy hatékony moszkvai nagykövet lehetőségét látta benne.) (Ezzel nyitva állt az út egy mozlim Pakisztán függetlenségének megteremtésére.) A britek célja Cripps megfogalmazása szerint az volt, „hogy India teljes önkormányzatot kapjon a lehető legkorábbi pillanatban”.

Felületes szemlélők időnként párhuzamot vonnak a britek indiai uralma és Hitler európai birodalma, sőt a sztálini Szovjetunió között. Mint azt majd látni fogjuk, Hitler maga is ilyen összehasonlításokra ragadtatta magát (lásd 14. fejezet). Az biztos, hogy a briteknek nem voltak illúzióik a háború alatti helyzetükkel Indiában. „A háború időtartama alatt és feltehetőleg bizonyos ideig utána - írta az India Hivatal hadügyminisztere 1943-ban - Indiát megszállt és ellenséges országként kell kezelnünk.” Alapvető különbség van azonban például az Indiát sújtó 1943-as éhínség, valamint a civilek tömeges lemészárlása között, amelyet a nácik 1939 után Európában tudatosan alkalmaztak. Tagadhatatlan, hogy a hozzá nem értés, az önelégültség és a nemtörődömség kombinációja az előző évi felkelések miatti rosszallással megfűszerezve biztosította, hogy a hivatalos szervek az 1943-as éhínségre fájdalmasan rosszul reagáltak. Az éhínség egy ciklonnal, valamint a japánok által elfoglalt Burma importjának elvesztésével kezdődött, nem pedig Churchillnek a bengáliak kiéheztetését célzó parancsával. Hitler imperializmusa, mint azt már láthattuk, teljesen más jellegű volt. Amint azt 1937-ben Lord Halifax külügyminiszternek elmagyarázta, ő az indiai nacionalizmus problémáját úgy közelítené meg, hogy „lelőném Gandhit, és ha ezzel sem sikerülne megadásra késztetnem őket, lelőnék egy tucatot a Kongresszus vezetői közül; ha ez sem járna eredménnyel, lelőnék 200-at, és így tovább, amíg rend nem lenne.” Még Mussolini is, akinek az imperializmusa régimódibb volt Hitlerénél, nem elég, hogy lelkesen elrendelte a mustárgáz alkalmazását Abesszínia meghódítása során, de saját alkirályát, Rodolfo Graziani marsaik is olyan parancsokkal bombázta, hogy lőjenek le „minden bebörtönzött lázadót”, hogy gázzal „végezzenek a lázadókkal”, valamint „vezessék be és következetesen alkalmazzák a terror és a megsemmisítés politikáját a lázadók és a velük együttműködő lakosság körében.”

A történészek időnként úgy ábrázolják a náci birodalmat, mintha szélsőséges erőszakosságának alapvetően önpusztító jellege lett volna. Akkoriban azonban ez nem úgy tűnt. A britek fölényes szemszögéből tekintve, a német imperializmus könyörtelensége egyszerre volt felháborító és mélyen lenyűgöző. Saját gyarmati birodalmuk olyannyira gyengének tűnt a némethez hasonlítva, hogy aránylag kevés angol vallotta tudatosan, hogy birodalmuk megmentéséért harcol. Ehelyett inkább úgy képzelték, hogy egy idealizált Angliáért küzdenek. Amikor Geoffrey Wellum - az angliai csatában harcoló, tizennyolc éves pilóta - eltávozásra indult, így áradozott: „A vidék mélyére mennék és elvesznék, olyan helyre, amilyenről álmodozom, valahova, ahol napszítta, kövér rétek terülnek el, és tehenek legelésznek, sövények vannak, kígyózó patakok és így tovább.” Repülés közben lenézett a „hömpölygő, színes vidékre, az angol vidékre, egy nagyon zöld és kellemes tájra, apró autókkal a kis falvak közt húzódó, kis utakon.” Nem lehetne jobban érzékeltetni a méretaránybeli különbséget a nácik grandiózus vízióihoz képest. J. R. R. Tolkien mindig tagadta, hogy az első világháború alatt kitalált, és jórészt a második világháború alatt született A Gyűrűk Ura-trilógia a kortárs események allegóriája lett volna. Azt azonban ő is elismerte, hogy az allegória alkalmazható az adott viszonyokra. A „Megye”, zsúptetős házikóival, bárányfelhős napsütésével és csörgedező patakocskáival éppen olyan volt, mint amilyennek Anglia képzelte önmagát 1940-ben: nem egy világbirodalom, hanem egy ártatlan, a civilizációtól elzárt vidéki mentsvár, amely ugyanakkor védtelen a külvilág szennyével szemben. Mordor ennek totalitárius antitézise, egy letarolt, ipari pokol, amelyet „gonosz lények hemzsegő porontyai véstek és fúrtak ki”, szörnyűséges hordákat és pokoli fegyvereket okádva ki magukból; rabszolgák és katonatáborok birodalma. Tolkien hobbitjaihoz hasonlón, az angolok merész, ugyanakkor esendő kis lényeknek képzelték magukat, akiknek egy mindentudó, hatalmas ellenséggel kell szembeszállniuk. A Gyűrűk Ura a szerző kifejezésével élve egy tündérmese, amelyet azonban „a háború keltett igazi életre”. Tolkien maga is úgy utalt művére, mint „a Nagy Gyűrűháború története”, és egyfajta tisztelgés „Angliának; a hazámnak”. Tisztelgés az „egészen kis emberek lehetetlennel is szembeszálló, megfékezhetetlen bátorsága” előtt - ebben a tekintetben egy egészen másfajta gyűrűmonda, mint a Hitler által dicsőített wagneri változat.

Az esélyek valóban a lehetetlen határát súrolták. 1941 tavaszára Alan Brooke legfeljebb azzal vigasztalhatta magát, hogy Hitler feladja Nagy-Britannia legyőzésének tervét, és helyette „Oroszországra veti magát”. Meglepő módon azonban - naplóbejegyzései alapján - Brooke úgy vélte, hogy ez sem könnyítene sokat Nagy-Britannián. „Akármi lesz is a következő csapás a kontinensen, bizonyos, hogy a szorítás folyamata teljes hévvel folytatódni fog a kereskedelmi utak, a nyugati felfogás, a nyugati kikötők és az ipar ellen. Amennyiben ezek a kísérletek elég sikeresek lesznek, végül megkísérlik majd az inváziót is.” Nem gondolta, hogy a szovjetek három-négy hónapnál tovább kitartanának a német támadással szemben. Mások Londonban az orosz ellenállás várható időtartamát három-négy hétre jósolták. Úgy vélték, hogy a Wehrmacht úgy hatol majd át a Vörös Hadseregen, mint „kés a vajon”. Churchill maga is a szovjetek „bizonyosra vehető vereségére” számított. Ma már mindez túlzóan pesszimista hozzáállásnak tűnik. A Szovjetunió vezetésének megdöbbentő hanyagsága láttán azonban ezek a vélemények egyáltalán nem voltak elhamarkodottak. A birodalmak, mint azt már megállapíthattuk, legalább annyira az együttműködésen alapulnak, mint a kényszeren. A második világháború egyik legnagyobb iróniája, hogy az első két évben Hitler birodalmának nem akadt lojálisabb kollaboránsa, mint Joszif Sztálin.

12.

Tükörkép

„A bolsevizmusnak két fajtája van [...] Nem lehet választani Moszkva és Berlin filozófiája között. ”

Duff Cooper, 1939. augusztus 23.

„Kinyitotta a reggeli újságot a főcímnél, amely hírt adott az orosz-német szövetségről. A tucatnyi főváros politikusait és ifjú költőit megrázó hír mélységes békét hozott egy angol szív számára. [...] Most már ragyogóan világos minden. Az ellenség vég-e egyszerűen kirajzolódott, hatalmasnak és gyűlöletesnek, minden álca leomlott róla. A felfegyverzett Modern Kor volt az. ”

Evelyn Waugh: A dicsőség pallosa

„ Történelmi értelemben mind a kettő egy menekülési kísérlet az elsatnyult civilizáció elől, amelyhez az általunk képviselt országok olyan elkeseredetten ragaszkodnak, és amelyet olyan elkeseredetten szeretnének újjáéleszteni. Valóban forradalmi háborúról van szó, és mi a múlt oldalán állunk — legalábbis pillanatnyilag. ”

Sir Stafford Cripps, 1940. szeptember 25.

CSÖBÖRBŐL VÖDÖRBE

Henryka Lappo mindössze tizenkét éves volt, amikor anyjával és bátyjával együtt deportálták Ulanowkából. Mindez 1940. február 10-e keservesen hideg éjszakájának közepén történt:

„Hirtelen [...] dörömböltek az ajtónkon [...] Milyen bűnt követhettünk el? Hova, mi célból és miért kellett elhagynunk az otthonunkat és a gazdaságunkat ilyen időpontban és ilyen időben? [...] A sürgető »Igyekezni!« azonban cselekvésre késztetett bennünket, és alig egy óra alatt szánokra raktuk gyér holminkat. Így indultunk el az állomás felé [...] Hasonlóan megrakott családok és batyuk távoztak minden házból [...]

A marhavagonokban felnőttek és gyerekek, férfiak és nők, barátok és idegenek zsúfolódtak össze. Nem lehetett mosakodni vagy átöltözni éjszakára, nem volt étel, csak hideg és éhség, úgy éreztük magunkat, mint a csapdába esett állatok, bizonytalanul, mit hoz a másnap, mikor és hol ér véget ez az utazás, mivel senki nem tudta az úti célunkat.”

Bizonytalanságuk érthető volt. Bár az előző évben Németország lerohanta Lengyelországot, Henrykát és sorstársait mégsem Hitler parancsára deportálták. Szövetségese, Sztálin parancsára történt a deportálás, és egy egyszobás viskóban kötöttek ki egy Ivaksa nevű falu mellett, a szovjetek elmaradott területén, Arhangelszkben.

Mintha 1939 szeptemberében létrejött volna Közép-Európa tükörképe. Nem csak Hitler parancsolta meg ugyanis katonáinak Lengyelország lerohanását. Az augusztusban Moszkvában aláírt náci-szovjet paktum értelmében szeptember 17-én Joszif Sztálin is ugyanezt tette. Az olyan konzervatívok számára, mint például Duff Cooper és Evelyn Waugh, elérkezett a megvilágosodás pillanata, amikor a két totalitárius rendszer, a nemzetiszocializmus és a „szocializmus egy országban” rendszere felfedte alapvető jellegét. Maguk a paktum aláírói is értékelték az együttműködésükben rejlő iróniát. Amikor Ribbentrop Moszkvába repült, hogy aláírja a megegyezést, azzal viccelődött, hogy Sztálin még majd Hitler és Mussolini kommunistaellenes szövetségéhez, „az antikomintern paktumhoz is csatlakozik”. Lengyelország felosztásakor azonban az országból nem egy teljesen egyforma totalitárius ikerpár született. A szovjet megszállási zóna számos tekintetben a német zóna tükörképe volt, de mint egy valódi tükörkép esetében is, a jobb és a bal oldal éppen fordítva helyezkedett el.

Szeptember 18-án, több nappal az után, hogy a németek bevették a várost, a Vörös Hadsereg 29. könnyűtank-dandárja bedübörgött Bresztbe. Nem sok harci eseményt tapasztaltak, amióta átlépték a határt, mivel a lengyelek a nyugati invázió ellen összpontosították erőiket. Valójában a harc lényegi része már lezajlott, mire a szovjetek a helyszínre érkeztek. A két megszállási övezet közötti demarkációs vonal, a tíz nappal később aláírt Szövetségi és Barátsági Szerződés értelmében valamivel a breszti erődtől nyugatra feküdt. Egy közös baráti felvonulást követően a németek tehát visszahúzódtak a Bug folyó túloldalára, az oroszok pedig átvették a területet. A vonal szovjet oldalán tizenhárommillió lengyel - köztük 250 000 hadifogoly - fedezhette fel magának a munkások paradicsomában zajló élet különleges báját.

A németek és a szovjetek utolsó szerződésükben kinyilvánították, hogy „biztosítják [...] a korábbi lengyel államban élő embereknek [...] a nemzeti karakterüknek megfelelő békés életet.” A német oldalon zajló cselekmények már alaposan meghazudtolták ezeket a szép szavakat. A szovjet megközelítés némileg eltérő volt. Eleinte lépések történtek a szkeptikus helyi lakosság megnyerésére, ám az emberek többségükben még túl élesen emlékeztek az utolsó, 1920-as megszállásra, amikor a Vörös Hadsereg egészen a Visztuláig nyomult előre. A szovjet katonák három havi zsoldjukat megkapták előre azzal a paranccsal, hogy szabadon költhetik a lengyel falvakban. A mézeshetek azonban nem tartottak sokáig. A szovjet elöljárók nem vesztegették az idejüket: Bresztben és másutt is kiebrudalták a lengyeleket a kiválasztott lakásokból, és mindenféle kompenzáció nélkül rekvirálták azokat. Közben a Doni-medencében ígért temérdek munkalehetőségből sem lett semmi. És ami a legrosszabb, a lengyelek hamarosan megismerhették a sztálini szervezett terror rendszerét is. „A Szovjetunióban három csoportra oszthatók az emberek: Azok, akik már voltak börtönben, akik börtönben vannak, és akik majd börtönbe kerülnek.” Hamarosan a lengyelek is igen rossz szájízzel azon viccelődtek, hogy az NKVD azt jelenti: Nie wiadomo Kiedy Wroce do Domu (Lehetetlen megmondani, mikor kerülök haza). Különös módon sok lengyel zsidó, akik a háború kitörésekor keletre menekültek, most ismét a német megszállási övezetbe kívántak visszatérni, és azt sem vették figyelembe, hogy ott csak a Volksdeutschét kívánták látni. Ez talán mindent elmond az orosz uralom kilenc hónapja alatt tapasztaltakról.

Sztálin szemszögéből a társadalmi elittől megszabadított, elnémetesített Nyugat-Lengyelország náci víziója nem tűnt fenyegetőnek, teljesen ismerős volt. Sztálin végül is már sokkal régebb óta és sokkal nagyobb léptékben vívta háborúját a Szovjetunió etnikai kisebbségei ellen, mint Hitler. Ráadásul alig akadt olyan kisebbség, amelyet Sztálin nagyobb gyanakvással övezett volna, mint a lengyelek. Már a háború kitörése előtt 10 000 lengyel etnikumú családot telepített ki a Szovjetunió nyugati határövezetéből. Most pedig a szovjetek által megszállt lengyel terület teljes lakossága ki volt téve Sztálin kényének-kedvének. 1940. február 10-e éjszakájától kezdődően az NKVD terrorhadjáratba kezdett a „szovjetellenesség”-gel vádolt elemek ellen. A célszemélyeket ugyanazon év novemberében kiadott utasítások egész sorában jelölték meg: „azok, akik gyakran utaznak külföldre, tengerentúli levelezést folytatnak vagy külföldi államok képviselőivel kerülnek kapcsolatba; az eszperantisták; a bélyeggyűjtők; a Vöröskeresztnél dolgozók; a menekültek; a csempészek; a kommunista pártból kizártak; a papok és a vallási gyülekezetek aktív tagjai; a nemesség, a földbirtokosok, a gazdag kereskedők, a bankárok, a nagyiparosok, a hotel-és étteremtulajdonosok.” Sztálin tehát, Hitlerhez hasonlóan, le akarta fejezni a lengyel társadalmat.

1940 tavaszára mintegy 14 700 lengyel került hadifogolytáborba, többségükben a legyőzött hadsereg tisztjei közül. Rajtuk kívül voltak még rendőrtisztek, börtönőrök, hírszerzők, kormányzati tisztviselők, földbirtokosok és papok. Ezenfelül 10 685 lengyelt tartottak fogva Ukrajna és Belorusszia nyugati területein, köztük nemcsak volt tiszteket, hanem földbirtokosokat, gyártulajdonosokat és kormányzati tisztviselőket is. Az NKVD vezetőjét, Nyikolaj Jezsovot 1938 novemberében felváltó Lavrentyij Berija javaslatára Sztálin elrendelte, hogy „a szovjet fennhatóság esküdt ellenségeit, akiket eltölt a szovjet rendszer elleni gyűlölet” különleges törvényszék elé kell állítani. Fizikai jelenlétük az eljárás során nem szükséges, a bizonyítékokat sem kell meghallgatni, mivel az ítéletek már előre megszülettek: halál. A Szmolenszk melletti Katyn erdejében több mint 4000 lengyelt akasztottak fel, lőttek tarkón és temettek tömegsírba, amely bűnt a szovjetek következetesen a németekre kívánták hárítani. Ez azonban csak egy volt a tömeges kivégzések közül. Mindent egybevéve több mint 20 000 lengyelt öltek meg. További „likvidálások” következtek, nevezetesen a lwówi, pinski és más városok börtöneinek kiürítése 1941 nyarán. 1939 szeptembere és 1941 júniusa között a németek hozzávetőlegesen 100 000 lengyel zsidót és 20 889 nem zsidó lengyelt öltek meg saját megszállási övezetükben. Az NKVD-nek áldozatok tekintetében mindössze két hadművelet alatt sikerült megközelítenie ezeket a számokat. Pedig ezek a gyilkosságok mindössze töredékét képezték Sztálin Lengyelországgal kapcsolatos terveinek. 1940 februárjára a szovjet hatóságok is készen álltak az október óta előkészítés alatt álló, nagyarányú lengyel deportálásokra.

A lengyel családok békéjét mindenféle előzetes bejelentés vagy figyelmeztetés nélkül zúzták szét: általában hajnalhasadáskor kopogtattak az ajtón. Aztán felfegyverzett szovjet milicisták rontottak be, felolvasták a deportálásról szóló parancsot, és a jelenlevőknek mindössze fél órát adtak arra, hogy összecsomagolják mindazt, amire a milicisták nem tartottak igényt. Ezeket a behatolásokat gyakran indokolatlan erőszak és vandalizmus is kísérte. Janusz Bardach, egy zsidó tizenéves Wlodzimierz-Wolynski városából megkövülten bámulta, amint egy NKVD-s, nyilvánvalóan részegen, összetörte annak az orvosnak a mahagóni asztalát, akit éppen letartóztatott, és azt kiabálta: „Kapitalista disznó! Kurafi parazita! Meg kell találnunk ezeket a burzsoá kizsákmányolókat!” Egy parasztasszony így mesélt döbbent reakciójáról:

„Azt mondja nekünk, hogy figyeljünk arra, amit fel fog olvasni, és felolvassa a halálos rendeletet, hogy fél órán belül készen kell lennünk az indulásra, kocsi jön majd [...] Azonnal odalett a szemem világa, és szörnyű nevetés fogott el: az NKVD-s ember ordít, hogy öltözzünk, én szaladok körbe a szobában és nevetek [...], a gyerekek sírnak és könyörögnek, hogy csomagoljak, mert baj lesz, közben pedig én elvesztettem az eszemet.”

Miután elhagyták otthonaikat, a szerencsétlen foglyokat vagy gyalogosan, vagy kocsikon a legközelebbi vasútállomásra vezényelték, majd egy-egy marhavagonba bezsúfoltak akár hatvan-hetven embert is. A téli mínusz fokokban sok csecsemő és kisgyerek már a vonat indulása előtt meghalt. Négy nagyobb akció során, 1940 februárja és 1941 júniusa között mintegy félmillió lengyelt gyűjtöttek össze ilyenformán. Időnként a milicisták hazudtak az áldozatok úti célját illetően, és azt mondták, hogy Németországba vagy Lengyelország más vidékeire küldték őket. Valójában legtöbbjüket szibériai és kazahsztáni táborokba vagy termelőszövetkezetekbe deportálták, a Szovjetunió legtávolabbi és legkevésbé vendégszerető vidékeire. Olyan volt, mintha a purgatóriumon keresztül egyenesen a pokolba vezetett volna az út. „Végtelen téren át szállítottak bennünket - emlékezik vissza Zofia Ptasnik -, olyan sík és hatalmas vidéken, és csak itt-ott volt néhány szétszórt emberi település. Mindig csak zömök vályogviskókat láttunk, zsúptetővel és apró ablakokkal, koszosak voltak és düledeztek, kerítés vagy fák nélkül.” A fiatalabb vagy az idősebb deportáltak közül sokan nem érték meg, hogy célba érjenek. Akiknek sikerült, azokra se várt étel vagy megfelelő szállás. Tízezrével haltak meg a hideg, az éhség és a betegségek következtében. 1942-re, bizonyos becslések szerint, a deportáltak alig fele maradt életben.

Akik nem pusztultak el, hitetlenkedve hallgatták, ahogy a szovjet kiképzők megpróbálták „átnevelni” őket. Antoni Ekart felidézte, hogy az egyik tábori előadó „fennkölten felszólította a foglyokat arra, hogy minden erejüket a munkába fektessék. Elmondta nekik, hogy a nemes emberek hazafiak, a hazafiak pedig szeretik Szovjet-Oroszországot, a dolgozó ember számára a világ legjobb országát, hogy a szovjet polgárok büszkék arra, hogy ilyen országhoz tartoznak, és így tovább és így tovább, két teljes órán át - mindezt egy olyan közönségnek, akik saját bőrükön tapasztalták meg ezeknek az állításoknak az abszurditását és álszentségét.” Másutt keményebb hangon fogalmaztak. Paluszában egy falusinak, aki látta, amint a szomszédait bevagonírozták és keletre indították, azt mondták:

„Így semmisítjük meg a szovjet hatalom ellenségeit. Addig rostálunk, amíg minden burzsujt és kulákot fel nem kutatunk [...] Soha többet nem látják azokat, akiket elviszünk maguk közül. Eltűnnek majd ott, mint a mezei egér.”

Nem mindenkinek fordult rosszabbra a sorsa a szovjet uralom alatt. A grodnói zsidók egészen megkönnyebbültek a szovjet erők megérkezésekor, mivel véget vetettek annak a pogromnak, amely a lengyelek németek előtti kapitulálásakor tört ki. A zsidók máshol is üdvözölték a szovjet uralmat, amelytől megkönnyebbülést reméltek a Pilsudski utáni időszak egyre bigottabb lengyel rezsiméhez képest. Az eredetileg német megszállás alatt álló Bransk nevű faluban egyes zsidók virággal és lobogóval köszöntötték a Vörös Hadsereget. Sokan, akik a demarkációs vonal német oldalán találták magukat, átsiettek a szovjet oldalra, aligha véve tudomást arról, hogy ugyanazon valláson lévő társaik közül néhányan éppen az ellenkező irányba menekülnek. Mindössze kevesen voltak olyan balszerencsések, mint Julius Margolin, egy palesztinai látogató, aki Nyugat-Lengyelországból Pinskbe tartott, amikor a szovjetek letartóztatták, mivel nem rendelkezett megfelelő papírokkal, és öt hosszú évet kellett a Gulagon eltöltenie. Sok zsidó számára, akik átélték a harmincas évek fokozódó üldöztetését, a szovjet uralom új lehetőséggel kecsegtetett. Sokan örömmel csatlakoztak a szovjet zóna igazgatására hivatott új intézményekhez. Meglepően kevés ellenállás volt tapasztalható a szovjet hatóságok agresszív szekularizációs törekvéseivel szemben, melyek célja „a vallásos nézetek és szokások csakúgy, mint a zsidó nacionalizmus gyökeres kiirtása” volt. Számos fiatal lengyel zsidó szemében különösen elfogadható ár volt ez azért, hogy egyenlő bánásmódban részesüljenek a gójokkal. Egyes területeken a korábbi lengyel hivatalnokok azt állították, hogy a helyi zsidók így szóltak hozzájuk: „A ti időtök lejárt, új korszak kezdődik.”

A lengyelek nem felejtették el a szovjetek és a zsidók közötti nyilvánvalóan jó kapcsolatot, és gyorsan bizonyítékot is találtak a judaizmus és a bolsevizmus közötti állítólagos rokonságra. „A lengyelek és a zsidók közötti viszony jelenleg kifejezetten rosszabb, mint a háború előtt - jegyezte meg egy lengyel megfigyelő Stryjben, 1940 júniusában. - A teljes lengyel lakosság negatívan áll hozzá a zsidókhoz, azok bolsevikokkal való szembetűnő együttműködése, valamint a nem zsidókkal szembeni ellenségessége következtében [...] Az emberek egyszerűen gyűlölik a zsidókat.” Az árulás szimbolikus cselekményeinek emléke sokáig kísértett még a háború után is. Egy férfi emlékei közül felidézett egy, az iskolából ismert zsidó fiút, aki „megragadta fehér és piros nemzeti zászlónkat és [...] kettészakította, és letépte a fehér részt a pirosról”. Majd így szólt a fiú: „Vége a maguk rohadt Lengyelországának!” Egy wilnói asszony arra emlékezett vissza, hogy „egy vörös karszalagos zsidó kivett egy szablyát a hüvelyéből, és felolvasta róla: »Becsület és haza«”. „Őrült módjára” nevetett: „Ha! Ha! Ezek aztán becsülettel kiálltak a hazájukért!” Az ilyen emlékeket kétségtelenül kiszínezték az idő múlásával. Mégis jól mutatják a szovjet uralom megosztó hatását a már amúgy is részekre szakadt lengyel társadalomban. Az ország többi részén a szovjetek az ukránokat és a belorusszokat részesítették kedvezőbb bánásmódban. Tudatosan szították az ukránok erőszakos cselekményeit a lengyelek ellen, és ilyen jelszavakat skandáltak: Poliakam, panam, sobakam - sobachaia smert'! (A lengyeleknek, a földesuraknak és a kutyáknak - kutyának járó halált!). Az etnikai megosztottság hasonló módon növekedett, amikor a Vörös Hadsereg 1940 júniusában elfoglalta Litvániát. Miközben a függetlenség időszakában a zsidóság elhanyagolható szerepet játszott az ország közéletében, a szovjetek által létrehozott népi kormány két tagja is zsidó volt. Amikor a Szovjetunió annektálta Litvániát, a Legfelsőbb Tanács öt tagja volt zsidó, az Elnöki Tanács tizenöt tagjából kettő, a Népbiztosok Tanácsában ketten voltak, a Legfelsőbb Bíróság kilencfős testületében is ketten.

Lengyelországot már korábban is felosztották a német és az orosz birodalmak között, de így még soha. Hitler és Sztálin szörnyű terrornak vetették alá a lakosságot. Közös céljuk egyszerűen az volt, hogy örökre megsemmisítsék a lengyel nép politikai és kulturális életét, hogy Lengyelország megszűnjön létezni, és nemcsak úgy, mint földrajzi egység, hanem úgy is, mint egy eszme. Egyszerűen az egyik rész csöbörbe került, a másik pedig vödörbe. Ha Sztálin rátekintett az elfoglalt Lengyelország tükörképére, jó okkal hihette, hogy jó szövetséget kötött - pokoli szövetséget, de minden bizonnyal tartósat.

A TOTALITARIZMUS KÉT ARCA

A lengyelekkel való szörnyű bánásmód csak egy volt azok közül a jellemzők közül, melyekben a náci és a szovjet rezsim hasonlított egymásra. Nemcsak azért, mert a német nemzetiszocializmus egyre inkább hasonlított a szovjetek „szocializmus egy országban” ideológiájára, hanem azért is, mert Hitler egyre inkább mintha Sztálin növendéke lett volna, egyfajta ifjabb sátán.

Amikor Joszif Dzsugasvili, egy grúz cipész fia ránézett Adolf Schicklgruberre, az osztrák vámhivatalnok fiára, a fiatalabb férfiban egyfajta rokonleiket látott. Iskolásként mindkét fiú ugyanúgy, összeszorított fogakkal, dacosan szemlélte a világot. Hitler sikertelen művész volt, Sztálin pedig lemorzsolódott papnövendék. Mindketten forradalmárok voltak, akik a később általuk megdöntött rendszerek börtönében raboskodtak. Mindketten egy antikapitalista munkáspárt tagjaiként, majd vezéreként kerültek hatalomra. Mindketten rendszertelenül dolgoztak, és leginkább az éjszakát kedvelték e célból, illetve nyári nyaralójukat. (Sztálinnak az obersalzbergi házhoz hasonló villája a Fekete-tenger mellett, Szocsiban épült fel.) Mindkettejüknek nehézségeik voltak a nőkkel. Hitler unokahúga, Geli Raubal, akit a majdani Führer féltékenyen bálványozott, 1931 szeptemberében agyonlőtte magát. Sztálin felesége, Nagyezsda Allilujeva ugyanezt tette tizennégy hónappal később. Mindketten egy rögeszmés, idősebb - mindkét esetben huszonkét évvel idősebb - férfi miatt követték el az öngyilkosságot. Mindkét nőt egy robosztusabb fajta váltotta fel: az életerős asszisztens, Eva, és a dundi házvezetőnő, Vatcseka. Bár tíz évvel fiatalabb volt, Hitler gyorsan tanult Sztálin példájából arra nézve, hogy mivel jár a diktátorság.

A „hosszú kések éjszakájá”-n megmutatta, hogy ő is képes megtisztítani a pártját a potenciális riválisoktól. Sztálint ez lenyűgözte. („Hallotta, mi történt Németországban? - kérdezte Anasztáz Mikojantól. - Micsoda fickó ez a Hitler! Ragyogó! Ez ám a nagy tett!”) Az SS-szel és a Gestapóval Hitler egy olyan titkosrendőrséget hozott létre, amely külsőségek és működés tekintetében erősen hasonlított Sztálin NKVD-jéhez. A német gazdaság négyéves terve nyíltan Sztálin ötéves tervének mintájára készült, egyúttal szakítást jelentett Schacht gazdasági miniszter politikájával, és egyfajta tervutasításos rendszer bevezetését eredményezte. Lengyelországban Hitler már ígéretes fogékonyságot is mutatott a tömegmészárlás iránt - bár ezen a szinten még úgy tűnt, hogy nem tudja behozni Sztálint, akinek 1938 végéig legalább hatmillió ember halála száradt a lelkén.

A két rendszer még külsőleg is hasonlított egymásra, és ez az 1937-es párizsi világkiállítás óta mindenki számára nyilvánvaló volt. Ott ugyanis a náci és a szovjet pavilonok úgy álltak egymás mellett a Szajna folyó jobb partján, mint két totalitárius obeliszk. A Hitler kedvenc építésze, Albert Speer által tervezett német pavilon egy 150 méter magas toronyból állt, a tetején egy hatalmas sassal és egy horogkereszttel, körülötte kilenc, aranymozaikkal és horogkeresztekkel díszített oszloppal. A torony lábánál Josef Thorak szobrász Bajtársiasság című szobra két, egyenként 6 és fél méteres meztelen „Ubermensch”-sel, akik egymás kezét fogják. A Borisz Jofan tervezte szovjet pavilon egy hasonlóan monumentális torony volt, amelynek Vera Muhina Munkás és termelőszövetkezeti parasztlány című acélszobra támaszkodott. A két pavilon nem volt teljességgel egyforma. Míg a németek a szovjet pavilon „barbár formalizmusa” láttán fanyalogtak, az oroszok a „fasiszta neoklasszicizmus [...] steril és hamis” mivoltát pocskondiázták. Mégis, mint ahogy Gino Severini olasz művész megjegyezte, a két kiállításban sok volt a közös, különösen az, hogy „a méret, a dagályosan hatalmas méret a nyilvánvaló cél.” A hasonlóság persze nem volt véletlen. Speer elmeséli, hogy miközben a kiállítás előtt végigjárta a helyszínt, rábukkant „egy helyiségre, ahol a szovjet pavilon titkos vázlatait tartották.

Egy tíz méter magas faragott szoborpár egy magas talapzaton a német pavilon felé menetelt. Ezért egy kocka alakú tömböt terveztem, szintén vaskos oszlopokra emelve, amely mintha az alant levőket ellenőrizte volna, közben a tornyom széléről egy sas, csőrében egy horogkereszttel lenéz az orosz szobrokra.”

A világkiállítás kiállítópavilonjai felfedték a világ számára azt, ami már jó ideje megfigyelhető volt: a náci és a szovjet szimbólumrendszer különös hasonlóságát. A Hitler által átformált fővárosban építendő hatalmas kupolás csarnok, a Germánia sok tekintetben visszavágás volt Jofan és Vlagyimir Scsuko moszkvai Szovjetek Palotájának díjnyertes tervére, melynek stílusa Anatolij Lunacsarszkij szerint „nem volt mentes a klasszikus motívumoktól, de megpróbált túlhaladni a klasszikus építészeten.” Mindkét rendszer felépítette saját álvallása szentélyeit; mindkét rendszer istenségnek, a nemzet atyjának tekintette vezetőjét. A szovjet művészetben, csakúgy, mint a németben, ugyanazokat a férfiarchetípusokat jelenítették meg: a párt mártírja, az élmunkás, a hős katona. Franz Eichhorst Utcai harc című alkotása Alekszandr Dejneka Petrográd védelme (1927) című korábbi művének szinte pontos másolata, mint ahogy Hermann Otto Hoyer Az SA-katona megmenti sebesült bajtársát (1933) című alkotása sokban hasonlít Kuzma Petrov-Bodkin Haldokló kommiszár (1928) című művéhez, Arthur Kampf Az acélművekben (1939) című alkotása pedig szinte megkülönböztethetetlen Nyikolaj Dorimidontov Acélművek (1932) című művétől. Mindkét kultúrában pont ilyen gyakori volt a parasztasszony alakja mint a termékenység szimbóluma, amely ugyanúgy jelenik meg Leopold Schmutzler Hazatérő parasztlányok és Jevgenyij Kacman Kaljazini csipkeverők (1928) című alkotásaiban. Még a zsidókról és a nepperekről (olyan kereskedők, akik a Sztálin előtti NEP, azaz Új Gazdaságpolitika időszakában tevékenykedhettek) alkotott „ellenségkép” is gyanúsan hasonló volt, különösen miután a sztálini rezsim az 1940-es években egyre inkább elmozdult a hivatalos antiszemitizmus irányába. Mindkét rendszer temérdek lehetőséget teremtett a konzervatív vagy csupán opportunista művészek generációja számára, akik a média szinte minden területén érvényesülhettek, hogy ellensúlyozzák a húszas évek modernizmusát. Igaz azonban, hogy Hitler a Mein Kampfban. kirohanásokat intézett a Kunstbolschewismus (bolsevik művészet) ellen, kijelentve, hogy „a [bolsevizált] állam hivatalos és elismert művészetei a tébolyodott és degenerált emberek morbid kinövései [...] a kubizmus és a dadaizmus kollektív koncepciói alapján.” Pedig az állam által támogatott modernizmus-ellenesség már akkor kezdte éreztetni hatását a Szovjetunióban. Robert Pelse, a Szovjetszkoje iszkusztvo szerkesztője már 1926-ban vehemensen támadta „a »baloldali« radikálisok szellemi betegségeit [...] a futurizmust, a kubizmust, az expresszionizmust, a verizmust, a dadaizmust, a szuprematizmust, az ostobaságot és a lustaságot, a nemtörődöm közönyt és a kételyt.” Az irodalmi és művészeti intézmények szerkezeti megújulásáról szóló szovjet dekrétumot 1932-ban fogadták el, még mielőtt Hitler hatalomra került volna Németországban. Még a Goebbels által kialakított, a német kultúra minden ágát központi irányítás alá helyezni hivatott intézmények is feltűnően hasonlítottak a Sztálin alatt létrehozott hivatalokra. Az 1930-as évek vége felé már olyan hasonló volt a náci művészet a szovjet művészethez, hogy Sztálin jogosan vádolhatta volna Hitlert plagizálással.

Természetesen voltak különbségek a nácizmus és kommunizmus között, mint ahogy Hitler és Sztálin között is. Hitler demagóg volt, aki teljesen magával ragadta a közönségét messianisztikus kitöréseivel, Sztálin pedig bürokrata, aki mániákusan maga kívánt irányítani mindent, a csavargyártástól a tömegkivégzésekig. Hitler többé-kevésbé demokratikus úton került hatalomra, Sztálin a kommunista apparátuson belüli mesterkedések révén. Hitler a világ legfejlettebb ipari társadalma fölötti uralmat ragadta magához, ezzel szemben a Szovjetunió egy főre jutó nemzeti összterméke a német felét sem érte el. Hitlerből hiányzott Sztálin gyilkos paranoiája, tehát sokkal biztonságosabb volt az ő udvartartásához tartozni. A két hatalmi rendszer esztétikája is több szempontból jellegzetesen eltért. A német vidék megjelenítéséből tudatosan hiányzott a modernitás, ezzel szemben a szovjet vidékről soha nem hiányozhatott legalább egy traktor. Miközben a náci művészetben sok volt a női akt, a szovjet női alakok mindig szemérmesen fel voltak öltöztetve vagy munkásruhába, vagy szépséges nemzeti viseletbe. A náci művészet főként a neoklasszicizmusból és romantikából táplálkozott, ezzel szemben a szocialista realizmus a peredvizsnyiki (vándorlók) mozgalomhoz vezethető vissza, melynek tagjai az 1860-as években elszakadtak az akadémizmustól. Eltekintve a modernizmus szinte minden fajtájától való idegenkedésüktől, a két diktátornak meglehetősen eltérő ízlése volt. Hitler imádta Wagnert, Sztálinnak többé-kevésbé botfüle volt, bár tetszett neki Gluck Ivan Szuszanyinja (különösen az a jelenet, amikor a lengyeleket egy orosz becsalogatja az erdőbe, és ott megfagynak). Ziegler Négy elem című alkotását és Breker Wagner-mellszobrát kivéve Hitler lakosztályait főként XIX. századi művek díszítették. Sztálinnak ezzel szemben mindössze néhány szamárfüles peredvizsnyiki metszete volt dácsája hálószobájának falára rajzszögezve.

12.1. táblázat A szovjet-német kereskedelem fontosabb összetevői, 1940

Ami talán a legfontosabb, hogy a két diktátor közül az egyik egyáltalán nem volt elégedett az addig szerzett területtel. Ha komolyan gondolta azt, amit a Mein Kampfban leírt, akkor Hitler Sztálinnal kötött paktuma mindössze ideiglenes megoldásnak volt tekinthető. Amint azt a körmönfont német diplomata, Ulrich von Hassel megfogalmazta: „Még mindig nyitott kérdés, hogy a [náci-szovjet] paktum mennyiben csupán két tekintélyuralmi rendszer tisztességtelen kibúvója, vagy mennyiben közelíti a két országot egymáshoz a szovjetek további naci-onalizálása és a nácik további bolsevizálása alapján.” Sztálin a kérdést lezártnak tekintette. Mivel egyáltalán nem tartott Hitler jövőbeni árulásától, megparancsolta alárendeltjeinek, hogy a legújabb és legjobb barátjával való harmonikus kapcsolat fenntartása abszolút elsőbbséget élvez. Virágzott a két totalitárius rendszer közötti kereskedelem, a Németországba folyó szovjet export 1930 óta nem látott magasságokat ért el. Ezt a kereskedelmet gyakran úgy ábrázolják, mintha Sztálin nyersanyagokat szállított volna Hitlernek egyszerűen a semmiért. A valóságban azonban, amint az a 12.1-es táblázatban is látható, Németország is jelentős mennyiségű készterméket, elsősorban gépeket, precíziós műszereket és elektromos felszerelést, ezenfelül 3,4 millió tonna szenet szállított a Szovjetuniónak 1940-ben. A valóságban a Szovjetunióba irányuló német export meghaladta az onnan származó import mennyiségét. Ez azonban főként a keletre szállított szén miatt volt így. Érték tekintetében a Szovjetunió rendelkezett kereskedelmi többlettel. És ez szokatlan volt. A két világháború közötti időszak jelentős részében a Szovjetuniónak kereskedelmi deficitje volt Németországgal szemben, különösen az első ötéves terv időszakában, amikor a német gépimport nekilódult. Nem így 1940-ben. A Szovjetunió Németországba szállított árukészletének összértéke 76 százalékkal nagyobb volt, mint a kapott árué. Az export oroszlánrészét mezőgazdasági nyersanyagok (köztük fa és gyapot), élelmiszer (főként árpa) és több mint 600 000 tonna, katonailag nélkülözhetetlen olaj adták ki. Ráadásul Sztálin engedélyezte a német haditengerészet számára a Fehér-tengeri kikötő, Murmanszk használatát üzemanyag-feltöltésre, és semmilyen eszközt nem sajnált arra, hogy elősegítse a németek támadását a brit hajózás ellen.

Hitler örömmel bizonygatta Sztálinnak, hogy minden rendben van. Mostanában felfedezett dokumentumok tanúbizonysága szerint, Hitler személyesen írt Sztálinnak 1940 decemberében és 1941 májusában, és „államfői becsületszavát” adta, hogy a német megszállás alatt lévő lengyel területeken gyülekező német csapatokat az Anglia elleni invázióra szánja. Egyszerűen azért éppen Lengyelországban, hogy távol tartsák őket a brit bombázóktól. Hitler csak attól félt, hogy

„az egyik tábornokom esetleg szántszándékkal [...] konfliktust szít [a szovjet határőrökkel], hogy megmentse Angliát a sorsától [...] Arra kérem, hogy ne engedjen semmiféle provokációnak, amely olyan tábornokomtól eredhet, aki elfelejtette a kötelességét [...] És, mondani sem kell persze, igyekezzenek semmilyen indokot sem szolgáltami.”

Sztálin nem véletlenül tett szert olyan hírnévre, mint a modern kori történelem egyik legparanoiásabb, legbizalmatlanabb személyisége. Fölöttébb különös tehát, amint azt Alekszander Szolzsenyicin valahol megjegyezte, hogy a szovjet diktátor egyetlen emberben bízott, méghozzá sajnálatos módon a történelem legmegrögzöttebb hazudozójában.

PRELUD

1939. április 20-án Hitler különleges ajándékot kapott ötvenedik születésnapjára Martin Bormanntól, attól az embertől, aki később személyes titkára és a háborús Németország egyik legmeghatározóbb alakja lett. A Kehlstein-hegy tetején, 1800 méterrel a náci elit obersalzbergi szórakozóhelye fölött a Sasfészek egy nagyszerű gránitlak volt, a legszebb völkisch stílusban. Eltekintve Mussolini ajándékától, a kandallótól, és a főterem szőnyegétől, amelyet Hirohito császár küldött Hitlernek, a Sasfészek minden zuga kifogástalanul német eredetű volt. Hogy Hitler odajuthasson, Fritz Todt, az Autobahnen és a Siegffied-vonal építője egy hat kilométer hosszú, kacskaringós utat építtetett a hegyoldalban - már önmagában is a mérnöki munka egy műremeke -, amelyhez még hozzájött az is, hogy részben az alpesi tél kellős közepén készült. Egy 270 méteres, fáklyákkal megvilágított gyalogos alagút vezetett egy pazar, rézlapokkal borított lifthez, amelynek aknáját a hegy közepéből robbantották ki. Ez a lift a Führert szó szerint hatalma tetőpontjára szállította. Onnan úgy tűnt, mintha egész Európa híresen átható pillantása előtt hevert volna. Ha a náci birodalom Mordor volt, akkor a Sasfészek Szauron tornya.

Bormann legnagyobb bánatára Hitler utálta ezt a helyet. A lifthez vezető alagútban klausztrofóbiája volt, ha pedig a csúcsról kinézett, szédült. Egy tekintetben azonban a Sasfészek mindenképpen inspirálóan hatott: csodálatos kilátás tárult az Untersberg nevű hegyre. Márpedig a legenda szerint itt pihent a XII. századi Hohenstauf császár, I. (Barbarossa) Frigyes. Megfelelő elnevezés a XX. század legambidó-zusabb, legvéresebb és legcsalárdabb katonai hadműveletének.

Hitler mindig is meg akarta támadni a Szovjetuniót. A Mein Kampf-ból világosan kitűnik, hogy kizárólag ott találhatta meg a német Volk a számára szükséges életteret. Ausztria, Csehszlovákia és Lengyelország mindössze étvágygerjesztők voltak a náci birodalom számára, mivel nem rendelkeztek elegendő mezőgazdasági földdel a német telepesek várható hordái számára - sőt, ami talán még fontosabb, a német hadigépezet számára elengedhetetlen olajjal és más ásványi anyagokkal sem. Hitler azonban 1936 novemberében kijelentette: „a megfelelő időben szállok be a páternoszterbe”. Az Oroszország elleni támadást soha nem szánta az első katonai hadmozdulatnak. Három évvel később a következőket mondta a számára elsőrendű lépésekről Carl Burckhardtnak, a Danzigba delegált svájci népszövetségi megbízottnak: „Minden vállalkozásom Oroszország ellen irányul. Ha azok ott Nyugaton túl ostobák és túl vakok ahhoz, hogy ezt megértsék, akkor kénytelen leszek az oroszokkal egyetértésben legyőzni a Nyugatot, aztán pedig, a vereségüket követően, a teljes, összehangolt katonai erőmmel a Szovjetunió ellen fordulok.”

Hitlernek legalább két alapos katonai indoka volt arra, hogy 1941 nyarán indítsa meg a támadást. Először is a Vörös Hadsereg gyenge teljesítménye Lengyelországban, majd Finnországban (amely ellen Sztálin 1939 novemberében intézett támadást) felfedte, mennyire elgyengült a szovjet tiszti kar Sztálin tisztogatásai következtében. Hitler és katonai szaktanácsadói egyetértettek abban, hogy a Vörös Hadsereg könnyű préda lesz a Wehrmacht alaposan kipróbált és bevált Blitzkrieg-taktikájának. Másodszor, és ez legalább olyan döntő, Hitlernek nem sikerült megnyernie az angliai csatát, és azzal biztatta önmagát, hogy halálos csapást mérne a brit közhangulatra, ha a Szovjetunió a németek martalékává válna. Oroszország elpusztításával, okoskodott 1940 júliusában, Anglia utolsó reménye is szertefoszlana.

Még egy ok volt a Sztálin elleni harcra. Lengyelország felosztása szovjet szempontból igen előnyösen alakult. Annak ellenére, hogy a harc túlnyomó része a németeket terhelte, a szovjeteknek valamivel több lengyel lakos jutott. Ráadásul a balti államok is nekik jutottak, melyek területéből a német Drang nach Osten (keletre nyomulás) politikáját vallók, köztük az észt születésű Alfred Rosenberg is szerezni kívántak. 1940 júniusában, bizonyos „provokatív eseményeket” követően a szovjet csapatok elfoglalták Észtországot, Lettországot és Litvániát. Csakúgy, mint Kelet-Lengyelország esetében is, az okkupációt rövidesen az állítólagos „ellenforradalmárok” tízezreinek letartóztatása és deportálása követte.

Sztálin Finnország elleni támadása szintén csak egy volt a szovjet birodalom kiterjesztése céljából indított hadjáratoknak. 1940 júniusában, a Molotov-Ribbentroppaktum titkos záradékának megsértése miatt Sztálin egyoldalú követelésében felszólította Romániát Besszarábia és Észak-Bukovina feladására, ahol Románia legtermékenyebb mezőgazdasági területeinek egy része feküdt. Ezt a területet a németek szójabab és más értékes importáruk termelésére szánták, ráadásul jelentős német etnikumú közösség is élt ott, többek között Cernáuti (Czernowitz) városában. A terület orosz kézre kerülésével a Szovjetunió alig 180 kilométerre volt már a ploesti-i olajmezőktől, a Wehrmacht legfontosabb üzemanyagforrásától. Amikor a szovjetek kinyilvánították, hogy a „biztonsági garanciá”-t Bulgária irányába is ki kívánják szélesíteni, Hitler friss bizonyítékát látta annak, hogy Sztálin meg akarja szerezni előle a Balkánt. (1941 márciusában Hitler meggyőzte Bulgáriát, hogy csatlakozzon Romániához és Magyarországhoz a Tengelyhatalmak oldalán.)

1940 júliusában Hitler kiadta az előzetes parancsot a Szovjetunió elleni támadásra, és a katonai vezetőségével tartott berghofi találkozón július 31-én megerősítette, hogy ez a célja. 1940. december 18-án engedélyezte a 21-es számú utasítást, a Barbarossa-hadművelet tervét.

Az eredetileg 1941 tavaszára tervezett támadást június 22-re halasztották, hogy a Wehrmacht biztosíthassa a Balkánt. Ez a késlekedés Mussolini hibájából történt. Görögország 1940 októberében kezdődő olasz megszállása végzetesen rosszul alakult. 1941 márciusára a görögök sikeresen kiűzték a betolakodókat, és átlépték a Mussolini által még 1939-ben elfoglalt Albánia határát. Hitler a görögök hátvédjére mért gyors csapással remélte helyrehozni a helyzetet, ez azonban azon is múlott, hogy sikerül-e biztosítania a szabad átjutást nemcsak Bulgárián, hanem Jugoszlávián keresztül is. Március 25-én Pál régens beleegyezett abba, hogy Jugoszlávia csatlakozzon a tengelyhatalmakhoz, két nappal később azonban egy katonai puccs során megdöntötték az uralmát. Erre Hitler még inkább kiszélesítette tervezett offenzíváját. Április 6-án megrohanta Jugoszláviát; nyolc napra rá a belgrádi kormánynak fegyverszünetet kellett kérnie. A németek - keresztülhúzva a görögök számításait - elözönlötték Görögországot, és egy újabb brit expedíciós erőt késztettek menekülésre. Április 30-án a britek kiürítették a Peloponnészoszt és visszavonultak Krétára, ahová a brit erőket az előző októberben is küldték. A németek továbbnyomultak. A sziget ellen indított légitámadás (május 20-31.) a britek újabb elkeseredett evakuálását eredményezte. Ez a balkáni Blitzkrieg értékes időt emésztett fel, ugyanakkor friss bizonyítékkal szolgált a német fegyverek legyőzhetetlenségére. Nem csoda hát, ha a britek arra számítottak, hogy a Vörös Hadsereg néhány hét alatt összeomlik majd. Ők maguk is így jártak, már háromszor is: Franciaországban, Görögországban és Krétán.

A Szovjetunió elleni offenzíva megkezdése előtt néhány órával Hitler meghívta Albert Speert a berlini Birodalmi Kancellária magánlakosztályába. Bekapcsolta a gramofonját, és feltette Liszt Les Préludes című művének lenyűgöző harsonaszólóját. „Gyakran fogja ezt hallani a közeljövőben - mondta Hitler -, mert ez lesz a győzelmi harsonánk az orosz hadjáratban. [...] Na, hogy tetszik? - És mintha szerette volna biztosítani az építészt, hogy neki is származik majd haszna az új vállalkozásból, hozzátette: - Annyi gránitot és márványt szerzünk majd onnan, amennyit csak akarunk.”

A FOGADÁS

A történelem legvéresebb válását nem volt nehéz előre megjósolni. Olyan elterjedt volt a német támadásról szóló vélekedés, hogy még a brit akadémiai élet legvédettebb zugaiba is eljutott. 1941. június 16-án, hat nappal a német invázió megindulása előtt, Claude Hurst, az oxfordi Jézus Kollégium fizikaprofesszora fogadást kötött földrajztudós kollégájával, J. N. L. „Monkey” Bakerrel, aki akkoriban a Királyi Légierő repülőszázadosaként szolgált. Egy üveg portói volt a tét arra, hogy „1941. július 1-jén, greenwichi idő szerinti déli 12 óráig a német fegyveres erők átlépik az orosz határt”. A fogadást a fizikaprofesszor nyerte, ráadásul nyolc nap többlettel. Nem túlzás tehát azt állítani, hogy bárki megjósolhatta a Barbarossa-hadműveletet.

Hurst sikeres fogadása nem valami hirtelen támadt, földöntúli jövőbelátásnak volt köszönhető, még kevésbé a szerencsének. Miután a brit hírszerzés feltörte a németek Enigma-kódját, igen jól informáltak voltak a német csapatmozgásokkal kapcsolatban a június 22-hez vezető hónapok során. Churchill később alaposan kihasználta azt a célzását, amelyben burkoltan figyelmeztette Sztálint arra, hogy Hitler valami rosszban sántikál, bár hagyta, hogy Sztálin vonja le a megfelelő következtetést abból a hírből, hogy három német páncélos alakulatot rendeltek Lengyelországba, miután a jugoszláv régens beleegyezett a Tengelyhatalmakhoz való csatlakozásba. Sztálinnak azonban nem volt szüksége a britek tippjeire. Saját hírszerzése is számos jelentést küldött a készülő német támadásról. Már 1939 májusában kapott egy, a varsói kémek által beszerzett német utasításokon alapuló, hatoldalas dokumentumot, A fasiszta Németország támadásainak jövőbeni tervei címmel. 1940 decemberében a szovjet ügynök, Rudolf von Scheliha (kódnevén: Ariets) jelentésében az állt, hogy Hitler „1941 márciusában” háborút kíván indítani a Szovjetunió ellen. 1941. február 28-án ugyanez az ügynök május 20-t jelölte meg ideiglenes indulási dátumnak. Ezt a hírt bukaresti, budapesti, szófiai, római források is megerősítették, nem is szólva a híres tokiói kémről, Richard Sorge-ról (kódnevén: Ramsay), aki a német nagykövet, Eugen Ott feleségének szeretőjeként különösen megbízható szaktekintélynek számított. Március 5-én Sorge-nak sikerült mikrofilmmásolatokat küldenie olyan német dokumentumokról, amelyek szerint a támadást június közepére tervezték. Május 15-én a dátumot június 20-ban jelölte meg. Négy nappal később azt jelentette, hogy 150 német hadosztály áll készen a teljes invázióra. Biztosította Moszkvát, hogy „95 százalékban biztos” forrásai szerint a támadás „június vége felé” fog bekövetkezni. A figyelmeztetést június 20-án megismételte, amelyet a németországi és a Cseh Protektorátusban tartózkodó források is megerősítettek. Április 17-én például egy prágai informátor a német inváziót „június második felére” jósolta. A támadás biztos dátumát és időpontját egy berlini forrás a német támadás előtt három nappal fedte fel teljes részleteiben. Június 21-én a berlini szovjet nagykövet megerősítette, hogy az invázió másnap reggel fog megindulni. Egy becslés szerint összesen nyolcvannégy ilyen figyelmeztetés érkezett Moszkvába. Röviden tehát semmiért sem hibáztatható a szovjet hírszerzés 1941-ben. A szovjetek a német gazdasági minisztériumba, légügyi minisztériumba és külügyminisztériumba helyezett forrásaikon keresztül Hitler tervének minden fontosabb részletét ismerték.

Sztálin azonban ezeket figyelemre sem méltatta. Jellemző, ahogy az egyik prágai jelentés aljára ráfirkantotta: „Angol provokáció! Kivizsgálni!” Amikor a németek céljairól még többet megtudott a német légügyi minisztériumon belüli forrástól, Sztálin kitört: „A német légierő vezérkarához tartozó »forrás« menjen a kurva anyjába! Ez nem forrás, hanem dezinformátor.” Sorge-ot egyszerűen „kis szar alak”-nak titulálta. Még Szemjon Tyimosenko marsall közelgő összeomlásról szóló figyelmeztetéseit is durván félresöpörte: „Tyimosenko egy rendes ember, jó nagy fejjel, de nyilvánvalóan kevés ésszel [...] Amennyiben provokálni fogják a németeket a határon azzal, hogy az engedélyünk nélkül csapatokat irányítanak oda, akkor fejek fognak hullani, ezt jól jegyezzék meg!” Azt a német katonát, aki június 21-én átmerészkedett a határon, hogy figyelmeztesse a szovjeteket, mi vár rájuk másnap, Sztálin parancsára lelőtték. A problémát tovább bonyolította, hogy az egész szovjet hírszerzés, csakúgy, mint a Vörös Hadsereg magas rangú tisztikara, a tisztogatás áldozatává vált, és a központban főként gyakorlatlan besúgók voltak, akiket elsősorban saját irhájuk megmentése foglalkoztatott. Ha a kiküldetésben lévő ügynökök Sztálin elképzeléseivel ellentétes híreket közvetítettek, az elemzők kicsit átszabták azok tartalmát, mielőtt továbbították volna. A német invázió tervéről szóló hírek a változtatások révén aztán mindössze azt bizonyították, hogy az angolok és az amerikaiak szeretnék „megrontani a kapcsolatot a Szovjetunió és Németország között”.

Ennek eredményeképpen tehát alig történt valami a német invázióra való felkészüles érdekében. Igaz, ami igaz, némi modernizálás történt azért Oroszország nyugati védelménél, azonban míg az új erődök még távolról sem álltak készen, a régi Sztálin-vonalat hagyták pusztulni. A szovjet seregek az elfoglalt Litvániában és Kelet-Lengyelországban meglehetősen védtelen helyszíneken állomásoztak, kivéve a breszti helyőrséget. A szovjet repülőgépeket nem álcázták. A csapatoknak nem voltak védelmi állásaik, sőt parancsot kaptak arra, hogy ne foglaljanak el ilyen állásokat, nehogy provokálják a németeket. És ami még ennél is rosszabb, Sztálin a gyülekező viharfelhőkre egy újabb tisztogatással reagált a hatalmát állítólag veszélyeztető elemek ellen. 1941 júniusában mintegy 300 fontosabb szolgálatot teljesítő katonát tartóztattak le, közöttük huszonkét, a legmagasabb szovjet katonai kitüntetéssel rendelkező személyt. A pusztító támadás előtti éjszakán Sztálin még mindig nem volt hajlandó kiadni a teljes körű inváziós figyelmeztetést a határ menti csapatoknak, mondván: „Túl korai még az ilyen parancs. Talán még békésen is rendezni lehet a kérdést.” Nehéz elképzelni, mivel segíthette volna jobban Hitlert, hacsak talán azzal nem, hogy ezüsttálcán átnyújtja neki a Kreml kulcsait.

A BARBAROSSA-HADMŰVELET

A Przemysl kisvárosát szinte kettészelő San folyó jelentette a határt Lengyelország nácik által elfoglalt területe és a szovjet szektor között. A szovjet oldalon úgy tűnt, mintha egy újabb csendes, nyári éjszaka következne. Végtére is a gyanús lengyelek Szibériába való szállítása csaknem befejeződött. A határ mentén mindenütt egyforma volt a helyzet. Novgorod-Volinszk határ menti városában a magas rangú orosz tisztek koncertre mentek. A Nyugati Katonai Körzet parancsnoka a kijevi színházban időzött. Siemiatyczében táncos estélyt rendeztek, ahova a helyi német tisztek is meghívást kaptak. A meghívást a németek egy korábbi elkötelezettségre hivatkozva udvariasan visszautasították. A breszti orosz csapatok egy katonai rezesbanda zenéjére gyakorlatoztak, éjszaka pedig alaposan lerészegedtek. Éjfélkor berobogott az állomásra a szokásos Moszkva-Berlin-járat, amely Németországba szállítandó gabonával volt megrakva, a virágzó náci-szovjet kereskedelem részeként. A másik irányból hajnalban megérkezett a kora reggeli szénszállító vonat. Amikor megállt, hirtelen géppuskás németek ugráltak le róla. A breszti erődre azon nyomban percenként 5000 gránáttal végzetes záport zúdítottak Heinz Guderian - akinek a páncélosai két évvel korábban már betörtek Bresztbe - hamarosan ismét az erőd falainál állt. Ez alkalommal azonban nem szándékozott ott megállni.

A Barbarossa-hadművelet számos tekintetben a villámháborús technika művészetének csúcsát jelentette. A német inváziós haderő 153 hadosztályból, 600 000 járműből, 3580 tankból, 7184 tüzérségi fegyverből és 2740 repülőgépből állt, és nem szabad elfelejteni a 600 000 lovat sem, mivel a hadművelet messze meghaladta a Wehrmacht motorizált egységeinek kapacitását. (A 153 hadosztályból 19 páncélos és mindössze 15 gépesített gyalogos hadosztály volt.) Az első szakaszban a Luftwaffe végigsöpört a repülőtávon belül eső szovjet repülőtereken, és a délelőtt második felére elpusztítottak 890 repülőgépet, majdnem annyit, amennyit a britek veszítettek ellenséges akciók következtében az angliai csata során. Legtöbbjük el sem hagyta még soha a talajt. A német erők három hatalmas hadtesttel nyomultak keletre a majd 1500 kilométeres frontvonal mentén, és mint mindig, a páncélos egységek haladtak elöl. Az első és a második hadtest a balti államok és Ukrajna irányából haladt Leningrad és Moszkva felé, a harmadik Kijev irányában nyomult előre. Egy sor bekerítéses manőver során a németek több százezer szovjet katonát ejtettek foglyul, akik a támadók számára rosszul felkészültnek, rosszul képzettnek, rosszul felszereltnek és mindenekelőtt rosszul irányítottnak tűntek. Július 9-re a központi hadtest, amely már Minszket is jól elhagyta, 287 704 foglyot ejtett. Hasonlóan alakultak a dolgok Bialystoknál és Szmolenszknél, bár az ellenállás ez utóbbinál jóval keményebbnek bizonyult. Augusztus végére összesen 872 000 szovjet hadifoglyot számolhattak a németek. Szeptemberben Kijev elestével további 665 000-rel szaporodott a számuk. A Vjazmát és Brianszkot körülzáró hadművelet még 673 000 foglyot biztosított. Őszre már több mint hárommillióra szaporodott a foglyok száma. Orosz szemszögből ez volt a hadtörténet legnagyobb katasztrófája. A német rádiókészülekek szinte már unásig Liszt Préludes című művét játszották.

Amikor a német invázió első jelentései eljutottak Sztálinhoz, éppen kuncsevói dácsájában tartózkodott, alig húsz kilométerre Moszkva központjától. A kis nyaraló pont annyira számított szerénynek, mint amennyire Hitler Sasfészke grandiózusnak, még akkor is, ha jóval nagyobb és fényűzőbb volt, mint az átlagos moszkvaiak vidéki nyaralói. Sztálin megdöbbent. Amint arról az akkoriban kinevezett vezérkari főnök, Georgij Zsukov marsall beszámolt, amikor telefonon keresztül tudatta a hírt, Sztálin „egy szót sem szólt [...] csak a nehéz légzését lehetett hallani. - Megértette amit mondtam? - kérdezte Zsukov. Még mindig csend. Végül Sztálin megszólalt: - Hol a népbiztos? - kérdezte, és Molotovra gondolt, a külügyi népbiztosra, aki tető alá hozta a náci-szovjet paktumot.” Amikor Zsukov néhány órával később megérkezett a Kremlbe, Sztálin „nagyon sápadt volt [...] az asztalnál ült, és mindkét kezével egy megtöltött, de meg nem gyújtott pipát szorongatott.” „Elképedve” csak annyit tudott mondani, hogy a támadás „a német tisztek provokációja. [...] Hitler bizonyára nem tud róla” - hajtogatta. Amikor az invázió hírét megerősítették, „Sztálin hátrasüllyedt a székében, és mélyen a gondolataiba merült. Hosszú, nehéz csend következett.”

Hogyan történhetett? Hogy lehet, hogy Hitler, az egyetlen ember, akiben bízott, akivel felosztották Lengyelországot, becsapta őt? Bár a szokásos paranoiás módon Sztálin eljátszott egy megelőző támadás gondolatával Németország ellen, a tervek felvázolásán azonban még éppen csak hogy megszáradt a tinta, ellentétben azzal a mítosszal, mely szerint Sztálin már alaposan felkészült a Hitler elleni támadásra. (Ezzel a szenzációhajhász hipotézissel kapcsolatban lásd Viktor Szuvorov Jégtörő (1990) és Konsztantyin Plesakov Sztálin baklövése (2005) című műveit. Szuvorov (teljes mértékben közvetett) bizonyítéka az volt, a szovjet nyugati határ mentén 1940-ben és 1941 elején elpusztították a védelmi berendezéseket. A Plesakov által idézett dokumentumok -„a Szovjetunió fegyveres erői felfejlődésének elvei” 1940-ből és 1941-ből - mindössze azt bizonyítják, hogy Sztálin gondolkodott egy megelőző csapáson. Ezek azonban mindössze vázlatok, nincs ahhoz fogható részletes műveleti terv, mint amilyenen a németek már 1940 júliusa óta dolgoztak.) Miért számította el ilyen végzetes módon magát? Valóban „a második világháború legnagyobb balekja volt, akinek alaposan túljártak az eszén”, mint ahogy Churchill megfogalmazta később?

Sztálin természetesen úgy gondolkodhatott, hogy Hitler nem mer megkockáztatni egy kétfrontos háborút, ami az első világháborúban is Németország vereségét idézte elő, különösen nem úgy, hogy nem rendelkezik jelentősebb emberfölénnyel. Azt is kizáró oknak tarthatta, hogy az év ilyen késői szakaszában, június 22-én indítanák a támadást, hiszen így kevés idő marad az ősi esőzések kezdetéig, amikor az orosz utak áthatolhatatlan ingovánnyá válnak. Ha ezen érveknek köszönhető Sztálin önelégült nyugalma, akkor legalább elmondható, hogy valóban igaza lett - végül. Mégis volt még egy - kevésbé érthető - indoka is, amely befolyást gyakorolhatott rá. Egyes vélemények szerint Sztálin valóban hitt a marxista ideológiában, ebből következően a brit imperialistákat tartotta valódi ellenségének. Így amikor Churchill figyelmeztetni akarta Sztálint Hitler céljaira, Sztálin még inkább meggyőződött arról, hogy a britek háborút akarnak szítani közte és Hitler között, hogy aztán átállhassanak a másik oldalra, és visszatérhessenek kommunizmusellenes politikájukhoz. Sztálin abban is bizonyos volt, hogy a náci párt második emberének, Rudolf Hessnek a sietős skóciai repülőútja 1941. május 10-én egy Szovjetunió-ellenes angol-német békét hivatott előkészíteni. (Hess feltehetően saját szakállára dolgozott abban a reményben, hogy különbékét köthet Nagy-Britanniával, közvetlenül a Barbarossa-hadművelet megkezdése előtt. Azzal a tévhittel repült Skóciába, hogy Hamilton gróf, akivel az 1936-os olimpián találkozott, nyitott az ilyen típusú kezdeményezésekre. Hess ejtőernyővel kiugrott Me-110-es gépéből, és Eaglesham mellett, egy Floors nevű farmon ért földet, a Glasgow-tól délnyugatra fekvő kietlen mocsárvidéken. Amikor Churchill meghallotta Hess elfogásának hírét, kijelentette: „Hess vagy nem Hess, én akkor is megnézem a Marx fivéreket.” (A Marx fivérek a korszak sikeres filmkomikusai voltak. - A szerk.)) Egy nemrégiben napvilágot látott bizonyíték szerint inkább a történelem, és nem az ideológia vakította el Sztálint a közelgő veszéllyel kapcsolatban. Sztálin mániákusan ragaszkodott az orosz diplomácia és stratégia hagyományaihoz, ráadásul végzetesen machiavellista elveket vallott más hatalmak politikájának értelmezése terén. A június 22-ét megelőző hónapokban folyamatosan a krími háborúnál lyukadt ki, és meg volt győződve arról, hogy pont annyira kell tartania a britek Fekete-tengeri szorosok elleni támadásától, mint amennyire a német támadástól. „Történelmileg a veszély mindig onnan jött” - magyarázta a Kommunista Internacionálé bolgár főtitkárának, Georgi Dimitrovnak, és példaként „a krími háborút, Szevasztopol elestét”, valamint a polgárháború során a fehérek brit támogatását említette. Különös módon a Barbarossa-hadművelet megindításakor Sztálin első gondolata az volt, hogy egyúttal a Brit Királyi Tengerészet is támadást fog indítani Leningrad ellen. Ezek a prekoncepciók azt bizonyítják, hogy Sztálin elhitte a németek valódi dezinformációit. Így tehát Hitler pszichopata álnoksága legyőzte Sztálin patologikus bizalmatlanságát.

Az, hogy Sztálin megbízott Hitlerben, a XX. század legvészterhesebb baklövésének bizonyult. A német invázió megindulása után nyolc nappal, 1941. június 30-án Molotov vezetésével küldöttség érkezett a Politbürótól Sztálin dácsájába, ahol „a főnök” már majd két napja bujdokolt. Sztálin talán attól tartott, hogy őt fogják felelősségre vonni: „Miért jöttek?” - motyogta, és mintha azt várta volna, hogy letartóztatják. Ehelyett ezek a sokat megélt szolgalelkű hivatalnokok, akik a nagy terrort is túlélték, mert minden körülmény között alávetették magukat Sztálin akaratának, meghunyászkodva hívták vissza őt a Kremlbe, hogy vezesse a szovjeteket a háborús erőfeszítések közepette is.

Csak találgatni tudunk, mi lett volna a háború kimenetele, ha a legutolsó náci kollaboráns megkapta volna, amit megérdemel. (Az oroszok továbbra sem ismerik el Sztálin óriási hibáját 1941-ben. A halálának 50. évfordulója alkalmából végzett felmérés során az Orosz Közvéleménykutató Központ azt állapította meg, hogy az oroszok 53 százaléka továbbra is „hatalmas” vezérnek tartja Sztálint. Ahogy egy orosz nyugdíjas mondta a BBC moszkvai tudósítójának, Sztálin „a család atyja volt, olyan ember, aki gondoskodott rólunk.”)

13.

Gyilkosok és kollaboránsok

„Emberi lényeket elpusztítani, ugyanakkor tisztességesnek maradni — ez alkotta a nácizmus lényegét. Az ilyen viselkedésnek hosszú története volt a határvidéken. ”

Heinrich Himmler az SS tábornokainak, 1943

„Folyton csak arra gondoltam: »Emberek, ti tudjátok, hogy kik vagyunk - nem vagyunk külföldiek; nem olyan régen még a szomszédjaitok voltunk. Elfelejtettetek bennünket? Egész életemben mellettetek éltem, idejártam iskolába, ugyanolyan oktatást kaptam, mint ti, és most úgy tekintetek minderre, mint egy büntetésre, amit megérdemeltem. Nem várom el, hogy sírjatok értem, de legalább fél szemmel kacsintsatok rám, vagy mutassatok némi együttérzést szerencsétlen életem miatt.«”

Borisz Kacel, holokauszt-túlélő

„A dolgok különös állása folytán a »Vadállatok«, akik ellen küzdöttünk, most velünk élnek a legnagyobb harmóniában. ” Helmuth Groscurth ezredes, vezérkari főnök, XI. hadtest

ÁLTALÁNOS KELETI TERV

Szinte általános igazságnak tartjuk, hogy a Szovjetunió elleni támadás Hitler fatális hibájának tekintendő. Az egyszer bizonyos, hogy hatalmas katonai hazárdjáték volt. „Úgy érzem - mondta egyszer Hitler fültanúk előtt -, mintha egy soha nem látott, sötét szobába vezető ajtót löknék be, anélkül, hogy tudnám, mi van az ajtó mögött.” Mégis sok tekintetben a Sztálin elleni támadás megerősítette a Harmadik Birodalmat.

Nem volt könnyű Goebbelsnek és propagandagépezetének elfogadtatni az erősen kommunistaellenes nemzeti szocialistákkal a Ribbentrop-Molotov-paktum realitását. Ez a nyomás egy csapásra elmúlt.

Nem Albert Speer volt az egyetlen, akit Hitler szeretett volna lázba hozni a készülő invázióval kapcsolatban. Az éjszaka kellős közepén Mussolini német kollégája üzenetére ébredt. „Mióta megszületett a döntés, ismét szabadnak érzem magam belül” - szólt az üzenet. „Éjszaka még a szolgáimat sem zavarom - morgott Mussolini -, a németek pedig minden gondolkodás nélkül kiugrasztanak az ágyból.” Hitler maga nem feküdt le hajnali fél háromig, és kijelentette: „Nem telik el három hónap, és szemtanúi leszünk Oroszország olyan összeomlásának, amilyet még nem látott a történelem.” Viktor Klemperer naplójában olvasható, hogy Németországban általános lelkesedéssel fogadták az új háborút, sokkal nagyobbal, mint 1939-ben. Egy zsúfolt drezdai étteremben egy becsípett utazó ügynök azt mondta: „Most már, hogy tudjuk, hol állunk, hamarabb túl leszünk rajta - készen állunk és felfegyverkeztünk.” A pincérük, egy első világháborús veterán egyetértett vele: „A háború most már gyorsan véget ér majd.” Miközben hazafelé tartott, Klemperer elhaladt egy „vidám arcokkal” teli bálterem mellett. Levonta hát a következtetést: „Az orosz háború büszkeség forrása az emberek számára.”

Európa elfoglalása újabb értelmet nyert. A Szovjetunió elleni inváziót „Európa keresztes háborúja”-ként jelenítették meg. Az egész kontinens egyesülhet hát egy „bolsevizmusellenes Európai Egyesült Front”-ban. Mint ahogy az európai birodalmak ázsiai inváziója lehetővé tette a japánok számára saját imperializmusuk újrafogalmazását a kelet-ázsiai „együttfejlődés” fogalmával, a németek is úgy állították be az európai Grossraumwirtschaftot. (szó szerint: ’nagy tér-gazdaság’), mint egy német vezetés alatt álló, bolsevizmusellenes védőbástyát. Az elfoglalt Európa kollaboránsai persze fürgén csatlakoztak ehhez az újszerű propagandához. 1941. október 30-án Pétain marsall, a Vichy-kormány reszketeg vezéralakja esküdözött, hogy Franciaország virágozni fog „az új európai rend konstruktív tevékenységének keretén belül”. Hasonló érzelmekkel viseltettek a dolog iránt Belgiumban, Finnországban és másutt is. A nácik európai retorikája a konzervatívoknak tetsző húrokat pengetett, akik számára a német uralom kevésbé tűnt rossznak, mint a szovjet kommunizmus. Csak akkor vált nyilvánvalóvá ennek a retorikának az üressége, amikor a keleti villámháborúból anyagcsata lett, és szükségessé vált az elfoglalt Nyugat minden fillérének kiszipolyozása.

KeletEurópa és a Szovjetunió népei - melyekből mintegy hatvan-millióan rövidebb-hosszabb időre náci megszállás alá kerültek - más indokból ugyan, de hasonló érzelmi húrok mentén pendültek. Alfred Rosenberg például észtként nagyon is jól értette számos keleteurópai nép zsigerből jövő gyűlöletét a sztálini Szovjetunió ellen, amely a nemzeti önrendelkezés álcája mögött hatalmas szenvedéseket mért rájuk. Nem csupán az aránylag kis számú német kisebbség örült az előrenyomuló Wehrmachtnak. A Lwówba és Rigába bevonuló német csapatokat is ünnepelve várták. Az ukrán parasztok a betolakodók páncélosaira festett fekete kereszteket a moszkvai Antikrisztus elleni keresztes hadjárat jeleként értelmezték. Hrubieszówban az emberek a németeket kenyérrel és sóval köszöntötték. Rosenberg német protektorátust képzelt nemcsak Litvánia, Lettország, Észtország és Belorusszia (a Baltikum) helyén, hanem egy kiterjesztett Ukrajna, egy kaukázusi föderáció -akár még egy Krimi Tatárság és egy szovjet közép-ázsiai „pánturáni” tömb is belefért az elképzeléseibe. A németek az etnikai kisebbségekre apelláltak, különösen a csecsenekre, a cserkeszekre és a balkárokra, abban a reményben, hogy megfosztják az oroszokat a birodalmuktól, és nem marad más, mint az egykori Moszkvai Nagyfejedelemség megcsonkított területe. A valóságban azonban sem Hitler, sem Goebbels nem hitt őszintén abban, hogy felhasználhatják a saját céljaikra a keleteurópai nacionalizmus erejét. (Goebbels 1942. március 16-án a következő bejegyzést írta naplójába: „A nacionalista áramlatok egyre inkább megfigyelhetőek a korábbi balti államokban. Az ottani lakosság nyilvánvalóan úgy gondolta, hogy a német Wehrmacht vérét ontja majd azért, hogy új kormányokat hozzon létre ezekben a törpeállamokban [...] Ez gyerekes, naiv képzelgésre vall, amely semmilyen hatást nem gyakorol ránk [...] A nemzetiszocializmus sokkal hidegvérűbb és sokkal realistább az ilyen kérdésekben. Kizárólag olyat tesz, ami saját népe számára hasznos, ebben az esetben pedig a mi népünk érdeke kétségtelenül azt kívánja, hogy szigorú német rendet létesítsünk ezen a területen anélkül, hogy figyelmet fordítanánk [...] az ott élő kis nációk követeléseire.” Hitler azt akarta, hogy az ukránok olyanok legyenek, mint amilyennek ő képzelte indiaiakat a Brit Birodalomban: a színes német textíliák könnyen irányítható, tanulatlan fogyasztói.) A náci célok sokkal valódibb színezetben tűntek fel az „Általános keleti terv” (Generalplan Ost) különféle variációiban, amely német telepeket képzelt el északon egészen Arhangelszkig, délen pedig Asztrahányig. Ez volt az úgynevezett „A-A-vonal”. Az egyik SS Oberführer, Konrad Meyer professzor tervezete alapján három hatalmas „határtelep”-et hoztak volna létre - Ingermanland, Memel-Narew és Gothengau - mintegy ötmillió német telepessel. Egy ezzel a tervvel rivalizáló, a Birodalmi Biztonsági Főhivatal által felvázolt elképzelés kétszer annyi telepessel számolt, és negyvenöt-millióra becsülte a kiűzendő lakosok számát. Valójában azonban, ahogy erre Rosenberg minisztériumának faji szakértője, Erhard Wetzel aprólékos számításokkal rámutatott, ebbe a becsült adatba hatmillió zsidó is beletartozott, ráadásul nem vették figyelembe a szlávok magas születési arányát, így a nemkívánatos lakosság száma elérhette volna az ötven-, sőt akár az ötvenhétmilliót is, még akkor is, ha a lengyelek 15 százalékát, a rutének 25 százalékát és az ukránok 35 százalékát visszatartották volna a mezőgazdasági munkák elvégzésére, a többieket pedig Szibériába deportálták volna. Az orosz lakosságot fogamzásgátlással, abortuszszal és sterilizálással lassan kipusztították volna, a zsidókat pedig egyszerre irtották volna ki.

A MEGSEMMISÍTÉS HÁBORÚJA

Az ilyen méreteket öltő etnográfiai változások érdekében újfajta háborút kellett vívni. Hitler már a kezdet kezdetén lefektette, hogy a Szovjetunió elleni hadjárat új szabályok szerint, vagyis inkább szabályok nélkül fog zajlani. Amint azt március 30-án tábornokai előtt megfogalmazta, „irtó háború” lesz, amelyben nem kaphat helyet a „katonai bajtársiasság”. Ez nem jelentett mást, mint a „bolsevik kommiszáriusok és a bolsevik intelligencia kiirtását”. A lengyelországi háború brutalitása már sok mindent előre jelzett. A Barbarossa-hadműveletet megelőző éjjel döntés született arról, és ezt a későbbiekben részletesen ki is dolgozták, hogy a Vörös Hadsereg bizonyos foglyul esett tagjait módszeresen irtani kell. Az 1941. május 19-én kiadott Irányvonalak az oroszországi csapatok magatartására vonatkozóan szerint „könyörtelen és erőteljes intézkedések kellenek a bolsevik izgatok, gerillák, szabotőrök [és] zsidók ellen.” A június 6-i Népbiztosi rendelet szerint a foglyul ejtett politikai népbiztosokat azonnali hatállyal le kellett lőni. Az indok a következő volt:

"a politikai népbiztosoktól minden szinten gyűlölettől vezérelt, kegyetlen és embertelen bánásmódot feltételezhetünk a foglyokkal szemben [...] A háború nemzetközi szabályai értelmében való cselekvés helytelen, és veszélyt jelent saját biztonságunk, valamint az elfoglalt terület gyors pacifikálása szempontjából

[...] A háború barbár és ázsiai módszereit a politikai népbiztosok kezdeményezték. Ebből következően haladéktalanul és maximális szigorúsággal kell eljárni velük szemben. A vezérelv szerint azonnali hatállyal le kell lőni őket.”

A Wehrmacht legfelsőbb vezetése is egyetértett a paranccsal, és dekrétumot adtak ki, hogy a hadseregnek „meg kell szabadulnia minden, a bolsevikok hajtóerejének tartott elemtől a hadifoglyok között”. Ez nem jelentett mást, mint hogy átadták őket az SS Einsatzgruppéknak kivégzésre. A hadsereg vezérlő hadbiztosa, Eduard Wagner rendelete szerint „a politikailag tolerálhatatlan és gyanús elemekkel, a népbiztosokkal és az agitátorokkal” ugyanígy kellett bánni. 1941 szeptemberében a főparancsnokság további parancsot adott ki, melynek értelmében azokat a szovjet katonákat, akik egyszer már vereséget szenvedtek, de aztán sikeresen újraszerveződtek, partizánoknak kell tekinteni, és a helyszínen le kell lőni. Ezeket a parancsokat a frontvonal parancsnokai kevésbé eufemisztikusan fogalmazták meg. A katonáknak „teljesen fel kell számolniuk minden aktív vagy passzív ellenállást” a foglyok között, mégpedig a „fegyverek azonnali használatával”. Erich Hoepner tábornok, a 4. páncélos csapat parancsnoka úgy értelmezte a parancsot, hogy „minden katonai akció tervezését és végrehajtását az vezérelje, hogy az ellenséget vasakarattal kell kiirtani, kegyetlenül és teljesen [...] a jelen orosz-bolsevik rendszer hívei közül senkit sem szabad kímélni.” A 12. gyalogos hadosztály parancsnoka azt mondta az alatta álló tiszteknek: „A frontvonal mögötti foglyokat [...] általános elv szerint le kell lőni! Minden katona minden frontvonal mögötti oroszt, akit csatában nem ejtettek foglyul, lelő.” A németek az orosz területre való mély benyomulásukat követő zűrzavarban ezt úgy értelmezhették, hogy engedélyt kaptak szinte bárki megölésére.

A náci propaganda tudatosan ösztönözte a törvény nélküli erőszakot. A propagandaminisztériumnak 1941 júliusában kiadott utasításban Hitler kihangsúlyozta annak szükségességét, hogy „a híradásokban [szerepeljenek] a német foglyokkal szembeni orosz kegyetlenkedés felvételei, hogy a németek pontosan megtudják, milyen az ellenség. Külön kérte, hogy az ilyen atrocitások között legyen olyan, amikor levágják a nemi szervet, és kézigránátot tesznek a foglyok nadrágjába.” Az eredmény az lett, amit Hitler várt: a „nagy faji háború” mindhalálig folyó háborúvá vált. A Barbarossa-hadművelet első heteiben a németek összesen akár 600 000 fogollyal is végezhettek. A hadjárat első telének végére mintegy kétmillió halott volt. Sokakat a helyszínen öltek meg. mert a németek nem fogadták el a megadásukat. Az egyik német katona visszaemlékezése ízelítőt ad abból a hozzáállásból, ami gyorsan elterjedtté vált:

„Időnként egy vagy két fogoly felbukkan a búvóhelyről, kezük a magasban, és minden alkalommal ugyanaz a tragédia következik be. Kraus megölt négyet közülük a hadnagy parancsára; a szudéta kettőt; a 17-es csoport kilencet; A fiatal Lindberg, aki az offenzíva megindulásától kezdve folyamatosan pánikban volt, és aki félelmében vagy sírt, vagy reménykedve nevetett, megfogta Kraus géppuskáját, és belelőtt két bolsevikot egy gránáttölcsérbe. A két szerencsétlen áldozat [...] folyton kegyelemért könyörgött [...] De Lindberg őrjöngésében és lebírhatatlan dühében addig tüzelt, amíg el nem hallgattak [...]

Megőrültünk a zaklatottság és a kimerültség miatt [...] Tilos volt foglyokat ejtenünk [...] Tudtuk, hogy az oroszok sem teszik [...] [hogy] vagy ők, vagy mi. ezért a haverom, Hals és én gránátokat dobáltunk [...] néhány oroszra, akik egy fehér zászlót akartak lengetni.”

Máshol ejtettek ugyan szovjet foglyokat, de aztán sorba állították és lelőtték őket. Azok, akiket megkíméltek, hevenyészve összetákolt táborokban találták magukat, ahol sem fedél nem került a fejük fölé, sem élelmet nem kaptak. Sokan éhen haltak vagy betegségek végeztek velük, a többieket pedig halomra lőtték. Voltak, akiket koncentrációs táborba szállítottak, például Buchenwaldba, ahol a hamis orvosi vizsgálatok közben lőtték le őket, és voltak, akik az auschwitzi haláltáborban kötöttek ki. A háború folyamán összesen több mint hárommillió szovjet katona halt meg a fogságban - a foglyul ejtettek teljes számának felénél mindenképpen többen, talán közelebb a kétharmadhoz. Az orosz foglyok halálozási aránya tízszer nagyobb volt, mint az első világháború alatt. Az élettér tehát ismét gyilkos térré változott.

Csakúgy, mint Lengyelország esetében is, a gyilkolást nemcsak az elfogott harcosok számára tartogatták, hanem bizonyos civilek számára is. Pontosabban bárki, aki partizánnak minősült, meggyilkolandónak számított. Az a folyamat, melynek során a „partizán” végül a zsidók és a romák fedőnevévé vált, sőt bárkié, akit a németek le akartak gyilkolni, nem követhető könnyen az írott feljegyzésekben. A kommunizmus elleni háború, mint azt már láthattuk, Hitler agyában a zsidók elleni háborúnak minősült. Meglepő, milyen sok átlag német megértette már a kezdet kezdetén, hogy ez is a Barbarossa-hadművelet részét képezte. Az invázió előtti éjszaka például a 309. rendfenntartó zászlóalj parancsnoka azt mondta az embereinek, hogy a zsidókat korra és nemre való tekintet nélkül pusztítsák. Néhány nap múlva a szót tett követte, és Bialystokban összetereltek ötszáz férfit, nőt és gyereket egy zsinagógában, és élve elégették őket. Néhány héttel az invázió kezdete után világossá vált, hogy a zsidókat teljesen ki akarják irtani.

A nácik becsült adatai szerint az 1941 végéig német megszállás alá került korábbi szovjet területeken 5,5 millió zsidó élt, annyi, mint az elfoglalt Európa többi részén. (Jellemző módon a Birodalmi Biztonsági Főhivatal által kibocsátott irányvonalak „a zsidókérdés kezelésére vonatkozóan a Szovjetunió elfoglalt területén” új és tágabb meghatározást vezettek be a Birodalom területén korábban alkalmazottnál: „Zsidó bárki, aki a zsidó vallás híve vagy híve volt, vagy más módon zsidónak vallja vagy vallotta magát, vagy a zsidó fajhoz való tartozása más egyéb körülményekből nyilvánvaló. Bárki, akinek egyik szülője a fenti meghatározás szerint zsidónak számít, maga is zsidó.”) A Barbarossa-hadművelet során német uralom alá került a régi cári letelepedési sáv teljes területe a Baltikumtól a Fekete-tengerig. Hitler soha nem volt teljesen pontos abban, hogy mi is legyen a zsidókkal. Mindössze arról beszélt, hogy meg kell tenni „az összes szükséges intézkedést”, hogy „gyökerestül kiirtásra kerüljön minden, ami ellenünkre lehet”, és „lelőni mindenkit, aki akár csak sandán is néz ránk”. „Ha nem volna több zsidó Európában - magyarázta a horvát vezérkari parancsnoknak, Slavko Kvaterniknak 1941. július 22-én - akkor az európai államok egységét többé nem lehetne lerombolni [...] Ha [azonban] egyetlen állam is valamilyen okból megtűr egyetlen zsidó családot is, akkor ebből egy új rothadás bacilusforrása keletkezik.” Akkoriban még Madagaszkárt emlegették lehetséges célpontként a háború utáni időszakra. Adolf Eichmann, a Birodalmi Biztonsági Főhivatal Madagaszkár-tervének kidolgozója azonban beosztottját, Friedrich Suhrt egy új feladattal bízta meg: „a zsidókérdés végleges megoldásával”. Július 31-én Heydrich megkapta Göring engedélyét az „összes szükséges előkészületre [...] a zsidókérdés végleges megoldására az európai német befolyási övezetben”, és arra, hogy készítse el az „átfogó” tervezetet. Valószínűtlennek látszik, hogy Göring engedélyére lett volna szüksége, ha mindez további deportálásokat és gettókat jelentett volna. Az is fontosnak tűnik, hogy nem sokkal ez után az Einsatzgruppe A parancsnoka, Franz Walter Stahlecker a zsidókkal való bánásmódra vonatkozó parancsra úgy utalt, mint ami „egy magasabb szervtől [érkezett] a Biztonsági Rendőrséghez, és írásban nem megvitatható”. Stahlecker a korábbi szovjet területeken létesítendő újabb gettók ellen érvelt, mivel szerinte a megoldás inkább „a teljes keleti terület szinte 100 százalékos, azonnali megtisztítása a zsidóktól”. Az ilyen érvek jól összevágtak a náci birodalom egyéb részeiről - Franciaországból, Szerbiából és magából a Német Birodalomból - érkező nyomással, hogy az „ottani” zsidókat is keletre kell deportálni, hogy ott részévé váljanak a már eltervezett „végső megoldás”-nak, és megfeleltek a lengyelországi hatóságok elképzeléseinek is, akik nem nagyon akarták a zsidók új tömegeit befogadni a gettóikba. Úgy tűnik, hogy a népirtás koncepciója 1941 szeptemberének utolsó és októberének első hetében kristályosodott ki, akkor, amikor Hitler szerencsecsillaga a legmagasabban állt: Kijev már a kezében volt, Leningrád ostrom alatt állt, és a Moszkva elleni támadásra is minden készen állt. Céljait egy magas rangú pártfunkcionáriusok részvételével zajló találkozón ecsetelte Berlinben december 12-én. A parancs - Hans Frank szavaival élve: „likvidálni őket” - gyorsan végigszáguldott a parancsnoki láncon.

A TETTESEK

Kik voltak a később holokauszt néven ismertté vált népirtás elkövetői? A Szovjetunió megszállását követően a módszeres gyilkolást négy, ide-oda kóborló Einsatzgruppe végezte, csakúgy, mint Lengyelország esetében is. (Az Einsatzgruppe A Kovnóban, Rigában és Vilnában mészárolta a zsidókat, hogy csak három helyet említsünk. Az Einsatzgruppe B Belorussziában és a Szmolenszktől nyugatra eső területen működött és a grodnói, minszki, breszti, slonimi, gomeli és mogiljovi zsidókat ölte halomra. Az Einsatzgruppe C Kelet-Lengyelországtól Ukrajnáig fésülte át a területet, tagjai Lwówban, Tarnopolban, Harkovban és Kijevben végeztek tömegmészárlásokat. Az Einsatzgruppe D Dél-Ukrajnában és a Krímben tevékenykedett, különösen Nyikolajevben, Kerszonban, Szimferopolban és Szevasztopolban. Látjuk majd, hogy az Einsatzgruppék szerepe alapvetően a történelmi zsidó letelepedési sáv megsemmisítésében volt lényeges.) 1941 júliusának végére 63 000 férfit, nőt és gyereket öltek meg, és ezeknek 90 százaléka volt zsidó. 1942 áprilisának közepére az Einsatzgruppék pontosan 518 388 emberrel végeztek, akiknek a túlnyomó többsége megint csak zsidó volt. Alapjában véve tehát zsidók elleni háborúról volt szó a frontvonalak mögött, amely mintegy a Vörös Hadsereg ellen vívott valódi háború ellenpontjaként szolgált. Azonban más csoportokra is hasonló veszélyek leselkedtek, nevezetesen a romákra és a szellemi fogyatékosokra. Olyan méreteket öltött ez az ördögi vállalkozás, hogy az Einsatzgruppék egyszerűen már nem tudták önállóan elvégezni a feladatot. Igen korai szakaszban csatlakoztak tehát a kevésbé speciális egységek is, méghozzá nemcsak a Wehrmacht egységei, hanem a reguláris rendőrségi zászlóaljak is.

1942. július 13-a hajnalán a 101-es tartalékos zászlóalj megérkezett egy lengyel faluba, Józefówba, amelyet egy két évvel korábbi rövid orosz megszállást követően lebombáztak a németek. A parancsnok, Wilhelm Trapp őrnagy elmagyarázta az embereinek a parancsot: kerítsék be a helyi zsidókat, akik körülbelül 1800-an lehetnek. Válogassák ki a jó fizikumú fiatal férfiakat, akik jók lesznek kényszermunkára mint „munkaképes zsidók”. Ezekből mintegy 300 lehet. A többieket - a betegeket, az öregeket, a nőket és a gyerekeket - teherkocsival szállítsák el a közeli erdőben lévő kőbányához, ahol lőjék le mindet.

A 101-es tartalékos zászlóalj nem volt éppen fanatikus nácik megkeményedett csapata. A 486 ember többsége Hamburg munkásosztályi és alsó-középosztályi körzeteiből érkezett. Átlagosan idősebbek voltak a frontvonalon szolgálók többségénél. Több mint 50 százalékuk 37 és 42 év között volt. Igen kevesen tartoztak közülük a náci párt tagjai közé, bár maga Trapp 1932-ben belépett a pártba. Kétségtelen tehát, hogy átlagos németekről volt szó. Mégis készséges kivégzőosztag lett belőlük. A háború után gyakran védekeztek a háborús bűnökkel vádolt katonák azzal, hogy ők mindössze parancsot teljesítettek. Józefówban azonban nem így történt. A gyilkolás megkezdése előtt Trapp különleges ajánlatot tett zászlóalja számára: ha bárki úgy érzi, hogy nem neki való a következő feladat, lépjen ki, és más feladatot bíznak rá. Mindössze tizenketten léptek ki a sorból.

Az emberek megölése nehezebb feladat, mint amilyennek a moziban tűnik. Márpedig ezek az emberek legfeljebb ilyen közelségbe kerülhettek a gyilkossággal korábban. Az általános gyakorlat szerint az áldozatokat egy sorban letérdeltették, majd egyesével tarkón lőtték őket. Hiába magyarázta el a zászlóalj orvosa a katonáknak, hogy pontosan hova célozzanak, hamarosan vér, csontszilánkok és agyvelő borította be őket. Ahogy egyikük később visszaemlékezett rá: „A közvetlen közelről való lövés következtében [...] a golyó olyan erővel hatolt bele az áldozat fejébe, hogy gyakran az egész koponyát vagy legalábbis a koponya tetejét szétrepítette.” Később, amikor elkezdődött a lövöldözés, néhányan kérték, hogy mentesítsék őket ezen feladat alól. A továbbiakban még néhányan összeroppantak, és képtelenek voltak folytatni a kivégzésket, a legtöbben azonban elvégezték a rájuk bízott feladatot. A nap közepén felajánlottak nekik néhány üveg vodkát „frissítőül”. Ez nyilvánvalóan segített, mert a gyilkolás egész délután és este is tovább folyt. Összesen tizenhét órán át. Az áldozatok testét otthagyták temetetlenül, ami jól mutatta az egész művelet amatőr jellegét. (Az Einsatzgruppék mindig gödröt ásattak az áldozataikkal, hogy abba essenek, amikor a széléről szép sorban belelövik őket. Így a haldoklók a halottakra és más haldoklókra estek, a gödör betemetése után pedig az esetleges túlélők is megfulladtak.) Este kilenc órakor a kimerült század végül visszatért a faluba. A piactér kihalt volt, csak az áldozatok csomagjai hevertek halomban. Ezeket a katonák felgyújtották. A Harmadik Birodalom groteszkül eufemisztikus kifejezésével élve Józefów most már Judenrein, azaz zsidómentes volt.

A 101. tartalékos zászlóalj katonái kezdők voltak. A gyakorlat teszi azonban a mestert. 1942 nyara és 1943 ősze között ők és más mozgó rendőri egységek megközelítően 38 000 zsidó lelövéséért voltak felelősek, valamint további 45 000-et deportáltak, többségüket a treblinkai megsemmisítő táborba. 1943 végéig a németek mintegy 2,7 millió szovjet zsidót öltek meg, a Barbarossa-hadművelet előtti zsidó lakosság majd felét.

Hogy miért? Az egyik nézet szerint a legtöbb némethez hasonlóan ezeket a katonákat is fűtötte az erőteljes antiszemitizmus, amelynek csak lehetőség kellett, hogy gyilkolásban nyilvánuljon meg. A katonák hazaküldött levei mutatják, hogy alaposan magukévá tették Hitler üzenetét, hogy az egyik őrvezetőt idézzük: „Csakis egy zsidó lehet bolsevik, mert eme vérszívók számára semmi sem lehet szebb, mint hogy bolsevikok legyenek.” Egy másik katona levelében azt ecseteli szülei számára, hogyan ölt meg a bajtársaival ezer zsidót Tarnopolban „botokkal és ásókkal”, miután hatvan megcsonkított német holttestet találtak a közelben. A zsidókat tették ezért felelőssé, mivel ők rendelkeztek „minden vezető pozícióval” a szovjet rendszerben, „és az összes többi szovjettel együtt egy szokásos közös ünnepség során németeket és ukránokat végeztek ki”. Vita tárgyát képezi az a kérdés, hogy milyen mélyen gyökereztek a német kultúrában az ilyen nézetek, és mennyiben tekinthetők az 1933 utáni agymosás következményének. Még Viktor Klemperer sem lehetett egészen biztos benne, és időnként úgy gondolta, hogy a nemzetiszocializmus „a rák odahaza kifejlődő válfaja volt”, máskor pedig elvetette „a gondolatot, hogy minden német, köztük a munkások is, kivétel nélkül antiszemiták” és „értelmetlen tézis"-nek tartotta. Egy másik, jórészt a háború utáni vallomásokon alapuló értelmezés szerint ezek az „átlagemberek” nagyon is tudatában voltak annak, hogy valami rosszat tesznek, de elnyomták a lelkiismereti aggályaikat a felülről (a húzódozás rontotta az esélyeiket a kinevezés vagy az eltávozás szempontjából) és a társaiktól jövő nyomás keverékének hatására.

Ezen kívül nem szabad elfelejtenünk az önvédelmi reflex nyilvánvaló késztetését. Bár a Barbarossa-hadművelet első szakaszában a német erők által elszenvedett veszteségek sokkal kisebbek voltak az általuk okozottaknál, mégis sokkal nagyobbak, mint Hitler korábbi hadjáratának bármelyikében. 1942 júliusában, a józefówi mészárlás havában, az elesett vagy csatában eltűntnek nyilvánított német katonák száma majdnem elérte a 40 000-et, a következő hónapban pedig 60 000-re ugrott. A totális háború kellős közepén a zsidók mészárlása még mindig könnyebb feladatnak tűnt a frontszolgálathoz képest. Az öregek, a nők és a gyerekek legalább nem lőttek vissza. Amikor az SS lovasdandárja végigsöpört a Pripjet-mocsarak vidékén 1941 augusztusában, és lemészárolt 14 000, többnyire zsidó civil lakost, saját veszteségük mindössze két ember volt, akik egy elhagyott aknára futottak. Ugyanabban a hónapban az 1. SS-dandár 44 125 embert lőtt le, főként zsidókat Kamenyet környékén, miután Himmler egyértelmű utasítása értelmében csakis a „munkaképes zsidókat” hagyhatták életben. Ezúttal sem tanúsított senki ellenállást. Egészen az 1943 április-májusban zajló varsói gettólázadásig a németek nem tapasztaltak komolyabb ellenállást a zsidó lakosság részéről.

Egy német szemtanú beszámolójából dermesztően világossá válik, milyen könnyű lehet a tömegmészárlás. 1942, az ukrajnai Dubno 500 zsidó lakosának tömeges kivégzése:

„Az embereknek, akik leszálltak a kocsikról - mindenféle korú férfiak, nők és gyerekek voltak -, egy lovagló-vagy kutyakorbácsos SS-es ember parancsára le kellett vetkőzniük. A ruháikat külön cipő-, felsőruha-és fehérnemű-kupacokba kellett rakniuk. Az egyik cipőkupacban megközelítőleg 800-1000 párat láttam, és óriási halom fehérneműt és ruhát [...]

Még mindig emlékszem egy lányra, karcsú volt és sötét, magára mutatott, amikor elhaladt mellettem, és azt mondta: huszonhárom.

Átmentem a domb túloldalára, és megálltam a hatalmas sír előtt. A testek olyan szorosan feküdtek egymáson, hogy csak a fejek látszottak, amelyek szinte mindegyikéből vér csörgött a vállra. Volt, aki még mozgott. Mások felemelték a karjukat és elfordították a fejüket, hogy mutassák, hogy még élnek. Az árok már háromnegyedéig tele volt. Úgy becsültem, hogy körülbelül ezer holttest lehetett benne. Ránéztem arra az emberre, aki lőtt. SS-es volt: az árok szélén ült, a lábát lóbálta. A térdén egy automata puska feküdt, és cigarettázott. Az emberek teljesen meztelenül lemásztak az árok agyagfalába vájt lépcsőkön, átbotladoztak az ott fekvők fején és azon a ponton álltak meg, ahol az SS-es mondta nekik. Ráfeküdtek a halottra vagy sebesültre: néhányan megsimogatták vagy csendesen beszéltek azokhoz, akik még éltek. Aztán puskalövések sorozatát hallottam [...] Meglepett, hogy nem zavartak el onnan, de észrevettem, hogy három egyenruhás postás is ott ácsorgott. Aztán jött a következő csapat.”

Addigra az áldozatok meztelenre vetkőztetése általános gyakorlattá vált, részben merő kéjelgésből, részben pedig fösvénységből. Kéjt nemcsak az okozott, hogy megalázhatták és lealacsonyíthatták a halálra vált embereket, hanem a fiatal nők látványa is. A beszámolóból is kitűnik, hogy szinte már látványosságszámba mentek ezek a szörnyű bűnök: voltak a kukkolók és az elkövetők, sőt akadtak olyanok is, akik fényképeket készítettek.

Egyesek, például egy bécsi rendőrségi titkár, Walter Mattner képes volt racionális magyarázatot találni nők és gyerekek százainak lelövöldözésére. „Amikor az első teherkocsi rakomány megérkezett - írta feleségének a belorussziai Mogiljovból 1941 októberében -, a kezem kissé remegett, amikor lőttem, de ehhez is hozzá lehet szokni. Amikor a tizedik rakomány érkezett, már nyugodtabban céloztam, és biztosan lőttem a sok nőre, gyerekre és csecsemőre. Arra gondoltam, hogy nekem is van otthon két kisgyerekem, akikkel ez a horda ugyanezt tenné, ha nem tízszer rosszabbat. Az a halál, amit mi biztosítottunk nekik, szép és gyors halál volt ahhoz a pokoli kínzáshoz képest, amit a GPU [szovjet politikai rendőrség] tömlöceiben ezreknek és ezreknek kell elszenvedniük. A csecsemők széles ívben felrepültek a levegőbe, és még röptükben lelőttük őket, mielőtt leestek volna a gödörbe és a vízbe. Meg kell szabadulni ettől a csürhétől, akik egész Európát háborúba taszították, és még most agitálnak Amerikában [...] Miután hazatérünk, a mi zsidóinkra is sor kerül majd.” Nem mindenki volt azonban ilyen szélsőségesen mentes az emberi érzelmektől. Fokozatosan az SS is ráébredt, hogy lépéseket kellene tennie a történtek palástolására, és egy hatékonyabb, kevésbé demoralizáló halálnemet kellene találni. Magának Himmlernek sem volt nagyon ínyére az a látvány, amit egyszer maga is megtapasztalt egy tömeges kivégzésen Minszkben, 1941 augusztusában. Nem létezett egy harmadik megoldás, amelyik jobb lett volna a tömeges kivégzéseknél és a gettókban való éhhalálnál és betegségeknél? A gettók amúgy is lehetetlenül zsúfoltakká váltak, miután az első nyugat-európai zsidó szállítmányok megérkeztek.

Rolf Heinz Hoppner Sturmbannführer már 1941. július 16-án azt kérdezte Eichmanntól egy levelében, hogy „egy gyorsan ható eszköz [...] nem volna-e humánusabb megoldás, hogy megszabaduljunk a zsidóktól, már amennyiben képtelenek a munkavégzésre”. A megoldás nem volt más, mint amit már amúgy is kipróbáltak Németország ideggyógyintézeteiben. 1941 szeptemberében a T-4 „eutanázia”-program mintájára 500 szellemi fogyatékost gázosítottak el Mogiljovban. Három hónappal később, Chelmnónál első ízben fullasztottak meg zsidó foglyokat az e célból tervezett teherautókon, melyekben a kipufogócsövet hátravezették a lezárt hátsó részlegbe. Kezdetét vette az első és egyetlen ipari méreteket öltő népirtás.

A SZOMSZÉDOK

A józefówi kivégzőosztag tagjai alig néhány áldozatukat ismerhették személyesen, ha egyáltalán akadt ilyen. Háborús zónában voltak, ismeretlen területen, idegeneket gyilkoltak. Kétszáz kilométerrel északabbra azonban a jedwabnei zsidókat, akik 1931-ben a város alig több mint kétezres lakosságának bő 60 százalékát adták, saját szomszédaik ölték meg, azok az emberek, akik mellett egész életükben éltek.

1941. július 10-e reggelén nyolc német érkezett Jedwabnébe, hogy a városi elöljárósággal találkozzanak, köztük a polgármesterrel, Marian Karolakkal. A németek azt akarták, hogy minden szakmából legalább egy zsidó családot hagyjanak életben, egy helyi lengyel ács azonban erre azt mondta: „Van elég a saját mesterembereinkből, minden zsidót el kell pusztítani, egy se maradjon életben.” A polgármester és a többi jelenlévő lengyel egyetértett az áccsal. Az igen kevés túlélő egyikének, Szmul Wasersztajnnak a tanúvallomása szerint egy teljes körű pogrom vette kezdetét. „Az öreg zsidók szakállát leégették, az újszülött csecsemőket anyjuk mellén ölték meg, az embereket halálra verték és arra kényszerítették, hogy táncoljanak és énekeljenek. Végül pedig elvégezték a legfontosabbat - a gyújtogatást.” A zsidókat beterelték a város pékjének, Bronislaw Sleszynskinek a pajtájába, ahol felgyújtották őket. Mindez nem néhány helyi haramia műve volt, hanem a lengyel férfiak nagyjából fele részt vett benne, a tiszteletreméltó vezetők, például Karolak és Sleszynski is. Azokat a zsidókat, akik megpróbáltak elmenekülni, felhajtották a környező mezőkön - és mindezt ismét a saját szomszédaik tették. Az a néhány német, aki szintén ott volt, mindössze fényképeket készített. Jan Gross történész szavaival élve: „Mindenki, aki ott volt a városban aznap, és birtokában volt a látás, a szaglás vagy a hallás képességének, vagy része volt a jedwabnei zsidók gyötrelmes halálában, vagy tanúja volt annak.” Mindössze egy maroknyi ember tett kísérletet honfitársai megmentésére. Stanislaw Ramotowski segített későbbi felesége, Rachela Finkelsztejn elbújtatásában. Antonina Wyrzykowska hét zsidót rejtegetett a házában, köztük Szmul Wasersztajnt, akivel szerelmi kapcsolatban állt. Leszek Dziedzic apja szintén segített Wasersztajnnak a háború túlélésében. Érdemes megjegyezni, hogy az említett három emberből ketten szexuális viszonyt folytattak legalább egy emberrel azok közül, akiket megmentettek, ami még inkább alátámasztja a jedwabnei zsidók és a keresztények közötti korábbi meghitt kapcsolatot.

Ami ott történt, egyáltalán nem volt kivételes esemény. Józefówban is segített néhány helyi lengyel a németeknek a zsidók összeterelésében. Ugyanez történt egy faluban, Radzilowban is, ahol, Oleksinhoz hasonlóan a lengyelek nem engedték, hogy zsidó szomszédaik elmeneküljenek. Krakkóban néhány lengyel buzgón csatlakozott a németekhez, amikor azok zsidó üzleteket fosztogattak és zsidókat vertek, és kapva kaptak az alkalmon, hogy minimális áron juthassanak hozzá a zsidók tulajdonához. Egyszerűen nem lehet az összes ilyen erőszakos cselekményt a németek nyakába varrni. És azt sem lehet állítani, hogy lengyel jelenségről lett volna szó. Lwówban 1941 júliusában az ukránok mészárolták le a zsidókat, mégpedig azzal az ürüggyel, hogy együttműködtek az NKVD-vel, azaz a Belügyi Népbiztossággal. Kremetszben is hasonló, bár valamivel enyhébb megtorlások történtek. Más ukrán városokban is, mint például Sztanyiszlavivban, Tarnopolban, Szkalatban és Koszivban a helyiek kezdeményezték a pogromokat, és mindenféle német segítség nélkül tömegsírt ástak az áldozataiknak. A lett fővárosban, Rigában kegyetlen pogrom zajlott július 1-je éjjelén, amelyet nem a németek vezettek, hanem a helyi fasiszta szervezet, a Viharkereszt tagjai. Borisz Kacelt, aki a városnak a középosztály lakta környékén nőtt fel, ahol „a különböző etnikai csoportok [...] barátságosak voltak egymással”, megdöbbentette az, amit látott:

„A lettek a zsidók iránti gyűlöletüket fizikai tettek és dühös szavak formájában fejezték ki. Azzal vádolták a zsidókat, hogy kommunisták, és a zsidókat hibáztatták mindazért a rosszért, amit a szovjet uralom alatt el kellett viselniük. A legvadabb álmomban sem képzeltem volna, hogy a lettekben ennyi rejtett ellenségesség van zsidó szomszédaikkal szemben. Tehergépkocsik érkeztek, tíztizenöt fegyveres lettből álló kis polgárőrcsapatokkal, akik nemzeti színű, piros-fehér-piros karszalagot viseltek. Ezek a férfiak azt tervezték, hogy az utcán rabolják el a zsidókat, és elszedik a személyes holmijaikat. A foglyokat aztán felkényszerítették a teherautókra, elvitték őket az erdőbe, és megölték mindet. Félelmetes volt kimenni, mivel nem lehetett nem észrevenni az utcán ide-oda furikázó polgárőrcsapatokat. A mobil kivégzőosztagok [...] parancsoltak a városban, és senki sem tiltakozott jelenlétük vagy esztelen öldöklésük ellen. Nem hittem volna, hogy ilyen súlyos támadást intéznek majd; végül is a zsidók már hosszú évek óta együtt éltek a lettekkel. A két csoport mindig is tolerálta egymást, és barátságos, harmonikus légkörben éltek egymással [...] A legnagyobb tragédia az volt, hogy ezeket a bűnöket nem idegen, megszálló erők követték el, hanem helybeli lettek, akik keresztnevükön ismerték áldozataikat [...] A zsidóknak hamarosan német segítségért kellett folyamodniuk a kegyetlen lett hordák ellen.”

Hasonló jelenetek zajlottak Latgalében és Daugavpilsben is, ahol több mint ezer zsidót öltek meg, még mielőtt az első német feltűnt volna. Egy német megfigyelő „gyalázatos"-nak minősítette azt, amit Lettországban látott. Délebbre, Litvániában sem volt sokkal jobb a helyzet, ahol az illegális nacionalista plakátok azt hirdették, hogy elérkezett „a sorsdöntő és végső óra [...] a zsidókkal való számlánk kiegyenlítésére”. Kaunaszban a német katonák csak álltak és nézték, ahogy a helybeliek halálra verik az utcán a zsidókat. Az ottani zsidók felét, kétharmadát nem németek, hanem litvánok ölték meg. Boriszovban, a határ belorusz oldalán részeg rendőrök gyűjtötték össze, vetkőztették le és lőtték halomra a zsidókat. Románia egyes részein is öltek meg zsidókat, mire odaértek a németek. 1941. január 21-én éjszaka kilencvenhárom zsidónak kellett levetkőznie, hogy aztán lelőjék őket a jilavai erdőben, nem messze Bukaresttől. Másokat a stralueti-i vágóhídon mészároltak le. a holttesteket kampókra akasztották, és egy cetlire ráírták: „kóser hús”. Öt hónappal később 4000 zsidót öltek meg Iasiban egy egyhetes erőszakorgia során, amelynek Curzio Malaparte, a Corriere della Sera tudósítója is szemtanúja volt:

„Zsidókat üldöző katonák és megtébolyodott, késekkel és feszítőrudakkal felfegyverkezett civilek hordái rohantak végig az utcákon; rendőrök csoportjai puskatussal zúzták be a házak ajtóit, hirtelen ablakok nyíltak meg, és sikoltozó, kócos nők jelentek meg hálóingben, égbe emelt karral; voltak, aki kivetődtek az ablakon, és arcuk tompa puffanással ért az aszfaltra. A katonai osztagok kézigránátokat hajigáltak be az utca szintjén lévő kis ablakokon át a pincékbe, ahol sok ember keresett menedéket - hiába. Néhány katona térdre ereszkedett, hogy megnézzék a robbanás eredményét a pincében, és aztán vigyorgó arccal fordultak a társaikhoz. A mészárlás legborzalmasabb helyszínein vérben csúszkáltak. A pogrom hisztérikus és vérengző tobzódása lövöldözéssel és sírással, szörnyű kiabálással és kegyetlen nevetéssel töltötte be mindenütt a házakat és az utcákat.”

Corneliu Codreanu kivégzését követően (lásd 7. fejezet) ahelyett, hogy eltűnt volna a Vasgárda, még inkább növelte hatalmát. Valójában a monarchia megdöntése után Ion Antonescu tábornok Codreanu utódját, Horia Simát nevezte ki miniszterelnök-helyettessé, és kihirdette a „Nemzeti Légionárius Állam”-ot. Lojális szövetségesként a román csapatok is felelősek voltak néhány, a legszörnyűbbek közé tartozó antiszemita erőszakért a Szovjetunió megszállását követően, különösen Odesszában. A magyarokkal is előfordult, hogy elárulták zsidó szomszédaikat, főként úgy, hogy feljelentették őket, amikor a németek megszállták az országot.

Röviden tehát, bár a „végső megoldás” mindenképpen német találmány volt, lehetetlen nem észrevenni, milyen lelkesen csatlakoztak más európai népek is a gyilkoláshoz. Ráadásul az 1940-es évek elején az antiszemita erőszak nem úgy érkezett, mint derült égből a villámcsapás. Már jó előre jelezték a harmincas évek növekvő üldözési hullámai. Nem kellett sok ahhoz, hogy egyes lengyelek az előítéleteket diszkriminációra változtassák, majd erőszakos kiközösítésre, hogy végül bekövetkezzen a jedwabnei megsemmisítő hadjárat. Jedwabnével kapcsolatban mégis az a legfontosabb, hogy egy Európa-szerte elterjedt jelenség szélsőséges, és ma már igen jól dokumentált megnyilvánulása volt. Kollaboránsokat nemcsak a Németországgal szövetséges országokban lehetett találni - Olaszországban, Romániában, Magyarországon és Bulgáriában -, hanem Norvégiában, Dániában, Hollandiában, Belgiumban, Franciaországban, Jugoszláviában, Görögországban és a Szovjetunióban is, azokban az országokban, amelyeket a németek megszálltak és elfoglaltak. Néhányukat kétségtelenül ugyanolyan erőszakos zsidóellenes gyűlölet vezérelte, mint a náci vezérkart. Másokat az irigység vagy az alapvető kapzsiság ösztönzött, és éltek a lehetőséggel, hogy a német uralom alatt megszerezhetik szomszédaik vagyonát. Az önvédelem is szerepet kapott. Még zsidó kollaboránsok is voltak, mint például a varsói gettóban az egyenruhásokból álló, uzsorások és nyerészkedők ellen harcoló hivatal alkalmazottjai vagy a különféle zsidó tanácsok vezetői, akik segítettek a gettók felszámolásában, vagy a koncentrációs táborok foglyai, akik bizonyos hatalmi pozíciót vállaltak abban a többnyire hiú reményben, hogy megmenthetik önmagukat.

A jedwabnei események jól mutatják, hogyan szította a német megszállás a polgárháborút. Mintha a német csapatok közeledésével a többnemzetiségű közösségekben egyre biztosabbá vált volna, hogy kitör a békétlenkedés. A lengyelek nem mindig a gyilkos oldalon álltak, a zsidók pedig nem mindig voltak áldozatok. Maguk a németek is áldozatul eshettek hasonló erőszakos cselekményeknek. 1939 szeptemberében négy-ötezer kisebbségben élő németet gyilkoltak le Lengyelországban, amikor a lengyelek bosszút álltak országuk megszállásáért. A németek erre „önvédelmi” csoportokat hoztak létre, amelyek végül SS-irányítás alá kerültek. Mire azonban ez megtörtént, ezek a csoportok már több mint négyezer lengyelt gyilkoltak le. Nyelvészként Victor Klemperert megdöbbentette az, ahogy a nácik örömüket lelték az olyan eufemisztikus nyelvi újításokban, mint Volkstumskampf (etnikai harc) és Flurbereinigung (teljes megtisztítás). Szerinte a német nyelv napról napra történő elferdítése sokkal hatékonyabbnak bizonyult, mint a propaganda nyíltabb formái. A higiénikusabbá tett nyelv révén az etnikai erőszakkal is könnyebben együtt lehetett élni.

Talán mindenekelőtt Ukrajna földjét áztatta a legtöbb vér. Volhíniában és Kelet-Galíciában az Ukrán Nacionalisták Szervezetének tagjai a németek ösztönzésére 60-80 ezer lengyelt mészároltak le. Egész falvakat söpörtek el, a férfiakat halálra verték, a nőket megerőszakolták és megcsonkították, a csecsemőket ledöfködték. A Leonowka nevű lengyel faluban Domini kTamawskit megsebesítették az ukránok, de sikerült elmenekülnie. A családja már nem volt ilyen szerencsés. Barátja, Tadeusz Piotrowski így írta le, mi történt velük:

„Először megerőszakolták a feleségét. Aztán nekiláttak, hogy kivégzik, mégpedig úgy, hogy kikötözték egy közeli fához, és levágták a mellét. Miközben a nő ott lógva elvérzett, kétéves fiát elkezdték a falhoz csapkodni, és egészen addig csinálták, amíg el nem szállt a lelke. Végül lelőtték a két lányát. Amikor a véres cselekedetükkel végeztek, és mindenki elpusztult, beledobták a holttesteket egy mély kútba a ház előtt. Aztán lángra lobbantották a házat.”

Mindez nem számított egyedülálló atrocitásnak. Waldemar Lotnik, egy tizenéves lengyel fiú, akinek sikerült elmenekülnie egy német munkatáborból, csatlakozott egy lengyel „paraszt zászlóalj”-hoz. Már éppen készült megerőszakolni egy lányt, amikor ráébredt, hogy ismeri a családját, és emlékszik rá gyerekkorából. Egy másik lengyel olyan történeteket idézett fel, „amelyekben lengyel anyákat kényszerítettek arra az ukrán nacionalisták, hogy végignézzék, amint egyesével megsemmisítik a családjukat; amelyekben terhes nőket kibeleztek; amelyekben nyitott hasú terhes nőknek macskát varrtak a vérző hasába; amelyekben az ukrán férjek megölték saját lengyel feleségüket; amelyekben az ukrán feleségek megölték lengyel férjüket; amelyekben az ukrán apák megölték saját fiaikat, nehogy azok öljék meg saját lengyel anyjukat; amelyekben a lengyel-ukrán származású fiúkat kettéfűrészelték, mert azt mondták a nacionalisták, hogy félig lengyelek; amelyekben a gyerekeket felhúzták a ház kerítésére; amelyekben a magatehetetlen csecsemőket nekivágták az épület falának vagy behajították az égő házba.” Az etnikai konfliktus tehát nemcsak a szomszédok között, hanem a családon belül is dúlt. Ukrajnában a testvérháború csak még vadabbá vált a háború előrehaladtával, mivel egyes ukránok a tengelyhatalmak mellett harcoltak, mások a szövetségesek mellett, megint mások a független Ukrajnáért.

A Balkánon is számos etnikai, vallási és ideológiai vonalak mentén dúló polgárháborút vívtak. Jugoszlávia szétesett az 1941. áprilisi német inváziót követően. Kihasználva a pillanatot a horvát vezér, Ante Pavelic Hitler mellé szegődött. A beköszöntő káoszban usztasái kegyetlen etnikai tisztogató jellegű hadjáratot folytattak szerb szomszédaik ellen Horvátországban, Bosznia-Hercegovinában, és több százezer embert kínoztak vagy öltek meg. Egész falvak lakosságát zsúfolták be a templomokba, hogy aztán felgyújtsák őket, vagy az embereket táborokba, például Jasenovacba szállították, és ott ölték meg őket. A szerb csetnikek és partizánok szépen visszafizették ezeket a bűnöket. A Jugoszláviában a háború során meghalt mintegy egymillió ember többségét más jugoszlávok ölték meg. Közöttük volt Bosznia 14 000 zsidó lakosa is. Görögországban a német megszállással kezdődött az elkeseredett harc. Ott is, csakúgy, mint Jugoszláviában, több szinten folyt a harc: a külföldi megszállók és nacionalisták között, de a nacionalisták és a hazai kommunisták között is. Amikor Bulgária elcsatolta Dél-Dobrudzsát Romániától, emberek tízezreit űzték el otthonukból az új határ mindkét oldalán.

A legtöbb birodalom célja, hogy békét és rendet hozzon. Lehet, hogy az „Oszd meg és uralkodj!” elvét is bevetik, de általában a stabilitás érdekében. A náci birodalom is megosztotta Európa népeit, miközben uralkodott rajtuk - bár a dolog iróniájához az is hozzátartozik, hogy a Közép-és Kelet-Európában jelentkező megosztottságnak legalább annyi köze volt a valláshoz, mint a fajhoz. (Legnyilvánvalóbban ez a lengyel-ukrán, valamint a horvát-szerb ellentétben nyilvánult meg.) Azonban „a belső etnikai versengés ügyes kihasználása”, amit a németek tudatosan alkalmaztak, nem vezetett a megszállt terület - egy német tiszt szavaival élve - „teljes politikai és gazdasági pacifikálásához”. Ellenkezőleg, számos helyen a német uralom alig volt több a helyi békétlenség elősegítésénél, kormányzási eszközként a polgárháború intézményesítésénél.

HITLER OLVASZTÓTÉGELYE

Mindebben, el kell mondani, volt némi ellentmondás is. Ugyanis minél jobban támaszkodtak a németek a külföldi szövetségesekre és kollaboránsokra, szükségszerűen annál inkább többetnikumúvá vált a birodalmuk. Ennek a nem kívánt változásnak az első jelei Hitler fegyveres erejének átalakulásában jelentkeztek. A Szovjetunió elleni támadásban 600 000 horvátot, finnt, románt, magyart, olaszt, szlovákot és spanyolt is magában foglaló hadsereg vett részt. Ráadásul amellett, hogy a szövetséges országok csapatai mellett kellett harcolniuk, a német katonák egyre több külföldit láttak német egyenruhában. Franco nem volt hajlandó csatlakozni Hitler nyugati háborújához, de engedélyezte a Szovjetunió elleni spanyol „kék hadosztály” megalakítását, amely a falangista önkéntesek kék ingéről kapta az elnevezését, és 1941 októbere és 1943 decembere között végezte áldásos tevékenységét. Ezt követően csonka „Légió”-vá alakult, hogy megőrizzék a spanyol semlegesség hitelességét. Francia önkéntesek is harcoltak a Légion des Volontaires Francais contre le Bolchevisme elnevezésű egységben, a Wehrmacht gyalogos hadosztályának részeként. A többi külföldi általában a Waffen-SS, az SS harci részlegének egyenruháját viselte, amely jól tükrözte Himmler lelkesedését az északi vér kiterjesztése iránt, valamint azt is, hogy a Wehrmacht vonakodott attól, hogy a katonakorú németek nagyszámban kerüljenek be az SS kötelékébe.

Formális értelemben ezek a külföldiek nem is nagyon lehettek külföldiek. Mindannyian a Volksdeutsche közé tartoztak, mint például a Prinz Eugen hadosztályba toborzott vagy besorozott 17 000 horvátországi német, az 1300 dániai német, akik a Wiking hadosztályba jelentkeztek, és a magyarországi németek, akik a Horst Wessel és a Mária Terézia hadosztályban harcoltak. A kettő vagy több német nagyszülővel rendelkező elzászi, lotaringiai vagy luxemburgi lakosoknak felajánlották a birodalmi állampolgárságot, ha csatlakoztak a Waffen-SS-hez. Emellett már igen korai szakaszban toboroztak nem németeket is, 1940 nyarától például hollandokat, belgiumi flamandokat, dánokat és norvégokat. Ezek a nemzetek jellegüket tekintve germán vagy északi karakterek voltak, bár a Waffen-SS latinos jellegű belgiumi vallonokat is toborzott. Mindent egybevéve ezek a nyugat-európai országok maximum 117 000 embert adtak, nem számítva a csekély számú brit szabadhadtestet, amely mintegy ötven hadifogolyból állt. A toborzás könnyebbnek bizonyult Kelet-Európában. 1941 májusában megalakult a finn légió, ezt követték a lett és az észt hadosztályok. A Waffen-SS-be ukránokat, szlovákokat és horvátokat is felvettek. Sztálingrád után minden hónappal lazultak a Waffen-SS-be való felvétel kritériumai, és Himmler egyre többször hozta fel példaként a régi Habsburg Birodalom soknemzetiségű szerkezetét. Ukránokat toboroztak, valamint magyarokat, bolgárokat és szerbeket. 1943 februárjában megalakult a bosnyák és albán mozlimok három hadosztályából az első, amelyben a katonák SS-rúnával díszített fezt viseltek, az imáikat pedig a névlegesen a jeruzsálemi főmufti ellenőrzése alatt álló ezredimám vezette. A negyvenhét Waffen-SS hadosztályból húsz részben vagy teljes egészében nem német toborzott vagy besorozott katonából állt, további öt pedig Volksdeutschéból. A háború vége felé valójában már több nem német, mint német szolgált Himmler hadseregében. A lett légió vezérkari főnökével való találkozáson Himmler maga nyújtott magyarázatot erre a látszólagos paradoxonra:

„Minden SS-tisztnek, nemzetiségtől függetlenül [...] a német nemzetek családjának életterét kell szem előtt tartaniuk [Himmler itt a németekre, a hollandokra, a flamandokra, az angolszászokra, a skandinávokra és a balti népekre gondolt]. Jelenleg mindezen népek egyetlen családdá való formálása a legfontosabb feladat. Természetes, hogy a folyamat során a német nemzet - mint a legnagyobb és legerősebb - magára vállalja a vezető szerepet. Az egyesülésnek [mindazonáltal] az egyenlőség elve alapján kell megvalósulnia [...] [Később] ennek a családnak [...] fel kell vállalnia azt a küldetést, hogy minden római népet, majd pedig a szláv népeket is magába kell fogadnia, mivel ezek is a fehér fajhoz tartoznak. Kizárólag a fehér faj egyesítésén keresztül menthető meg a nyugati kultúra a sárga faj jelentette veszélytől. Jelenleg ebben a Waffen-SS vezet, mivel a szervezete az egyenlőségen alapul. A Waffen-SS nemcsak németeket, rómaiakat és szlávokat foglal magában, hanem még iszlám egységeket is [...], amelyek szoros együttműködésben harcolnak.”

A németek oldalán kisegítő csapatokként - amelyeket általában Hiwis-nek (a Hilfswillige rövid alakja, amely szó szerint ennyit jelent: ’akik hajlandók segíteni’) vagy Osttruppennek neveztek - az elfoglalt Szovjetunió területéről szerveztek különféle csoportokat. Ebbe nem csupán a románok által elfoglalt, a Dnyeszter és a Bug folyók közé eső alsó terület, azaz „Transznisztria” német etnikumát sorozták be, hanem ukránokat is. A Barbarossa-hadművelet megindítása után hat hónappal hat új nemzeti légiót alakítottak ki a korábbi, fajilag és politikailag megbízhatónak nyilvánított szovjet népekből: az örményekből, az azeriekből, az északkaukázusiakból, a türkisztániakból és a volgai tatárokból. 1942 végére tizenöt ilyen zászlóalj alakult, 1943 elejére pedig újabb hat. Doni és kubányi disszidens és dezertőr kozákokat is bevetettek, mégpedig nemcsak a keleti fronton, hanem a Balkánon, sőt Franciaországban is. Sztálingrádnál Paulus 6. hadseregének frontvonalbeli hadosztályaihoz egy körülbelül 50 000-es ilyen segéderőt csatoltak, amely a teljes haderő egynegyedét alkotta. A 71. és a 76. gyalogos hadosztály esetében ez az arány a felére nőtt. Amikor a 6. hadsereget körbekerítették, a még harcolók 11-22 százaléka nem német volt. Sztálingrád után 160, szovjet hadifoglyokból alakított zászlóalj harcolt a németek oldalán, amely nem kevesebb mint egymillió embert jelentett. - Ez azt jelenti, hogy saját népüket fogják pusztítani? - kérdezték az egyik ilyen szerencsétlen csoporttól. - Mit tehetünk? - válaszolták. - Ha visszarohanunk az oroszokhoz, árulóként bánnak velünk. Ha nem harcolunk, a németek lőnek le bennünket. Innen is látszik, hogy a németekért harcoló szovjetek többsége nem volt orosz. (Egy becslés szerint a háború vége felé mintegy 647 000 ilyen katona volt, akiknek egyharmada Ukrajnából származott, 17 százaléka a Kaukázusból, szintén annyi Türkisztánból, 12 százalék pedig a balti államokból. Körülbelül 11 százalékra tehető a kozákok aránya, 5 százalékra a tatároké, 2 százalékra a kalmükoké és 2 százalékra a beloruszoké.) Sőt hosszas vita után még orosz etnikumúak is fegyvert foghattak a németek oldalán. A Barbarossa megindulása után ugyanis a különféle szovjetellenes csoportok is erőre kaptak, köztük az Orosz Nemzeti Felszabadító Hadsereg és az Orosz Nemzeti Hadsereg, bár a németek nemigen akarták legitimálni az ilyen spontán alakulatokat. Mindössze a háború utolsó szakaszában döntöttek az Oroszországi Népek Felszabadítási Bizottsága, valamint az Andrej Andrejevics Vlaszov tábornok vezetése alatt álló, kommunistaellenes Orosz Felszabadító Hadsereg létrehozásáról. Vlaszov 1942 júliusa óta volt német fogságban, miután sikertelen kísérletet tett a leningrádi ostrom feloldására. Bár 1945 márciusában kiküldték a frontra, Vlaszov hadserege igen rövid ideig vett részt a harcokban, ugyanis hamarosan nem engedelmeskedett a német parancsoknak, és Prágában egy SS elleni lázadás során csatlakozott a cseh nacionalistákhoz.

Időközben a németek külföldi élettérnyerését szolgáló, grandiózus kolonizációs terveivel szemben a Harmadik Birodalom katonai-ipari komplexumainak csillapíthatatlan étvágya, valamint az épkézláb németek besorozása a hadseregbe azt eredményezte, hogy magát Németországot „gyarmatosították” a külföldi munkások. A Birodalomban az 1939-es 301 000-es külföldi munkaerőlétszámmal szemben - ez az alkalmazottak kevesebb mint 1 százalékát jelentette - 1940 őszén már kétmillióan voltak, 1944-re pedig több mint hétmillióan, amely már a munkaerő egyötödét jelentette. Ezek a vendégmunkások Európa különböző részeiből érkeztek: volt, aki önként, volt, aki pedig kényszer hatására: Belgiumból, Dániából, Franciaországból, Hollandiából és Olaszországból, valamint Magyarországról és a Jugoszláviából. Eleinte a szakképzett nyugat-európai munkásokat vonzotta a gyorsan fejlődő német gazdaság. A „Sasfészek”-hez vezető utat például olasz kőfaragók építették, a hitleri fejlődés készséges haszonélvezői. Amint a háború azonban tovább húzódott, egyre inkább a lengyel munkások voltak a legtöbben. Közülük azonban igen kevesen érkeztek saját jószántukból. 1941 szeptemberében már több mint egymillió lengyel dolgozott a Birodalom területén, amely szám majdnem elérte a külföldi munkaerő felét. 1943 júliusára 1,3 millió munkást küldtek a Főkormányzóság területéről, és ebbe nem tartoztak bele a hadifoglyok. Hamarosan több lengyel volt Németországban, mint német Lengyelországban. 1941 után hasonló számú ukrán és más korábbi szovjet lakos csatlakozott hozzájuk. Sokan közülük nők voltak. 1943 őszén 1,7 millió külföldi női munkást foglalkoztattak a Birodalom területén, többségükben az elfoglalt lengyel és szovjet területekről. Volt miért fájjon a feje az Európa elnémetesítéséről álmodozó Birodalomnak: Németország etnográfiailag egyre inkább összeurópaivá vált, és ez a folyamat éppen hogy ellentétben állt saját fajelméletükkel és az átlag németek felfogásával.

A BEMOCSKOLT BIRODALOM

Mindennek az egyik előre nem látott következménye az volt, hogy miközben a náci fajkutatók aprólékosan osztályozták a lengyeleket és a cseheket, és minden erejükkel szerettek volna kiirtani mindenféle velük való fajkeresztezést, valójában pontosan ennek az ellenkezője zajlott. A háború és az erőszakos áttelepítések folytán kialakult zűrzavarban pozitív irányban tolódott el a németek és a nem németek közötti szexuális érintkezés tendenciája. 1940. március 8-án új rendőrségi szabályokat kellett bevezetni a Németországban dolgozó lengyelek számára, melyek közül a hetedik kereken kimondta, hogy halálbüntetés vár „bárkire, aki szexuális kapcsolatot létesít egy német férfival vagy nővel, vagy más, nem megfelelő módon közelít hozzá.” (A későbbiekben ezt akasztásos halálbüntetésre módosították). Ha egy lengyel nőt egy német férfi ejtett teherbe, a terhességet kötelező jelleggel meg kellett szakítani. Egyetlen lehetőségként az kínálkozott, csakúgy mint az annektált területeken is, hogy amennyiben megfelelt a szükséges faji kritériumoknak, a RuSHA (Faji és Telepítési Főhivatal) szakértői németesítésre javasoltak egy-egy elítélt lengyelt. 1940 vége felé már „a külföldiekkel és hadifoglyokkal létesített tiltott kapcsolat” is bűntettnek számított. Ez nem csupán a szexuális kapcsolatokra vonatkozott, hanem szinte mindenféle intimitásra, értve ezen azt is, ha ételt, italt vagy dohányt adtak a külföldieknek. Egy 1943. májusi birodalmi törvény értelmében „a Német Birodalom védett tagjai érdekében” tovább szűkítették a lengyel munkások szexuális szabadságát: azon felül, hogy kivégzés várt rájuk, ha szexuális viszonyba kerültek egy német nővel, a férfiak nem házasodhattak meg huszonnyolc éves korukig, a nők pedig nem mehettek férjhez huszonöt éves korukig, és csakis németesítésre alkalmatlan lengyelt választhattak társul. Csakúgy mint a „fajvédő” törvények esetében, ezeket a rendszabályokat is foganatosították. Már 1940 augusztusában nyilvánosan felakasztottak egy tizenhét éves lengyel mezőgazdasági munkásfiút, amiért szerelmeskedett egy német nővel, aki történetesen prostituált volt. 1942 első felében a polgári bíróságok által kiszabott 1146 halálos ítéletből 530 lengyeleket sújtott, és ezekből tíz német nőkkel való szexuális viszony, negyvenhét pedig „erkölcsi kihágás” miatt volt. Az RuSHA 1940 augusztusi rendelete szerint azokra a brit és francia hadifoglyokra is halálbüntetés várt, akiket in flagranti kaptak német nőkkel, bár a gyakorlatban inkább három év börtönbüntetésre ítélték őket. A lengyel nőkkel együtt háló német férfiakat három hónapra koncentrációs táborba zárták. A „külföldi munkásokkal” kapcsolatot létesítő német nők is büntetésre számíthattak. Egy, a Krupp gyárban dolgozó lány tizenöt havi börtönbüntetést kapott, amiért tiltott szerelmi ügybe bonyolódott egy francia hadifogollyal. Bizonyos esetekben a bűnelkövetőket nyilvánosan megszégyenítették - leborotválták a hajukat - vagy akár koncentrációs táborba, például Ravensbrückbe küldték, ahol „ágy-politikai”-ként tartották számon őket.

Az ilyen intézkedéseket nyilvánvalóan támogatta a többség is, legalábbis részben. Mégis, amint az egy 1942. januári jelentésből kitűnik, a radikálisabb nácik szemében még így sem volt elég hatékony az elrettentés:

„A Birodalom egész területéről [a panaszok Potsdamból, Bielefeldből, Bayreuthból, Chemnitzből, Halléból és Lipcséből származtak] érkező jelentések feltárják, hogy a külföldi munkások millióinak alkalmazása a német nőkkel folytatott szexuális kapcsolatok számának folyamatos emelkedését eredményezte. Ez a tény nem csekély hatást gyakorol az emberek hangulatára. Ma már befolyásos körök a német nők külföldiektől származó törvénytelen gyerekeinek számát legalább 20 000-re becsülik. A német vérbe való beszivárgás veszélye még nagyobb lesz a német férfiak millióinak katonai szolgálatra történő besorozása, a külföldiek szexuális kapcsolatait általánosan tiltó rendelkezések hiánya, valamint a külföldi munkások növekvő száma következtében [...] A német vérű nők esetében gyakran a német lakosság kevésbé értékes részével kell foglalkoznunk. Ezek gyakran túlzott szexualitással bíró nők, akik a külföldieket érdekesnek tartják, ezért ez utóbbiak könnyen közelíthetnek hozzájuk.”

Bár megpróbálták a külföldi munkásokat rászorítani arra, hogy külön e célból létrehozott, szigorúan nem német prostituáltakat foglalkoztató bordélyokba járjanak, a probléma nem szűnt meg. 1943 szeptemberében a propagandaminisztérium szükségesnek látta, hogy figyelmeztesse a lakosságot: „A [külföldivel létesített] nemi érintkezés bármely formája a német nép beszennyezése, ellene elkövetett árulás, melyet a törvény szigorúan büntet.” A RuSHA feladata arra korlátozódott, hogy megvizsgálják a lengyel és szovjet munkások százával születő törvénytelen gyerekeit, hogy az apák „jó faji törzs”-ből származnak-e. Azok, akik nem ütötték meg a mércét, különleges „gondozási” otthonokba kerültek, ahol a halálozási arány előre láthatóan magas volt. Súlyos aggályok merültek fel amiatt, hogy a „külföldi gyerekek” egyre magasabb száma Németországban „végül a németek és a Fremdvölkische [fajilag idegenek] között fenntartandó, szükségszerű különbség elmosódásához fog vezetni”.

Ez a probléma nyilvánvalóan még súlyosabb volt az egykori Lengyelország megszállt területein. A nyugat-porosz Thorn (Torun) német rendőrfőnökének már 1939. október 27-én különleges parancsot kellett kiadnia „a lengyel népesség egy része arcátlan viselkedésének visszaszorítására”, amelyben a következők is benne foglaltattak:

7. Bárki, aki német nőt molesztál vagy leszólít, példás büntetésben részesül [...]

8. A lengyel nők, akik németeket szólítanak le vagy molesztálnak, bordélyba záratnak.

Természetesen az a gondolat, hogy az ilyen „arcátlanságok” csakis a lengyelek részéről történhettek, merő képzelgés volt. Egy bizonyos Dr. Krieg így siránkozott a Volksdeutsche Heimkehr nevű német folyóiratban: „Fel kell emelnünk a német népet arra a szintre, hogy felsőbbrendű faj legyen [...] Újra és újra látható a Protektorátusban, hogy a németek vagy »ostort pattintgatnak« vagy »a cseh nők kegyeit keresik«. Ennek meg kell változnia. Meg kell tanítani a német népet a lengyelektől való távolságtartásra. A német parasztoknak a dolgozó lengyel hadifoglyokat nem szabad családtagként kezelnie, és a német nőknek nem szabad barátkozniuk a lengyelekkel. Minden alkalommal süllyed a színvonalunk, amikor a német nemzetiségűek lengyellel keverednek.”

Warthegauban Greiser kötelességének érezte, hogy rendeletet adjon ki, amely kimondja:

„A német közösséghez tartozó bármely egyén, aki a szolgálati vagy gazdasági megfontolásokon túllépő kapcsolatot tart fenn lengyelekkel, védőőrizet alá vétetik. Súlyosabb esetekben, különösen amikor egy német közösséghez tartozó egyén a lengyelekkel való kapcsolatán keresztül súlyosan megsérti a Birodalom etnikai érdekeit, koncentrációs táborba szállítandó [...] A lengyelekkel fizikai viszonyt létesítő német közösség tagjait védőőrizetbe kell venni.”

Az ilyen kezdeményezések Himmler támogatásával születtek. Ahogy ő fogalmazott: „nincs több kapcsolat [a németek és a lengyelek között], mint köztünk és a négerek között”; a német nővel nemi viszonyt létesítő lengyel férfiakat fel kell akasztani. A nácik azonban vesztésre álltak e tekintetben. Greiser saját javaslata, mely szerint „A nőnemű lengyelek, akik fizikai kapcsolatot engednek a német közösség tagjaival, bordélyba küldhetők”, felért annak beismerésével, hogy a fajilag tiltott szexualitás nem akadályozható meg. Jellemző példája annak, ahogy a társadalmi realitás alkalmazkodásra késztette az ideológiagyártókat, az, amikor a RuSHA faji hivatalának főnöke 1942 februárjában úgy döntött, hogy SS faji szakértőket és RuSHA-szakhivatalnokokat küld formanyomtatványokkal felszerelkezve annak eldöntésére, hogy a „fajgyalázás”-sal vádolt lengyelek esetleg „alkalmasak-e a németesítésre”. Még keletebbre, az elfoglalt Szovjetunióban nem tettek komoly erőfeszítést annak érdekében, hogy meggátolják a német katonai személyi állomány és a fajilag nem megfelelő partnerek közötti nemi viszony létesítését. Oskar Dirlewanger, egy olyan SS-dandár parancsnoka, amely teljes egészében hozzá hasonló elítélt bűnözőkből állt, egyike volt azon lublini vétkeseknek, akik nappal zsidókat öltek, éjszaka pedig velük háltak. Legendássá váltak az ottani és a lwówi bujálkodásokról szóló történetek.

A koncentrációs táborok természetesen arra szolgáltak, hogy döntő megoldást hozzanak a fajszennyezés problémájára. Mielőtt döntés született volna a „végső megoldás”-ról, Himmler arra biztatta a náci orvosokat, hogy keressenek egy „olcsó és gyors sterilizálási módszert, amely felhasználható lenne a Német Birodalom ellenségei, többek között az oroszok, a lengyelek és a zsidók ellen”. Amint azt személyi titkára, Rudolf Brandt később elmagyarázta: "A remények szerint ily módon nemcsak legyőzhető lenne az ellenség, de elpusztítható is. A sterilizáltak munkaerejét Németország kihasználhatná, közben a nemzőképességüket elpusztítaná”. Carl Clauberg professzor olyan kísérleteket végzett, melyekben irritáló folyadék befecskendezésével elzárta az auschwitzi foglyok méhét. Dr. Horst Schumann nagy dózisú röntgensugárral kívánta elérni ugyanezt a hatást, nőkön és férfiakon egyaránt. Ennek ellenére az állítólagos felsőbbrendű faj egyedei még a táborokban sem tudtak ellenállni a különböző fajok közötti nemi kapcsolat kísértésének. Buchenwaldban tábori bordély is volt, ahol az SS-tisztek szexuálisan is kiszipolyozták a női foglyokat. Rudolf Höss zsidó szeretőt tartott, miközben az auschwitzi tábor parancsnoka volt, csakúgy, mint Amon Goeth Plaszówban.

Hitler birodalma tehát alkalmatlannak bizonyult az Általános keleti terv ben megálmodott faji hierarchia utópiájára. A nácik minél inkább a páneurópai és szovjetellenes érzelmekre építettek a meghódított népek körében, annál inkább a kollaboránsokra kellett támaszkodniuk a népirtás véres végrehajtásában, és minél kiterjedtebbé vált a totális háború az óriásira növő árja paradicsom megvalósítása érdekében, annál jobban keveredtek egymással a népek. És ez a jelenség nem csupán a náci imperializmusra volt jellemző. A németek és távol-keleti szövetségeseik közötti felszínes különbségek ellenére, a japánok ázsiai birodalmában is hasonlóan ellentmondásos tendenciák zajlottak. A birodalomépítők ott is életteret akartak hódítani maguknak, hogy aztán telivér telepesekkel népesíthessék azt be, akik feltétlenül megőriznék faji tisztaságukat, és csak szaporodnának és szaporodnának. Ott is ki lehetett használni a helyiek kiábrándultságát az addigi birodalmi rendszerrel kapcsolatban, amely, mint kiderült, sokkal gyengébb volt a vártnál. Mégis ott is szükség volt kollaboránsokra és rabszolgamunkásokra, ami ellehetetlenítette az eredeti, fajilag rendezett birodalomról szőtt ábrándképet. A náci Grossraumwhtschafthoz hasonlóan a japánok „Együttfejlődő övezet”-e rasszista utópiaként kezdődött, végül egy vágóhíd, egy ültetvény és egy bordély egyvelege lett belőle.

14.

A pokol kapui

„Már önmagában is méltánytalan az alapvetően egyenlőtlenekre úgy tekinteni, mintha egyenlők volnának. ”

A globális politika kivizsgálása a jamato fajjal a középpontban (1943)

„A város felett a repülési alakzat felbomlott, és bombázni kezdték a városközpontot. Őrjítő lárma volt, különösen a gépfegyverek ra-ta-tá-jától. Körülbelül délelőtt tíz órakor megérkeztek az első sebesültek, akiket a fogadóterem elé, apadióra fektettek. Hamarosan özönlöttek a sebesültek - szó szerint százával. A helyszín mintha Wells egyik különösen borzasztó regényéből lett volna, nem pedig a való életből. ”

Dr. Oscar Elliot Fisher, 1941. december 11., Malájföld

FAJOK SZERINTI VILÁGREND

Hitler tisztábban látta az új világrend bizonyos vonásait másoknál. Tudatosan homályosan fogalmazott arra vonatkozóan, hogy miként kívánta eltüntetni a zsidókat európai birodalmából. Ezzel szemben kevés dolgot képzelt el pontosabban, mint birodalmi fővárosának, Berlinnek a jövőbeni építészeti látképét:

„A Diadalívet, a Hadsereg panteonját és a Közteret magában foglaló széles sugárutak mentén érkezünk meg - lélegzetelállító dolgok ezek! Csak így sikerülhet beárnyékolnunk egyetlen vetélytársunk, Róma fényét. Olyan méretarányokkal kell megépíteni, hogy a Szent Péter [katedrális] és tere játékszernek tűnjenek majd mellette [...]

Akik belépnek majd a Birodalmi Kancelláriába, azt kell érezniük, hogy a világ urai előtt állnak [...]

A gránit biztosítja majd, hogy emlékműveink örökkévalóak lesznek. Tízezer év múlva ugyanúgy ott állnak majd, mint ma [...]”

Albert Speer részletes terveket készített a Führer grandiózus elképzeléseinek megvalósítására. Berlin maga lett volna „Germánia”, a hipertrófia klasszikus megtestesülése. A középpontban egy hatalmas új Birodalmi Kancellária létesült volna. Északra egy óriási szögletes tavat képzeltek, a Reichstag mellé pedig egy hatalmas csarnokot, 250 méter átmérőjű kupolával, amely olyan óriási lett volna, hogy a felhők alatta úsztak volna el. Onnan a látogatók egy 120 méter széles és öt kilométer hosszú, lélegzetelállító korzón sétálhattak volna el a történelem legnagyobb, 120 méter magas diadalívéig, amelybe belevésték volna az első világháborúban elesett összes német katona nevét. Ebből a megalopoliszból sugárzott volna keletre, Ukrajna felé és azon is túlra az árja faj élettérrel kibővült új birodalma, legalábbis Hitler ezt jövendölte meg a Mein Kampfban. Magasba emelt autósztrádák vezetnének Berlinből Varsóba, és tovább Kijevbe. Ezeken szívós német telepesek és telt idomú feleségeik utaznának Volkswageneikben - azaz „népautójukban” - a Balti-tenger és a Krím-félsziget között fekvő, megerősített települések egyike felé tartva. És ha ott végül megtelepednének, ugra-bugra szőke csemetéik egész hadával egy csonka, aluliskolázott, a fajilag veszélyes elemektől elűzés és kiirtás révén megtisztított népesség uraivá válnának.

Mivel soha nem járt a Szovjetunióban, Hitler a Lebensraumot Yeats Brown őrnagy Egy bengáli lándzsás élete című művéből és Karl May cowboytörténeteiből szőtt különös egyvelegnek képzelte: részben olyan, mint az északnyugati határvidék, részben olyan, mint a Vadnyugat. Különös módon annyira elkötelezte magát a kelet-európai gyarmati telepeken alapuló birodalom elképzelése mellett, hogy inkább az előbbit tekintette saját birodalma szempontjából vonzóbb modellnek. A Mein Kampfban igen sokra értékelte a brit uralom kegyetlenségét Indiában, amelyet a németek gyarmati kérdésekben tanúsított naivitásával állított szembe. Mivel a britek kivándorolt hivatalnokok és katonák parányi elit csoportjával uralni tudták Indiát, úgy gondolta, Németországnak is képesnek kell lennie erre Kelet-Európában. A legfontosabb lecke, amit a brit példából meg lehetett tanulni, hogy az alávetett népeket szegénységben és a tudatlanságban kell tartani. „A hatalmas térség, amely fölött [az angolok] kiterjesztették uralmukat - bizonygatta Hitler 1941 augusztusában, amikor a hatalmas területek fölötti uralom jelentette kihívások töltötték ki leginkább a gondolatait - arra kényszerítette őket, hogy emberek millióit kormányozzák - és ők ezt a sokaságot [önmaguknak biztosított] korlátlan uralommal tartották rendben [...] Ami India volt Angliának, az lesz nekünk az orosz terület.’' Hitler számára döntő tényező volt a brit imperializmus képmutatása, amely témához zavaros, vacsoraasztal mellett elmondott monológjaiban is gyakran visszatért, és az is lenyűgözte, hogy a britek, miközben jóindulatú ábrázattal civilizációs küldetésről papoltak, valójában igen keveset tettek az általuk kormányzott népek életmódjának és kultúrájának megváltoztatása érdekében:

„[Az angolok] csodálatra méltóan képzett emberek. Háromszáz éven át dolgoztak azért, hogy kétszáz évre bebiztosítsák maguknak a világuralmat. Azért tudták ilyen sokáig megtartani, mert nem érdekelte őket az alávetett népek szennyesének kimosása.”

Ehhez a témához 1942 januárjában is visszatért:

„Nagy-Britannia gazdagsága nem is annyira a tökéletes kereskedelmi szervezésnek az eredménye, mint inkább a háromszázötvenmillió indiai rabszolga kapitalista kizsákmányolásának. A briteket dicsérik azért az anyagias bölcsességért, hogy tisztelik az alávetett országok szokásait. A valóságban erre a hozzáállásra nincs más magyarázat, mint az, hogy határozottan nem kívánják emelni a bennszülöttek életszínvonalát [...] Az angolok ezen cinikus viselkedésének csúcsa, hogy mindez a liberalizmus és a tolerancia tekintélyét is biztosítja számukra. Az özvegyek »suttee«-jának [rituális öngyilkosság] betiltását és a kiéheztető tömlöcök beszüntetését a munkaerő további fogyásának megakadályozása diktálta az angolok számára, és talán az a vágy, hogy fát takarítsanak meg! Olyan okosan tárták ezeket az intézkedéseket a világ elé, hogy a csodálat hullámát váltották ki vele. Ez az angolok erőssége: megengedik a bennszülötteknek, hogy addig éljenek, ameddig a leginkább kizsákmányolhatják őket.”

Íme a modell a nácik kelet-európai uralmához - a rosszindulatú nemtörődömség modellje. Ezt a példát követte Hitler is kelet-európai birodalma röpke léte alatt. Ellenezte például, ha javaslat született a megszállt területek közegészségügyi viszonyainak javítására. Azt hajtogatta, hogy még a britek is tudták, hogy nem szabad

„a közigazgatást az elfoglalt területen a helyi lakosok javára és saját országuk kárára intézni! Zseniálisan tudják, hogyan tartsanak távolságot másokkal, és hogyan nyerjék és őrizzék meg mások tiszteletét. Ezen a téren a létező legrosszabb példa a mi módszereinkre a tetvetlenítés, amely feldühíti a helyi lakosokat, mint ahogy fanatikus vágyunk a civilizálásukra is. Ennek az összes eredménye az, hogy azt mondják maguknak: »Ezek az emberek nem is állnak fölöttünk.«”

Ezzel szemben India „kitanította a briteket és a felsőbbségtudat érzését adta nekik. A leckék magán az utcán kezdődnek; bárkit, aki csak pillanatnyi együttérzést is tanúsít egy koldus iránt, szó szerint darabokra tépik a koldus hordák; bárkit, aki az emberi érzékenységnek csak nyomát is mutatja, örökre elátkozzák.”

Hitler groteszk fantáziálása sajnos ma már jobban ismert, mint 1939 előtt volt. Amikor a királynő elküldte a Mein Kampf egy példányát Lord Halifaxnak 1939-ben, azt ajánlotta neki, hogy ne olvassa el, „különben megbolondul, ami nagy kár lenne. Még ha csak átlapozza is az ember, akkor is fogalmat alkothat magában [Hitler] mentalitásáról, tudatlanságáról és nyilvánvaló őszinteségéről.” Ezzel szemben ma már a diákok az iskolában és az egyetemen alapos ízelítőt kaphatnak a Mein Kampf egyes részeiből, és számos regényes mű taglalja, hogyan nézne ki a világ, ha Hitler álma valóra vált volna. Akad néhány olyan vélemény is, amely szerint a Szovjetunió feletti náci győzelem nem lett volna teljességgel előnytelen a nyugati hatalmak számára, ezért 1941 után a megbékélési politika második fejezete is jobb lett volna a folytatódó háborúnál. Egyes brit konzervatívok, köztük a néhai Alan Clark egyenesen azt állították, hogy a Brit Birodalom megmenekült volna egy gyalázatos anyagi csődtől, a hanyatlástól, majd a bukástól, ha a Rudolf Hess által körvonalazott különbékét aláírták volna, amellyel kapcsolatban Hitler is annyit élcelődött esti monológjai alkalmával. Hasonlóképpen vélekedik néhány amerikai konzervatív is, amikor azt mondják, hogy a hidegháború is elkerülhető lett volna, ha Roosevelt távol tartotta volna az Egyesült Államokat a valódi európai háborútól. Egészében véve azonban a legtöbb szerző azt a nézetet képviseli, hogy a náci győzelem rosszabb végkifejletet eredményezett volna, mint 1945. Még ha a győztes Harmadik Birodalom békét is kötött volna Nagy-Britanniával és Amerikával - ez az eshetőség azonban meglehetősen csekély borzasztóan magas árat kellett volna fizetniük a náci uralom alatt élő embermillióknak. Az európai kilencmillió zsidóból valószínűleg nem majd hatmilliót, hanem mindenkit megöltek volna, hogy ne is említsük a többi etnikai csoportra váró hatalmas emberi szenvedést, amelyet a mintegy ötvenmillió kelet-európai Szibériába való deportálását előirányzó Általános keleti terv megvalósítása hozott volna magával. (A második világháború alatt elpusztított zsidóságra vonatkozó legpontosabb adat a következő: 1939-ben az összlétszámúk: 9 415 840; a számítások szerinti legkevesebb veszteség: 5 596 029; a legnagyobb veszteség: 5 860 129.)

Kevésbé ismertek, de nem kevésbé rémisztőek, sőt sok tekintetben feltűnően hasonlóak az 1940-es évek elején egyes japán szerzők által az új rendre vonatkozóan kidolgozott tervek. Igaz, Japánnak nem volt Hitlere, nem volt egy vezető ideológusa, aki körvonalazta volna azt az utópiát, amit a többiek aztán követtek volna. Japánnak sok kis Hitlere volt. Az 1943 júliusában befejezett, A globális politika kivizsgálása a jamato fajjal a középpontban című jelentés szerint a japán egészségügyi és jóléti minisztérium kutatási irodájának népességi és faji osztálya alapelvnek tekintette, hogy a japánok Ázsia „vezető faja”, amelynek a küldetése „Ázsia embermilliárdjának felszabadítása”, mégpedig úgy, hogy a lehető legtöbb japán „vér”-t plántálják az ázsiai földbe. Ez azonban csakis akkor lehetséges, ha otthon is rendelkezésre állnak a megfelelő demográfiai források. „Aktívan kell javítani a fizikai kapacitásunkat eugenetikus alapon, azáltal, hogy elősegítjük a mentális és fizikai képzés, valamint a szelektív házasságok megvalósulását” - olvasható a jelentésben. A japán lakosság számának „a lehető leggyorsabban” emelkednie kellett, az 1938-as 70 millióról 1960-ra 100 millióra. Ezért minden japán családot legalább öt gyerek vállalására buzdították. Ezáltal létrejönne a gyarmatosításhoz szükséges népességfölösleg, amely vezetni tudná az 1940-óta „Nagy kelet-ázsiai együttfejlődő övezet” néven ismert japán befolyási övezetet. Az övezet kiterjedtségének nem voltak szükségszerű korlátai. 1942-ben Komaki Cunekicsi, a Tokiói Birodalmi Egyetem földrajzprofesszora azzal a javaslattal állt elő, hogy onnantól kezdve mind Európát, mind pedig Afrikát az ázsiai kontinens részeként kellene kezelni, Amerikát „Kelet-Ázsia”-ként, Ausztráliát pedig „Dél-Ázsia”-ként kellene számon tartani. A világ összes óceánját, minthogy egymáshoz kapcsolódnak, egyszerűen "Japán nagytenger”-nek kellene elnevezni. A globális politika vizsgálata című mű szerzői sem voltak éppen szerények ambícióik tekintetében. A „Nagy kelet-ázsiai együttfejlődő övezet” kiterjesztési tervének első és második szakasza Kína egészének bekebelezését is előrevetítette, csakúgy mint szinte az összes ázsiai francia, brit és holland birtokét is. A harmadik szakaszban a Fülöp-szigeteket, Indiát és a Bajkál-tótól keletre eső szovjet területeket tűzték ki célként. Végül, a negyedik szakaszban az együttfejlődő övezetet kiterjesztették volna „Asszíriára, Törökországra, Iránra, Irakra, Afganisztánra és más közép-ázsiai országokra, Nyugat-Ázsiára [és] Délnyugat-Ázsiára.”

A japánok a németeknél is jobban megértették a kollaboráció jelentőségét, és nem győzték eléggé hangsúlyozni az általuk kialakított új rend felemelő jellegét. A háború célját tehát abban jelölték meg, hogy le kell rombolni „az angol-amerikai imperialista demokráciát”. A helyét átvevő új rend „faji harmónián” és „az összes érintett nép [...] kölcsönös prosperitásán” alapulna. Az együttfejlődő övezetben Ázsia rokon népeit kölcsönös kapcsolat fűzné össze, mint amilyen „a szülő és a gyermek, az ifjabb és az idősebb fivér” között áll fenn. „Kiirtjuk a korábbi európai és brit felsőbbségtudatot, valamint az amerikai és a brit világnézetet” -jelentették ki a Tervezet a Nagy Kelet-Ázsia népeinek vezetésére című, a vezérkari főparancsnokság által kiadott dokumentumban, 1942 augusztusában. „Európa és Ázsia nem akarják, hogy Ázsia felébredjen - írta Okava Sumei A nagy kelet-ázsiai rend megvalósítása (1943) című könyvében -, ezért nem engedik, hogy [Ázsia] emlékezzen közös kultúrájára és ideológiájára [...] [Most azonban] az Ázsiát beburkoló sötét éjszaka oszladozni kezdett, és keletről felsejlett a remény fénysugara [...] Ázsia most már az európai uralom mindenhonnan való lerázásának a szélén áll, és hamarosan elpusztítja a romlott őshonos társadalmi hagyományokat, és vért ont a független nemzetek felépítéséért.” A győztes japán parancsnokok hasonló hangnemű kiáltványokat bocsátottak ki, tagadva persze, hogy céljuk lenne „egyetlen ázsiai nép meghódítása” is, vagy „egy katonai kelet-ázsiai imperialista övezet létrehozása”. Az együttműködési övezet „olyan szomszédos országok uniója lenne, amelyek nagyobb vagy kisebb mértékben közös faji és kulturális eredettel rendelkeznek, földrajzi közelségben vannak; önkéntes egyezségen alapulna a közös biztonság garantálása érdekében, és elősegítené a közös boldogságot és jólétet.” A legfontosabb cél az volt, hogy megszabadítsák Ázsiát „a [nyugati] anyagi civilizáció mérgező trágyájától”.

Ha közelebbről szemügyre vesszük az új rendet, kiderül, hogy nagyon is olyannak szánták, mint a régit. A globális politika vizsgálatának. szerzői úgy képzelték, hogy 1950-re tizenkétmillió japán telepes - főként földműves - élne véglegesen külföldön, közülük kétmillióan Ausztráliában és Új-Zélandon. Egy másik hivatalos jelentés A déli területek gazdaságpolitikai vázlata címmel nyilvánvalóvá tette, hogy a japán pénzügyi intézetek „megszerzik az azidáig ellenséges intézetek által birtokolt pénzügyi hegemóniát”. A japánok által elfoglalt területeken „akadályozandó” az ipari gyártelepítés. A többi ázsiainak japán nyelvet kell tanulnia, át kell venniük a japán naptárt, és hajbókolniuk kell a japánok előtt. Röviden tehát az „Együttfejlődő övezet” egyszerűen egy új imperializmust jelentett, amelyben a japánok átvették az európaiak helyét mint elnyomók. Csak az volt a kérdés, hogy kegyetlenebbek lesznek-e elődeiknél vagy sem, bár a japán uralom koreai példája, ahol a nemzeti zendüléseket zabolátlan erőszak alkalmazásával fojtották el az 1920-as években, és ahol nyelvi és kulturális téren erős japánosítás folyt a harmincas években, nem volt éppen biztató. A koreai nyelvet betiltották az iskolákban. A koreaiaknak sintoista istentiszteletekre kellett járniuk, 1939 után pedig japán neveket kellett felvenniük. Ráadásul ez még csak nem is egyfajta gazdasági fejlődéssel járó kulturális alávetettség volt, hiszen a koreai életkörülmények szánalmasan rosszak voltak. Az egy főre jutó jövedelem nagyjából egynegyede, a fertőző betegségek miatti halálozási arány pedig több mint kétszerese volt a japánnak.

A nácikhoz hasonlóan a japán imperialisták radikálisabb teoretikusai is a fajszennyezést tartották a legveszedelmesebbnek saját felsőbbrendűségük tekintetében. A japán telepesek új generációjának tehát óvatosnak kell lennie, nehogy beszennyezzék a jamato vért a kontinens alárendelt fajaival, például a „han faj”-jal, azaz a kínaiakkal való keveredéssel. Az életteret csakis kiűzéssel vagy szegregációval lehetett biztosítani. Az ázsiai népeket a japán propaganda úgy kívánta feltüntetni, mint egy boldog családot, amelyben Japán a szigorú pater familias, a „gyerek országok” közötti kapcsolat azonban nem megengedett. A nácikhoz hasonlóan a japánok is romantikus képben tüntették fel a meghódított terület betelepítését. „Az új feleség, aki megóvta a falut”-típusú történetekben, valamint az olyan képeken, mint amelyet „A nemzés öröme” felirattal láttak el, a mandzsúriai gyarmatosítókat szívósnak, ugyanakkor igen termékenynek ábrázolták, akik elég kemények ahhoz, hogy elviseljék a rossz termést, és elég szaporák, hogy több egészséges utódot nemzzenek. Ezzel az idillel élesen szemben állt a japánok uralmának egyik jellemzője, a „mocskos fajok”-kal szembeni mély lenézés. Nem véletlen, hogy a mind a németek, mint a japánok a meghódítottakat alantas emberi fajnak tartották. Magáért beszél például, hogy Mandzsúriában a poloskát „nankingi féreg”-nek hívták. Szakai Rju, az észak-kínai japán erők vezérkari főnöke 1937-ben ezt írta: „A kínai emberek a civilizált világot megfertőző baktériumok”. Ennél talán finomabban fogalmazott a tábornoki kar A nemzetek vezetésének terve című irománya, amely az ázsiaiakat „uralkodó népek”-re (japánok), „barátságos népek”-re (koreaiak) és „vendég népekre” (han kínaiak) osztotta. Az utóbbi csoport „japánellenes jellegét [...] gyökerestől ki kell tépni”. Azokat akik, nem „esküsznek hűséget Japánnak [...] el kell űzni a déli területről”.

A német-olasz-japán tengely „új rend” iránti közös érdekeit formálisan is megerősítő 1940. szeptember 27-i háromhatalmi egyezmény hátterében tehát több volt, mint csupán diplomáciai érdek. Mivel a különbségek ellenére - hangsúlyozni kell, hogy sem az olaszok, sem pedig a japánok nem osztották Hitler megrögzött ellenszenvét a zsidóság iránt - a náci Németország, a fasiszta Olaszország és a birodalmi Japán alapvető elképzelései a háborúban születő új világrendről megegyeztek. (1938-ban Mussolini kormánya törvényt hozott a zsidók és a nem zsidók közötti házasság megakadályozására, és kitiltották a zsidó tanárokat az iskolákból. Ennek ellenére az olaszok általában nem nagyon segítették a németeket a háború idején a deportálásokban és a tömeggyilkosságokban. 1939 és 1943 között sok ezer zsidó keresett menedéket Olaszországban, valamint az olaszok által megszállt területeken. Ez radikálisan megváltozott, amikor a németek 1943 őszén megszállták Olaszországot. A németek erőfeszítései ellenére a háború előtti 50 000-es zsidó lakosságból 40 000-en túlélték a háborút. Kevésbé ismert annak a 21 000 zsidónak a története, akik japán uralom alatt találtak menedékre. Az 1939-ben Litvániába menekült több ezer zsidónak például egy japán diplomata, Szugihara Csiune biztosított japán beutazási vízumot. Összesen 4500 zsidó próbált ily módon keletre menekülni a németek által megszállt területről, és ezer kivételével mindenkinek sikerült is biztonságban elérnie célállomását. Akiknek nem, azokat Sanghajba szállították, ahol addigra már egy 18 000 hontalan zsidó menekültből álló közösség volt. A zsidókat 1943 februárjában Sanghaj Hongkou kerületébe gyűjtötték össze. A háborút azonban túlélték, noha a németek a kiirtásukat követelték.) Ezt a világot három birodalmi állam uralta volna, birodalmi a hatalmuk kiterjedtsége tekintetében, de állam jellegű a hatalom központosított jellege következtében. Ezt a világot három uralkodó faj osztotta volna fel egymás között: az árja, a római és a jamato. A paktum egyik japán létrehozójának megfogalmazásában: „A világtotalitarianizmus fogja átvenni a csődöt mondott és eltörlésre kerülő angolszász uralom helyét.”

Igaz, hogy ezeket a nézeteket ma már könnyű nevetségessé tenni. A tengelyhatalmak annyi terve tűnik egyszerűen zagyvaságnak; annyira keveset valósítottak meg belőlük, azokból pedig, amik megvalósultak, olyan kevés élt túl egy-két évnél többet. Mégis, ezek a tervek sokkal közelebb kerültek a megvalósuláshoz, mint azt általában tudni véljük. 1937 és 1942 között úgy tűnt, nem létezik olyan hadsereg, amely hosszan ellen tudna állni a japán és a német erőknek. Ha lehet, a japánok 1941-1942-es villámháborúja még látványosabb volt, mint az 1939-1941-es német előretörés. Hatásaként radikálisan nőtt a tengelyhatalmak esélye, mind a potenciális teljesítmény, mind pedig a potenciális munkaerő tekintetében. Minden azon múlott tehát, hogy mennyiben képes Németország és Japán, és persze a jóval kevésbé számottevő szövetségesük, Olaszország, kiaknázni a rendelkezésükre álló forrásokat. Természetesen ők nem keresték a leigázott emberek kegyeit. A tengelyhatalmak nem elégedtek meg csupán azzal, hogy legyőzték az ellenséget a harcmezőn. A hadifoglyokat is gyilkos megvetéssel kezelték, megszegve ezzel a hagyományos és az újabb keletű háborús szabályokat. Nem haboztak azon a téren sem, hogy a háborús eszközöket kiterjesztve veszélynek tegyék ki, molesztálják és leöljék a védtelen civileket is. Egész városokat pusztítottak el, a teljes lakossággal együtt. Természetesen elsősorban megrögzötten erőszakos jellegük miatt nehéz elképzelni a náci Európát és a japán Ázsiát másként, mint nemtetszéssel. Mégsem ez a legfontosabb ok, amiért a tengelyhatalmak nem tudtak tovább fennmaradni. Ellenkezőleg: éppen az az érdekes, hogy a fizikai erőszak nem gátolta meg a japánokat abban - csakúgy, mint előzőleg a németeket sem -, hogy szert tegyenek a birodalom fennállása szempontjából a legfontosabbra, mégpedig kollaboránsokra.

Az, hogy hatvanhatmillió német több mint háromszázmillió európai fölött kívánt uralkodni a Csatorna-szigetektől a Kaukázusig terjedő Grossraum területén, valójában nem is annyira elképzelhetetlen. És azt sem nehéz elképzelni, hogy hetvenmillió japán kiterjessze az uralmát négyszázmillió ázsiai felett, a Mandzsúriától a burmai Mandalayig húzódó „Nagy kelet-ázsiai együttfejlődő övezet”-ben. Végtére is 1939-ben mindössze negyvenötmillió brit még mindig egy területét és népességét tekintve tízszer nagyobb birodalom élén állt, amelyben mindig sütött valahol a nap. Hitler, az alulról jövő autodidakta azonban nem látta, hogy a brit hatalom alapja nem a kényszer vagy megvetés volt, hanem a helyi elittel való együttműködés. Ennek ellenére az új területeken való előrenyomulás során a tengelyhatalmak is bőven találtak az új birodalmi rendet készségesen kiszolgáló helyi személyzetet.

1942 volt az az év, amikor a XX. század a leginkább a késhegy élén táncolt. Abban az évben Eurázsia teljes térképét átrajzolták. A Rajnától a Volgáig, valamint Mandzsúriától a Marshall-szigetekig hatalmas kiterjedésű területek cseréltek gazdát. Sőt az „élettér” nevében most már lakosságot is kellett cserélni. A tengelyhatalmak embertelen birodalomépítési módszerei következtében azonban az „élettér” igen hamar „gyilkos tér”-ré vált. Az azonban továbbra is kérdéses, hogy menynyiben voltak károsak ezek a módszerek a minden birodalom számára lételemnek tekinthető kollaboráns kapcsolatok kiépítése terén.

NEMI ERŐSZAK

A japánok voltaképpen a villámháború prototípusát valósították meg Kínában, miután a Marco Polo hídnál kitört a valódi háború. A harc azonban mind emberéletek, mind pedig anyagiak terén jóval költségesebbnek bizonyult, mint azt a japán vezetők megjósolták. 1937 decemberében, miközben a japán csapatok megközelítették Csang Kaj-sek fővárosát, Nankingot, döntés született arról, hogy példát statuálnak, hátha ezzel végső csapást mérhetnek a kínai ellenállásra és gyorsan döntésre vihetik a háború kérdését. Nem pontosan tisztázott, hogy ki hozta meg a döntést. A háború után a közép-kínai japán erők főparancsnokát, Macui Ivane tábornokot hibáztatták. Valószínűbb azonban, hogy a valódi tettes a császár nagybátyja, Aszaka Jaszuhiko herceg lehetett, aki december másodikán átvette a parancsnokságot. Három nappal később az ő pecsétje alatt adták ki a „Titkos, megsemmisítendő” jelzéssel ellátott parancsot: ,,Minden foglyot megölni”. Miközben a katonák a Sanghajból kivezető út mentén harcoltak, két tiszt érzékeltette az embereivel, hogy mi fog következni. Gyilkolóversenyt hirdettek, amely a japán sajtóban sporteseményként jelent meg. December 7-én a következő cikk jelent meg a Tokio Nicsi Nicsi Simbun nevű lapban:

KÉT HADNAGY VERSENYE 100 KÍNAI LETERÍTÉSÉRE

KIEGYENLÍTETT KÜZDELEM

A kujangi Katagiri egységnél szolgáló Mukai Tosiaki alhadnagy és Noda Takesi alhadnagy barátságos versenyt hirdettek annak eldöntésére, ki tud egyéni kardvívásban 100 kínait hamarabb leteríteni. A verseny a végéhez közeledik, a versenyzők fej fej mellett haladnak.

Az akkori állás szerint Mukai 89-nél, Noda pedig 78-nál tartott. Az újság egy héttel később hírül adta, hogy mivel a két ember nem tudott megegyezni, ki érte el a százat először, a célt 150-re emelték. Addigra minden zászlóalj megkapta a parancsot a foglyok tizenkettes csoportokba rendezésére és lelövésére.

Amikor Nankingot elérte a közeledő japán hadsereg híre, a kínai hatóságok úgy döntöttek, hogy a várost körülvevő kapukat egy kivételével bezárják. Ezzel ahelyett, hogy kirekesztették volna a betolakodókat, a lakosságot zárták be. A japánok 10. hadserege december 8-án érkezett meg. A 30 000-es, csatákban kifáradt, de még mindig vérszomjas sereg azonnal körbezárta a várost. Csang Kaj-sek már hetekkel korábban elmenekült, és mindössze egy szegényesen felszerelt haderőt hagyott hátra a mintegy félmillió ember védelmére, akik nem követték a példáját. Mindössze öt napig sikerült kitartani. December 13-án a japánok három különböző ponton átszakították a városfalat, és bevonultak. A következő hét során tízezrével mészárolták le a fiatal férfiakat, akár egyenruhát viseltek, akár nem. Voltak, akiket egyszerűen sorba állítottak, és gépfegyverrel lelövöldözték őket. Másokat lefejeztek, szuronnyal átdöftek vagy élve eltemettek. Egy csoport először lőzáport kapott, aztán gázolajjal lelocsolták, majd felgyújtották őket. Néhány embert a nyelvénél fogva fémkampókra akasztottak. A Tokio Nicsi Nicsi Simbun egyik elborzadt újságírója végignézte, ahogy a japán katonák felsorakoztatják a foglyokat a fal tetején, a Csungsan kapu mellett, és ledöfködik őket:

,A foglyok egyesével leestek a fal túlsó oldalára. Mindenütt vér fröcskölt szét. A félelmetes légkörben az ember haja égnek állt, és remegtek a tagjai a félelemtől. Teljesen elveszve álltam ott, és nem tudtam, mitévő legyek.”

Amikor egy másik újságíró a történtek megindokolására kérte Tanaka Rjukicsi alezredest, egyszerűen azt a választ kapta:

„Őszintén szólva, Önnek és nekem homlokegyenest eltérő véleményünk van a kínaiakkal kapcsolatban. Ön talán emberi lényként bánna velük, én pedig disznónak tartom őket. Az ilyenekkel bármit megtehetünk.”

Macui tábornok december 17-én ért Nankingba, négy nappal azt követően, hogy csapatai megkezdték a tombolást. Bár több ízben is kijelentette, mennyire elkeserítik a látottak, alig tett (vagy tehetett) bármit ellene. A gyilkos orgia további 5 és fél héten át tartott. A január 28-a és február 3-a közé eső héten érte el tetőfokát, amikor a civileknek megparancsolták, hogy térjenek vissza a város falain kívül eső menekülttáborból az otthonaikba. Napokon át temetetlen holttestek ezrei borították el az utcákat. ATávol-keleti Nemzetközi Háborús Törvényszék későbbi becsült adatai szerint több mint 260 000 civil halt meg a japán katonák keze által Nankingban, ami több mint négyszer annyi, mint ahány brit civil halt meg az egész háború során.

A japánokat azonban nem elégítették ki ezek a gyilkosságok. Rendszeresen gyújtogattak, és más eszközökkel is pusztítottak. John Rabe, a nankingi biztonsági zóna nemzetközi bizottságának német elnöke a következőképpen ábrázolta a város helyzetét január 17-én:

„A Tajping Lu, Nanking büszkesége, amely korábban a legfontosabb üzleti utca volt, és amelynek fényei felértek a sanghaji Nanking utca fényeivel, teljességgel elpusztult, minden leégett. Egyetlen épület sem maradt épen, mindössze törmelékmezők vannak jobbra és balra. A Fu Ce-Miaót, a korábbi szórakozónegyedet teaházaival és hatalmas piacával szintén teljesen lerombolták. Ameddig a szem ellát semmi más - csak törmelék!”

A Nanking elleni támadás legszembeszökőbb jellemzője mégis a nemi erőszak volt. Bár a Nemzetközi Bizottság aprólékos vizsgálatának adatai között nem szerepelt, hogy a „megsérült nők” közül hányat erőszakoltak meg, a legújabb becslések szerint 8000 és 20 000 közé tehető a számuk. James McCallum amerikai misszionárius becslése szerint „legalább 1000 eset történt minden éjszaka”. Dr. Robert Wilson, a Nankingban született és felnevelt, majd a Princeton és a Harvard orvosi karán végzett orvos naplója a kortárs szemével láttatja a történteket. December 18-i bejegyzésében a következők olvashatók:

„Dante modern pokla volt, a vér és a megbecstelenítés hatalmas betűivel írva. Tömeges gyilkolás és ezrek megerőszakolása. Úgy tűnik, nem szakad vége a barbárok kegyetlenségének, kéjvágyának és atavizmusának [...] Múlt éjjel az egyetem egyik kínai alkalmazottjának házába törtek be, és két nőrokonát megerőszakolták. Az egyik menekülttáborban két tizenhat éves lányt halálra erőszakoltak. Múlt éjszaka az egyetem középiskolájába, ahol nyolcezer ember volt, a japánok tízszer is betörtek a falon át, élelmet és ruhát loptak, és addig tartottak a megbecstelenítések, amíg ki nem elégültek.”

December 17-én japán katonák bandája tört be a Ginling Főiskola területére, ahol a misszionáriusok tízezer nőnek és gyereknek biztosítottak szállást. Tizenegy fiatal nőt hurcoltak el. Közülük kilencen tértek vissza, de mindannyiukat „szörnyűségesen megerőszakolták és bántalmazták”. Az egyik fiatal nő, Li Hszoujing nem kevesebb mint harminchét szúrást kapott, amikor megpróbált ellenállni három japán katonának, akik rátaláltak, amint egy általános iskola alagsorában bujkált. Héthónapos terhes volt. A gyermekét elveszítette, a nankingi kórház orvosainak azonban sikerült megmenteniük az életét. Sok más áldozat nem volt ilyen szerencsés. A háború utáni vallomások alapján megállapítható, hogy a megerőszakoltak igen nagy százalékát meg is ölték. Csang Kia Sze szemtanúja volt, amint sógornőjét férje és két gyereke szeme láttára, akiket később szintén megöltek, megerőszakolták, majd megölték. Az áldozatok egy részét megcsonkították, botokat, szuronyokat vagy más tárgyakat szúrtak a vaginájukba. Egyes túlélők később tapasztalták, hogy nemi betegségekkel fertőződtek meg.

A Csang Kia Szeéhez hasonló megrendítő vallomásokat utólag a túlélő japán katonák is alátámasztották. Egyikük, Tadokoro Kozo saját érintettségéről is beszámolt:

„A nők szenvedtek a legtöbbet. Nem számított, milyen fiatalok vagy öregek voltak, egyikük sem kerülhette el a sorsát, a nemi erőszakot. Szeneskocsikat küldtünk szét [...] a város utcáin és a falvakban, hogy szedjenek össze sok nőt. Aztán mindegyikükre jutott 15-20 katona, akik közösültek velük és bántalmazták őket.”

Azuma Siro, egy másik japán katona is ecsetelte saját szerepét:

„Először valami obszcén szót használtunk, mint például »pikánkán« [...] A »pikánkán« azt jelenti: ’Lássunk egy nőt, aki széttárja a lábait’. A kínai nők nem viseltek alsóneműt. Helyette nadrág volt rajtuk, egy madzaggal megkötve. Nem volt övük sem. Amikor meghúztuk a madzagot, egyből látszott a fenekük. Aztán jött a »pikánkán«. Néztük. Egy idő után valami ilyesmit mondtunk: Most én furakodok be. És egymás után megerőszakoltuk őket. Az még rendben lett volna, ha csak megerőszakoljuk őket. Nem mintha az rendben lenne. De mindig meg is szúrtuk, és meg is öltük őket. Mert a hullák nem beszélnek.”

Miként lehet értelmezni azt, ami nankingi erőszak néven vált hírhedtté? Az alkohol és a háborús neurózis hatására fellazult katonai fegyelem összeomlásaként? Tudatos birodalmi politikaként? Egy szerző szavaival élve mindez talán egy „a késő Meidzsi-korban, a késői Edo [Meidzsi előtti] nativizmusának és a kölcsönvett német fajelméletnek az egyvelegéből született militarista szörnyeteg” gonosz származéka volt?

A parancsnokság három késztetést engedett tudatosan szabadjára. Az első a megvetés azok iránt, akik megadják magukat. A japánokat úgy képezték ki, hogy a megadást becstelenségnek tartsák. Inkább az öngyilkosságot választották, semmint a kapitulációt. Az újoncokba is beleverték az alaptételt: az az ellenséges katona, aki megadja magát, alapvetően értéktelen. Ez a fajta lenézés öröklődött tovább a katonákban, ráadásul kiegészült a szélsőséges fizikai brutalitás kultúrájával. Ha egy japán ezredes elégedetlen volt valamiért az egyik őrnagyával, egyáltalán nem számított szokatlan jelenségnek, hogy lekevert neki egy pofont. Az ily módon megfenyített őrnagy aztán haladéktalanul kitöltötte mérgét a rangban utána következő tiszten, és ez így folytatódott tovább lefelé a ranglétrán. Legalul az ellenséges foglyok álltak, így bármelyik felbosszantott japán tiszt vagy közlegény rendelkezett egy nyilvánvaló és védtelen célponttal, akin bosszút állhatott megalázottságáért.

A második késztetés nem csak a japán hadsereget jellemezte. A törökök is így kezelték az örményeket, Sztálin emberei is így kezelték a kulákokat, a lengyeleket és a „nép ellenségei”-nek egyéb csoportjait, a nácik is hamarosan így kezelték a zsidókat, a romákat és a szellemi fogyatékosokat, és a japánok is így vélekedtek a kínaiakról és így is kezelték őket: alantas emberként. Az egyik legfontosabb ok, amiért a XX. századi konfliktusok ilyen erőszakosak voltak, hogy más emberek alantas és valójában káros fajként, élősködőkként voltak számon tartva. A gondolkodásmód ugrásszerű változásával a háborúzás már nem két, egyenruhába bújtatott hadsereg szabályos ütközeteiből állt. Megsemmisítő háborúk zajlottak, melyekben a másik oldalon mindenkit - férfiakat, nőket, gyerekeket, öregeket - jogosan lehetett gyilkolni.

A harmadik szabadjára engedett késztetést, a nemi erőszak vágyát a legnehezebb megmagyarázni. Lehetséges, hogy a katonák egyszerre éreztek megvetést és nemi vágyat az általuk élősködőknek tartottak iránt? Talán a japán katonák az ellenség női egyedeinek teherbe ejtésére késztető primitív ösztönnek engedelmeskedtek? Talán a nemi erőszak ugyannyi volt, mint leszúrni valakit, csak más módon? A legteljesebb válaszban talán mindezek az ösztönző erők benne foglaltatnak, és még hozzájuk jön a csoportnyomás, hiszen minden esetben bandákban elkövetett nemi erőszakokról számoltak be. Hino Asihei Háború és katonák című könyvében a következőképpen fogalmazott: „Barátságosak lennénk az egyes kínai emberrel, és valójában meg is szerethetnénk őket. De tehetünk róla, hogy nemzetként megvetjük őket? [...] Nekünk, katonáknak ők szánalmas, gerinctelen emberek voltak.” A háború után Macui tábornok ezt nyilatkozta a Nemzetközi Haditörvényszék előtt, amely akasztás általi halálra ítélte a nankingi mészárlásban betöltött szerepéért:

„A Japán és Kína közötti harc mindig is az »ázsiai család«-on belüli testvérharc volt [...] Mindezen évek során úgy véltem, hogy ezt a küzdelmet úgy kell tekintenünk, mint egy módszert arra, hogy a kínaiakat önvizsgálatra késztessük. Mindezt nem gyűlöletből tesszük, éppen ellenkezőleg, túlzott szeretetből.”

Az iménti kijelentés akkor is és most is abszurdnak tűnt és tűnik. Mégis jól érzékelteti a tömeges nemi erőszak jelensége mögött rejlő durva ellentmondást.

A nankingi erőszak a japánok leghírhedtebb kínai atrocitásaként vált ismertté. Ennek ellenére nem az egyetlen ilyen eset volt. Más városokban, nemcsak Kínában, hanem Ázsiában másutt is, szintén tapasztalhattak hasonlót. Mégis hibás feltételezés lenne, ha azt hinnénk, hogy az ilyen atrocitások eleve bukásra ítélték a „Nagy kelet-ázsiai együttfejlődő övezet”-et. Ellenkezőleg. A japánok érzékletesen szemléltették, hogy a brutalitás teljességgel összeegyeztethető a faji alávetettségen és félelmen alapuló új világrend létrehozásával.

BÁBOK

Lehet, hogy a japán atrocitásoknak is szerepe volt abban, hogy Csang kormánya 1937-ben visszautasította a békeajánlatot, annak ellenére, hogy a németek is szerették volna tető alá hozni a fegyverszünetet. Ennél azonban minden bizonnyal fontosabb volt az, hogy a japánok képtelenek voltak döntő vereséget mérni a gyenge vezetéssel rendelkező, demoralizált és megdöbbentően rosszul felszerelt - ebből következett a demoralizáltság - Kuomintang erőkre. (A kínai hadsereg hadereje mintegy 2,9 millióra volt tehető, ami 246 hadosztályra és 44 független dandárra volt osztva. Az egyes hadosztályokban azonban a nagyjából kilencezer-ötszáz emberre mindössze 324 gépfegyver jutott. Mindent egybevéve a kínai hadseregben alig volt több, mint egymillió puska és mindössze 800 ágyú.) Bár az 193 8-as év során a japán hadsereg folyamatosan nyomult előre nyugati irányban, és megkaparintották Kantont, Vuhant és Hszücsout, egyre nagyobb veszteségeket könyvelhettek el maguknak, mivel a hadtápvonalak túl hosszúra nyúltak. 1938 márciusában például Taiercsuangnál a 10. hadosztályt szinte teljesen bekerítették, és végül 16 000 embert veszítettek a háztól házig folyó, heves küzdelem néhány napja alatt. Tizennyolc hónappal később a 11. hadosztály súlyos vereséget szenvedett Csangsánál (Hunan). Kuanghszi megszállása 1939 végén rövidre sikerült. A következő év végére a japánoknak el kellett hagyniuk Csinhszient, Nanningot és Pinjangot. 1940-re többé-kevésbé elérték azt, amit elérhettek Kínában, úgyhogy a frontvonal elhelyezkedése 1944-ig nem változott számottevően. Mindezek hatására felerősödtek a szélsőségesebb elemek a japán hadseregen belül, az úgynevezett „kontrollfrakció”, amely kezdeményezte, hogy hagyják figyelmen kívül a meglévő kínai hatóságokat, és egy bábkormánnyal tárgyaljanak, ahogy Mandzsúria esetében is tették.

Itt azonban, gondolhatnánk, a japánok elszámolták magukat. Ki támogatná Kínában az ilyen atrocitásokra képes megszállókat? Ám mint ahogy a többi háborús színtéren is, a kollaboránsok biztosításának semmi köze nem volt a megszálló csapatok kegyetlenségéhez vagy kedvességéhez. A döntő tényező itt is az volt, mennyire volt megosztott már önmagában is a megszállt népesség. A japán invázió nem eredményezett nemzeti egységet, mint ahogy néhány kínai nacionalista remélte. Jelentősen gyarapodott azonban a kommunista párt támogatottsága, amely Mao Ce-tung vezetése alatt teljes mértékben a gerilla taktikára hagyatkozott. Ugyanakkor a japán betörés még inkább szélesítette a Ruomintangon belüli megosztottságot. Minél több elszegényedett és kiábrándult parasztot tudtak a kommunisták besorozni, annál inkább hajlottak egyes nacionalisták a japánokkal való kompromisszumra. Minél nyugatabbra hátrált Csang - meg sem állt, amíg el nem érte a kiindulópontjától, Nankingtől 1200 kilométerre lévő szecsuáni Csung-kinget -, annál nagyobb volt a késztetés a hátrahagyottak számára, hogy békét kössenek a japánokkal.

A japánoknak már 1937-ben is három bábkormányt sikerült létesíteniük Kínában: a „Mandzsukuo Birodalmat”, Prine Te névleg autonóm mongol rezsimét és a Kelet-hopeji Autonóm Kommunistaellenes Tanácsot. A következő év közepére további kettő jött létre: az észak-kínai területi hadsereg által Pejpingben létrehozott Kínai Köztársaság Ideiglenes Kormánya, valamint a közép-kínai hadsereg által Nankingban megalakított Kínai Köztársaság Újjászervezett Kormánya. 1940 márciusában a japánok jelentős diplomáciai puccsot hajtottak végre, amikor sikerült meggyőzniük a korábbi nacionalista vezért, Vang Csing-vejt, hogy ez utóbbi kormány élére álljon. Miután a felújított béketárgyalások Csanggal megfeneklettek, Vang kormányát ismerték el hivatalosan Kína legitim kormányaként. Magát Vangot is rászedték: azt várta, hogy megegyezés születik majd a japán csapatok kivonulásának végleges dátumáról, és saját hatalma alatt egyesítheti a különböző bábkormányokat. Végül mindössze annyit tehetett, hogy elismerte Mandzsukuo függetlenségét, engedélyezte a japán csapatok korlátlan ideig tartó kínai tartózkodását, és elfogadta a tengeri vámok és más adónemek fölötti közös felügyeletet. Ez azt jelentette, hogy 1940-re a japánok és bábkormányaik valójában a teljes kínai partot és az ország keleti tartományainak jelentős részét, azaz Kína messzemenően legfejlettebb területeit az uralmuk alá vonták. Vang önmagában névlegesen több mint egymillió négyzetkilométer területért és kétszázmillió emberért felelt. Sok kínai értett egyet Vang kormányának egy vezető kollaboránsával, a gazdasági szakértő T’ao Hisz-szenggel, aki azt állította: „Kína gyenge nemzet. Ha azt a politikát követi, hogy »barátságos a távoli országokkal és ellenséges a szomszédokkal, akkor elkerülhetetlenül a közmondásban is szereplő helyzetbe kerül: A messzi víz nem oltja a közeli tüzet.” A kollaboránsok olyan jelszavai, mint például Tong Seng Gong Szi (Élni vagy halni együtt), nem voltak teljesen üresek.

A japánok életteret kerestek Kínában. Most megszerezték. Már csak annyi volt hátra, hogy leszámoljanak a saját vonalaik mögött lévő kommunista gerillákkal, akik a sors különös fintoraként a japánok nacionalisták felett aratott győzelmének legfontosabb haszonélvezőivé váltak, valamint hogy végleg megszabaduljanak a nyilvánvalóan elszigetelődött Csanggal. Ezt azonban könnyebb volt mondani, mint végrehajtani. A japánok a kommunista támadásokra a kegyetlen „három mind” politikával válaszoltak: „Vidd el mind, öld meg mind, égesd fel mind!” Csang Szecsuánba való visszavonulására a Csungking elleni légitámadással válaszoltak. Ez a stratégia igen fontos szempontból gyümölcsözőnek bizonyult: 1941 januárjában szétesett a Kuomintang és a kommunisták között létesült Második Egységes Front, amikor a nacionalista csapatok megtámadták Anhui tartományban, Maolinnál Je Ting Új 4. Hadseregét. Mégis mintha a győzelem elkerülte volna a japán parancsnokokat. Minél inkább megrekedtek a kínai hadműveletek - ennek metaforája lehet az a sáros valóság, amely az után következett be, hogy Csang elpusztította a Sárga-folyó gátjait -, annál csábítóbbnak tűnt egy stratégiai áttörés valahol máshol.

JAPÁN DÉL FELÉ FORDUL

Már 1940-ben is azt állították Tokióban, hogy a kínai ellenállást a nyugati segítség tartja életben, annak ellenére, hogy igen kevés szállítmány érte el Csang erőit Hunnanban a brit uralom alatt álló Burmából és a francia Hanoiból. (Az utak rossz minősége és a burjánzó tolvajlás miatt a burmai Lashióból 14 000 tonna árut kellett elindítani ahhoz, hogy 5000 tonna megérkezzen Csungkingba. Havonta maximum 30 000 tonna érhetett célt.) Nisio Tosizo 1940-ben így fogalmazott:

"A jelen viszály valódi oka abból fakad, hogy a japán és a kínai emberek elfeledkeztek arról a tényről, hogy kelet-ázsiaiak. Ők is megadták magukat az európai és amerikai individualista materializmus őrjítő hatásának [...] Nagy-Britannia, az Egyesült Államok, Franciaország és más hatalmak Kína függő státusának fenntartása érdekében segítséget nyújtanak Csungkingnek.”

1938 vége felé az új háborús miniszterhelyettes, Todzso Hideki nemcsak Nagy-Britanniát kárhoztatta, amiért segítséget nyújt Kínának, hanem a Szovjetuniót és az Egyesült Államokat is. Ezzel a megállapítással azonban az volt a baj, hogy tisztázatlan volt, melyik külső veszéllyel kellene leszámolni először. A Kvantung Hadsereg történelmileg kódolva volt az Oroszországgal való összetűzésre. 1938 közepére azonban az északi erőket annyira kimerítette a kínai háború, hogy a Vörös Hadsereg sokkal jobb eséllyel indult. 1938-ban és 1939-ben két incidens során is - határviszályok Csangkufengnél, a kelet mandzsúriai-szovjet határnál, valamint Nomonhannál, Külső-Mongólia határánál - fény derült a japán haderő korlátaira. Bár a korábbi összecsapás kisebb japán győzelemként is értékelhető (területi nyereség nélkül), az utóbbi inkább katasztrófaként. A japán 6. hadsereget szinte teljesen megsemmisítették a Georgij Zsukov altábornagy (később marsall) irányítása alatt álló Első Szovjet-Mongol Hadseregcsoport tankjai, tüzérsége és repülőgépei. Az egyik ok, amiért a japánok úgy döntöttek, hogy nem viselnek háborút a Szovjetunió ellen - amely lehetőség az 1941-es összehangolt tengelystratégia szempontjából jóval kívánatosabb lett volna -, az volt, hogy felismerték, ebben a versengésben egykönnyen alul is maradhatnak mind a tankok, mind a repülőgépek terén mutatkozó viszonylagos gyengeségük következtében. Ez, valamint Macuokajoszuke külügyminiszter hiú ábrándja, mely szerint a Szovjetunió valahogy bevonható a hármas szövetségbe, megmagyarázzák, miért mutatkoztak a japánok olyan készségesnek a Sztálinnal való megnemtámadási szerződés aláírásakor, 1941 áprilisában. A japánok soha nem hittek igazán ebben a szerződésben, ezért 13-15 hadosztályt állomásoztattak a háború során az északi határ mentén, nehogy a Szovjetunió rajtaütésszerű támadást mérjen rájuk, az északi irányú japán offenzíva azonban többnyire kizártnak volt tekinthető. Amikor két hónappal később Macuoka ilyen támadás megindítása mellett érvelt Hitler inváziójának támogatása érdekében, véleményét leszavazták, sőt hivatalából is eltávolították.

A haditengerészeti vezérkar inkább egy Hongkong, Szingapúr és Malájföld elleni támadást tartott kívánatosnak, egyidejűleg egy Holland Szumátra, Borneo és Jáva ellen indított támadássorozattal. Feltételezésük szerint, amely teljes mértékben igaznak bizonyult, az ázsiai területekkel rendelkező európai birodalmakra halálos csapást mért otthon a németek hollandiai és franciaországi megszállása, valamint a Brit-szigetek állandó fenyegetettsége. Különösen a holland gyarmatok tűntek könnyen megszerezhető zsákmánynak. Ráadásul úgy tűnt, olajban is gazdag területekről van szó. Malájföld pedig a világ legjelentősebb gumitermelője volt. A japán telepesek számára szükséges élettér is fontos szerepet játszott, de a Japán Birodalomnak sokkal sürgősebb volt a stratégiai nyersanyagok beszerzése. 1940-ben a hadsereg stratégiai felelősei Indokína megszállása mellett érveltek, hogy új bázist építhessenek ki a szecsuáni nacionalisták elleni támadáshoz. Az 1940 júliusában Konoe herceg által létrehozott kormány háborús minisztereként Todzso kitartott amellett, hogy ha Japán nem támad azonnal, később esetleg túl késő lesz. 1941-re az idősebb tábornokok közül többen valóban egyre kevésbé lelkesedtek az ötletért. Addigra azonban a déli stratégia támogatói kerekedtek felül.

Olyannyira ismertek a délkelet-ázsiai és a csendes-óceáni térségben vívott háborúk, hogy könnyen elfelejtjük, hogy ezek a hadszínterek kevésbé voltak fontosak, mint a kínai, mégpedig a japánok számára elengedhetetlen források miatt. Kína olyan szerepet töltött be Japán esetében, mint a Szovjetunió Németország esetében: felszippantotta katonai munkaerejének túlnyomó részét - a csúcsponton egymillió embert. Mindent egybevéve a japán katonaság tengerentúli bevetésen lévő erejének 52 százaléka Kínában szolgált, a csendes-óceáni térségben 33 százalék, Délkelet-Ázsiában pedig 14 százalék. Ezek a számok arra is rávilágítanak, hogy a japánok aránylag könnyen elbánhattak az európai birodalmakkal. Végtére is könnyű prédával találták szemben magukat. A holland gyarmatokat egy 5 cirkálóból, 8 torpedórombolóból és 24 tengeralattjáróból álló flotta, egy 50 darab ósdi repülőből álló légierő és egy 35 000 sorkatonából és 25 000 tartalékosból álló hadsereg védte. Szingapúrban, az állítólag áthatolhatatlan brit erődben fájdalmasan kevés légvédelmi fegyver volt, páncélos erővel pedig szinte egyáltalán nem rendelkeztek. Annyira magabiztosak voltak a britek abban, hogy a bázist kizárólag tengeri támadás érheti, hogy hátulról teljesen védtelenül hagyták. Ráadásul még a tengeri támadás is sikeres lehetett volna, mivel soha nem gondolták komolyan az angol flotta keletre küldését egy ázsiai háború esetén. Malájföldön legalább elég katona állomásozott, összesen mintegy 80 000 ausztrál, brit, indiai és maláj. A légvédelem azonban elég erőtlennek bizonyult. Az európai birodalmak ázsiai haderejét nem ok nélkül hívták „elfelejtett hadsereg”-nek. Bizonyos tekintetben már a háború megindulása előtt megfeledkeztek róluk.

A japánok az első katonai lépést Francia Indokína ellen tették. 1939 elején megszerezték a Dél-kínai-tengeren fekvő Hainan-és Sprady-szigeteket. Következő év júniusában - addigra Franciaország vereséget szenvedett a német villámháborúban - a japánok követelték, hogy a francia hatóságok engedjenek be egy negyven fős katonai küldöttséget, amely megakadályozná a Csungkingnak küldött hadianyag hajóval történő elszállítását. A francia főkormányzó beleegyezését adta, de egy kölcsönös védelmi paktum aláírását kezdeményezte a gyarmat integritása megőrzésének reményében. Macuoka ezt a lehetőséget elvetette, helyette átjárási jogot igényelt a japán haderő számára Indokínán keresztül, repülőterek létesítését és használatát, valamint ezek őrzésére japán katonák állomásoztatását követelte. Miután a Vichy-kormány illetékesei felismerték, hogy harc esetén semmi esélyük sincs, beleegyezésüket adták mindehhez, a gyakorlati megvalósítást pedig meghagyták a főkormányzónak. A japán kormány ennek ellenére egyre türelmetlenebbé vált, és szeptember 20-án ultimátumot intézett Hanoihoz, melynek értelmében a japán katonák két napon belül át kívánták lépni a határt, akár hozzájárulnak a francia hatóságok, akár nem. A franciák ismét kapituláltak. Szeptember 23-ra Indokína északi része japán kézben volt. Hat hónappal később a japánok közbeléptek a francia erők és a szomszédos Thaiföld között kitört összetűzések megakadályozására. A megszületett kompromisszum hatásaként Thaiföld is japán érdekszférába került. 1941 júliusának végén a japánok Indokína déli részének elfoglalásával kiteljesítették a hatalomátvételt.

Miután Hollandia megadta magát a németeknek, Holland Kelet-India kormánya úgy döntött, hogy a száműzetésben lévő londoni holland kormány mellé áll, bár katonai szempontból a helyzetük nem mutatott sokkal kedvezőbb képet, mint a franciáké Indokínában. A japánok ezúttal is diplomáciai lépésekkel indítottak: a Japánba irányuló olajexport óriási mértékű növelését követelték. A gyarmati hatóságok ismét megalkuvónak bizonyultak. A korábbi külügyminiszter, Josidzava Kenkicsi látogatása alkalmával egy teljes bevásárló listát nyújtott át a hollandoknak: 3 800 000 tonna olajat, 1000 000 tonna ónt, 400 000 tonna bauxitot, 180 000 tonna nikkelt, 30 000 tonna kókuszolajat, 30 000 tonna gumit és 10 000 tonna cukrot kért. A hollandok a mennyiségek tekintetében próbáltak alkudozni, és ragaszkodtak ahhoz, hogy ne legyen Németországba irányuló újraexport. 1941 májusára azonban az egyre rámenősebb Todzso elveszítette a türelmét. Június 17-én Josidzava küldöttsége elindult Tokióba. Szeptember 25-én a vezérkari főnökség Todzso támogatásával tudatta Konoéval, hogy október 15-ig diplomácia megoldást kell találnia Japán problémáira. Ez volt tehát a háború határideje. Mivel Konoe 16-án lemondott, és ezzel lehetővé vált Todzso háborús kormányának megalakítása, egyetlen dolog adhat magyarázatot arra, miért tolódott el a háború további másfél hónappal: felismerték, hogy a délkelet-ázsiai európai birodalmak elleni további lépések elkerülhetetlenül konfrontációhoz vezetnek az Egyesült Államokkal.

PEARL HARBOR LOGIKÁJA

Japán délkelet-ázsiai hegemóniájának egyetlen akadálya volt: Amerika. Egyrészt nyilvánvalónak tűnt, hogy az Egyesült Államoknak vajmi kevés kedve volt a háborúhoz, akár Ázsiában, akár másutt. Másrészt viszont az amerikaiaknak nem nagyon fűlt a foga ahhoz, hogy Japán uralja egész Kínát, nem is szólva egész Kelet-Ázsiáról. Azok azonban, akik Amerika csendes-óceáni térségének politikájáért voltak felelősek, úgy vélték, nincs szükség fegyveres beavatkozásra, hiszen Japán kereskedelem terén függött az Egyesült Államoktól, tehát gazdasági nyomásgyakorlással is sebezhetőnek tűnt. A japán import egyharmada az Egyesült Államokból származott, többek között hatalmas mennyiségű pamutot, ócskavasat és olajat szállítottak onnan. Még jelentősebb volt az amerikai nehézipari gépek és a szerszámgépek iránti szükséglet. Még ha az amerikaiak katonai értelemben nem is avatkoztak volna be a háborúba, mindig fennállt a lehetőség, hogy megfojtják a japán háborús gépezetet, különösen az olajexport leállításával. Pontosan ezért bizonyult olyan nehéznek az amerikai diplomaták és politikusok számára, hogy megjósolják a Pearl Harbor elleni támadást. A kockázatot nem kedvelő emberekhez hasonlóan ők sem tudták elképzelni, hogy a japánok meggondolatlanul mindent egy gyors győzelemre tegyenek fel, amikor rendkívül súlyos gazdasági érvek szóltak ez ellen. Úgy vélték, hogy az indokínai japán megszállást követő részleges szankciók elég világos üzenetet közvetítenek, és eltérítik a japánokat háborús szándékaiktól. A hatás azonban éppen ellenkező volt.

A csendes-óceáni térségben a háborúhoz vezető út gazdasági szankciókkal volt kikövezve. Az 1911-es japán-amerikai kereskedelmi szerződést 1939 júliusában hatályon kívül helyezték. Az év végén már Japánt is - a többi küzdőfélhez hasonlóan - érzékenyen érintette Roosevelt „morális embargó”-ja a „repülőgépgyártáshoz nélkülözhetetlen alapanyagok” exportja tekintetében, ami a gyakorlatban az alumíniumot, a molibdént, a nikkelt, a volfrámot és a vanádiumot jelentette. Ugyanakkor a külügyminisztérium nyomást gyakorolt az amerikai cégekre, hogy ne exportáljanak Japánnak olyan technológiákat, amelyek hozzájárulnak a repülőgép-üzemanyag előállításhoz. Az 1940. júliusi nemzetvédelmi törvény felhatalmazta az elnököt a stratégiai alapanyagok és iparcikkek exportjának betiltására. A hónap végére a külügyminisztérium és a pénzügyminisztérium közötti hosszas huzavona után megegyezés született a jó minőségű ócskavas, az acél, a repülőgép-üzemanyag, a gépolaj, valamint az üzemanyag keverőanyagaként alkalmazott ólom-tetraetil exportjának betiltásáról. Szeptember 26-án a tiltást kiterjesztették minden fémhulladékra, két hónappal később pedig a vas és az acél exportja is engedélykötelessé vált. Senki nem tudhatta biztosan, mi lesz a hatása ezeknek a korlátozásoknak. Egyesek, köztük Stanley Hornbeck, a távol-keleti ügyekért felelős külügyi tanácsadó szerint az exporttilalmak megbénították a japán hadsereget, mások, például a tokiói amerikai nagykövet, Joseph Grew szerint provokálták őket. Egyik nézőpont sem bizonyult helytállónak. A szankciók túl későn érkeztek ahhoz, hogy eltántorítsák Japánt háborús terveitől, hiszen a japánok már a kínai háború megkezdése óta importálták az amerikai nyersanyagokat, és jelentős készletet halmoztak fel belőlük. Egy gazdasági szankciót azonban mégis casus bellinek nyilvánítottak Tokióban, mégpedig az olajembargót, amelyet 1941 júliusában hirdettek meg az Egyesült Államokban lévő japán érdekeltségek befagyasztásával együtt. Ez utóbbi Indokína déli részének japán megszállására adott válaszreakció volt. Ebből a nézőpontból tehát a csendes-óceáni térségben kirobbant háború többé-kevésbé elkerülhetetlen volt.

Hosszú időn át a japán külügyminisztérium nem nagyon tudta elképzelni, hogy az Egyesült Államok fegyvert ragadjon Németország, Olaszország és Japán győztes koalíciója ellen, különösen ha még a Szovjetunió is barátilag társul hozzájuk. A vezérelv szerint az amerikai közvélemény megrögzötten elszigetelődéspárti volt, a Japán és szövetségesei által aratott győzelmek pedig még inkább megerősítik majd ezt a fajta hozzáállást. A japán hadsereg sem igen kívánt szembeszegülni az Egyesült Államokkal, és azt remélték, hogy az európaiak ázsiai birtokainak meghódítása az amerikaiak közbelépése nélkül is megvalósítható.

Egészen 1941 szeptemberéig mindössze a japán haditengerészeti stratégák készülődtek az amerikaiakkal való háborúra. Azonban ők sem tudtak más módot ennek a háborúnak a végső megnyerésére, mint hogy a kezdet kezdetén jelentős csapást mérjenek az amerikai haditengerészetre. Ráadásul az amerikai flotta legfontosabb csendes-óceáni bázisát 1940-ben Hawaiira költöztették. Amennyiben a kaliforniai part mentén maradt volna, lehetetlen lett volna villámgyors csapást mérni rájuk. 1941 áprilisára Jamamoto Iszoroku tengernagy meggyőzte magát arról, hogy a Pearl Harbornál állomásozó hajók egyetlen hatalmas rajtaütéssel megsemmisíthetők. Ehhez szükség volt mind a hat japán repülőgép-anyahajóra, számos tengeralattjáróra és mintegy 400, torpedóval és páncéltörő lövedékkel felszerelt repülőgépre. November 1-jén Szudzuki Teicsi tábornok biztosította egy együttműködési konferencia résztvevőit, hogy az elfoglalandó területekről származó szállítmányok fedezik majd Japán szükségleteit. (Az együttműködési konferencia (Daihon'ej Szejfu Renvaku Kaidzsi) egy 1937-ben bevezetett újszerű kezdeményezés volt, amelyen összehozták a kormány és a legfelsőbb parancsnokság képviselőit. A jelenlevők között általában ott volt a miniszterelnök, a külügyminiszter, a háborús miniszter, a haditengerészeti miniszter és a két vezérkari főnök. A találkozók meglehetősen fesztelenek voltak, formálisan senki nem elnökölt. A döntéseket egy birodalmi konferencián kellett ratifikálni (Gozen Kaidzsi), amelyen az együttműködési konferencia tagjai, az államtanács elnöke és maga a császár vettek részt. A császár egy aranylepel előtti díszemelvényen ült, általában némán. Jóváhagyása révén a konferencián hozott döntések kötelező érvényűvé és szinte megmásíthatatlanná váltak. Kijelentette, hogy „1943-ban az anyagi helyzet sokkal kedvezőbb lesz, ha háborút indítunk.”

Ezzel nem azt mondta, hogy Japán anyagi helyzete megfelelt a Brit Birodalom, Holland Kelet-India és az Egyesült Államok elleni háború jelentette kihívásnak. Szudzuki mindössze arra gondolt, hogy Japán anyagi helyzete egyre rosszabb lesz, ha sokáig húzzák-halasztják a háborút. Csak a haditengerészet óránként 400 tonna olajat használt fel a tétlen várakozás közben. Tizennyolc hónap alatt tehát a teljes olajkészlet elfogyott volna. Kedvezőbbnek tűnt tehát az azonnali csapás, mint a várakozás. Ez az elvi alátámasztás elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy Japán a háború mellett kötelezze el magát, hacsak nem sikerült volna valamilyen diplomáciai áttörést elérni 1941. november 30-ig.

Időnként fel-felbukkan az az álláspont is, mely szerint a tokiói döntéshozók egyfajta irracionális keleti fatalizmus hatása alá kerültek, amelyet még inkább megerősít Todzso október 14-i kijelentése: „az embernek néha merészen el kell rugaszkodnia a Kijomizu templom toronymagas szintjéről”. Az Egyesült Államok elleni háborúval kapcsolatos döntést összefüggésbe hozták a szamurájok kódexével, a japánok különleges ostrompolitikájával, sőt a kollektív hisztériával is. A japán háborús vezetés gondolkodásmódja azonban sok tekintetben inkább a nyugatihoz hasonlított, semmint a keletihez. Todzso anélkül, hogy tudta volna, az 1914-ben Oroszország ellen indított német háború mellett szóló Bethmann-Hollweg-érveket szajkózta, valamint Hitler 1939-es háborús érveit a nyugati hatalmak ellen. Még az időkeret is hasonló volt:

„Innentől számítva két év múlva [azaz 1943-ban] elfogy a katonai használatra szánt kőolaj; a hajók nem mennek tovább. Amikor az amerikai védelem a Csendes-óceán délnyugati térségében való megerősítésére gondolok, az amerikai flotta terjeszkedésére, a befejezetlen kínai incidensre, és így tovább, nem látom a nehézségek végét. Hosszan beszélhetünk a szenvedésről és a takarékosságról, de bírja-e sokáig népünk ezt az életet? [...] Félek, két vagy három év múlva harmadrendű néppé válunk, ha csak ülünk mereven.”

Amikor Todzso arról beszélt, hogy „be kell csukni a szemünket és ugrani”, nagyon is német érvre támaszkodott: inkább meg kell kockáztatni az azonnali háborút, semmint alávetni magukat a közeljövő viszonylagos hanyatlásának; használni kell a katonai vagyont, amely bizonyosan a tönk szélére sodorná az országot, ha továbbra is tétlenségre lenne ítélve. A legfelsőbb parancsnokság 1941. szeptember 6-i birodalmi konferencián ismertetett írásának szóhasználatával élve, az amerikaiak célja, hogy „uralják a világot”. Az Egyesült Államok tehát „megakadályozza birodalmunk felemelkedését és a fejlődését Kelet-Ázsiában”. Japán ezért „kétségbeejtő helyzetben van, amikor is el kell szánnia magát a végső lépésre - a háborúra -, hogy megvédje magát és biztosítsa a fennmaradását.” A másik lehetőség, hogy „leboruljunk az Egyesült Államok lábai előtt”.

A japánok nem képzelődtek. Macuoka szerint Pearl Harbor a hibás stratégiai számítások végzetes betetőzésének volt tekinthető. Ő maga úgy gondolta, hogy a Németországgal és Olaszországgal létesített háromhatalmi egyezmény, valamint a Szovjetunióval kötött megnemtámadási szerződés eltántorítja majd az Egyesült Államokat attól, hogy szembeszegüljenek Japán ázsiai terjeszkedésével. „A háromhatalmi egyezménnyel a legnagyobb hibát követtem el - mondta tanácsadójának, Szaito Josiének, 1941. december 7-én, a japán támadás napján. - Reméltem, hogy megakadályozhatom az Egyesült Államok belépését a háborúba. A szövetségen keresztül a Szovjet-Oroszországgal való kapcsolatainkat akartam javítani. Azt reméltem, hogy a béke fenntartható és Japán biztos helyzetbe kerül. Ehelyett [...] a jelenlegi szerencsétlenség [...] közvetetten a szövetségből fakad.” Nomura Kicsiszaburo, a háború előtti utolsó washingtoni nagykövet mértéktartóbb politikát tartott volna kívánatosnak, és inkább visszatért volna a „nyitott kapu” elvéhez Kínában, hogy ne kelljen megkockáztatni az Egyesült Államokkal szembeni háborút. A felsőbb kínai tengerészeti hadvezetést sem győzte meg Jamamoto terve. Nagano Oszami, a haditengerészeti vezérkari főnök azt vallotta, hogy Japán „mindenképpen elpusztítja önmagát és [...] nemzeti pusztulásra van ítélve” - bár ezt paradox módon „a nemzet háborús védelmének szellemiségéről” mondta. 1941 nyarán a Gazdasági Mobilizációs Iroda jelentést készített, amelyben arra a következtetésre jutottak, hogy két év háborúskodás után Japán gazdasági forrásai valószínűleg nem lesznek elegendőek a légi és tengerészeti hadműveletek folytatására. Nagano számításai szerint „a helyzet egyre rosszabb lesz” már 1942 második felétől kezdődően. Maga Todzso is bevallotta, hogy nem tudja, mit tenne Japán, ha a háború 1943 után is folytatódna. Nem az elbizakodottság vezetett Pearl Harborhoz, hanem az a meggyőződés, hogy jobb megkockáztatni akár a háborús vereséget is, mint azt, hogy „elnyomnak bennünket anélkül, hogy tennénk ellene bármit.”

GYILKOS TÉR

Az igazi fantaszták talán inkább az amerikaiak voltak, akik az utolsó háború előtti hónapok során erőteljesen konfrontálódó magatartást tanúsítottak ahhoz képest, hogy a Csendes-óceán térségében, különösen a Fülöp-szigetek környékén meglehetősen sebezhetőek voltak a saját katonai létesítményeik. A britek jóval békülékenyebbnek bizonyultak, japán nyomásra ideiglenesen még a burmai utat is lezárták, azt az 1000 kilométernél is hosszabb, főként hegyvidéki utat, amelyen Kína számára az utánpótlást szállították. Szinte felfoghatatlan okokra visszavezethetően Roosevelt következetesen eltúlozta Kína valós gazdasági és jövőbeni stratégiai jelentőségét, és alábecsülte a Japánnal vívott háború veszélyeit. Visszautasította Konoe meghívását egy 1941 nyarára tervezett csúcstalálkozóra. Cordell Hull külügyminiszter a japán csapatok mind Kínából, mind Indokínából történő teljes kivonását akarta, és hallani sem akart a Csangnak nyújtott amerikai segítség felfüggesztéséről, amit a japánok követeltek. November 26-i, sorsdöntő levelében Hull az extraterritoriális jogok kölcsönös feladására is javaslatot tett, amely végső soron a régi nyitott kapu elvének feladását jelentette volna, ezen kívül a Kuomintang-kormány elismerését is kezdeményezte. Az Egyesült Államok Japánnal szembeni, a korszakra jellemző politikáját joggal hasonlítják a hidegháború idejére tehető, Szovjetunióval szembeni politikájához.

Bár tudomása volt róla, hogy a japán csapatok Indokínából Malájföld és Thaiföld felé tartanak, az amerikai kormány mintha figyelemre sem méltatta volna a november 26-án Pearl Harbor irányába elinduló Nagumo tengernagy haderejének előrenyomulását. Máig vita tárgyát képezi, hogy mennyiben tekinthető mindez a hozzá nem értés, és menynyiben egyfajta összeesküvés következményének, pontosabban a brit kormány tudatos politikájának, amely alapján visszatartották a japán tengerészeti hadmozdulatokról szóló híreket, bár igen nehéz volna megérteni, miért tartotta volna Churchill brit szempontból kívánatosnak az amerikai flotta elpusztítását. Az amerikaiak ázsiai intervenciója addigra elég valószínű volt ahhoz, hogy ilyen otromba módon eljátsszák a szövetségesi bizalmat, mivel Roosevelt december l-jén, hat nappal Pearl Harbor előtt már nyíltan támogatásáról biztosította Halifaxot (aki akkor éppen Nagy-Britannia washingtoni nagykövete volt), amennyiben háború törne ki.

A CENTRIFUGÁLIS ERŐ

A japánok tudták, hogy az esélyek 1942-ben a legjobb esetben is egyenlőek, utána pedig számukra kedvezőtlenül alakulnak. A győzelem azonban győzelem, és egy időre úgy látszott, hogy a háború 1943 előtt véget ér. 1941. december 7-én Nagumo tengernagy hadereje minimális veszteséggel hatalmas pusztítást végzett Pearl Harbornál. (A japán haderő 58 hajóból állt: 4 nagy és 2 könnyű hordozóból (mindegyiken mintegy 70 repülőgéppel), 2 csatahajóból, 2 cirkálóból, 9 torpedórombolóból, 8 tartályhajóból és 30 tengeralattjáróból, melyekből öt törpe-tengeralattjáróval volt felszerelve, hármat pedig előreküldtek felderítésre.) Igaz, hogy az amerikai anyahajók távol voltak a bázistól, azonban nyolc csatahajó, három torpedóromboló, három könnyű cirkáló és három segédcirkáló elpusztítása vagy súlyos megrongálása, nem is szólva 177 megjavíthatatlannak minősített repülőgépről, nem minősül csekély teljesítménynek. A japánok mindössze huszonkilenc repülőgépet és ötvenöt embert veszítettek el harc közben, ehhez képest az amerikaiak embervesztesége 3297 volt. Az amerikaiak bosszúvágyó válaszlépése jól ismert, a japánok eufórikus reakciója kevésbé. Az irodalmi kritikus Okuna Takao visszaemlékezik rá, hogyan

„változott meg egy csapásra az átlagemberek hozzáállása, akik ambivalens érzelmekkel viseltettek a Kína ellen vívott háborúval szemben, sőt még az értelmiségé is, akik azt megszállásnak minősítették, mihelyt megkezdődött a Nagy-Britannia és az Egyesült Államok elleni háború [...] Egyfajta eufória uralkodott, hogy végre sikerült; jól odavágtunk azoknak az arrogáns nagyhatalmaknak, Britanniának és Amerikának, azoknak a fehér fickóknak. Amint jöttek a hírek egyik győzelemről a másik után, az aggodalmak elhalványultak, a félelem pedig büszkeséggé és örömmé változott [...] Egy elmaradott ország színes bőrű népének kisebbségi érzései a fejlett világ fehéreivel szemben egy csapásra megszűntek [...] A történelmünk során soha nem éreztünk mi, japánok annyi büszkeséget a fajunkra nézve, mint akkor.”

És ez még csak a nyitófejezet volt. Ezt követően a japán haderő szétrajzott a Csendes-óceán térségében és Délkelet-Ázsiában egy hatalmas, lélegzetelállító gyorsasággal és sikerességgel zajló, centrifugális offenzíva során. December 8-án partra szálltak az első japán katonák a Maláj-félsziget keleti oldalán, két nappal később pedig megérkezett Jamasita Tomojuki 25. hadserege. A Saigonban állomásozó tengeri repülőegység tönkreverte a brit tengeri erőt Malájföld partjainál, és elsüllyesztették a Repulse és a Prince of Wales nevű hajókat. Iida Sodzsiro altábornagy 15. hadserege benyomult Burmába a Kra-földszoroson át, és megsemmisítette a jobban fel fegyverzett, de kevésbé mozgékony brit erőket. Brit Borneót december 16-án szállták meg, amely egy hónap és három nap múlva megadta magát. Hongkong tizenkétezres helyőrsége alig egy héten át tartott ki: éppen karácsony napján adta meg magát, miután a japán csapatok december 18-án partra szálltak. Időközben a 25. hadsereg a Maláj-félszigeten haladt Szingapúr irányába, biciklivel igyekeztek lefelé a jó állapotban lévő ültetvények közötti utakon. Február 15-én Arthur E. Percival altábornagy és 16 000 britből, 14 000 ausztrálból és 32 000 indiaiból álló helyőrsége megadta magát, mivel nem voltak tisztában azzal, hogy a 30 000 főből álló ellenség kifáradt, és szinte teljesen elfogyott az étele és a muníciója. A megaláztatás talán még nagyobb volt, mint 1940 májusában, és a java még hátravolt. Rangun márciusban esett el annak ellenére, hogy a kínaiak segíteni próbálták Burma körülzárt brit-indiai védőit; Mandalay május 1-jén következett a Bengáli-öbölben fekvő Andaman-szigetekkel együtt. Amint azt Henry Pownall tábornok bevallotta, a briteken „hadvezetés, észjárás és harc terén is túlléptek [...] a jobb katonák”.

Ugyanez elmondható volt az amerikaiakról is. December 8-án Honma Maszaharu tábornok első egységei partra szálltak Luzon szigetén, miután Manila védelmét légicsapásokkal verték szét. A következő, 22-i és 24-i partraszállásokat követően a fülöp-szigeteki főváros január 2-án kapitulált. A Csendes-óceán középső részén, a Guam-, a Wake-és a Bismarck-szigetek 1942. január végére japán kézre kerültek. Április 9-én amerikai vezetéssel a Bataan-félsziget erői megadták magukat, majd egy hónappal később azok is, akik Corregidoron még harcoltak. Ezzel voltaképpen a Fülöp-szigeteknél megtört az ellenállás. 1942 tavaszán a japán erők bevették az Admiralitás-szigeteket és a Bismarck-szigetcsoportot, többek között a Salamon-szigeteket. A hollandok is összeomlottak a japán támadással szemben. Imamura Hitosi tábornok erői először a Celebesz-szigeteken léptek holland területre. Február végére Szumátra egészét bevették, és a szövetségesek egy hevenyészett flottáját is megsemmisítették Jávánál. Március 8-án a hollandok megadták magukat. Még ugyanabban a hónapban Dél-Borneón is összeomlott az ellenállásuk. Mindezt a japánok kisebb haderővel érték el, mint amekkorát Mandzsúriában vagy Kínában állomásoztattak.

A németek már megvalósították saját villámháborús elképzelésüket. A hadtörténetben azonban soha nem csapott le a villám ennyi helyen, ilyen végzetes erővel, mint Ázsiában és a csendes-óceáni térségben 1941 decemberének eleje és 1942 áprilisa között. Sőt, az érintett távolságok is jóval nagyobbak voltak, mint amekkorát a németek Európában megtettek. Legnagyobb kiterjedésekor a Japán Birodalom 10 000 kilométer hosszan nyúlt nyugatról keletre, és 8500 kilométerre északról délre. A kerülete megdöbbentő módon 23 000 kilométer volt. 1942 májusának elején a japánok már a Midway-szigetek, Új-Kaledónia, Fidzsi, Szamoa, Új-Guinea, sőt az Ausztrália, Ceylon és India elleni támadást fontolgatták.

Az európai birodalmak egyszerűen megadták magukat, mintha a japán támadások hatására alapvetően elveszítették volna az önbecsülésüket. Egy angoltanár, aki hallotta, amint a Szingapúr és a szárazföld közötti utat elkeseredetten lerombolják, megkérdezett egy arra haladó fiatalembert, mi az a zaj. Lee Kuan Yew, aki a függetlenség elnyerése után Szingapúr első miniszterelnöke lett, így válaszolt: „Ez a Brit Birodalom vége.” És úgy tűnt, hogy így is volt. Legendássá vált, ahogy a brit katonák, tisztjeikkel legelöl, fejvesztve menekültek a japán előrenyomulás elől. Gyakorlatilag a japánok az első hathatós ellenállást az ausztrálok részéről az új-guineai Kokoda-ösvényen tapasztalták. Kezdetben az amerikaiak ellenállása sem volt különösebben meggyőző. Douglas MacArthur tábornok kissé sietve hagyta el a Fülöp-szigeteket, hogy finoman fogalmazzunk. Az amerikaiak harci kedve sem múlta sokkal felül brit kollégáikét. A japánok által 1941-ben foglyul ejtett Chester Biggs amerikai tengerészgyalogos szavaival élve: „Rendben van, ha meghalunk egy ügyért, ha az az ügy jó ügy, de azért meghalni, hogy elmondhassuk, hogy »Az utolsó emberig harcoltunk és nem adtuk meg magunk«, nem éppen jó ügy.” Bataanon is hasonló volt a helyzet. Andrew Carson amerikai hadifogoly így emlékezett vissza:

„Azt tanultuk, hogy ösztönösen, azonnal reagáljunk az olyan parancsokra, mint »Vigyázz!« »Pihenj!«, »Hátraarc!«, »Megerősíteni a harcállást!« és »Ha kész, tüzel!«. A »megadás« szó azonban idegenül hangzott. Nem volt az agyunkba programozva, ezért nem reagáltunk rá.”

Ő és bajtársai csak sírtak, szitkozódtak, és megpróbálták meggyőzni önmagukat, hogy a lehető legjobban cselekedtek.

GYILKOS TÉR

Az amerikaiak hiába akartak gyorsan visszavágni azzal, hogy támogatták a kínaiakat a háborús törekvéseikben, és odaküldték Joseph Stilwell főparancsnokot, hogy felügyelje a Csangnak küldött amerikai segítséget. Sajnos ők ketten már a kezdet kezdetén sem jöttek ki egymással. „A baj Kínában egyszerű - nyilatkozta Stilwell egy újságírónak. - Egy tudatlan, írásképtelen, babonás, paraszt kurafival állunk szövetségben.” Stilwell racionalizálni és központosítani kívánta a kínai parancsnoki struktúrát. Rosszallóan szemlélte Csangnak és udvartartásának pazarló életmódját, és a háta mögött „Mogyoró”-nak és „Csörgőkígyó”-nak hívta Csangot. Ő maga az „Ecetes Joe” gúnynevet kapta, fanyar szókimondása miatt. Próbálkozását, hogy átvegye a burmai felmentő hadművelet vezetését, az hiúsította meg, hogy a kínai 5. hadsereg parancsnoka, Du Juming nem volt hajlandó engedelmeskedni a parancsainak. A japánok azzal vágtak vissza, hogy támadássorozatot indítottak és ezzel csapást mértek Zedzsiang tartomány kínai erőire, és a környék legfontosabb vasútvonalát japán ellenőrzés alá vonták.

Aligha lehet csodálni tehát, hogy Délkelet-Ázsia új urai diadalmámorban égtek. Amit a japán katonai vezetők elmulasztottak hetvenkedés terén, azt bőven pótolták az ilyen „ismeretterjesztő híradások”:

„Nippon a Nap: a föld védelmezője és a föld minden élőlényére fényt bocsát. A Nippon Birodalom hatalma és jelentősége tovább nő majd, mint ahogy a Nap is magasabbra hág az égen - mindez örökkévaló, mint ahogy a Nippon név jelentése is.

A világ teremtése során a föld következett először. Az első ország pedig Nippon volt, a Felkelő Nap Országa. Senki sem szállhat szembe a Nappal - aki így tesz, úgy jár, mint a Nap hevétől elolvadó hó. Ez a legszigorúbb törvény a földön [...] Azok, akik Nippon ellen szegülnek, megtapasztalják azt, amit a hó.”

FOGLYOK ÉS KOLLABORÁNSOK

14.1. táblázat A japán déli offenzíva foglyai és sorsuk, 1941-1945

Foglyok száma

Elhalálozottak

%

Brit, ausztrál és indiai

130 000

8 100

6,2

Amerikai

25 600

10 650

41,6

Holland

37 000

8 500

23,0

Indonéz kényszermunkások

300 000

230 000

77,0

Feljegyzésre nem került ázsiai foglyok

300 000

60 000

20,0

Internált civilek

130 895

14 657

11,2

ÖSSZESEN

923 000

332 000

36,0

A japán hadsereg délkelet-ázsiai hadjáratának kevésbé fennkölt jellemzői is voltak, amelyek már a kínai hadjárat alkalmával is megmutatkoztak. A különbség mindössze annyi volt, hogy most már „fehér fickók” is tartoztak a szenvedő alanyok közé. A szövetségesek foglyaival való rossz bánásmód részben a már ismertetett megadás megbélyegzéséből következett. A fizikai bántalmazás, leggyakrabban a pofozkodás és a verés egyes táborokban napi rendszerességű volt. Gyakoriak voltak a megfelelő eljárás nélküli kivégzések is. A hivatalos politika is ösztönözte az ilyen típusú brutalitást, mégpedig a genfi konvenció mutatis mutandis alkalmazásával, amelyet a japánok úgy értelmeztek, hogy „a szükséges kiegészítésekkel”. Az amerikai foglyok ezrei haltak meg a hírhedt bataani halálmenet során 1942-ben. (A japánok a bataani hadjárat 78 000 túlélőjét a Marivales és San Fernandó közötti mintegy 100 kilométeres út megtételére kényszerítették. Útközben a többség meghalt a fizikai erőszak, az alultápláltság és a betegségek következtében.) Máshol a hadifoglyokat rabszolgamunkára fogták, melyek közül a leghírhedtebb a Burma-Sziám (Thaiföld)-vasútvonal építése volt. Egyes foglyokat karszalag viselésére kötelezték, a következő felirattal: „Csatában elfogott személy, lefejezendő vagy kasztrálandó a császár akaratából.” A szökési kísérletet, amelyet a nyugati hatalmak a foglyok kötelességének tekintettek, a japánok főbenjáró bűnként tartották számon, noha az elhalálozott szövetséges foglyok többsége (lásd 14.1. táblázat) a fizikai túlterheltséggel és bántalmazással tetézett alultápláltság és betegségek áldozatává vált.

Fontos azonban kihangsúlyozni, hogy a japánok nem csupán az európai foglyokkal bántak mostohán. Az elfoglalt területek őslakosságát még nagyobb számban gyilkolták le, taszították rabszolgasorba vagy bántalmazták, meghazudtolva ezzel a jól hangzó jelmondatot, mely szerint ők Ázsia felszabadítói. Szingapúrban ötezer és ötvenezer közé tehető azoknak a kínaiaknak a száma, akiket az „irtó-tisztító” (sook ching) hadjáratok során lemészároltak. A bataani halálmenet áldozatainak többsége voltaképpen filippínó volt, és a halálvasút építése során is tízszer, sőt húszszor annyi ázsiai halt meg, mint európai. A Malájföldről odairányított 78 204 kényszermunkásból például 29 638-an haltak meg.

Nem kevésbé számított rabszolgának - bár talán valamivel kevesebben haltak meg közülük - az a több tízezer koreai lány, akiket elraboltak, hogy aztán a japán katonákat Nagy-Kelet-Ázsia-szerte, gyakran a frontvonalban „vigasznők”-ként (ianfu), vagy ahogy a katonák maguk között hívták őket: „Psz”-ként (a kínai p’i - pina - szóból) szolgálják. Az intézményesített csoportos erőszak áldozatainak visszaemlékezései döbbenetes olvasmányélményt nyújtanak. Kim Busón például mindössze tizenöt éves volt, amikor elcsalták a falujából, Kieongbuk tartományból azzal az ígérettel, hogy munkát kap egy gumigyárban. Tajvanba vitték, ahol egy katonai kuplerájba zárták:

„Hétköznapokon és a hétvégéken reggel tíztől este tizenegyig jöttek a katonák, hogy azt csinálják. Néha egész éjjel jöttek. Hétköznapokon kevesebb katona érkezett, de többnyire mindig tele volt velük a hely. Megszámlálhatatlan katona jött, tízes-húszas csoportokban. Soha nem felejtem el azt a kínzással felérő élményt, amelyet át kellett élnem az ilyen alkalmakkor [...] A tisztek mindig késő éjjel jöttek. Este tizenegykor, sőt éjfélkor érkeztek. Néha elaludtak, és másnap reggel távoztak. A bejáratnál kellett ülnünk, amíg késő éjszaka nem lett. Ha egy tiszt hívott bennünket, akkor egy szobába mentünk velük, hogy azt csináljuk [...] Senki nem bánt jól velünk. Erőszakosak voltak. Még most is, ha katonát látok, olyanok nekem, mint az állatok [...] Gyakran kaptunk trippert. Nem kerültünk kórházba, gyógyszerrel vagy néha injekcióval kezeltek bennünket. Amikor betegek voltunk, azt írtuk az ajtóra: »szabadságon«. ”

A háború alatt a Fülöp-szigetekre költöztették, ahol „naponta harminc-negyven katonát fogadott”. A szexuális dominancia imperialisztikus jellege ritkán kerül nyersebb formában napvilágra, mint ezekben a beszámolókban. Kim Jongszukot, aki alig volt tizenkét éves, amikor a japánok elhurcolták, Mukdennél egy japán tiszt embertelen módon megerőszakolta:

„Bejött és megkérdezte, hogy hívnak. Okadának hívott. Japán ruhát adott nekem, és azt mondta, hogy öltözzek át. Egy olcsó, tarka ruha volt, amit egyetlen ujjal könnyedén le lehetett venni. Néhány nap múlva ugyanaz az ember megint bejött, és így szólt: »Nakamura vagyok! Ez a koreai lány egész aranyos. Hadd játsszak veled!« Mindössze tizenkettő voltam akkor. Megmutatta a péniszét. Elfutottam, de senki sem segített. Szorosan megfogott a durva kezével, és késsel vagdosta a vaginámat. Néhány nap múlva még egyszer bejött. Azt mondta: »Megeszem a májad! Még csak azt sem ismered fel, hogy mekkora jótéteményben részesültél a Japán Birodalom Mennyei Császárától.« Aztán a csizmás lábával szétfeszítette a combomat, és a hasamat vagdosta egy késsel, majd a mellemet karmolászta.”

Kim Busón felidézte, hogyan kényszerítette a stricije és más katonák, hogy felmondja a Birodalmi Polgár Fogadalmát, amely így kezdődött: „A Birodalom polgára kívánok lenni” (kokoku simmin nari). Úgy látszik, különös örömmel töltötte el őket, hogy szexrabszolgájuk polgárjogot kér magának.

George Orwell háborús tudósítóként joggal kérdezhette: „Miért [...] viselnek folyamatosan hadat a japánok más fajok ellen, akik semmivel sem kevésbé ázsiaiak, mint ők?” Ugyanúgy azt is megkérdezhette volna, miért kellett Szingapúr „felszabadítása” után rákényszeríteni a japán nyelvet, naptárt, sőt még a tokiói időt is a lakosokra. A „Szionan”-ra átkeresztelt város példája jól mutatja a japánok elszántságát a kulturálisan homogén birodalom megteremtésére a Nippon Szeisin, azaz a japán szellem alapján. Hasonló dolgokat próbáltak meg bevezetni Jáván is.

Mindez azonban nem feledtetheti egészen annak az erőteljes szimbolikáját, ahogy a japánok bántak az európai foglyokkal. Amint az egyik brit háborús jelentésben megfogalmazták, mintha „hivatalos politika lett volna a fehér hadifoglyok megszégyenítése, hogy ezzel is csökkentsék a tekintélyüket az őslakosok szemében.” Edward Dunlop alezredesnek, a „halálvasút” egyik túlélőjének hamar az a benyomása támadt, hogy a japánok „csak megtörik az embereket ezzel a munkával [...] Bizonyára elég szórakoztató lehet - írta titkosan vezetett naplójában - a japánoknak azt látni, hogy a »fehér urak« kosárral és póznával vánszorognak, miközben ők kocsikon gurulnak tovább!” Az ilyen feltevések helyesnek bizonyultak. Itagaki Szeisiro, a koreai japán hadsereg vezérkari főnöke azt mondta Todzsónak: „Az amerikai és brit hadifoglyok internálásával az a célunk [...], hogy a koreaiakkal pozitív értelemben megismertessük birodalmunk valódi hatalmát, ugyanakkor hozzájáruljunk a pszichológiai propaganda-munkához, és eltöröljük Európa és Amerika istenítésének mindenféle gondolatát.”

GYILKOS TÉR

Nem szabad megfeledkeznünk arról, mekkora hatást fejtett ki ez a fajta politika - legalábbis eleinte - annak terén, hogy a japán állítást, mely szerint ők Ázsia felszabadítói, legitimálta. Amikor a japán propagandisták „minden ázsiai nép közös eszményeit” emlegették, és kijelentették, hogy a „Nagy Kelet-Ázsia terv [...] teljes mértékben az igazságosságra épül és szemben áll Nagy-Britannia és Amerika kizsákmányoló, agresszív, kirekesztő önzésével”, lelkes fogadtatásra leltek. Az európai uralom iránti ellenszenv mélyen gyökerezett az ázsiai városok tanult lakosainak körében. Orwell, aki alosztályi rendőrtisztként szolgált a háború előtti Burmában, nem egyedül figyelt fel erre, és nem volt egyedüli a téren sem, hogy megingott a hite a brit uralomban, amikor nyugtalanul tapasztalta az őt körülvevő, gyűlölettel teli légkört. (Orwell Elefántlövészet című esszéje az 1930-as években Ázsiában élő britek átható demoralizáltságát érzékelteti. Amikor egy elefánt ámokfutást rendez, Orwellnek le kellene lőnie. Ő azonban a feladatot túlságosan ízléstelennek találja, és csak attól való félelmében teszi meg mégis, nehogy ostobának tűnjön. „Mivel a tömeg engem figyelt, nem a szó szokásos értelmében féltem, ahogy akkor tettem volna, ha egyedül vagyok. Egy fehér ember nem ijedhet meg a »bennszülöttek« előtt; általában tehát nem is ijed meg. Az az egy gondolat forgott a fejemben, hogy ha valami rosszul sül el, akkor kétezer burmai látja majd, ahogy üldöznek, elérnek, rám taposnak és vigyorgó hulla lesz belőlem, mint abból az indiaiból fenn a hegyen. Ha pedig ez így lenne, elég valószínű, hogy néhányan nevetnének. Ez nem történhet meg.”) A korábbi holland gyarmatokon a nacionalisták „Ázsia vezéreként, Ázsia védelmezőjeként és Ázsia fényeként” üdvözölték a japánokat. Szukarno, Indonézia későbbi elnöke számára a japán háború valóban nemzeti függetlenségi háború volt. Ba Maw burmai nacionalista vezető, akit a britek 1940-ben bebörtönöztek, azt mondta a delegáltaknak az 1943 novemberében megrendezett Nagy Keleti-Ázsiai Nemzetek tokiói konferenciáján: „Most nem annak van az ideje, hogy az agyunkkal gondolkozzunk, hanem annak, hogy a vérünkkel gondolkozzunk.” A háború előtti fülöp-szigeteki miniszterek, José Laurel és Jorge Vargas kijelentették, hogy a japán győzelmek „igazolták az összes ázsiai nemzet tekintélyét”. És a japán ígéretek nem voltak teljes egészében üresek.

1943. augusztus 1-jén kinyilvánították Burma függetlenségét, a filippínók pedig október 14-én nyerték el függetlenségüket. India és Indonézia is ígéretet kapott a függetlenségre.

Még azok az ázsiaiak is lelkesedni tudtak a japán ügyért, akik soha nem tapasztalták meg az európai uralmat. 1939 és 1943 között több mint 700 000 koreai jelentkezett önként a japán hadseregbe - sokan közülük saját vérükkel írták a jelentkezést, hogy ezzel is bizonyítsák elkötelezettségük komolyságát, hogy „japánabbak a japánoknál” -, akik közül azonban alig 18 000 jelentkezőt fogadtak el a japánok. 1942-ben több mint 425 000 tajvani, a férfi lakosság mintegy 14 százaléka jelentkezett, amikor 1000 önkéntest kerestek. Mindent egybevéve végül több mint 200 000 tajvani teljesített szolgálatot katonaként vagy civilként a japán hadseregben.

Mindenesetre a japánoknak meg kellett küzdeniük egyes népek ellenállásával, és nem csak azokkal az etnikai csoportokkal és elittel, akiknek aránylag jól ment a nyugatiak gyarmati uralma alatt. Az indiaiak túlnyomó többsége nem mutatott érdeklődést azon szabadság iránt, amit a japánok tartogattak számukra. A Fülöp-szigeteken a parasztok Hukbalahap mozgalmának keretén belül gerillaháborút folytattak ellenük, Burmában a karen és a kachin törzsek szintén ellenszegültek a japán uralomnak. Mindazonáltal a japánoknak nem okozott nehézséget, hogy kollaboránsokat találjanak az Európa-ellenes nacionalisták és az opportunisták között. Az indiai nacionalisták nem felejtették el az 1919-es amritszári mészárlást; 1940 márciusában pedig Udham Singh merényletet követett el Sir Michael O’Dwyer ellen, aki Pandzsáb akkori alkormányzója volt. Bár a kongresszus vezetőinek többsége tartózkodott a japánokkal való együttműködéstől - a gyakorlatban a „Hagyjátok el Indiát!” jelszó semlegességet jelentett, bár igen sok köntörfalazás társult mellé - Subhas Chandra Bose lelkesen üdvözölte „a Brit Birodalom végé”-t, és felszólította az indiaiakat, hogy csatlakozzanak a tengelyhatalmakhoz. Körülbelül 3500-an csatlakoztak a berlini felhíváshoz, hogy az önjelölt „vezér” (Netaji) mellett alakítsák meg a felszabadító hadsereget. Közülük a legtöbben Észak-Afrikában a németek által foglyul ejtett indiaiak voltak. Amikor Bose végül elérte Ázsiát - Kielből Szumátrára tengeralattjáróval jutott el -, további 45 000 embert sikerült besoroznia indiai nemzed hadseregébe, ismét főként Szingapúrból és egyéb helyekről összeszedett foglyokból, akik innentől kezdve a tengelyhatalmak céljait szolgálták. A kérdés iránt kissé ambivalens érzelmekkel viseltető Hitlernél őszintébbnek tűnt Todzso nyilatkozata, melyben támogatást ígért Indiának „függetlenségéért vívott elkeseredett harcában. India felszabadítása nélkül - mondta 1942 elején a japán országgyűlés előtt - nem lehet valóban kölcsönös fejlődés Nagy Kelet-Ázsiában.” Ba Maw és Aung San Burmai Felszabadító Hadserege szintén élvezte Japán támogatását, bár azon az áron, hogy méretét csökkentették, és átnevezték Burmai Védelmi Hadsereggé, míg végül a japánok el nem határozták, hogy a burmaiak is elnyerik a függetlenségüket. Jáván és Balin is önkéntes hadsereget szerveztek, az úgynevezett Petát (Honi Védelmi Hadsereg). Malájföldön, Szumátrán, Indokínában és Borneón is önkéntes védelmi erők születtek, a Giyügunok.

Igaz, hogy ezeknek a haderőknek a létszáma nem volt nagy, maximum 153 000 kiképzett katona, de sokkal nagyobbak is lehettek volna. Az eredeti Burmai Felszabadító Hadsereg 200 000 katonát számlált, a japánok azonban a létszámot 4000-re csökkentették, majd a háború végére ismét 55 000-re nőtt. Ráadásul, bár a japánok által kiképzett hadseregek Délkelet-Ázsiában kicsik voltak a háborúban a japánok által mozgósított összes ember létszámához képest, aránylag nagynak számítottak a déli hadszíntéren szolgáló japán katonák számához képest, amely 300 000 körül volt. Más szóval a japánok számára rendelkezésre álló katonák közül nagyjából a harmaduk a felszabadítottnak számító ázsiai népek közül való volt. Csak később következett a kiábrándulás abból, amit Ba Maw utólag úgy jellemzett: „a japán militaristák brutalitása, arroganciája és faji képmutatása”, és persze ennek a kiábrándulásnak volt némi köze ahhoz is, hogy 1942 után Japán katonai szerencséje elmúlt, az Együttfejlődő Övezetből pedig 1944-re inkább Együttszegényedő Övezet lett. A második világháború ázsiai eseményeivel foglalkozó történészek többsége kész tényként kezeli, hogy Japán kudarcra volt ítélve. Ezzel azonban alábecsülik a japánok 1942 közepére kivívott helyzetét. Ha Pearl Harbor ellen további támadásokat intéztek volna, jelentősen lassíthatták volna az amerikaiak tengeri erejének helyreállítását. Az is elképzelhető lett volna, hogy az amerikaiak esetleg elkövetik azt a hibát, hogy túl korán hozzáfognak a Fülöp-szigetek térségének költséges visszafoglalásához. 1939 előtt ugyanis a szigetek megtartása volt a cél egy esetleges háború kitörésekor. Ennél is valószerűbb lett volna, ha a haditengerészet javaslatát elfogadva a japánok megszerzik Ceylont, és ezzel súlyosan károsítják a brit összeköttetést a Perzsa-öböl és Egyiptom felé, ami azzal a végzetes következménnyel is járt volna egyben, hogy a britek képtelenek lettek volna egyesíteni erejüket 1942 októbere, az El-Alamein-i csata előtt. Japán támadásokat indíthatott volna India ellen Burma irányából, amely lehetőséget nyilván alaposan megfontolták, majd pedig, természetesen túl későn, 1944-ben meg is kísérelték. A japánok 700 000 katonával rendelkeztek Mandzsúriában, és mintegy egymillióval Kínában. Ezeket az egységeket korábban is átcsoportosíthatták volna az elkerülhetetlen angol-amerikai ellentámadás visszaverésére. E lépés nélkül sem volt azonban eleve elrendelt a japán kudarc a Korall-tengernél, Midwaynél és Gudalcanalnál lezajlott csaták során.

A tengelyhatalmak nem voltak pusztulásra ítélve, mint ahogy egyes történészek állítják. Ellenkezőleg, erőt merítettek az általuk meghódított területekből, a kollaboránsokból, sőt még az általuk szított testvérharcokból is. Olyan hatalmasak voltak ezek a gonosz birodalmak, és olyan könyörtelenül kényszerítették rá ideológiai elképzeléseiket Európa és Ázsia hatalmas térségeire, hogy komolyan fontolóra kell vennünk a XX. század egyik legnehezebb és előítéletektől leginkább terhes kérdését: hogy az ördögbe veszíthették el a tengelyhatalmak azt a háborút, amelyet 1942 közepén már mintha majdnem megnyertek volna?

NEGYEDIK RÉSZ

Győzelem kérdőjelekkel

15.

A háborús ozmózis

„Valami értéktelent, a civilizáció szegényes paródiáját űzték el; ő és a barátai eljöttek, és elhozták magukkal az új világot. A világot, amely szilárd alakot öltött körötte mindenütt, de szögesdrót vette körbe és bűzlő karbol [...] Egy olyan háborúban küzdött, amelyben a bátorságnak és az igaz indítéknak nem jutott szerep. ”

Evelyn Waugh: A dicsőség pallosa (Szíjgyártó László fordítása)

„Amikor egymás arcába nézünk, egyikünk sem egy gyűlölt arcot lát - nem, egy tükörbe meredünk [...] Azt hiheted, hogy gyűlölsz bennünket, pedig igazából önmagad gyűlölöd - önmagad bennünk [...] Amikor a karodra ütést mérünk, önmagunk ütjük. A tankjaink nem csak a ti védelmeteken törtek át - a mi védelmünkön is áttörtek egyben. A mi tankjaink nyomában elpusztul a német nemzetiszocializmus [...] A mi győzelmünk azonban a ti győzelmetek is lesz [...] Ha pedig nektek sikerül a hódítás, akkor csak azén pusztulunk el, hogy a ti győzelmetekben éljünk. A háború elvesztésével megnyerjük a háborút - és másként fejlődünk tovább. ”

Gestapo-vallató az öreg bolsevik fogolyhoz Vaszilij Groszman: Élet és sors

„A háborúban mindig valami ozmózisféle megy végbe, vagy nevezze, ahogy akarja. A győztesek mindig hajlamosak rá, hogy átvegyék a... a..., szóval, hogy átvegyék a vesztesek életformáját. ”

Norman Mailer: Meztelenek és holtak (Szíjgyártó László fordítása)

GYŐZELEM KÉRDŐJELEKKEL

AUSCHWITZ ÉS HIROSIMA

Auschwitz: ez a szó magával a gonosszal vált rokon értelművé, amúgy pedig egy Krakkótól ötven kilométerre nyugatra fekvő, jellegtelen lengyel város, Oswiecim német neve. Itt a közelben, a németek által koncentrációs táborrá alakított téglaépületekben használták először a Ciklon-B rovarirtó szert tömeggyilkosságra. Az időpont 1941 szeptembere, az első áldozatok pedig szovjet hadifoglyok. Ez azonban a népirtás főpróbája volt csupán. Az SS először két mezőgazdasági épületet alakított át ideiglenes gázkamrává egy új céllal épült, Auschwitz-Birkenauként ismertté vált táborban. Amikor ezek nem bizonyultak elégnek, 1943 márciusa és júniusa között négy hatalmas krematóriumot húztak fel, amelyek mindegyike tartalmazott egy vetkőzésre alkalmas területet, egy hatalmas gázkamrát és kazánokat a megfulladt áldozatok elhamvasztására. A cél nem volt más, mint az Európa minden részéről összegyűjtött zsidók lehető leghatékonyabb módon történő elpusztítása és maradványaik megsemmisítése. Működésének csúcsán naponta több mint 12 000 embert öltek meg a komplexum területén. A becslések szerint összesen 1,1 millió embert gyilkoltak meg Auschwitzban, akik közül 122 000 kivételével mindenki zsidó volt. Ez azt jelenti, hogy a holokauszt áldozatainak majd egyötöde itt pusztult el.

A hatékonyság az, ami egyedülállóan visszataszítóvá teszi Auschwitzot. A kiállításra látogatók ma is megtekinthetik a hatalmas kupacokban álló, a foglyok fejéről leborotvált emberi hajat, amely, amikor a tábort a szovjet erők lerohanták, rendezetten, zsákokba csomagolva készen állt a német textilgyárakba való elszállításra. Egy külön kiállítóteremben a korábbi szállítmányokból készült termékek láthatók: durva vászon, hajókötél és egy feltűnően silány minőségű halászháló. Szinte pont ilyen megdöbbentő az ócska, poros cipők hatalmas kupaca; a művégtagoké; a szemüvegeké; a bőröndöké, amelyekre a hazatérés hiú reményében ráfestették a tulajdonos címét, címeket Európa minden részéről. És ezek csak a legcsekélyebb emlékek, amelyek a népirtás maradványainak töredékét képezték. Rég eltűnt az áldozatok zsebéből, ujjáról, fogából összegyűjtött arany. A nácik ugyanis nem elégedtek meg azzal, hogy megölték az általuk alantasnak tartott embereket. Gazdasági kizsákmányolásuk is cél volt. Mindössze keveseket választottak ki rabszolgamunkára, néhányukat magába a haláltáborba, másokat, mint például Primo Levit, egy képzett torinói vegyészt, az IG Farben által üzemeltetett szomszédos gyárba Auschwitz HL területén, amelyet Bunának vagy Monowicének is hívtak. Ismét másokat a közeli parasztgazdaságokban, bányákban és fegyvergyárakban alkalmaztak. A legtöbbjüket azonban egyszerűen elgázosították, majd feldolgozták, mint a többi mellékterméket. Az Auschwitzban tett látogatás után úgy érzi az ember, hogy a németek minden elképzelhetőt megtettek azokkal, akiket megöltek, éppen csak meg nem ették őket. Egyetlen más rezsim sem állt olyan közel Wells rémálmához, amelyben a falánk idegenek gépesített formában szippantották ki az emberi életet.

Bár mindenképpen a leghatékonyabbnak bizonyult, mégsem Auschwitz volt a legkegyetlenebb náci haláltábor. A Harmadik Birodalom, mint azt már láthattuk, elsőként szellemi fogyatékosokat gázosított el. Őket egyszerűen szénmonoxiddal fojtották meg. Ezt a módszert aztán továbbították Kelet-Európába, ahol kipufogógázokat használtak, eleinte különlegesen átalakított teherautókban, aztán hatalmas dízelmotorral felszerelt statikus gázkamrákban. Így ölték meg az embereket Sobiborban, Treblinkában és Belzecben, az 1941 őszén a „Reinhard-akció” végrehajtására létrehozott táborokban. A Ciklon-B beszívásához képest, amely 5-10 percen belül megölte az áldozatait, ez lassabb halál volt. Rudolf Höss, Auschwitz parancsnoka saját módszereit „humánus”-nak tartotta a belzeci tábor parancsnokának, a megrögzötten szadista Christian Wirthnek a módszereihez képest 1945-ben, röviddel öngyilkossága előtt, Kurt Gerstein SS-tiszt szívhez szóló leírást hagyott a Belzecben tapasztaltakról:

„Megérkezik a vonat: 200 ukrán tépi fel az ajtót, és bőrostorral kihajtják az embereket a vagonokból. Az utasítások egy hatalmas hangosbeszélőből jönnek: Vegyenek le mindent, beleértve a művégtagokat, szemüvegeket stb [...] Aztán a nők és a lányok elmennek a fodrászhoz, aki két-három ollónyisszantással levágja a hajukat, amit aztán krumpliszsákba rak. »Különleges célra a tengeralattjárókhoz, szigetelésre vagy valami ilyesmire« - mondta nekem az ügyeletes SS Unterscharführer.

Aztán megindul a menet. Mindannyian az ösvényen haladnak, elöl egy nagyon csinos lány, mindenki meztelen, a férfiak, a nők és a gyerekek, a nyomorékok művégtagok nélkül [...] És aztán felmennek egy kis lépcsőn, és meglátnak mindent: a nők, gyerekükkel a mellükön, a kis meztelen gyerekek, felnőttek, férfiak, nők, mindannyian meztelenek. Haboznak, de belépnek a halálkamrákba, vagy a mögöttük levők, vagy az SS-esek bőrkorbácsai miatt, legtöbben nem szólnak egy szót sem. Egy negyven körüli, égő pillantású zsidó nő, káromolja a gyilkosokat. Személyesen Wirth kapitány lovaglóostorától kap öthat csapást, majd eltűnik a kamrában.

Fél óra múlva mindenki halott volt a belélegzett dízelfüsttől.

Kidobálják a verejtéktől és vizelettől nedves, ürüléktől szennyes és a menstruációtól véres lábú holttesteket [...] Csattognak az ukránok lovaglóostorai a munka további részleteinél. Két tucat fogász kampóval nyitogatja a szájakat, és aranyat keresnek [...] Néhány munkás a nemi szerveket és a fenéknyílást ellenőrzi aranyért, gyémántért és más értékekért.”

1942 márciusa és decembere között mintegy 600 000 embert, szinte csak zsidókat (köztük a zamosci zsidó tanács tagjait) kínoztak és gyilkoltak meg, illetve fosztottak ki testileg a fentebb leírt módon. Minden egyes belzeci szállítmányból 500 embert hagytak élve, hogy segítsenek eltakarítani a holttesteket. Később aztán őket is megölték és lecserélték. Mindössze öt emberről ismert, hogy onnan szabadult, de közülük is csak ketten élték túl a háborút. Egyiküket, Rudolf Redert örökké kísértették a kisgyerekek kiáltásai a gázkamrában: „Anya! De én jó voltam. Sötét van! Sötét van!” (Redert képzett vegyészként deportálták Lwówból, 1942 augusztusában. A „halálbrigád” tagjaként dolgozott, sírokat ásott és a holttesteket vonszolta ki a gázkamrákból. Négy hónap után Lwówba küldték, hogy segédkezzen egy rakomány fémlemez táborba szállítása során. Miközben az őrök aludtak, sikerült megszöknie.) Egy másik lengyelországi táborban, Majdanekben körülbelül 170 000 foglyot öltek meg nemcsak gázzal, hanem golyóval, veréssel és akasztással is, melyek tetőpontja a „Szüreti fesztivál” nevű hadművelet volt, 18 000 fogoly golyó általi kivégzésével (1943. november 3.). Ilyenek voltak a „végső megoldás” borzalmas részletei, amelyeket Reinhard Heydrich vázolt fel nagy vonalakban a berlini Wannsee mellett 1942. január 20-án rendezett államtitkári konferencián.

Más rezsimek is hajtottak végre tömegmészárlásokat, mint azt már láthattuk. A sztálini Szovjetunióban talán még több embert öltek meg politikai okok miatt, és a náci koncentrációs táborokban az élet és a halál számos jellemzője - különösen az alacsonyabb rangúak gonosz szadizmusa - nyilvánvalóan hasonló volt a Gulagon uralkodó viszonyokhoz. Mao kínai önkényuralmának is több áldozata volt. Mégis a náciknak a zsidók és más „életre méltatlan”-nak ítélt kisebbségek ellen vívott háborúja minőségében különbözött a többitől. Mégpedig abban, hogy a náci népirtást a világ egyik - legalábbis 1933-ig - legfejlettebb oktatási rendszerében nevelődött, magasan iskolázott emberek hajtották végre. Valamint abban, hogy egy alapvetően demokratikus úton hatalomra került ember irányítása alatt zajlott. A náci halálgépezet gazdasági, tudományos és szó szerinti értelemben is jól működött. És igen-igen modern is volt. Néhány adalék ahhoz, hogy még inkább megértsük a dolog lényegét:

A német államvasutak, a Reichsbahn az európai zsidók haláltáborokba való szállításáért a következő tarifákat kérte: egy felnőtt után kilométerenként 0,04 birodalmi márkát, a négy év feletti gyerekekért, valamint a 400 fő fölötti csoportokért ennek felét.

A breslaui egyetemen egy bizonyos Victor Scholz által 1940-ben benyújtott doktori dolgozat címe ez volt: A halottak szájából származó arany újrahasznosításának lehetőségeiről.

Kurt Prüfer, az erfurti Topf & Sons nevű cég mérnöke végezte el az alapos technikai és pénzügyi számításokat az auschwitzi krematórium kemencéinek megtervezésekor.

Egy ravensbrücki túlélő leplezetlenül feltárta doktor Fischer és doktor Oberháuser „nyulak”-nak hívott női foglyokon végzett kísérleti operációit, melyek között szerepelt streptococcus bacilus befecskendezése a csontokba, mérgező anyagok bejuttatása a méhbe fájdalomcsillapítás nélkül, teljes végtagok amputálása, hogy „kicseréljék a sebesült német katonák sérült testrészeit”.

A buchenwaldi krematóriumhoz vezető úton ilyen feliratot lehetett olvasni: „Egyetlen ösvény vezet a szabadsághoz. Annak mérföldköveit úgy hívják: engedelmesség, igyekezet, becsületesség, rend, fegyelem, tisztaság, józanság, áldozatvállalás és hazaszeretet.”

A belzeci SS-esek ragaszkodtak ahhoz, hogy az áldozatok csak „fürdeni mennek, utána dolgozni küldik őket”. Ezt a hazugságot egy kis tábori énekkarral is leplezni kívánták, akiknek vidám dalocskákat kellett énekelniük, hogy elnyomják a haldoklók kiabálását.

Az embernek az a benyomása támad, mintha a szakemberekből pszichopaták váltak volna, morális vakok, akiket talán éppen saját szűk szakterületük vakított el. (Legalábbis Friedrich Meinecke történész elmélete szerint.) Akár a vasúti menetjegyet gyűjtötték össze, akár kísérleteket végeztek, akár jelmondatokat találtak ki, vagy dolgozatokat írtak és kemencéket terveztek. Scholzhoz, Prüferhez, Fischerhez és Oberháuserhez hasonlóan ezrek dolgoztak azon, hogy Hitler népirtásról szőtt elmebeteg álmait megvalósítsák. Ők voltak - a Rudolf Reder által lefestett szadista SS-katonákhoz hasonlóan - az igazi elkövetők.

Olyan szörnyűek voltak az Auschwitzban, Majdanekben és Belzecben elkövetett bűnök, hogy a többi, a chelmnói, sobibori és treblinkai táborról ne is szóljunk, hogy az amerikaiak, britek, kanadaiak és oroszok bizonyosak voltak abban a hitükben, hogy a náci Németország elleni harc során országaik igaz háborút vívnak. Túl könnyen elfelejtjük azonban azt, hogy a szövetségesek is ártatlan férfiakra, nőkre és gyerekekre mértek halált győzelmük érdekében, bár meglehetősen más módon és más indítékok alapján. Ez nem egyszerűen a gonosznak a jó ellen vívott háborúja volt. A gonosz kevésbé gonosz elleni háborúja volt ez. Mivel a tengelyhatalmak nem roppantak össze saját gonoszságuk súlya alatt, hatalmas erőt kellett bevetni ellenük. Ez azonban szörnyű erkölcsi kompromisszumokat követelt meg a nyugati hatalmak részéről. Úgy tűnt, mintha a tengelyhatalmakat csak úgy lehetne legyőzni, ha saját embertelen módszereiket vetik be ellenük.

Sok japán számára ma Hirosima az ázsiai Auschwitz, az ember ember elleni barbárságának szimbóluma. Pedig Hirosima csak egy volt a sok város közül, amelyeket a szövetségesek a földdel tettek egyenlővé a második világháború vége felé. A történész nem kerülheti ki a kérdést: mi a különbség Auschwitz és Hirosima között? Az egyik lehetséges válasz szerint Hitler számára a zsidók elgázosítása maga volt a cél, tehát addig folytatta volna, amíg hírmondójuk sem marad, akkor is, ha a háború 1942-ben náci győzelemmel ért volna véget. Ezzel szemben Churchill és Roosevelt számára a stratégiai bombázás célja nem a német és a japán nép elpusztítása volt, hanem egyszerűen véget akartak vetni a háborúnak. Churchill egyszer ebédnél elsütötte azt a viccet, hogy sterilizálni kellene a legyőzött németeket, de ez csak fekete humor volt. (Mint az is, hogy szimbolikusan vizelt a Siegfried védelmi vonalnál és a Rajnánál.) A német kérdés „végső megoldás”-a a régimódi, állítólag humánus megosztás volt. Churchill legfontosabb célja éppúgy nem az volt, hogy megöljön minden németet, mint ahogy az sem, hogy megmentsen minden zsidót, vagy felszabadítsa a franciákat és a lengyeleket. Egész egyszerűen be kívánta fejezni a háborút, mégpedig győztesen, és a britek számára elviselhető áron. Másodlagos célja, amelyet igen kevesen osztottak meg vele, elkerülni, „a Brit Birodalom megsemmisítése feletti elnöklést”. A harmadik pedig, amelyet rajta kívül aligha vett valaki komolyan egészen a háború utánig, hogy megpróbálja bebiztosítani, hogy a Nagy-Britannia elleni német fenyegetést ne váltsa fel egyszerűen az orosz fenyegetés. A legelső cél megvalósítása érdekében Churchill minden lehetséges eszköz bevetésére készen állt.

Nagy-Britannia a második világháború győztes oldalára kisebb emberi (de nem vagyoni) áldozatok árán került, mint az első világháború során. Ez Churchillnek volt köszönhető. A birodalom azonban csak részben maradt fenn, és súlyos mértékben meggyengült. 1947-re pedig, amikor is India kilépett a birodalmi kötelékből, mindenki számára nyilvánvalóvá vált, hogy határozottan lehetséges egy újabb világháború kitörése, mégpedig a másodiknál is pusztítóbb erejű. És a szövetséges hatalmak győzelmének legnagyobb hibája az volt, hogy az elsődleges haszonélvező az a totalitárius rendszer lett, amellyel a nyugati demokráciák 1941 nyarán egyesítették erőiket: a sztálini Szovjetunió. Churchill azzal viccelődött, hogy ha Hitler megrohamozná a poklot, akkor „az alsóházban akár az ördögöt is kedvező színben tüntetném fel”. (A sors iróniája, hogy Hitler is ugyanezt mondta a japánokkal kapcsolatban 1942 májusában: „A jelenlegi konfliktus élet-halál kérdése, és a legfontosabb a győzelem - ezért a célért készen állunk magával az ördöggel is szövetségre lépni.”) Valójában pontosan ez is történt, csakhogy Churchill sokkal többet ajánlott Sztálinnak a kedves szavaknál. A Sztálinnal kötött háborús szövetség - magától értetődősége és stratégiai racionalitása mellett - egy alapvetően fausti paktum volt, bár Nagy-Britannia és Amerika mások leikével törlesztette az adósságát a szovjet sátán számára. Ezért történhetett meg az, hogy Európa és Ázsia annyi népe számára az 1945-ös győzelem nem volt más, mint hogy az egyik totalitárius rendszert felváltotta a másik.

Van, aki azt állítja, hogy ez volt az egyetlen helyes megoldás a szovjetek békéért hozott, aránytalanul nagy áldozatának fényében. Ez a nézet azonban alábecsüli az Egyesült Királyság és az Egyesült Államok szerepét a tengelyhatalmak legyűrésében.

KÉPZELT GYŐZELMEK

A Barbarossa-hadműveletnek a Szovjetunióra mért szinte megsemmisítő erejű pusztítását követően 1941 vége felé egy második offenzíva során a német hadsereg a Moszkva-Volga-csatorna túloldalára, a főváros külső pereméig jutott. A helyzet olyan súlyosnak látszott, hogy a szovjet kormány a 800 kilométerrel délkeletre fekvő Kujbisevbe (korábban: Szamara) költözött, bár maga Sztálin Moszkvában maradt az újonnan létrehozott Sztavka (Főparancsnokság) élén. Lenin bebalzsamozott testét egy különleges hűtővagonban szállították el. November 1-jén, bár a frontvonal mindössze alig hatvan kilométerre húzódott már a Vörös tértől, döntés született arról, hogy a forradalom évfordulója alkalmából rendezett szokásos ünnepséget megtartják. Rendszerint ilyenkor Sztálin beszédet mondott a Moszkvai Nagyszínházban, a Bolsojban, mivel azonban az épületet lebombázták, az eseményt a Majakovszkij tér díszes, ugyanakkor bombabiztos metróállomásán tartották meg, amelyet úgy felcicomáztak, mintha maga a Bolsoj lett volna. Beszédében Sztálin kihívó üzenetet intézett egykori szövetségeséhez, Hitlerhez: „Ha pusztító háborút akarnak, megkapják [...] Mostantól kezdve az a feladatunk, hogy az utolsó emberig minden németet elpusztítsunk. Halál a német betolakodókra!” Ez a hangnem dacos elszántságot tükrözött.

Szerencsére Sztálin hírt kapott Richard Sorgétól Tokióból - és ezúttal el is hitte -, hogy 1941 decemberében a japánok „előrenyomulnak a Csendesóceán déli térségében, de semmi több”. Sorge biztosította arról, hogy „a szovjet Távol-Kelet biztosítva látszik a japán támadás ellen, legalábbis a tél végéig”, és ennek köszönhetően Sztálin ötvennyolc hadosztályt átcsoportosíthatott Szibériából nyugatra. Az időjárás is a németek ellen fordult, hiszen egyaránt megfagyasztotta az üzemanyagot és a katonák ujjait. Ahogy a szovjet ellenállás egyre inkább megkeményedett, egyre nagyobb méreteket öltöttek a németek veszteségei. A villámháború szakasza véget ért, és megkezdődött az, amit Curzio Malaparte ironikusan „harmincéves villámháború”-nak hívott. Mindezek ellenére a Szovjetunió olyan nehéz helyzetben volt Zsukov moszkvai ellentámadását követő hónapokban, hogy csekély jele sem mutatkozott a kitartó javulásnak. A német erők lerohanták a Krím-félszigetet is. 1942 nyarára elérték a Don folyó partját, a Kaukázus kapuját, és tovább nyomultak előre a Volga irányába. A majkopi olajmezőket is megszerezték. Az Elbrusz csúcsára is felkerült a horogkereszt. Lengyelország, a Baltikum, Ukrajna és Belorusszia egyaránt német kézbe került. A háború ezen szakaszára Németország és szövetségesei voltaképpen Nyugat-és Közép-Európa teljes egészét uralmuk alá vonták, egy maroknyi semleges állam (Írország, Portugália, Svédország, Svájc és Spanyolország) kivételével. Egy orosz kommentátor szavaival élve: „Párizs, Bécs, Prága és Brüsszel német vidéki városokká váltak.” A Balkán, Krétához hasonlóan, szintén megadta magát a német fegyvereknek. Észak-Afrikában is szinte ugyanez történt. 1942. június 21-én Rommel Afrika Korps nevű hadteste megkaparintotta a britek erősségét, Tobrukot, majd behatolt Egyiptomba, és már csak 80 kilométer választotta el Alexandriától. A győzelemittas Hitler már Brazília, Közép-Afrika és Új-Guinea német meghódításán elmélkedett. Végül az Egyesült Államokat is „bekebelezné [...] a Német Világbirodalom”. Ribbentrop kívánságlistáján a háború utáni „kiegészítő gyarmati területek” között a brit és francia kézen lévő Nyugat-Afrika, a francia Egyenlítői Afrika, Belga Kongó, Uganda, Kenya, Zanzibár és Észak-Rodézia is szerepeltek. Japán időközben nem kevésbé döbbenetes győzelmeket ért el Ázsiában és a csendes-óceáni térségben. 1941-re, mint már láthattuk, Kelet-Kína nagyobbik része a japánok kezébe került. A Pearl Harborral kezdődő hat hónapi támadássorozat révén egy óriási Kiterjesztett Kelet-ázsiai Együttfejlődő Övezet jött létre, amelyhez a mai Indonézia, Malájföld, Mianmar, Thaiföld és Vietnam tartoztak, nem is szólva a csendes-óceáni szigetek hatalmas térségéről.

1942 nyarára már csakis a legmegrögzöttebb optimisták lehettek biztosak a szövetséges hatalmak háborús győzelmében. Azon év márciusában, a japánok ázsiai győzelmeit követően Churchill komolyan fontolóra vette a visszavonulás gondolatát. Eden, aki esetleg követte volna, attól tartott, hogy a szovjetek netán különbékét kötnek Hitlerrel. „Már elveszítettük a Brit Birodalom hatalmas részét - sajnálkozott Alan Brooke a naplójában -, és a legjobb úton haladunk afelé, hogy újabb hatalmas részt veszítsünk belőle.” Úgy tűnt, Nagy-Britannia „nyilvánvalóan egy szikla felé sodródó [...] hajó [...] Képesek lennénk megmenteni Indiát és Ausztráliát? [...] Egyiptom is veszélyben [...] Oroszország nem képes kitartani, a Kaukázuson mindenképpen áthatolnak” Szerinte a németek akár még a Perzsa-öböl olajmezőit („az Achilles-sarkunkat”) is elérhették volna.

Vajon sikerülhetett volna-e a tengelyhatalmaknak megszilárdítaniuk 1939 és 1942 között elért villámgyors sikereiket úgy, hogy a végső győzelem is őket illesse? A hadtörténészek hosszú ideje vitatkoznak a Németország és Japán számára akkoriban nyitva álló stratégiai lehetőségekről, és azt kutatják, milyen alternatív döntések billenthették volna a háborút Hitler és Hirohito oldalára. Az olyan valószínűtlen forgatókönyveket félretéve, mint például az Anglia elleni 1940-es német invázió sikere, a Barbarossa-hadművelet törlése vagy a japánok részéről egy, az Egyesült Államok helyett a Szovjetunió elleni támadás megindítása, további négy, többé-kevésbé megvalósítható lehetőség körvonalazódott:

1. Hitler megfogadhatta volna katonai vezetésének tanácsát (nevezetesen Raeder admirálisét), és 1941-ben a Földközi-tenger térségében való győzelem kierőszakolására összpontosíthatott volna, mielőtt a Szovjetunióra támadt. Például a Mediterráneum keleti részén át Ciprusra, Libanonra és Szíriára támadhatott volna; vagy Törökországon át (semlegességét megsértve) a Kaukázus felé indulhatott volna; vagy Egyiptomon keresztül Szuezbe és azon túlra hatolt volna. A brit állások Máltán és Egyiptomban különben is igen sebezhetőek voltak. Rommel nagyon is képes lett volna a britek Egyiptomból való kiűzésére, ha elküldték volna neki a Nyugat-Európában szinte henyélő huszonkilenc német hadosztályt.

2. Vagy: Hitler több forrást irányíthatott volna az atlanti csata megnyeréséhez 1942-ben. A német tengeralattjárók nyilvánvalóan súlyos veszteségeket okoztak a szövetséges hajóknak 1942-ben, egészen 1943 tavaszáig.

3. Hitler a Szovjetunió elleni háborút ésszerűbb módon is végrehajthatta volna. Hallgathatott volna a szakértőire (közöttük Halderre és Guderianra), akik szerint a német támadást Moszkva megszerzésére kellett volna összpontosítani ahelyett, hogy Gerd von Rundstedt tábornagy hadseregcsoportját délre, Kijev felé irányították. Hasonlóképpen Hitlernek nem lett volna szabad teljesen eltékozolnia a hatodik hadseregét Sztálingrádnál. Alan Brooke attól tartott, nehogy Paulus a Kaukázusban hódítson, és megnyissa ezzel az utat a Kaszpi-tengerhez és a Perzsa-öböl olajmezőihez.

4. A japánok másfajta háborút vívhattak volna a nyugati hatalmak ellen, és 1942-ben Ceylonra támadhattak volna Port Moresby és a Midway-szigetek helyett, hogy megdöntsék a brit dominanciát az Indiai-óceán térségében. Csapatokat vonhattak volna el Kínából és Mandzsúriából - ahol a háború végén még mindig a tengerentúli csapataik 56 százalékát állomásoztatták -, így megerősíthették volna a csendes-óceáni védelmi vonalaikat.

Ezekkel a feltevésekkel mindössze az a baj - amellett, hogy egy olyan Hitlerrel számolnak, akinél meghallgatásra találnak a katonai tanácsok -, hogy voltaképpen egyik sem sugall olyan megoldást, melynek segítségével a tengelyhatalmak képesek lettek volna ellensúlyozni a Brit Birodalom, az Egyesült Államok és a Szovjetunió szövetsége jelentette hatalmas gazdasági erőt. Bár igaz, ami igaz, az 1939-1942-es villámháborús hadjáratok csökkentették a tengelyhatalmak és a szövetségesek közötti gazdasági űrt. A németek igen sikeresen szippantották ki a forrásokat az elfoglalt Nyugat-Európából. 1943-ban, a csúcson, az ellentételezés nélküli francia szállítmányok a német nemzeti össztermék 8 százalékát tették ki, ami a háború előtti Franciaország nemzeti jövedelmének egyharmadával volt egyenlő. Németország szinte teljes egészében monopolizálta az elfoglalt nyugat-európai országok exportját. Az egykori Csehszlovákia is alapvető beszállítója volt a németeknek. A németek a Barbarossa-hadművelet és az azt követő támadások során olyan mélyen benyomultak a Szovjetunió területére, hogy szovjet ipari kapacitás több mint felét megkaparintották. Sőt mi több, a németek saját birodalmukat fenekeden zsákként kezelték az olcsó munkaerő tekintetében. 1943-ra az aktív civil munkaerő egyötöde külföldi munkások közül került ki. Albert Speer miután a német fegyvergyártás felelősévé lépett elő, felélénkítette a birodalom gazdaságát, és azáltal, hogy a gyártókat szabványosításra késztette, jelentős javulást ért el a termelékenység terén is, 1941 és 1944 között szinte megháromszorozta a fegyveripar teljesítményét. A japánok is bravúros teljesítményt nyújtottak a gazdasági mobilizáció terén: 1941 és 1944 között 5 és félszeresére növelték a repülőgépgyártást.

GYŐZELEM KÉRDŐJELEKKEL

Megjegyzés: A grafikon a szövetséges hatalmaknak a tengelyhatalmakéhoz viszonyított nemzeti össztermékét ábrázolja. A jobb oldali oszlop nem tartalmazza az Egyesült Államok GDP-jét, valamint az Egyesült Királyságnak és a Szovjetuniónak nyújtott amerikai segítség értékét sem.

15.1. ábra A szövetséges hatalmak tengelyhatalmakéhoz viszonyított nemzeti összterméke az Egyesült Államokkal és az Egyesült Államok nélkül, 1938-1945

Mindez azonban még közel sem bizonyult elégnek. A szövetségesek három nagyhatalma továbbra is óriási előnyt élvezett anyagi források terén. 1940-ben, amikor Németország és Olaszország Nagy-Britanniával és Franciaországgal állt szemben, az utóbbiak gazdasági összteljesítménye durván a másik oldal kétharmadát tette ki. Franciaország és Lengyelország veresége növelte Nagy-Britannia hátrányát, a Szovjetunió elleni német támadás azonban helyreállította a gazdasági egyensúlyt. Az Egyesült Államok belépése a háborúba pedig jócskán átbillentette a mérleg nyelvét. 1942-ben a szövetségesek együttes nemzeti összterméke kétszerese volt a fontosabb tengelyhatalmakénak és szövetségeseikének. 1943-ban már a háromszorosa, és a háború előrehaladtával ez az arány tovább nőtt, főként az amerikai gazdaság gyors növekedése következtében (lásd 15.1. ábra). 1942 és 1944 között az amerikaiak hadi kiadásai szinte kétszeresére rúgtak a németek és a japánok együttes értékéhez képest. Nehéz elképzelni egy olyan stratégiai döntést, amely ellensúlyozhatta volna a tengelyhatalmak győzelme ellen játszó, hosszú távú gazdasági tényezőket. A szövetségesek termelésnövekedésének ezen hányada egyszerűen a tengelyhatalmak fegyverei által el nem érhető területen feküdt, az Egyesült Államokban vagy az Urálon túlon. Sőt azok az olajmezők, amelyek egy más háborús stratégia esetén esetleg Hitler kezébe kerülhettek volna, szintén túl szerény teljesítményűek voltak ahhoz, hogy jelentősen csökkenthették volna a két oldal kőolajtermelése közötti űrt. („Mindenáron be kell hatolnunk a mezopotámiai síkra, és meg kell szereznünk a moszuli olajmezőket a britektől - jelentette ki Hitler 1942. augusztus 5-én. - Ha itt sikert érünk el, az egész háború véget ér.” 1941-ben azonban a világ olajtermelésének háromnegyede az Egyesült Államokból származott, ezzel szemben Észak-Afrikából, a Közel-Keletről és a Perzsa-öbölből együttesen mindössze 7 százalék.)

Nem szabad azonban elfelejteni, hogy a tengelyhatalmak nemcsak a britek, az oroszok és az amerikaiak ellen harcoltak, hanem a brit, az orosz és az amerikai birodalmak együttes ereje ellen is. A Brit Birodalom különböző területeiről hadba állított emberek összlétszáma óriásira nőtt. Mindent egybevéve az Egyesült Királyság önmagában alig valamivel kevesebb mint hatmillió nőt és férfit mozgósított. Ezenfelül 5,1 millió katona érkezett Indiából, Kanadából, Ausztráliából, Új-Zélandról és Dél-Afrikából. Az olyan győzelmek, mint az el-alameini - vagy még inkább az imphali - legalább annyira a birodalmi erőknek köszönhetők, mint a brit erőknek. A Birodalom iránti elkötelezettség minden tekintetben legalább olyan erősnek bizonyult, mint az első világháború idején. Különösen kiemelendő, hogy több mint 2,5 millió indiai jelentkezett önként a háború során a Brit Indiai Hadseregbe, tehát több mint hatvanszor annyian, mint ahányan a japánok mellett harcoltak. Az indiai tiszti testület gyors növekedése a lojalitás elsődleges forrásául szolgált, bár ez a lojalitás a háború utáni függetlenség iránti igényen alapult. A Vörös Hadsereg is sokkal több volt, mint csupán egy orosz hadsereg. 1944 januárjában a rendelkezésre álló adatok alapján az oroszok a 200 gyalogos hadosztály 58 százalékát adták, az ukránok 22 százalékát, nagyságrendekkel többen voltak tehát itt, mint a német oldalon, és nagyobb arányt képviseltek, mint a háború előtti szovjet lakosságon belül. A sztálingrádi szovjet 62. hadsereg katonáinak fele nem orosz volt. Az amerikai hadsereg is tarka képet mutatott etnikailag. Bár általában külön egységekben szolgáltak, az afroamerikaiak a Fáklya hadművelettől kezdődően az Egyesült Államok minden nagyobb hadműveletben mozgósított hadseregének mintegy 11 százalékát adták. Norman Mailer Meztelenek és holtak című regényének felderítő szakaszában két zsidó, egy lengyel, egy ír, egy mexikói és egy olasz is volt. Az Ivo Dzsimában az amerikai zászlót felhúzó hat katona közül három az Egyesült Államokon kívül született. Több mint 20 000 japán amerikai szolgált az amerikai hadseregben a háború alatt. John Hersey Harangot Adanónak című regényében, melynek hőse „egy Olaszországban harcoló amerikai olasz”, a következőket írja:

„Amerikai nemzetközi ország [...] A hadseregünkben vannak jugoszlávok, franciák, osztrákok, csehek és norvégok, és akárhova megy a hadseregünk Európában, az ember nyugodtan odafordulhat a mellette levő közlegényhez, és azt mondhatja neki: »Hé, haver, mit mond ez a külföldi?« [...] És a haver fordítani fogja. Ezért vagyunk szerencsések. Egyetlen másik országban sincs ekkora tárháza azoknak az embereknek, akik beszélik a meghódítandó országok nyelvét [...] Mint ahogy Európa is egyszer meghódított bennünket, az egyik bevándorlóhullám után a másikkal, most mi is úgy hódítjuk meg Európát, egyik hullámmal a másik után, a bevándorlók fiaival.”

Hersey kiválóan megragadta a dologban rejlő iróniát: a jellegzetes amerikai közkatonák háborús célja nem volt más, mint hogy „hazalátogassanak”.

Láthattuk, hogy a németek is megkísérelték az elfoglalt Európa népeinek mozgósítását, mint ahogy a japánok is tették a Távol-Keleten, ezek a próbálkozások azonban eltörpülnek a szövetségesek ilyen jellegű sikere mellett. Az, hogy a tengelyhatalmak nem számíthattak az új alattvalók lojalitására, egyúttal azt is biztosította, hogy a szövetséges erőkhöz bőven csatlakoztak a száműzöttek, a partizánok csapatai és az ellenállási szervezetek. Még ha ezeket a kiegészítő csapatokat nem is számoljuk, 1942-ben a szövetségesek fő ereje akkor is alig valamivel kevesebb mint 30 százalékkal meghaladta a tengelyhatalmakét. Egy évvel később a különbség több mint 50 százalék volt. A háború végére a szabad francia és a lengyel erőket, a jugoszláv partizánokat és az oroszok oldalán harcoló románokat is beleszámolva a szövetségeseknek több mint kétszer annyi fegyveresük volt. (Ritkán kerül szóba, hogy 1940-től egészen a franciaországi partraszállásig a Szabad Francia Hadsereg közkatonáit főként a fekete afrikaiak adták. Még 1944 szeptemberében is De Gaulle északnyugat-európai hadseregének minden ötödik katonája közülük került ki.) Az 1944-ben, a britek által létrehozott Zsidó Dandárban ötvenkét különböző nemzetiség képviseltette magát. Korábban mintegy 9000 spanyol, német, osztrák és csehszlovák menekültből álló csoportból létrehozták az úgynevezett Idegen Századot, tetszetős becenevén az „Őfelségéhez Hű Ellenséges Idegenek”-et.

A szövetségesek fölényének legjobb mutatója azonban mégis a rendelkezésre álló harci berendezések mennyisége volt, hiszen inkább a tőkével, semmint az emberi erővel - azaz inkább gépekkel, és nem emberekkel - győzték le végül a németeket és a japánokat. A tengelyhatalmak minden lényeges fegyvernem területén havonta növelték lemaradásukat. 1942 és 1944 között a szövetségesek géppisztolyból tizenhatszor többet gyártottak, mint a tengelyhatalmak, haditengerészeti eszközökből, tankokból és aknavetőkből durván ötször annyit, puskákból, gépfegyverből, nehézágyúkból és harci repülőgépekből nagyjából háromszor annyit. A villámháborúnak csakis addig volt esélye, ameddig az arányok éppen fordítva álltak. Amikor már mindkét oldalt motorizálták, ami a totális háború egyik meghatározó tényezője, a győzelem kulcsa a logikában rejlett, nem pedig a hősiességben. El-Alameinnél a brit páncélos erő négyszeres számbeli fölénye volt az egyik döntő tényező. Az 1944-1945-ös offenzívák elején a szovjet-német páncélosok aránya nyolc volt az egyhez. A keleti fronton a harci repülőgépek aránya 1943 júliusától 1945 januárjáig háromszorosról tízszeresre növekedett. Ehhez hasonlóan a szövetségesek légi fölénye biztosította a franciaországi partraszállás sikerét, valamint a németek nyugat-európai végső vereségét is. Egy német katona tisztán emlékszik arra „a napra, amikor nyilvánvalóvá vált számomra, hogy lehetetlen, hogy a németek kerekedjenek felül.”

„1944. július 26-a volt. 1500 amerikai »repülő erőd« hajtotta végre a légi csapást, és nem láttam az égen egyetlen Luftwaffe-gépet sem, amely harcba szállt volna velük. Az erősebb természetesen nem mindig győz, amikor azonban az erőfölény ilyen hatalmas, nincs mit tenni. Közel hozzánk ott volt az SS tankegysége, a Das Reich és a Hitlerjugend kontingensei. Teljesen szétbombázták őket az égből. Esélyük sem volt, hogy megmutassák, milyen bátrak. Amikor ilyesmi történik, tudja az ember, hogy ez már a vég [...] reménytelen volt a helyzet, semmiképpen sem nyerhettük meg a háborút.”

Időközben a Csendesóceán térségében az Egyesült Államok egyszerűen lehengerelte Japánt a tömegtermékként gyártott fegyvereivel. Az amerikai tengeralattjárók háromnegyedére csökkentették a japán kereskedelmi hajók számát, és elvágták a nélkülözhetetlen importtermékek útját. Az amerikai légelhárító fegyverekkel gyorsabban lőtték le a japán repülőket, mint amilyen gyorsan a japán gyárak legyárthatták az újakat. Az amerikai hajógyárak újabb és újabb hadihajókat gyártottak, és javították a sérülteket, a japánok eközben a nyersanyaghiány következtében tétlenül várakoztak. 1944-re az Egyesült Államok huszonhatszor annyi nagy erejű robbanószert gyártott, mint Japán. Tankok és harckocsik tekintetében a japánok ugyanúgy a második sorba kényszerültek, mint az olaszok. Az orvosi ellátásban a szövetségesek jelentős előrehaladást produkáltak, a japánok azonban mintha megragadtak volna a XIX. században. Lehetetlen tehát Pearl Harbor után olyan alternatív japán stratégiát elképzelni, amely ellensúlyozhatta volna ezt a hatalmas gazdasági túlerőt. A japán parancsnokokról kiderült, hogy miközben egyre inkább az öngyilkos taktikára alapoznak, Alvin Coox találó kifejezésével élve „a modern hadtudomány álcája mögött parádézó középkori szamuráj harcosok”. Az amerikaiak ezzel szemben pusztítás tekintetében is a biztosra mentek (lásd atombomba), és legfontosabb elvüknek azt tartották: „mindig legyen több a kezünk ügyében, mint amire valaha egyáltalán szükségünk lehet.”

GYŐZELEM KÉRDŐJELEKKEL

A németek számára is világossá vált, hogy a totális háborút végül inkább az anyagi, és nem a morális tényezők fogják eldönteni. „Egy hadsereg számára azért, hogy képes legyen kiállni a csaták nehézségeit, elsődleges fontosságú - írta Rommel -, hogy megfelelő raktárkészlettel rendelkezzen fegyverből, üzemanyagból és lőszerből. A csatát valójában már a lövések eldördülése előtt előre megvívják és elhatározzák a hadbiztosok. A legbátrabb ember sem tehet semmit puska nélkül, vagy a puska rengeteg lőszer nélkül; és sem a puska, sem a lőszer nem használ a mozgó háborúban, hacsak nincsen elég üzemanyaggal ellátott jármű, hogy ezeket ide-oda szállítsák.” A háború utolsó évére egy aktív amerikai hadosztály naponta mintegy 650 tonna ellátmányt emésztett fel. Mivel egy harckocsi mindössze öt tonna szállítására bizonyult alkalmasnak, az utánpótlás biztosítása irtózatos logisztikai kihívást jelentett. Miután a franciaországi partraszállást követő hónapokban a hadtápvonal 300-600 kilométer hosszúra nyúlt, az előrenyomuló hadsereg részére érkező szállítmány napi 19 000 tonnáról 7000 tonnára csökkent le. Ebből fakadt a szövetségesek előrenyomulásának lassulása 1944 második felében, és Montgomery Arnhemért folytatott küzdelmének kezdeti sikertelensége. A háború utolsó szakasza felfedte annak fontosságát, amit a németek és a japánok következetesen alábecsültek, nevezetesen hogy a bőséges emberi utánpótlást nem a harcokra, hanem az ellátásra kell biztosítani. Míg a német hadseregben a harcolók és a nem harcolók aránya kettő volt az egyhez, az amerikai hadseregben ez az arány az európai hadszíntéren egy volt a kettőhöz. A Csendes-óceánnál a japánoknál ez az arány egy volt az egyhez, az amerikaiaknál pedig egy frontharcosra tizennyolc hadtápos jutott. A háború vége felé az Egyesült Államoknak csaknem annyi katonája szolgált a háborúban, mint a Szovjetuniónak (mindkét esetben tizenkétmillió), csakhogy az amerikaiaknak mindössze egy része vett részt a harcban. A harcolók azonban - a Normandiában partraszálló lövészek, vagy a „repülő erődök” pilótái - súlyos veszteségeket szenvedtek. (A normandiai partraszállásban részt vevő négy amerikai hadosztály majd háromnegyede hét héten belül elvérzett. Az amerikai lövészek között a halálozási arány 16-19 százalék volt. Egyes brit lövészzászlóaljakban a tisztek több mint egynegyede elesett. A brit bombázó különítmények legénységének közel fele elesett vagy eltűntnek nyilvánították. Mindössze a német tengeralattjárók legénységén belül volt nagyobb a halálozási arány (82 százalék)) Valószínűleg nagyon is jól tették a nyugati hatalmak, hogy inkább a tűzerőben hittek, és nem az emberi erőben. Az ellenfélnél jóval kevésbé kiképzett amerikai katonák között négyből három nem lőtt jól a harcban, sőt sokan egyáltalán nem is lőttek.

A katonai kórházakba került amerikai és brit sebesültek közül a legtöbben betegségek és különféle sérülések, nem pedig az ellenséges cselekmények áldozataivá váltak. Lehet, hogy a „legnagyszerűbb generáció” nagyszerűbb volt a többi amerikai generációnál, de tagjai semmiképpen sem tekinthetők a második világháború legnagyszerűbb harcosainak.

A Szovjetunió, bár abban is sokkal megbízhatóbb volt nyugati szövetségeseinél, hogy katonáit egyenesen az ellenséges fegyverek tüzébe küldte, katonai gépészet terén is felülmúlta a németeket. 1943 márciusától az oroszok folyamatosan kétszer-háromszor több tankot és önjáró löveget állítottak elő, mint a németek. Mindez igen figyelemre méltó volt, különösen, ha tekintetbe vesszük az orosz gazdaság viszonylagos elmaradottságát, és azt, hogy milyen hatalmas kihívást jelentett a német megszállást követően a termelés keletre költöztetése. Magnyitogorszk, Szverdlovszk és Cseljabinszk váltak az új hadiipari komplexum központjaivá, ahol a legfontosabb jellemző a szabványosításnak és a nagyságrendből fakadó megtakarításoknak köszönhető növekvő termelékenység volt. A T-34-es tank is a háborús fejlesztés egyik jelentős vívmányának tekinthető. Egyszerű volt a gyártása, könnyen irányíthatónak bizonyult, újszerű, hajlított páncélzat borította, robosztus erőt képviselt, tehát a közismerten megbízhatatlan amerikai Sherman M4-es teljes ellentétét képviselte. A későbbi IS—1 és IS-2-k, a ,Joszip Sztálin-tankok” még a német Párduc V és VI, valamint a Tigris I és II-vel is felvették a versenyt, amelyek ellenben az óriási SU-152 tankelhárító fegyverrel szemben sebezhetőnek bizonyultak. Ezekből és más fegyverekből a szovjetek hatalmas mennyiségeket gyártottak. A szovjet termelés a szövetséges harci repülőgépek egynegyedét, a géppuskák egyharmadát, a páncélos járművek kétötödét és az aknavetők kétharmadát biztosította.

Megindítja az ember fantáziáját, ha elképzeljük, hogy Hitler egy atombombával semmissé tehette volna ezeket a hátrányokat, az igazság azonban az, hogy Werner Heisenberg és a német tudósok közelébe sem kerültek a megalkotásának. Még ha a németeknek sikerült is volna gyorsabban fejleszteni a légvédelmüket - például korábban kifejlesztették és bevetették volna a sugárhajtású vadászrepülőket -, a nyersanyaghiány korlátozta volna az előállításukat. A pilóta nélküli VI repülőbombázóval és a V2 rakétával jelentős veszteségeket okozó, valamint a londoni polgári lakosság közhangulatát bomlasztó, figyelemre méltó új fegyvereket terveztek a németek, amelyek azonban távol álltak a Hitler álmaiban szereplő, a háború megnyerését biztosító csodafegyvertől. A japánok pedig még ennél is messzebb voltak a döntő technológiai áttöréstől. Röviden tehát, miközben a Brit Birodalmat, amennyiben az segítség nélkül marad, képesek lettek volna legyőzni, sőt talán Nagy-Britanniát és a Szovjetuniót is megverték volna, feltéve, hogy az Egyesült Államok semleges marad, Hitler és szövetségesei nem egy ilyen háború mellett döntöttek. Ők világuralmat akartak, mindhárom világbirodalommal - a brittel, az orosszal és az amerikaival - szemben. Ha bármi biztosra vehető a XX. század történelmében, akkor az ennek a megsemmisítő fölényt élvező hármasnak a győzelme. A semleges befektetők is minden bizonnyal így vélekedtek, legalábbis a svájci kereskedelemben lévő német részvények mozgása alapján, amelyek értéke a háború kitörésekor 39 százalékot zuhant, 1940-ben erőre kapott, majd a Barbarossa-hadműveletet követően ismét hanyatlani kezdett. 1945 februárjában, a jaltai konferencia idején meredeken zuhant nagyjából addig a pontig, ahonnan 1939 szeptemberében indult. Ha az egyes katonai összecsapások eltérő eredménnyel zárultak volna - például a Korall-tengernél, Midwaynél, Guadalcanalnál és a Leyte-öbölnél lezajlott csaták -, akkor is csak az elkerülhetetlen végkifejletet késleltették volna. Még ha a németek sikeresen meg is akadályozták volna a szövetségesek olaszországi és franciaországi partraszállását - amely az Overlord-hadműveletben rejlő rizikó ismeretében nem tűnt lehetetlennek -, vagy hosszabb ideig meg tudták volna akadályozni a szövetségesek előrehaladását az Ardennekben, akkor sem tudták volna megnyerni a háborút. 1944-ben ugyanis a német erők nyugatra történő átirányítása siettette a keleti front összeomlását.

EGY SZÖVETSÉG ANATÓMIÁJA

Annak fényében, ami 1945 után történt - amikor a dekolonizáció és a gazdasági hanyatlás következtében Nagy-Britannia olyan gyorsan kikopott a vezető nagyhatalmak közül -, többnyire hajlamosak vagyunk azt feltételezni, hogy a tengelyhatalmak veresége elsősorban az amerikaiak és az oroszok teljesítményének volt köszönhető. A háború utolsó pár hónapjáig azonban a britek is egyenlő partnernek számítottak. Először a britek verték vissza Hitlert 1940-ben, az országuk fölött zajló légi csata megnyerésével, ráadásul mindezt akkor, amikor a Szovjetunió még Hitler szövetségesének számított, az Egyesült Államok pedig deklarálta semlegességét. A tobruki katasztrófa ellenére a britek képesek voltak ki tartani, majd győzelmet arami Észak-Afrikában. Az atlanti csatában is nélkülözhetetlen volt a brit részvétel. És a William Slim tábornok vezetése alatt álló brit birodalmi erők mérték a japán hadseregre talán a legsúlyosabb csapást a burmai Imphalnál és Kohimánál. Igaz, Nagy-Britannia nem rendelkezett olyan mérhetetlen gazdasági forrással, mint az Egyesült Államok, vagy olyan mérhetetlen emberi utánpódással, mint a Szovjetunió. Mégis, a minőség is számít. A brit hírszerzés felülmúlhatatlan volt akkoriban. A források közül egy sem volt fontosabb, mint az Ultra, amely a feltörhetetlennek tartott Enigma készülékek kódjának megfejtésére szolgált. Az oxfordi és a cambridge-i egyiptológusoknak, valamint a Bletchley Parkban összegyűlt különféle szakértőknek köszönhetően a szövetségesek egy lépéssel mindig a németek előtt jártak, és ennek talán éppen Észak-Afrikában volt döntő jelentősége. A német tengeralattjárók Triton-kódját is megfejtették.

GYŐZELEM KÉRDŐJELEKKEL

Persze nem minden téren bizonyultak ilyen zseniálisnak a britek. A háborús visszaemlékezések olvasása közben megdöbbenti az embert az előkelő iskolákra jellemző mentalitás és lendület - a töretlen higgadtság és frivolitás, akármilyen vadnak is bizonyult a totális háború többi résztvevője; a konok eltökéltség, hogy minden hadművelet, veszélyességétől függetlenül, vagy rókavadászatnak, vagy krikettmeccsnek, esetleg kollégiumi csínytevésnek tűnt. Mindez kiolvasható William Stanley Moss beszámolójából egy német parancsnok 1944-es krétai szökése kapcsán. Aligha akadt olyan hadifogoly, akivel úriemberhez méltóbban bántak volna. A szolgálaton kívüli harci pilóták oxfordi egyetemistákhoz méltón viselkedtek; amikor Indiába helyezték, Frank Carey repülőezredes megalapította a „Sivítók Klubjá”-t, amelynek új tagjai „csakis addig ihattak, ameddig szórakoztatóak maradtak”. A sikereseket előléptették: a Csuklóktól az Üvöltőkig, majd a Visítókig, végül a Sivítókig léphettek elő. A „Bombázók szólama” szolgált zenei aláfestésül, amelynek utolsó mozzanata „a zongora teljes elpusztítása” volt. Már az utolsó előtti, ha nem az utolsó előtti előtti háborúban is szolgálatot teljesítő Lovat lord is részt vett a partraszállásban, és ragaszkodott ahhoz, hogy az Első Különleges Szolgálatot Teljesítő Dandár tagjai skótdudaszó mellett vonuljanak Normandia partjaira. (Csodával határos módon a skótdudás életben maradt.) A négy évig tartó német megszállást követően a hollandok elámultak a brit tisztek jó modorán, akik udvariasan engedélyt kértek, hogy a hálószobaablakokból lőhessenek. A britek mindössze a háború legvégén, Németországon belül vetkőzték le a sportszerűség álarcát: „Ez nem egy futballmeccs volt” - ezzel a kijelentéssel hárította el egy német tiszt kéznyújtását R. F. S. Gooch alezredes a Coldstream gárdaezredből, miután a 6. ejtőernyős ezred megadta magát. Hasonlóan szembeszökő a közkatonák cinizmusa, sőt antiheroikussága, amely kiválóan érzékelhető Alex Bowlby lövész visszaemlékezésében:

Én mondom nektek! Az egy más fajta háború volt [a sivatagban]. Ott nem keveredtek bele a civilek. Tiszta ügy volt. Ha foglyokat ejtettünk, szépen bántunk velük, és ők is szépen bántak velünk. A harc is más volt [...] Mi támadtunk rájuk, vagy ők támadtak ránk. Aztán egyikünk elcseszte!

- Ha jól emlékszem, vagy nyolcszáz kilométeren át elcsesztétek, megállás nélkül.”

Mégis a felsőosztálybeli gyermekdedségnek és munkásosztályos vérszomjasságnak ez a különös egyvelege már önmagában is a végső brit győzelem titkai közé tartozott. Mivel nem voltak különösebben magasztos eszméik azzal kapcsolatban, hogy miért harcolnak - Beveridge jóléti állama voltaképpen népszerűbb háborús célnak látszott, mint Churchill újjászervezett birodalma -, a britek kemény diónak bizonyultak, amikor demoralizálásról volt szó.

A brit stratégiai döntéshozatali folyamat minősége is alapvető fontossággal bírt. Churchillt, jogosan, az Atlanti-óceán mindkét partján máig a nemzet megmentőjeként és a szövetségesek győzelmének megalkotójaként emlegetik. Ha azonban Churchill ugyanolyan korlátlan hatalommal rendelkezett volna, mint Hitler, akár el is veszíthette volna a háborút, olyan hibás stratégiai elképzeléseket dédelgetett. (Alan Brooke megvetéssel szólt arról, hogy Churchill képtelen „megérteni a különböző hadszínterek egymáshoz fűződő kapcsolatát”. 1943-ban majd megbolondult a miniszterelnök Észak-Szumátra elfoglalására vonatkozó mániás ötletétől. Churchill „szeszélyes hangulatú volt, mint egy filmszínész, és durcás, mint egy elkényeztetett gyerek.” 1944 elejére Brooke biztossá vált abban, hogy Churchill ítélőképességét megzavarta a kora és alkoholfogyasztásának mértéktelensége. Egészen odáig ragadtatta magát, hogy azt kívánja, „bárcsak eltűnne a közéletből [...] a nemzet [...] és saját hírneve érdekében”. „A csodálatos dolog az - írta 1944. szeptember 10-én hogy a világ lakosainak egynegyede azt képzeli, hogy Winston Churchill a történelem egyik legnagyobb stratégája.” Brooke saját bevallása szerint is keserű ember volt. Úgy érezte, hogy Eisenhower helyett neki kellett volna vezetnie a franciaországi inváziót, ez azonban részben annak tudható be, hogy alábecsülte az Egyesült Királyság és az Egyesült Államok közötti gyorsan növekvő aránytalanságot a háborús erőfeszítések terén.) Churchill hatalmának korlátozása jelentette Nagy-Britannia legnagyobb erejét - az, hogy a brit vezérkari főnökség más tagjai, közöttük Brooke is, nem csupán az „öregember”-rel való egyet nem értésüket fejezhették ki, hanem gyakorta el is tántorították eredeti elképzeléseitől. Nagy-Britannia egy bizottság döntései alapján vívta a háborúját. Az egyéni akarat nem nőhetett a többi fölé. A fegyveres erők kénytelenek voltak letörni a véleménykülönbségeket, és egységes stratégiát kialakítani. A megoldás olykor kétségtelenül nehézkesre sikerült, a katasztrofális hiba lehetőségének esélye azonban erősen lecsökkent. Hasonló mondható el a lomha, ugyanakkor alapvető fontosságú angol-amerikai közös vezérkari gyűlésekről is. Elképzelhető, hogy Brooke óvatossága és állhatatossága tartotta vissza az amerikaiakat attól, hogy idő előtt megnyissák a második frontot Nyugat-Európában, noha hatalmas nyomás nehezedett rájuk mind Sztálin, mind pedig a brit közvélemény egyes hangadóinak részéről. Hitler ezzel szemben nyugodtan kirúghatta parancsnokait - és gyakran meg is tette -, ha a legcsekélyebb mértékben is kételkedett azok engedelmességében. Semmi sem gátolhatta meg abban, hogy kártékony parancsokat adjon ki, melyekkel mindössze német életeket pazaroltak el, és abban sem, hogy végül a képzelet világába süllyedjen, és nem létező hadosztályokat vezényeljen a mindenképpen tarthatatlan hadszínterekre. A három tengelyhatalom közötti stratégiai kooperáció sem létezett valójában. A 21-es terv - a német-olasz egységek Szuez elleni támadása, Japán India elleni támadásával egyidejűleg - alig volt több egy vágyálomnál. Amikor még a japán szárazföldi hadsereg és haditengerészet sem tudott megegyezni arról, hogyan vívják a háborút, mennyire volt valószínűsíthető a tengelyhatalmak győzelmi tervének megvalósulása?

Gyakori állítás, hogy Hitler legnagyobb stratégiai baklövése az Egyesült Államok elleni hadüzenet volt 1941 decemberében, Pearl Harbor után, amellyel a Japán melletti szolidaritását nyilvánította ki. Ez azonban nem egészen jogos, hiszen Roosevelt a semlegesség fogalmát már jó ideje túlfeszítette. A Nagy-Britanniával meglévő gazdasági kapcsolatokat az 1938-as angol-amerikai kereskedelmi megállapodás tovább erősítette. Az Egyesült Államok Csehszlovákia szétdarabolása után gazdasági szankciókat vezetett be Németország ellen. Roosevelt a háború kitörésétől kezdődően egyre nagyobb nyomást gyakorolt a Kongresszusra a semlegességi törvények hatályon kívül helyezése érdekében. Roosevelt már 1940. december 29-én a következő kijelentést tette: a tengelyhatalmak „a hatalom és a pénz gonosz szövetségét alkotják”, céljuk pedig „egész Európa majd [...] a világ többi részének rabszolgasorba taszítása”; az Egyesült Államok a „demokrácia hatalmas fegyvertára [...] a zsiványok bandája ellen”. Voltaképpen de facto háborús állapot állt fenn Németország és az Egyesült Államok között 1941. szeptember 11-e óta, amikor Roosevelt engedélyt adott az amerikai haditengerészeti parancsnokoknak, hogy „kapásból” lőjenek, ha német hajókkal találkoznak. Erre az adott alapot, hogy az amerikai közvélemény erőteljesen a tengelyhatalmak ellen fordult, az elszigetelődéspárti politikusok, köztük Hiram W. Johnson szenátor, a semlegességpártiak, köztük Charles Warren jogtörténész, és a titkos fasiszták, mint például Charles Lindbergh pilóta minden erőfeszítése ellenére. Az átlag amerikaiak nem akartak háborút. Sokan úgy vélték, hogy a legutolsó háborúba is a brit imperialisták fondorlata és az északkeleti üzleti érdekek miatt keveredtek bele. Erőteljesen vonzódtak a semlegességpártiak véleményéhez, miszerint a harcoló felek számára küldendő katonai utánpótlás és kölcsönök betiltásával a Kongresszus elkerülhetné a bonyodalmakat. Az amerikai fegyverkezési programot azonban már 1936 óta támogatták. 1938-tól kezdődően pedig egyértelműen Nagy-Britanniát helyezték előtérbe Németországgal szemben. És ami a legfontosabb, az amerikaiak nem akarták a tengelyhatalmak győzelmét, és 1939 szeptemberében a szavazók többsége már azt is látta, hogy ezt a legjobban akkor biztosíthatják be, ha fegyvert és nyersanyagot szállítanak Nagy-Britannia számára. Az 1940-es német győzelmek láttán egyre inkább terjedt ez a nézet. Köztámogatást élveztek a Japán ellen bevezetett, és végül Pearl Harborhoz vezető szankciók is.

Kétségtelen azonban, hogy Hitler végzetesen alábecsülte az Egyesült Államokat. „Nem látok sok jövőt az amerikaiak számára - jelentette ki a Stammtisch bölcs 1942-ben, egyik vacsoraasztal melletti monológjában:

„Véleményem szerint ez egy rothadó ország. Faji nehézségekkel küzdenek és a társadalmi egyenlőtlenség problémájával. Ezek okozták Róma bukását is, pedig Róma szilárd alapokon állt, és képviselt valamit [...] A Német Birodalomban 270 operaház van, ami egy olyan kulturális jelenség, amelyről odaát fogalmuk sincs. Vannak ruháik, ételük, autóik és egy rosszul megépült házuk - sőt egy hűtőszekrényük is. Az ilyen dolgok azonban nem ejtenek ámulatba bennünket.”

Ezzel először is félreértelmezte a faj szerepét az amerikai politikában. Kétségtelen, hogy a feketék másodrangú állampolgárok voltak, különösen a déli államokban, ahol még számos jogi korlátozás is létezett. Ugyanazok a déliek azonban, akik fehér szuprematisták voltak, az amerikai intervenció legerősebb képviselői közé is tartoztak, nem utolsósorban a dél erőteljes exportfüggősége miatt. Az elszigetelődés és a semlegesség hívei, valamint az angolgyűlölők érzelmei az Egyesült Államok régiói közül különösen azokban voltak erősek, ahol jelentős német lakosság élt a XIX. századi bevándorlók utódaiként. Befolyásukat azonban ellensúlyozta, sőt inkább elnyomta az ország jelentős, és véleményének erőteljesen hangot adó zsidó közössége, amely a lakosság mintegy 3,4 százalékát tette ki, és amelyet a náci uralom alatt álló Európából kivándorolt 300 000, többségében zsidó menekült tovább erősített. A dolgot tovább bonyolítja, hogy sok amerikainak valamilyen szinten antiszemita előítéletei voltak. Az 1942-ben megkérdezett amerikaiak valamivel kevesebb mint fele úgy vélte, hogy a zsidóknak „túl nagy hatalma van az Egyesült Államokban”. Az 1940-ben megkérdezetteknek több mint kétötöde ellenezte a vegyes házasságot. Az amerikaiak majd egyötöde „Amerikára nézve veszélyes”-nek találta a zsidókat, majd egyharmaduk úgy gondolta, hogy „széles körű zsidóüldözés lesz ebben az országban”, amelyet 10 százalékban támogattak is volna. Mindezek ellenére egy Gallup-felmérés szerint az amerikai közvélemény túlnyomórészt elítélte Hitler zsidóüldözését.

Hitler Amerika gazdasági potenciálját is teljesen rosszul mérte fel, mivel az általa kigúnyolt autókat és hűtőszekrényeket a világ tömegtermelési technikájában és a modern igazgatásban leginkább járatos vállalatok gyártották. A tengelyhatalmak abban a hitben ringatták magukat, hogy a nagy gazdasági világválság hatására az amerikai gazdasági modell szétesett. Az 1930-as évek közepének és végének lomha kereslet-növekedése ellenére az olyan cégek, mint a General Motors, hatalmas előrelépést tettek hatékonyság terén, mivel kihasználták a óriási amerikai piacra egyedüliként jellemző, nagyságrendből fakadó gazdasági előnyöket. A brit és a szovjet export révén a General Motors és a hozzá hasonló vállalatok belekóstolhattak abba, mi következhet még. Amerika háborúba lépésével a kormányzat elárasztotta őket katonai megrendelésekkel. Az első világháborúban nem jól sült el a dolog: túltermelési válság, krónikus pazarlás és inflációs nyomás következett. 1942-ben ennek az ellentéte történt. „Az igazi hír az - fogalmazta meg a General Motorsnál Charles E. Wilson -, hogy amerikai termelési módszereink, üzleti szakértelmünk egyaránt alkalmazhatóak ezeknek a háborús dolgoknak a tömeges gyártása során és szerintem ezt a tényezőt tengelyhatalmi ellenfeleink figyelmen kívül hagyták.” Kompromisszumra persze itt is szükség volt. A hatalmas vállalatok döbbenetes sebességgel alakultak át a fogyasztói társadalom bajnokaiból a háborús gazdaság kiszolgálóivá. John Hancock és Bemard Baruch szerint „A háborúval egyfajta totalitárius rendszer is jár. A kormány előírja minden üzletágnak, hogyan járuljon hozzá a háborús programhoz.”

A makrogazdasági mutatók szerint az eredmény eléggé riasztónak tűnt. 1942-re az Egyesült Államok nemzeti összterméke több mint 60 százalékkal magasabb volt, mint 1938-ban, 1944-re pedig a háború előtti szint több mint kétszeresére nőtt. 1940 és 1943 között ötmillió munkahely létesült. Mindez egy óriási pénzügyi ösztönző erőnek volt köszönhető, annak, hogy a szövetségi költségvetési hiány a nemzeti össztermék 20 százaléka fölé nőtt, és ezt a magánbefektetések számának és a személyes fogyasztásnak az ugrásszerű növekedése kísérte. Bár egyes nyersanyagokat tartalékolni kellett, az Egyesült Államok volt az első olyan ország, fogalmazta meg Wilson a General Motorsnál, ahol kidolgozták, hogyan lehet fegyvert is és vajat is adni háborús időkben. Ez a siker jórészt a nagyvállalatok vezetőségének tudható be - az úgynevezett „évi egy dolláros emberek”-nek, akik hatalmas vagyonuk következtében megengedhették maguknak, hogy ingyen szolgálják a közt -, köztük Philip Reednek a General Electrictől, aki a háború alatt szintén grátisz szolgálta a kormányt, és elősegítette a hadügyminisztérium és az addig Roosevelt rendíthetetlen ellenfeleinek számító nagyiparosok közötti felettébb sima együttműködést. Sem előtte, sem azóta nem szólt bele a szövetségi kormány ilyen mértékben az amerikai gazdasági életbe, és nem épített és nem birtokolt ennyi új ipari létesítményt. Az olyan szervezetek, mint a Nemzeti Védelmi Tanácsadói Bizottság, a Gyártási Igazgatási Iroda, a Háborús Termelési Testület és a Háborús Mozgósítási Iroda, teljesen átalakították a szabályozási rendszert. Mégis, az amerikaiak mikrogazdasági szinten nyerték meg igazán a termelési háborút. A tömegtermelés és igazgatás terén a legnagyobb háborús előrelépések az olyan óriási gyárakban történtek, mint a Ford 1,5 kilométer hosszú bombázó-gyártósora Willow Runban, a Boeing B-29-es gyára Seattle-ben, vagy a General Motors allisoni repülőgépmotor-gyára. A csúcson a Boeing Seattle tizenhat B-l 7-est gördített ki naponta, és 40 000 nőt és férfit foglalkoztatott három műszakban. Soha nem gyártottak még hajókat olyan gyorsan, mint a Libertyket, amelyekből 2700-at engedtek vízre a háborús években. A háború alatti General Motorsnál figyelt fel Peter Drucker a modern „korporációs elképzelés”-re, az igazgatás decentralizált rendszerére. A háború alatt született meg az amerikai hadiipari komplexum is: az összes fontosabb kormányzati szerződés több mint fele mindössze harminchárom vállalat kezében összpontosult. A Boeing nettó háborús nyeresége 1941 és 1945 között 27,6 millió dollárra rúgott. A megelőző öt évben a vállalat közel hárommilliót veszített. A General Motors félmillió embert alkalmazott és a teljes amerikai háborús termelés egyötödét adta. („Éveken át úgy gondoltam, hogy ami jó az országnak, az jó a General Motors számára is, és fordítva” - hangzott el Charles Wilson híres mondata a szenátus fegyveres testületi bizottsága előtt, mielőtt védelmi miniszteri kinevezését megerősítették volna.) A Ford önmagában több katonai felszerelést gyártott, mint egész Olaszország. Nem csoda tehát, hogy néhány eszesebb katona úgy érezte, hogy nem „egy igazi háború [...], hanem [...] egy irányított üzleti vállalkozás” miatt kockáztatják az életüket, fogalmazta meg James Jones Az őrület határán című művében. Valóban különös, hogy az amerikai gazdaságnak a harmincas évek válságából való kilábaláshoz más népek városainak lerombolására volt szüksége.

Az amerikaiak azonban többet tettek annál, mint hogy felszerelték magukat a totális háborúra. A szövetségeseiket is felszerelték. Közismert tény, hogy Nagy-Britannia a kölcsönbérleti törvény keretén belül több milliárd fontos, életmentő gazdasági segítségben részesült. 1941 és 1945 között 5,4 milliárd nettó segély érkezett az Egyesült Államokból, amely az Egyesült Királyság átlagos nemzeti össztermékének mintegy 9 százalékát tette ki. Kevésbé jól ismert azonban az, hogy milyen hatalmas mennyiségű anyagi támogatást nyújtott Amerika a Szovjetuniónak. Mindent egybevéve Sztálin 93 milliárd rubel értékű ellátmányt kapott, a szovjet nettó termelés 4-8 százalékát A gépi berendezések nagyságrendje alapján azonban elmondhatjuk, hogy a hivatalos statisztikák alábecsülték az amerikai segítség fontosságát, ugyanis további 380 000 harctéri telefont, 363 000 teherautót, 43 000 dzsipet, 6000 tankot és majd 8000 kilométer hosszú telefonvezetéket hajóztak át az északi-sarkköri jeges utánpótlási vonalakon Murmanszkba, Kaliforniából Vlagyivosztokba, vagy szárazföldi úton Perzsiából. Több ezer harci repülőt juttattak az alaszkai „légihíd”-on át Szibériába. És az amerikaiak nem csupán gépekkel látták el Sztálint. A háború alatt a szovjet légi közlekedés üzemanyag-szükségletének 58 százaléka érkezett az Egyesült Államokból, a robbanóanyag 53 százaléka, a réz, az alumínium és a kerékabroncsok szinte fele, nem is szólva a számtalan tonna húskonzervről - mindez a teljes szovjet katonai ellátmány 41-63 százalékát adta. Az amerikai mérnökök értékes technológiai segítséget is nyújtottak, mint ahogy Magnyitogorszk kezdeti szakaszában is. A Studebaker teherautók oldalára nyomtatott „USA” feliratról azt terjesztették, hogy az Ubity Szukina szina Adolf (Megölni azt a szemét Adolfot) rövidítése. Az oroszok valószínűleg feleannyi németet sem tudtak volna elpusztítani ilyen óriási mértékű segítség nélkül.

Sztálin persze a Nagy Honvédő Háborúnak ezt a jellemzőjét nem szívesen hozta a nyilvánosság tudomására. Az amerikai tőke bevonása nélkül azonban - mint ahogy azt Zsukov marsall is, és Sztálin utódja, Nyikita Hruscsov is bizalmasan megvallotta - a Szovjetunió akár el is veszíthette volna a háborút, de mindenképpen sokkal tovább tartott volna megnyernie. 1943 nyarán a németeknek egy jóval félelmetesebb Vörös Hadsereggel kellett szembenézniük, mint 1941 nyarán, és ez jelentős részben az amerikai segítségnek köszönhető. Nem kétséges persze az sem, hogy a hadsereg javulása annak is betudható, hogy Sztálin szinte teljesen az ellenőrzése alá vonta alattvalói életét. Az 1930-as évek megtanították a szovjeteknek, hogy szinte bármilyen anyagi nehézség leküzdhető, ha a rendelkezésre álló munkaerő szinte kifogyhatatlan. Amikor tehát Sztálin kiadta a parancsot a szovjet ipar Urálon túlra történő áttelepítésére és újraindítására, újabb embertelen gazdasági csoda zajlott, melynek célja pont olyan rémületes volt, mint az ötéves terveké, és szinte pont annyi emberéletet követelt. (A második világháború szovjet emberveszteségét mintegy 25 millióra becsülik, amelyből legalább 8,7 millió a harctéri halál. Ez a szám akár 10,2 millió is lehetett, ha a fogságban elhalálozottak számát illetően a német adatot fogadjuk el, és nem a szovjetet. 13,7 millióan a német megszállás áldozataivá váltak. Közülük 7,4 milliót kivégeztek, 2,2 milliót halába dolgoztattak Németországban, a maradék 4,1 millió pedig éhezés vagy betegségek következtében halt meg. Ezenfelül legalább kétmillió, de inkább több szovjet állampolgár halt meg a németek által el nem foglalt területeken. Hiba tehát Hitler számlájára írni az összes szovjet háborús áldozatot.)

Sokan remélték, hogy a háborús válság következtében Sztálin talán felfüggeszti majd a terrort. Ellenkezőleg: a rabszolgaállam, azaz a szovjet munkatáborok rendszere továbbra is milliószám emésztette fel áldozatait. A foglyokat sietve keletebbre költöztették, gyakran erőltetett menetben, a németek előrenyomulásával egy időben. Az őrök inkább lelőtték vagy leszúrták azokat, akik az út során elestek, nehogy a németek felszabadíthassák őket. A szovjet ipar háborús időszakának több százezernyi munkása a foglyok közül került ki, akik napi tizenhat órát dolgoztak a lét küszöbén. A szovjet etnikai tisztogatás üteme is felgyorsult. 1941-ben a lengyelországi és a baltikumi foglyokat lemészárolták, hogy ne kelljen keletre szállítani őket. Mintegy 1,2 millió német etnikumút deportáltak Oroszország európai területeiről Szibériába és Közép-Ázsiába, köztük a legkeletebbre lakó Volksdeutschekát, a volgai németeket. A délkeleti régióból, a rövid ideig románok által irányított, moldvai szakadár államból, Transznyisztriából több mint 66 000 németet űztek el. Amikor 1943 vége felé a németek elkezdtek visszavonulni a Kaukázus vidékéről, a krími tatárokat és a csecseneket a németekkel való együttműködés vádjával egy tömbben deportálták. A többi, gyanúsnak ítélt népcsoportot is száműzték lakóhelyéről: a balkárokat, a bolgárokat, a görögöket, az ingusokat, az irániakat, a kalmüköket, a karacsájokat, a kurdokat, a kemszileket (mozlim örmények) és a mesketi törököket. Most már a zsidók is kezdtek gyanússá válni Sztálin szemében. Az átlagos orosz polgárok is mintha „egy haditáborban” éltek volna, heti hét napot dolgoztak, fejadagjuk pedig egyötöde volt a britekének.

A szovjet katonákat közben drákói szigorral kényszerítették fegyelemre. Sztálin régi ellensége, Trockij vezette be először azt a szabályt, hogy az előrenyomuló katonákat esetleg az ellenség lövi le, a hátrálókat azonban a feletteseik egész biztosan. Sztálin örömmel alkalmazta Trockij hagyatékát. A 227-es számú rendeletet („Egyetlen lépéssel sem hátrálni”) 1942. július 28-án hozta meg a Védelmi Népbiztosság, azon belül is maga Sztálin:

„Nem tűrhetjük tovább azokat a parancsnokokat, népbiztosokat és politikai tiszteket, akiknek az egységei készakarva elhagyják állásaikat. Nem tűrhetjük tovább azt sem, hogy a parancsnokok, népbiztosok és politikai tisztek hagyják, hogy gyávák irányítsanak a harctéren, mivel a pánikkeltők magukkal rántják a többi katonát, és visszavonulnak, ezáltal megnyitják az utat az ellenség előtt. A pánikkeltőket és a gyávákat ott helyben ki kell végezni.

Mostantól kezdve a fegyelem vastörvénye minden tiszt, katona és politikai tiszt számára a következő: egyetlen lépéssel sem lehet hátrálni felsőbb parancs nélkül. Azok a század-, zászlóalj-, ezred-és hadosztályparancsnokok, valamint az ezen rangban álló népbiztosok és politikai tisztek, akik felsőbb parancs nélkül visszavonulnak, hazaárulónak nyilváníttatnak. Olyan bánásmódban részesülnek, mint a hazaárulók. Ez a haza hívószava.”

A katonáikat hátrálni engedő tiszteket hadbíróság elé állították. Sztálin német mintára elrendelte a vonalak mögötti, különleges egységek felállítását „a pánikkeltők és a gyávák kivégzésére”, büntetőzászlóaljakat hoztak létre a „lógósok”-nak, „hogy ezáltal lehetőséget kapjanak a haza elleni vétkeik vérrel való törlesztésére”. A szökésért nemcsak magát a dezertőrt büntették meg, hanem felettes parancsnokát is, sőt a 270-es rendelet értelmében a dezertőrök és a fogságba esettek családját is. Amikor Sztálin saját fiát, Jakovot elfogták Vityebszk mellett, letartóztatták a feleségét, aki két évet töltött a moszkvai Ljubjanka téri börtönben. Sztálin mindössze akkor rendelte el menye szabadon engedését, amikor értesült Jakov fogságbeli haláláról. Azok a német fogságba esett szovjetek, akik elég szerencsésnek bizonyultak ahhoz, hogy túléljék a háborút, hamarosan ismét a korábbiakhoz hasonlóan nehéz körülmények között, fogságban találták magukat „hazaárulás” vétke miatt.

Mindez arra hívja fel a figyelmünket, hogy a már megszokásból is barbárnak nevezett ellenség legyőzése érdekében a nyugati hatalmak együttműködtek egy erkölcsi szempontból semmivel sem jobb, ugyanakkor a totális háború szempontjából végül igen hatékonynak bizonyuló szövetségessel. „Az emberek - jegyezte meg George Orwell 1941-ben - nem a jó és a rossz között választhatnak, hanem két rossz között. Hagyhatjuk, hogy a nácik uralják a világot: ez rossz; vagy legyőzhetjük őket egy háborúban, ami szintén rossz [...] Akármit is választunk, nem kerülhetünk ki belőle tiszta kézzel.” Orwell Állatfarm című művét ma a sztálinizmusba torkolló orosz forradalom kritikájaként értékelik; az emberek hajlamosak elfelejteni, hogy a mű a második világháború alatt íródott, és nem kevesebb mint négy kiadó utasította vissza - köztük T. S. Eliot is a Faber & Faber nevében - szovjetellenes felhangja miatt. Semmi sem jelképezi jobban a nyugati hatalmak tudatos vakságát Sztálin bűneivel szemben, mint az amerikai alelnök, Henry Wallace 1944. májusi, a koljimai gulagon tett látogatása. „Nincs két olyan ország, melyek jobban hasonlítanának egymásra, mint a Szovjetunió és az Egyesült Államok - mondta vendéglátóinak. - Az önök országának óriási kiterjedése, szűz erdei, széles folyói és hatalmas tavai, mindenféle időjárása - a trópusitól a sarkköriig -, kimeríthetetlen gazdagsága egyaránt saját hazámra emlékeztetnek [...] Mind az oroszok, mind az amerikaiak a maguk különböző módján egy olyan életmód után kutatnak, amely a világon mindenütt lehetővé teszi a közember számára a modern technológia előnyeinek leghatékonyabb kiaknázását. Semmi kibékíthetetlen nincs a céljaink és szándékaink tekintetében.” Mindegyik átalakult diktatórikussá. Norman Mailer tábornoka a Meztelenek és holtak című regényben így fogalmaz:

„Egy ország kinetikai energiája a szervezettség, az erők összefogása [...] a fasizmus [...] Történelmileg nézve a dolgot, a jelenlegi háború célja Amerika potenciális energiáját kinetikai energiává alakítani át [...] Amerika azon van, hogy magáévá tegye és megvalósítsa ezt az elképzelést. Ha egyszer az ember erős központi hatalmat hozott létre, nyersanyagot halmozott föl, és hadsereget teremtett, az ilyesmi nem múlik el csak úgy, nyomtalanul, magától [...] Történelmünk folyamán első ízben ébredtek tudatára Amerika vezető emberei igazi céljaiknak.” (Szíjgyártó László fordítása)

HÁBORÚ A JAVÁBÓL

Albert Speer már 1942 áprilisában érezte a fordulópont bekövetkeztét. Még annak az évnek a telén a németek felismerték, hogy a villámháborús napok elmúltak, és nem is térnek többé vissza. Hadtápvonalaik veszélyesen hosszan terültek szét. Ellátásuk továbbra sem volt megfelelő az orosz tél viszonyai között. És ami még ennél is fontosabb, az ellenség most először képesnek bizonyult arra, hogy egyenlő félként szembeszálljon velük a harctéren. Sztálingrádnál a németek anyagcsatába bonyolódtak, ami erősen emlékeztetett az első világháború nyugati frontjára. Csak ez éppen sokkal hidegebb és kegyetlenebb volt. Paulus 6. hadseregének 1943. január 31-i és február 1-i megadását gyakran tekintik az igazság pillanatának. Pedig a hat hónappal későbbi kurszki csata jelezte igazán a tengelyhatalmak végét. Itt, „a totalitárius erőszak katlanjában”, ahogy Vaszilij Groszman nevezte a csatát, nyilvánult meg először a szövetségesek hármasának pusztító hatalma a teljes valójában.

Sztálingrádnál a németeket körbezárták, és végül az utánpótlás hiányában kellett kellett megadniuk magukat. Kurszknál a Wehrmacht szemtől szemben összemérhette az erejét a Vörös Hadsereggel. Felfogni is nehéz a kurszki kiszögellésnél 1943 júliusának viharos napjaiban történtek nagyságrendjét. A csatatér maga Wales nagyságú volt, mintegy három óra alatt lehetett volna egyik végéből a másikba eljutni. A németek egy észak-dél irányú, klasszikus átkaroló hadműveletet terveztek azzal a céllal, hogy bekerítsék a kiszögellésen belül rekedt szovjet erőket. Az oroszok védelme védelem volt a javából. Az volt a céljuk, hogy megerősítsék a kiszögellést, majd pedig egy maszkirovka, azaz cseles álca segítségével becsalogassák és elpusztítsák a németeket. Négyezer-ötszáz kilométer hosszú sáncot ástak, 400 000 aknát helyeztek el, 1 336 000 embert csődítettek oda (a Vörös Hadsereg kétötödét), 3444 tankot, 2900 repülőgépet és 19 000 puskát vetettek be. A másik oldalon mintegy 900 000 német katona volt, ötven hadosztályban. A németek korábban talán megbirkóztak volna számok tekintetében ekkora túlerővel is. Most azonban a brit hírszerzéssel együttműködő és a legmodernebb amerikai gépekkel felszerelt Vörös Hadsereggel álltak szemben. A szovjet parancsnokok amerikai rádión keresztül tartották egymással a kapcsolatot. A szovjet repülőtéren P-39-es Air Cobra vadászrepülők egységei sorakoztak fel.

A Citadella fedőnevű német támadást július 4-én, hajnali fél háromra tervezték. A Bletchley Park Station X dekódoló csoportja előzetes figyelmeztetésének köszönhetően Zsukov marsall pontosan 2.20-kor gyilkos erejű megelőző bombázásba kezdett, amely olyan fülsüketítő volt, hogy számára is a „pokol szimfóniájá”-nak hangzott. (A szovjetek kétféleképpen kapták Bletchleyből a híreket, egy hivatalos és egy titkos útvonalon. A Bletchleyben dolgozók között ott volt John Cairncross is, a cambridge-i kémkör „ötödik embere”, aki a német hadműveletekről londoni NKVD-s irányítójának, Anatolij Gorszkijnak küldött információt. A német hadiszökevények megerősítették a britek előrejelzését a tervezett német offenzíva időzítésére vonatkozóan.) Egy tucat büntetőszázadot vonultattak a frontvonalra a fegyvercsövek elé, hogy tompítsák a németek kezdeti támadását. A németeket mindez meglepetésként érte, mégis nyomultak előre, vadonatúj Párduc tankjaik elsöprő tűzerejének köszönhetően. Hermann Hoth tábornok a 4. páncélos hadsereg Halálfej és Das Reich nevű elitalakulatainak élén mélyen benyomult a szovjetek déli oldalába. Pavel Rotmisztrov 5. páncélos gárdahadosztályának feladata volt, hogy feltartóztassa őket. Rotmisztrov a szovjet tartalékosoktól sebesen nyugati irányban távolodva, a kellő pillanatban vetette be egységét a Prokhorovka-dombon. Nyolc nappal a csata megindulása után a két hatalmas tanksereg szó szerint összecsapott: 850 szovjet T-34-es 600 német Panzer ellen. Egy ideig szinte semmit sem lehetett látni a füstben és a porban. Rotmisztrov tankparancsnokainak a vezetők vállára állva kellett irányítaniuk a tankokat. Aztán egy felhőszakadás-szerű eső szinte folyékonnyá változtatta a harcmezőt. Amikor a harc végül befejeződött, nem maradt más, mint kiégett tankok és elszenesedett holttestek hátborzongató ingoványa. Még hetekkel a csata után is az egész terület, a székében és hosszában nagyjából negyvenöt kilométeres harcmező, Ilja Ehrenburg szovjet újságíró szavaival élve nem volt más, mint egy „ocsmány sivatag [...] A tűzben elpusztult falvak, a szétzúzott városok, a facsonkok, a zöld iszapban veszteglő kocsik, a tábori kórházak, a sebtében ásott sírok mind egybeolvadtak.”

Ez volt az, amit Ehrenburg úgy hívott: „háború a javából”. Soha nem volt még ehhez fogható küzdelem. Könyörtelen volt és irgalmatlan. Mégis egyszer csak véget ért. Bár mindkét oldal nagyjából ott fejezte be, ahol elkezdte, a német veszteségek relatív értelemben jóval súlyosabbak voltak: katonáik több mint fele, járműveik fele odaveszett. A következő hetekben a németeket folyamatosan visszaszorították. Elveszítették Orelt, aztán Brianszkot, aztán Bjelgorodot, majd Harkovot. Kurszk után két héttel Karacsev mellett Ehrenburg egy táblára lett figyelmes: Berlin 1934 kilométer. Mintha ez a tábla jelezte volna, hogy Németország veresége immár elkerülhetetlen.

Hiszen nem csak a keleti fronton változott meg a helyzet visszafordíthatatlanul. A szövetségesek minden hadszíntéren, ahogy Brooke fogalmazott, „már nem álltak vesztésre, és azon dolgoztak, hogy nyerjenek”. A németek Észak-Afrikában is visszavonulóban voltak a Fáklyahadművelet, azaz a szövetségesek casablancai, oráni és algíri partraszállásának sikere, valamint Montgomery 1942 novemberének elején aratott el-alameini győzelme óta. Az Afrika Korps 1943. május 12-én megadta magát. Az atlanti csata lényegét tekintve 1943 nyarára véget ért, hála a német tengeralattjárók felderítésére és megsemmisítésére irányuló akcióknak. A következő évben a szövetségesek mindössze harmincegy kereskedelmi hajót veszítettek tengeralattjáró-támadásban, szemben az 1942-es ezernél is többel.

A Csendes-óceánon is megváltozott a dolgok menete, talán még gyorsabban, mint Kelet-Európában. A Korall-tengernél és Midwaynél vívott csatában (1942. május-június), Chester W. Nimitz admirális repülőgép-hordozói először bemérték, majd súlyos csapát mértek a számbeli fölényt élvező japán flottára. Kurszknál mindkét fél tekintélyes veszteséget szenvedett, mégis a már túlfeszített tengelyhatalmak számára a relatív veszteség nagyobb arányú volt. A japánok nem lettek volna képesek négy elsüllyesztett repülőgép-anyahajójukat pótolni, ezzel szemben az amerikaiak még mindig messze voltak hajógyártási kapacitásuk csúcsának elérésétől. A Salamon-szigeteki Guadalcanal körül és magán a szigeten 1942 augusztusától 1943 februárjáig vívott csaták felfedték a japán szárazföldi erők sebezhetőségét, mihelyt érvényre jutott az amerikaiak tengeri és légi fölénye. 1943 májusában az amerikai erők elpusztították a japán erőket az Aleut-szigetek Attu nevű szigetén, és Kiska elhagyására kényszerítették őket. Szeptemberre a japánok stratégiája már csak arra volt elegendő, hogy megőrizzék a 12 000 kilométeres védelmi vonalat, amelyet utánpótlás szempontjából már nyilvánvalóan nem sokáig tudtak tartani. Még Kínában is érezhető volt a változás. Claire Lee Chennault ezredes „repülő tigrisei” súlyos károkat okoztak a japán célpontoknak, köztük a tajvani repülőtérnek. 1943 vége felé Chennault fő riválisa, Joseph Stilwell tábornok végül rávette a kínai hadsereget, hogy sikeresen behatoljanak Burmába. Ezek az események jelezték, hogy a tengelyhatalmak sorsa megpecsételődött, és többé már nem remélhették, hogy háborút nyerhetnek a Brit Birodalom, a Szovjetunió és az Egyesült Államok egyesített erői ellen. Mivel az olaszok is látták az intő jeleket, 1943 júliusában megdöntötték Mussolini uralmát, amivel azt érték el, hogy a németek megszállták Olaszországot.

Két hónappal a kurszki csata után, a brit háborús kormányzat Közös Hírszerző Albizottsága egy lenyűgöző jelentésben felvázolta Németország 1943-as és 1918-as helyzetének „szembetűnő hasonlóságait”. A szövetségesek légi csapásai akkora, vagy „talán még nagyobb reménytelenséget és erkölcsi elbizonytalanodást okoztak”, mint az előző háború tengeri blokádja.

„Németország európai szövetségesei [...] ismét az első adandó alkalomra várnak, hogy kilépjenek a háborúból. Egyikük [Olaszország] már meg is tette [...] Hasonló körülmények között 1918-ban a német legfőbb parancsnokság felismerte a végső vereség elkerülhetetlenségét, valamint a harc folytatásának hiábavalóságát. Úgy véljük, hogy az az érzés, hogy Németország elveszítette minden reményét a háború megnyerésére, és hogy a további harc mindössze hasztalan vérontáshoz és pusztításhoz vezethet, széles körben elterjedt Németországban, és ebben még néhány katonai vezető is osztozik [...] A kép egészének vizsgálata révén elkerülhetetlenül arra a következtetésre jutottunk, hogy Németország, ha ez lehetséges, ma még rosszabb helyzetben van, mint ugyanebben az időszakban 1918-ban volt.”

A politikai elnyomás jóval magasabb szintje és a Németország számára a korábbinál is keményebb békefeltételek ellenére nem zárható ki, vonja le a végkövetkeztetést a jelentés, egy lehetséges „krízis”, sőt akár „valamilyen hirtelen rezsimváltás” is Németországban, még az év vége előtt. Márpedig ez egyenesen egy fegyverszünethez vezetne. 1943 decemberében, mivel semmilyen hasonló válság nem történt, Churchill összehívta a brit és az amerikai vezérkar tagjait, hogy megtárgyalják, mikor ér véget a háború. A válaszok 1944 márciusa és novembere között ingadoztak.

Miért lehettek ezek a jól informált személyek ilyen biztosak a szövetségesek győzelmének elkerülhetetlenségében, ugyanakkor hogyan tévedhettek ekkorát a győzelem időpontja tekintetében? Úgy, hogy a németek és a japánok Kurszk után még két évig harcoltak. Ráadásul ez az időszak minden addiginál nagyobb halálozási arányt eredményezett. Kétségtelen, hogy a szövetségesek találhattak volna módot a háború gyorsabb befejezésére. Vannak, akik továbbra is úgy vélik - mint annak idején a szovjetek -, hogy a nyugat-európai „második ffont”-ot a normandiai partraszállás előtt már egy évvel is meg lehetett volna nyitni; hogy az észak-afrikai és olaszországi partraszállások mindössze elterelték a figyelmet a fő eseményről, a franciaországiról. Basil Liddell Hart óta számos katonai elemző azt állítja - köztük Siegfried Westphal, Rundstedt vezérkari főnöke is -, hogy a normandiai partraszállás után az angol-francia előrenyomulás gyorsabb lett volna, ha nem egy ilyen széles frontot alkotnak. A háború elnyújtott végében azonban nem annyira a szövetségesek túlzott óvatossága volt mérvadó, mint inkább a tengelyhatalmak megdöbbentő kitartása. A háború korábbi végét megakadályozó tényezők eltörpülnek azon tény mellett, hogy 1943 júniusa és 1944 májusa között a Wehrmacht legkevesebb 900 000 embert veszített. Azok, akik a szövetséges partraszállás után életben maradtak, jól harcoltak. A kérdés az, vajon mennyivel harcoltak volna jobban a németek egy évvel korábban? Talán valóban tanácsosabb volt próbát tartani a döntő partraszállás előtt, először Észak-Afrikában, majd pedig Olaszországban.

GYŐZELEM KÉRDŐJELEKKEL

MINDHALÁLIG

„Ha épeszű emberek ellen harcolnánk - mondta az amerikai Omar Bradley tábornok egyik katonai segédje 1944 decemberében már régen megadták volna magukat.” Igaz, hogy 1945 előtt is volt néhány jelentős német megadás: Paulus 6. hadseregének megadása Sztálingrádnál; a központi hadseregcsoport 1944 júliusában bekövetkezett összeomlása, amikor 25 hadosztály adta meg magát; a több mint 18 hadosztály megadása Jasinál, 1944 augusztusában. A német foglyok túlnyomó többségét azonban a Jodl tábornok által 1945. május 7-én, hajnali 2.41-kor aláírt hivatalos megadás után fogták el. Egy becslés szerint a nyugati szövetségesek mindössze 630 000 német foglyot ejtettek a kapituláció előtt. A háború utáni Maschke Bizottság az 1945 első negyedévében fogva tartott németek számát több mint kétmillióra teszi, amely szám nagyjából megoszlik a kelet-és nyugat-európai hadszínterek között. Mindent egybevéve a német kapituláció előtt közvetlenül a német foglyok száma nem haladhatta meg a hárommilliót. Más szóval az összesen tizenegymillió német katonából legalább nyolcmillió a hivatalos megadás után tette csak le a fegyvert. Meglehetősen jellemző a Courland Hadsereg esete, amelyik ellenállt a szomorú végkifejletig, noha a Vörös Hadsereg már 1945 januárjában megadásra kényszerítette. Sőt a kapituláció előtti hárommillió fogoly ismeretlen, de minden bizonnyal jelentős hányada nyilvánvalóan a háború utolsó heteiben adta csak meg magát.

A japánok még elszántabban harcoltak, mint a németek. A Csendesóceán térségében a nyugati hadseregekben az elfogottak és a halottak aránya 4:1 volt. A japánok aránya 1:40. Burmában mindössze 1700 japán foglyot sikerült ejteni, ezzel szemben 150 000-en haltak meg. Az elfogottak közül csak 400 volt fizikailag ép, de mindannyian megpróbáltak öngyilkosságot elkövetni a fogság első hetében. Annak ellenére, hogy a helyzetük nyilvánvalóan reménytelenül alakult, a japánok mindhalálig védték Okinavát az amerikaiak 1945. március-áprilisi partraszállását követően. Elkeseredett közelharc zajlott, többek között azokban a barlangrendszerekben, ahová a japánok visszahúzódtak. Ezekben a harcokban több mint 100 000 japán katona vesztette életét. A védők közül mindössze 7000-en kerültek fogságba. Összesen mintegy 42 000 civil veszthette életét itt. Az amerikaiak vesztesége is meghaladta a 49 000-et (közülük körülbelül 12 000-en haltak meg), ami a csendes-óceáni csaták közül a legnagyobb veszteségnek minősült. Közben a tokkotai egység közel 8000 öngyilkos pilótája - az úgynevezett kamikázék (isteni szél) - egyenesen nekirepültek az amerikai hajóknak, ily módon elsüllyesztettek harminchatot, és elpusztítottak 736 repülőgépet a fedélzeten. A japán katonák egészen addig nem adták meg magukat jelentős számban, amíg a háború utolsó heteiben az éhhalál szélére nem kerültek. Még 1945 júliusának végén is 17 000-en veszítették életüket Dél-Burmában, amikor hiábavaló kitörési kísérletet hajtottak végre a hegyekből, hogy átjussanak a hatalmas Sittang-folyó túloldalára. A többi nemzettel ellentétben a japánokat főként egyesével fogták el, és csakis akkor, ha már harcra képtelen állapotban találták őket. Egy japán katona egészen 1974-ig nem volt hajlandó letenni a fegyvert. Aligha kérdéses tehát, hogy a Japán végső védelmére mozgósított katonák többsége inkább mindhalálig harcolt volna, semmint hogy megadja magát, már csak azért sem, mert nem kaptak rá parancsot. (A japánok még mindig 169 gyalogos hadosztállyal, 4 páncélos hadosztállyal és 15 légi hadosztállyal rendelkeztek, ami összesen 5 és fél millió embert jelentett, a légierőben pedig 9000 bevethető repülőgép volt.)

Mivel magyarázható a német és japán hadsereg elszántsága a második világháború során? Miért harcoltak tovább még akkor is, amikor a győzelem reménye minden valószínűség szerint szertefoszlott? A válasz egy része a katonai fegyelemben keresendő. Nagy-Britanniában a dezertálásért járó halálbüntetést 1930-ban eltörölték, és többé nem vezették be újra. Az amerikaiak is engedékenyebbek voltak ilyen téren: az egész háború alatt mindössze egyetlen közkatonát végeztek ki dezertálásért. A német oldalon azonban, csakúgy, mint az oroszoknál, a katonaszökevényeket a háború előrehaladtával egyre keményebben büntették. A Wehrmacht 15 000-20 000 katonáját végezte ki, különösen a háború késői szakaszában, a politikai bűnnek nyilvánított dezertálásért, azaz Wehrkrafizersetzungért (a háborús erőfeszítés aláaknázásért), és voltaképpen ezreket ítéltek halálra azzal, hogy büntetőszázadba osztották őket. Ez a fajta drákói szigor különösen a keleti fronton volt lényeges, amikor az egyre magasabbra kúszó veszteségi arány (egyes hadosztályokban elérte a 300 százalékot is) következtében nem alakulhatott ki az „első csapat” iránti lojalitás, és a dezertálás aránya nőni kezdett. Az olyan kifejezések, mint a „legszigorúbb büntetés” vagy a „minden eszköz közül a legkönyörtelenebb” az azonnali kivégzés eufemisztikus formái voltak. A háború végén a német Landlerek egyértelmű választás előtt álltak: „Golyó általi halál az ellenség vagy az SS »banditái« részéről.” Egy német katonaszökevény, akinek sikerült átjutnia az orosz oldalra 1942 októberében, azt mondta, hogy bajtársai azért nem adják meg magukat, mert félnek: „ha dezertálnak, a családjukat büntetik meg, ha meglátják, hogy megpróbálnak átjutni, lelövik őket, ha pedig elkapják, kivégzik őket.”

A másik ok, amiért a tengelyhatalmak katonái nem adták meg magukat, nem a büntetéstől, hanem a szégyentől való félelemben keresendő. A japán oldalon mindenképpen ez került előtérbe. A japán hadseregben már régóta szégyenteljes dolognak számított a megadás. Bár nem hoztak formális szabályt ellene sem a hadsereg, sem pedig a haditengerészet háború előtti büntető törvénykönyvében és fegyelmi szabályzatában, a Csendes-óceánnál zajló háború idejére a kapituláció szó tabuvá vált. „A katona soha ne élje meg a fogság szégyenét” - ez volt az 1941-es Harctéri Szabályzat szigorú üzenete, és a japán hadseregben egyszerűen nem ismerték el a japán hadifoglyok létezésének lehetőségét. Szaito Mucuo képzett kamikaze pilóta szerint:

„Tudják, a japán hadseregnek nem volt fogalma a megadásról. Még ha minden esély el is veszett az ellenség legyőzésére, akkor is harcolni kellett a végsőkig. Azt mondták nekünk, hogy ez a Jamato damashii - a japán szellem. Elhitették velünk, hogy volt valami szégyenletes abban, ahogy az amerikai és a brit katonák olyan könnyen feladták a harcot, mint Szingapúrnál és másutt tették.”

Az amerikai háborús tudósítónak, Ernie Pyle-nak tengerészgyalogosok egy csoportja mesélt arról, ahogy egy japán tiszt reagált a bekerítésre a tengerparton: saját emberei közül hatot lefejezett, majd addig suhogtatta véres kardját, amíg valaki le nem lőtte. Attunál a kapitulálás helyett inkább öngyilkos jellegű banzai támadást hajtottak végre. Azok a japán katonák, akiket végül a szövetségeseknek mégis sikerült foglyul ejteniük, gyakran öngyilkosok lettek vagy öngyilkossággal felérő szökést kíséreltek meg. Még a háború végén sem mutattak hajlandóságot a „kapitulációs engedély” kihasználására, amelyen a „megadás” szó vagy japánul (kösan, köfuku), vagy angolul szerepelt. Az eufemisztikus „Beszüntetem az ellenállást” kedveltebb változatnak számított. Egyes japán katonák egészen addig nem voltak hajlandók letenni a fegyvert, amíg 1945. augusztus 15-én a Császári Főhadiszállás rendelkezést nem adott ki arról, hogy „az ellenséges erők irányítása alá kerülő katonák [...] nem minősülnek hadifogolynak”. Sok civil is nehezen törődött bele a vereségbe. Szaipanon és Kerama szigetén a férfiak inkább kiirtották a családjukat, majd végeztek önmagukkal, csak ne kelljen megadni magukat. Az, hogy a szövetségesek ragaszkodtak a feltétel nélküli megadáshoz - ezt Roosevelt jelentette be Casablancán, 1943 januárjában -feltehetőleg még inkább erősítette az ellenállást, mivel ez egyúttal a császár elmozdítását is jelentette.

A német hadseregben is hasonló idegenkedés volt a kapitulációval kapcsolatban. Amikor az amerikai pszichológus, Saul Padover kihallgatta az 1944 decemberében foglyul ejtett Rudolf Kohlhoff hadnagyot, a német vereség valószínűségére vonatkozó kérdésére tanulságos választ kapott:

„Én mondom Önnek, Németországot nem fogják legyőzni. Nem tudom, meddig tart majd kivívni a győzelmet, de ki fogjuk vívni. Meg vagyok győződve erről, különben nem harcoltam volna. Soha nem foglalkoztatott a vereség gondolata. Nem tudom megmondani, hogyan győzünk majd, de győzünk. A tábornokainknak bizonyára jó okuk van a harc folytatására. Hisznek az Endsiegben [végső győzelem]. Különben nem áldoznák fel a német vért [...] A Wehrmacht soha nem adja fel. Az előző háborúban sem adta fel. Csak a civilek adták fel, és árulták el a hadsereget. Higgye el, az amerikaiak soha nem érik el a Rajnát. A végsőkig harcolni fogunk. Minden nagyvárosért, kisvárosért, faluért harcolni fogunk. Ha szükséges, az egész birodalom a lakossággal együtt pusztulni fog. Tüzérként tisztában vagyok vele, hogy nem éppen kellemes érzés, amikor német otthonokat kell elpusztítani, és német lakosokat kell megölni, de a német anyaföld védelmében szükségesnek tartom.”

Egy másik fogoly, egy fiatal ejtőernyős ugyanennek a kihallgatást végző személynek azt mondta, hogy „mély szégyenérzettel tölt el, amiért hagytam, hogy elfogjanak”, és úgy érezte, „inkább haltam volna meg »a becsület harcmezején«”. Az ilyen típusú hozzáállás nyilvánvalóan a rendszer által erősen befolyásolt katonákra volt jellemző. Amikor az amerikai csapatok 1945 áprilisában megközelítették a Szudéta-vidéki Marienbadot, Günter Koschorreknek, a keleti front egyik kiábrándult veteránjának kételye sem volt afelől, hogy „ebben a végjátékban néhány agyament csapatparancsnok [...] szó szerint követi majd Hitler utasításait, és az utolsó töltényig harcolni fog.” Ennek ellenére még a politikailag tudatosan közömbös értelmiségiekre is hatással volt Hitler parancsa, hogy mindhalálig harcoljanak. Amikor Martin Pöppel, egy tapasztalt ejtőernyős 1945 áprilisában rájött, hogy egységét bekerítették a Gordon Highlander skót ezred katonái, embereivel nehezen szánta rá magát a megadásra:

,Megvitattam a helyzetet az utolsó Unteroffizierrel. Folyton a Führer parancsa járt az eszemben: »Ha egy magasabb rangú tiszt nincs olyan helyzetben, hogy irányítson, át kell adnia a parancsnoklást a rangban utána következőnek.«. Én, személyesen készen álltam a megadásra - én, aki a háború legelső napjától kezdve ejtőernyős voltam. Mégis, bár a harc teljességgel reménytelen volt, az emberek könnyes szemmel jöttek hozzám. »Ejtőernyősként hogyan fogunk a feleségünk szemébe nézni, ha önként megadjuk magunkat?« Megfoghatatlan jelenség [...] Aztán hosszú csönd után azt mondták, hogy ha »Az Öreg« [...] úgy gondolja, hogy kapitulálni kellene, akkor követnek engem.” [Pöppel 24 éves volt.]

Az egyik amerikai tizedes megjegyezte, hogy „a fritzek mindig ellőtték az összes muníciójukat, aztán megadták magukat”, nem úgy, mint szerinte az amerikai katonák, akik csak a reménytelen helyzetben adták meg magukat. Rendkívül veszélyes volt tárgyalásokba bocsátkozni a németekkel, ha még maradt náluk lőszer, még akkor is, ha megadásra kényszerítették őket.

A végső elemzés szerint azonban nem csak a fegyelmi eljárás vagy a szégyen miatt nem adták meg magukat a német és japán katonák. Sokkal fontosabb volt a katonák között elterjedt nézet, mely szerint a foglyokat az ellenség úgyis lelövi, úgyhogy inkább tovább kell harcolni. Természetesen elsőként a németek ölték meg foglyaikat a keleti fronton. Akkoriban számos tiszt és közkatona érezte, hogy ez nem vall bölcs gondolkodásra. Guy Sajer visszaemlékezésében elmeséli, mit éreztek, miután gránátot dobtak a kapituláló oroszokra:

„[Később] lassan felfogtuk mi történt [...] Hirtelen valami szörnyűség kerített bennünket a hatalmába, amitől kivert bennünket a veríték [...] Számomra ezek az emlékek olyanok, mintha elvesztettem volna a fizikai benyomásaimat, mintha a személyiségem kettévált volna [...], mert tudtam, hogy ilyesmi nem történik a normális életet élő fiatalemberekkel [...]

- Tényleg szemetek voltunk, hogy kinyírtuk azokat a ruszkikat [...] [mondta Hals].

Őt is pont ugyanaz a dolog aggasztotta, ami engem is.

- Most már így van és kész - feleltem [...]

Valami gonosz lopózott a lelkünkbe, és ott maradt, hogy örökre kísértsen minket.”

Egyes németek önmaguktól is érezték, hogy a foglyok megölése esztelenség, és nem csak azért, mert tudták, hogy ez tilos, és mert a foglyok hasznosak lehetnek mint hírforrások. Wolfgang Horn, aki bevallotta, hogy maga is lelőtte a „gyáva” oroszokat, ha túl lassan emelték fel a kezüket, ellenezte az egységüket vezető hadnagynak a foglyok lelövésére vonatkozó döntését. Szerinte ez nemcsak „lovagiatlan” volt, hanem „idiótaság” is, mert „az erdőben bujkáló oroszok láthatták, ahogy lelövöldözzük a foglyokat, és legközelebb esetleg jobban harcolnak.” Alfred Rosenberg előre látta, hogy „a [foglyokkal való] politikailag és katonailag helytelen bánásmód nyilvánvaló következménye [...] nem csupán a dezertálási szándék gyengülése, hanem a német fogságba kerüléstől való halálos rettegés is.” A 18. páncélos hadosztály tisztjei is hasonló következtetésre jutottak: „A Vörös Hadsereg katonái [...] jobban félnek a fogságtól, mint attól, hogy a harctéren haljanak meg.” A Grossdeutschland Hadosztály parancsnoka is rájött erre, és kérte az embereit, hogy értsék meg, hogy „a csatában magukat megadó hadifoglyokkal való rossz bánásmód vagy a lelövöldözésük [...] az ellenség ellenállását erősíti meg, mivel a Vörös Hadsereg minden katonája fél a német fogságtól”. Az „értelmetlen lövöldözés” ellen szóló parancsokra azonban ügyet sem vetettek a katonák a harctéren. A foglyok megölése valójában mindennapossá vált. „Ejtünk néhány foglyot, lelőjük őket, mindez egynapi munka.”

A megtorlástól való félelem is segít megmagyarázni, miért találta sok német a megadás lehetőségét elfogadhatatlannak, még akkor is, amikor a helyzetük egyértelműen reménytelenné vált. A közkatonákat megfertőzte a félelem, hogy „a kétségtelenül bosszúra szomjas oroszok kezére” kerülnek. Egyáltalán nem számít kivételesnek a rendíthetetlen tiszt esete, aki a sztálingrádi kapituláció után kijelentette: „Nincs megadás! A háború folytatódik!”, majd lelőtt egy orosz tisztet. 1944 júliusában az Eduard Stelbe egységéért felelős tiszt inkább öngyilkos lett, minthogy a Vörös Hadsereg kezébe kerüljön. Gottlieb Biedermann leírása a 132. gyalogos hadosztály megadásáról további bizonyítékokat nyújt arra, hogy egyes frontvonalon harcoló tisztek mennyire vonakodtak engedelmeskedni a kapitulációs parancsnak még a háború legvégén, 1945. május 8-án is. Az egyik tiszt fejbe lőtte magát, egy másik ordítva rohant vissza a következő német vonalig: „Nincs megadás!”; majd egy önjáró löveg parancsnokát megpróbálta rávenni, hogy vegye célba az ellenséget. Végül egy puskatussal kellett leütni. „Miért folytatták a harcot?” - kérdezte a Vörös Hadsereg ezredese, aki fogadta Bidermann kapitulációját. „Mert katonák vagyunk” - hangzott a válasz. Ez a magyarázat azonban nem elegendő. Jelentős szerepet játszott az is, hogy miután maguk is háborús bűnöket követtek el, a Wehrmacht katonái nem vártak irgalmat a Vörös Hadsereg részéről. Günter Koschorrek nagyon is jól tudta, hogy a szovjetek „nem a genfi egyezmény előírásainak megfelelően bánnak a foglyaikkal [...] Harcoltunk a szovjetek ellen - el tudjuk képzelni, mi vár ránk Szibériában.” A Wehrmachtban a legyőzöttség érzéséhez még hozzájárult a civilek lemészárlásában való részvétel miatti félelem is. „Ha holnap veszítenénk - írta Guy Sajer - az életben maradottaknak [...] könyörtelen ítéletben lesz részük [...] végtelen számú gyilkossággal vádolják majd őket [...] semminek nem kegyelmeztek.” Az egyik katona, aki szemtanúja volt több ezer litván zsidó lemészárlásának, csak annyit tudott mondani: „Az Isten segítsen minket a győzelemhez, mert ha bosszút állnak, nehéz idők elé nézünk.” Azok a japánok, akik tudták, milyen embertelenül bántak a foglyokkal a saját oldalukon - különös tekintettel a 731-es egység által Mandzsukuóban végzett orvosi kísérletekre - hasonló balsejtelmektől gyötrődtek.

A megtorlás nem váratott magára sokáig. „Rosszul bántunk a saját népünkkel - mondta egy szovjet fogoly német vallatójának -, valójában olyan rosszul, hogy szinte lehetetlen lett volna rosszabbul bánni velük. De maguknak, németeknek sikerült [...] Ezért mi fogjuk megnyerni a háborút.” „Ne számoljátok a napokat, ne számoljátok a kilométereket - mennydörögte Ilja Ehrenburg a Vörös Csillag című katonai napilapban. - Csak azt számoljátok, hány németet öltetek meg. Öljétek a németeket - ez van anyátok imájába foglalva. Öljétek a németeket - ez az orosz föld kiáltása. Ne lankadjatok! Ne gyengüljetek el! Öljetek!” A szovjetek pontosan úgy bántak a németekkel, ahogyan előzőleg a németek bántak velük. A foglyokat kihallgatás után gyakran azonnal lelőtték, amely gyakorlat kimondottan a szovjet foglyokkal való német bánásmód miatti megtorlásnak tekinthető. Zinajda Pütkina, az orosz kémelhárító szolgálat, a SMERSH vallatója visszaemlékszik rá, hogyan lőtt tarkón egy német tisztet, miután végzett a kihallgatással: „Örömmel töltött el. A németek nem kérték, hogy hagyjuk meg az életüket, és mérges voltam [...] Visszavonulás közben annyi 17-18 évest veszítettünk. Sajnálnom kellene talán ezek után ezt a németet? Ilyen hangulatban voltam [...] A kommunista párt tagjaként egy olyan embert láttam magam előtt, aki megölhette volna a rokonaimat [...] A fejét is levágtam volna, ha megkérnek rá. Eggyel kevesebb, gondoltam magamban. Kérdezzük meg tőle, ő hány embert ölt meg - ő nem gondolkodott el rajta?”

A sztálingrádi sebesültekkel egyszerűen végeztek a német kapitulációt követően. Cserébe a másik oldalon a német katonák között azt terjesztették, hogy „az oroszok minden foglyot megölnek”. A Wehrmachtba besorozott ruténok nagyobb számban dezertáltak volna, ha „nem hiszik el tisztjeik történeteit arról, hogy az oroszok megkínoznák és lelőnék őket.” Eduard Stelbe őszintén meglepődött, amikor az az orosz tiszt, aki előtt megadta magát, egyszerűen annyit kérdezett: „Van valakinél egy cigaretta?” Amikor néhány női katona rá és társaira fogta a pisztolyát, miközben a fogságba meneteltek, biztos volt abban, hogy lőni is fognak, pedig a pisztolyokat előzőleg kiürítették. „Mindössze egy kis szadista műsor volt az egész” - írja a visszaemlékezésében.

Nem csupán a keleti fronton ismétlődött ciklikusan az erőszak.

A csendes-óceáni hadszíntéren szintén mindennaposnak számított a kegyetlen bánásmód és a foglyok megölése. Számos beszámolóból kiderül, hogy az amerikai és az ausztrál katonák is gyakran lelődözték a kapituláló japánokat. Guadalcanalnál is ez történt, különösen miután húsz tengerészgyalogos áldozatul esett a japánok kapitulációnak álcázott csapdájának. A tengerészgyalogosok csatakiáltása Taraván a következő volt: „Öljétek meg a japcsi kurafiakat! Ne ejtsetek foglyot!” Az amerikai katonáknak Peleliunál sem okozott bűntudatot leöldösni az éppen kapitulált japán katonákat. Új-Guineán Charles Lindbergh 1944-ben a saját fülével hallotta, hogy „katonáink közül néhányan megkínozták a japán foglyokat, és pont olyan kegyetlenek és embertelenek voltak, mint maguk a japánok. Az embereink szerint semmi rossz nincs a japán foglyok vagy a megadásra készülő katonák lelövésében. Kevesebb tiszteletet adnak a japánoknak, mint egy állatnak adnának, és ezeket a cselekedeteket szinte mindenki elnézően kezeli.” Ezt a fajta viselkedésmódot nemhogy nem büntették, de még bátorították is a szövetséges tisztek a Csendes-óceánnál. Egy gyalogos ezredes büszkén mesélte Lindberghnek: „A fiaink egyáltalán nem ejtenek foglyokat.”

És ez a jelenség persze nem csak az amerikai erőket jellemezte. Henry Ewen őrmester vallomása megerősíti a tényt, hogy az ausztráliai katonák Bougainville-nél „hidegvérrel” megölték a foglyokat. Amikor a burmai brit hadseregben szolgáló indiai katonák megöltek egy csoport sebesült japán foglyot, George MacDonald Fraser, aki akkoriban a 14. hadsereg egyik tisztje volt, szemet hunyt a dolog felett. (George MacDonald Fraser (1925-2008) Magyarországon kevésbé ismert angol író és forgatókönyvíró, aki a II. világháború idején a Távol-Keleten szolgált. Külföldön a szellemes és ironikus Flashman-könyvek szerzőjeként ismert: az álmemoár-stílusban írt regények főhőse afféle brit Háry János, egy nagyszájú, de gyáva katona, aki a harc helyett inkább az érzéki örömöket keresi a XIX. századi brit hadseregben. Fraser volt a forgatókönyvírója olyan világsikerű filmeknek, mint a Richard Lester által rendezett trilógia, A bárom testőr, avagy a királyné gyémántjai (1973), A négy testőr, avagy a Milady bosszúja (1974), A testőrök visszatérnek (1989), vagy a James Bond-sorozat részeként készült Polipka (1983). Egyik Flashman-regényéből Richard Lester rendezett szellemes kalandfilmet Királyi játszma (1976) címmel, melyet Magyarországon is bemutattak. (A szerk.))

A foglyok megölését időnként megtorlásnak tekintették. Egy népszerű századparancsnok tisztiszolgája, miután felettesét Okinavánál megölték, „felkapott egy géppisztolyt, és kíméletlenül lemészárolt egy sor fegyvertelen japán katonát, akik már megadták magukat.” Brit katonák is öltek meg japán foglyokat, hogy bosszút álljanak a sebesült szövetséges katonákat ért korábbi atrocitások miatt. Bizonyítást nyert, hogy a „Ne ejtsetek foglyokat!’’-hozzáállás általánosan bevett gyakorlattá vált. „Az [amerikaiak] íratlan szabálya az - mondta egy amerikai hadifogoly japán fogvatartóinak -, hogy »Ha mozog, lődd le!«” Egy másik vezérelv a közkatonák között az volt: „Ölj vagy téged ölnek meg!” Edgar L. Jones háborús tudósító később azt mesélte: „Hidegvérrel lőttük le a foglyokat, romboltuk le a kórházakat, bombáztuk le a mentőcsónakokat [...] végeztünk az ellenség sebesültjeivel.” A háborús pszichológusok olyan hétköznapinak találták a foglyok megölését, hogy formanyomtatványt bocsátottak ki a katonák utólagos lelkiismeret-furdalásának enyhítésére. A háború után megkérdezett amerikai katonai lelkészek mintegy kétötöde szabályszerűnek tartotta a foglyok megölésére vonatkozó parancsot. Ez az eljárás folytatódott, noha nyilvánvalóan azzal a következménnyel járt, hogy a magukat megadni szándékozó japán katonákat eltérítette eredeti céljuktól. Így igen nehéz különbséget tenni a korábban tárgyalt, kapitulációval kapcsolatos belső idegenkedés, valamint azon racionális félelem között, hogy az amerikaiak megölik a foglyaikat. 1945 júniusában az Amerikai Háborús Hírszerzési Hivatal jelentésében az állt, hogy a foglyul ejtett japán katonák 84 százaléka úgy vélte, hogy megölik majd őket a fogvatartóik. Ez a félelem persze egyáltalán nem volt megalapozatlan. Egy két évvel korábbi titkos jelentés szerint az amerikai katonákat ingyen fagylalt és három napos eltávozás ígéretével lehetett csak rávenni arra, hogy ne öljék meg a kapituláló japánokat.

Mindez a második világháború egyik legsajnálatosabb jellemzőjére mutat rá: arra a tényre, hogy a szövetséges katonák gyakran pontosan úgy tekintettek a japánokra, mint a németek az oroszokra: Untermenschenként. Sir Thomas Blamey tábornok, az ausztrál csapatok parancsnoka Új-Guineában azt mondta az embereinek, hogy az ellenség „emberi lények és majmok keresztezéséből jött létre”, „férgek”, „primitívek”, akiket „ki kell irtani” a civilizáció megmentése érdekében. „A japánok [...] elvesztették a jogot, hogy embernek tartsuk őket - mondta John Winstanley, aki a Royal West Kent ezrednél harcolt Kohimánál. - Úgy gondoltunk rájuk, mint a kiirtandó férgekre.” A dorsetshiresi Lintorn Highlett hadnagy számára a japánok „félelmetes harcoló férgek” voltak, ami összecseng Slim tábornok jellemzésével, amely szerint a japán katonák „egy erős és borzalmas rovarhorda részét képezik”. A háborús képregények készítői a japánokat gyakran kisebb-nagyobb majmoknak ábrázolták. „Forrongó gyűlölet keletkezik bennem, ha japánt látok - írta Edward Dunlop a Burma-Thaiföld között épülő Halálvasútról írt naplójába. - Undorítóak, szánalmasak, gyűlöletes embercsapat - szolgalelkűek. Az ilyen típusú érzelmek az amerikaiak között talán még gyakoribbak voltak, ahol a Pearl Harborral kapcsolatos általános reakció már egy létező faji előítéletre rakódott rá (Ezek a sárga szemetek!). 1944. május 22-én a Life magazin egy koponyát tanulmányozó, megnyerő szőke nő képét közölte. Talán egy memento mori a metafizikus költők hagyománya szerint? Ellenkezőleg:

Amikor két évvel ezelőtt elbúcsúzott a 20 éves Natalie Nickersontól, az arizonai Phoenixben hadi munkásként dolgozó, megtermett, jóképű haditengerészeti hadnagy egy japánt ígért kedvesének. A múlt héten Natalie kapott egy emberi koponyát, amelyen a hadnagy és tizenhárom barátja aláírása volt olvasható, valamint a következő felirat: »Ez egy jó japán - halott, az új-guineai parton szedtem össze.« Bár Natalie-t meglepte az ajándék, nevet is adott neki: Todzso.”

Egyáltalán nem számított ritka gyakorlatnak, hogy az ellenséges katonák koponyájáról leforrázták a bőrt, és szuvenírt készítettek belőle. Füleket, csontokat és fogakat is gyűjtöttek. 1943 áprilisában a Baltimore Sun egyik cikke szerint egy anya kérelmet nyújtott be a hatóságokhoz, hogy adjanak engedélyt a fiának egy japán fül postázására, mert szeretné kiszögelni a bejárati ajtajukra. Különös ajtódísz-variáció a koszorúra kötött sárga szalag helyett. Az Egyesült Államok addigra szinte teljesen átállt a háborús gazdaságra. A diktatúrák elleni háború az amerikaiakat a totalitárius rendszer egyik alapvető jellemzőjének átvételére kényszerítette: embertelenné változtatták önmaguk számára az ellenséget, hogy könnyebben megsemmisíthessék. A Háborús Munkaerő Bizottság elnöke, Paul V. McNutt 1945 áprilisában kijelentette, hogy szerinte „a japánok in toto megsemmisítése” lenne célszerű. A felmérések is azt mutatták, hogy az amerikaiak legalább 13 százaléka osztotta ezt a véleményt.

Tehát amikor az amerikaiak a nyugati harcmezőkön összetalálkoztak a németekkel Olaszország megszállását követően, mindkét fél rendelkezett már tapasztalatokkal egy törvénytelen faji háborúval kapcsolatban, még ha a németek tapasztalata arányaiban jóval nagyobb is volt. Nem meglepő, hogy a foglyok megölése az új európai hadszíntereken is folytatódott. A leghírhedtebb példa talán az, amikor az SS Peiper harccsoportja 77 amerikai foglyot ölt meg Malmédynél 1944. december 17-én. Az eset kapcsán a szövetséges csapatok megtanulhatták, hogy nem árt jobban tartani a Waffen-SS egységektől, mint a rendes Wehrmacht egységektől. Ilyen atrocitások azonban mindkét oldalon előfordultak. 1943. július 14-én például az amerikai 45. gyalogos hadosztály katonái hetven olasz és német hadifoglyot öltek meg a szicíliai Biscarinál. William C. Bradley őrmester később elmesélte, hogyan ölt meg az egyik bajtársa egy csoport Franciaországban elfogott németet. 1944. június 7-én egy amerikai tiszt bevallotta, hogy az amerikai légi deszantosok nem ejtettek foglyokat: „megölnek mindenkit, amikor feltartott kézzel kifelé jönnek. Megtesznek olyat, hogy amikor az úton mennek a foglyokkal, és meglátnak valakit az övéik közül holtan, megfordulnak, és cserébe lelőnek egyet a foglyok közül. Kemény srácok.” Stephen Ambrose az E század, 506. ezred, 101. légi deszant hadosztályáról készült tanulmányában azt sugallja, hogy mindez nem volt alaptalan. Az egyik brit diplomata feljegyezte: „Az amerikai katonák nem nagyon hajlandóak foglyokat ejteni, kivéve, ha húszas vagy annál is nagyobb csapatokban érkezik az ellenség. Amikor ennél kisebb csoport tűnik fel [...] hiába emelik magasba a kezüket, az amerikaiak ezt fenyegető mozdulatként értékelik [...], és ennek megfelelően megsemmisítési akcióba kezdenek [...] Van elég „durva fickó”, akik megtapasztalták Chicago és más amerikai nagyváros békebeli átlagos életét, és az ott tanultakat kamatoztatni akarják”

Mint ahogy a csendes-óceáni hadszíntéren is, az amerikai katonák itt is gyakran megtorlásként magyarázták a viselkedésüket. A német katonák állhatatossága, a megadással szemben érzett idegenkedésük és az, ahogy mindaddig veszélyesek voltak, amíg el nem fogyott a lőszerük, különösen zavarba ejtő volt a saját győzelmükben biztos amerikaiak számára, akik mindezt fölösleges ellenállásnak tekintették. Mégis egyes amerikai tisztek továbbra is nyíltan ösztönözték katonáikat a foglyok megölésére. George Patton tábornok a szicíliai invázió előtt a 45. gyalogos hadosztályhoz intézett beszédében teljesen világosan fejezi ki magát:

"Amikor szembetaláljuk magunk az ellenséggel [...] könyörtelenek leszünk [...] Amikor a századtisztek az ellenség ellen vezetik az embereiket, és azt látják, hogy valaki lő rájuk, és amikor kétszáz méteres közelségbe érnek hozzá, megpróbálja megadni magát, nem szabad hagyni! A rohadéknak meg kell halnia! Meg kell ölnötök! Adjatok neki a harmadik és a negyedik bordája közé. Mondjátok meg az embereiteknek is! Szükségük van a gyilkos ösztönre. Mondjátok meg nekik, hogy adjanak neki! Akkor már nem tehet semmit. Adjatok a májának!”

Raymond Hufft vezérőrnagy a Rajnán való átkelésnél megparancsolta a katonáinak, hogy ne ejtsenek foglyokat. Az amerikai katonák pedig úgy, mint a Csendes-óceánnál is, az ellenséget alantas embereknek tartották. Az egyik amerikai kihallgató tiszt az Ardenneknél lezajlott ellentámadásban elfogott tizennyolc éves ejtőernyőst „fanatikus hitlerju-gendista”-ként, „teljesen elembertelenedett náci”-ként és „alaposan megmunkált gyilkológép”-ként jellemezte.

„Csodálkoztam, hogy a K[atonai] R[endőrség] miért nem teljesítette az akaratát [mármint, hogy csatában haljon meg], különösen miután megölte az egyik társukat. Mindössze alaposan helybenhagyták. Kemény pillantású és merev arcú, arrogáns, egyfajta belső, hajthatatlan arroganciával. Olyan ingert ébresztett bennem, amit, remélem, soha többé nem kell megtapasztalnom: az ölés ingerét. Hidegvérrel meg tudtam volna ölni, egyetlen kétely vagy megfontolás nélkül, mint ahogy egy csótánnyal tenném. Szörnyű érzés volt, mert hiányzott belőle az indulat. Nem tudtam úgy gondolni rá, mint egy emberre.”

Számtalan visszaemlékezés számol be a német védelem elkeseredett és halálos erejű küzdelméről a háború utolsó hónapjaiban. Mivel a tengelyhatalmak stratégiai helyzetük romlásával egyre szívósabban harcoltak, fel kellett tenni a kérdést: hogyan sikerülhet legyőzni őket elviselhető emberveszteség árán? A nyilvánvaló válasz az volt, hogy egyszerűen meg kell győzni a német és japán katonákat, hogy félelmeik ellenére biztonságban letehetik a fegyvert. Ennek megfelelően a német állásoknál kiszórt temérdek szórólap, valamint a rádiós adások és a hangosbemondók is folyamatosan azt sulykolták, hogy a németek katonai helyzete reménytelen, ugyanakkor semmilyen veszélyt nem rejt a kapituláció. A „pszichikai háború” fő eszközéül a hadifoglyokkal való jó bánásmód - főként az, hogy a német foglyok ugyanakkora étel-, sőt cigarettaadagot kaptak, mint az amerikai közkatonák - és a genfi egyezmény betartásának hangsúlyozása szolgált. Jellemző példája a szórólapoknak az, amely a következőképpen kezdődött:

EGY PERC, AMELY MEGMENTHETI AZ ÉLETED.

KÉT szó, mely már 850 000 életet mentett meg.

HÁROM MÓDSZER, HOGY HAZAJUSS.

HAT MÓD, HOGY MEGÖLESD MAGAD.

A 850 000 életet jelentő két szó természetesen nem volt más, mint hogy „Megadom magam”, azaz „I surrender”, vagy még inkább a fonetikus átírás szerint: ’Ei Ssörrender’.

15.2. ábra A német hadifoglyok száma 1941 első negyedévétől 1945 első negyedévéig

Bár nem könnyű a pszichikai háború hatékonyságát felmérni, már csak azért sem, mert a német hadifoglyok által kitöltött kérdőívek a Hitler iránti állhatatos bizalomról, és egészen 1945 januárjáig a győzelembe vetett hitről tanúskodtak, valószínűsíthető, hogy hozzájárult az elbizonytalanodott katonák megadási hajlandóságának elősegítéséhez. Amikor a háború utolsó hónapjaiban a csoportösszetartás a Wehrmachton belül lazulni kezdett, a szövetségesek propagandája is egyre hatékonyabbnak bizonyult, bár az sem kizárható, hogy az ok-okozati viszony éppen fordítva volt. A pszichikai háború hatékonyságának legegyértelműbb bizonyítéka talán az, hogy a német katonák nyilvánvalóan szívesebben adták meg magukat az amerikaiak előtt. „Az Isten legyen velünk! - írta egy német katona a naplójába 1944. április 29-én. - Ha már börtönbe kell mennünk, akkor legalább reméljük, hogy az amerikai lesz.” Ez a hozzáállás széles körben elterjedt. 1944 harmadik negyedévéig a német foglyok több mint felét keleten tartották fogva. Ezt követően azonban a nyugati hatalmak által elfogottak aránya gyorsan növekedett, mint ahogy ez a 15.2-es ábra alapján is megállapítható. Ez nem csupán a normandiai partraszállást követő brit és amerikai erőkkel való intenzívebb érintkezés miatt következett be. Nyilvánvaló, hogy számos német katonai egység szívesebben adta meg magát az amerikaiaknak, mint más szövetséges erőknek, különös tekintettel a Vörös Hadseregre. Utólag persze már látszik, hogy jobban jártak volna, ha brit fogvatartók után néznek, hiszen a britek jobban bántak a német foglyokkal, mint az amerikaiak, és kevésbé voltak hajlandók átadni őket a szovjeteknek. A pszichikai hadviselésnek köszönhetően azonban a németek az amerikai erőktől várták a legjobb bánásmódot.

Hasonló erőfeszítések történtek a japánok kapitulációja érdekében is. A szövetségesek „kapitulációs igazolványok”-at és a genfi egyezmény fordítását szórták a japán állásokra, és összehangolt erőfeszítéseket tettek annak érdekében, hogy gyökerestül kiirtsák a „Foglyokat nem ejtünk!” típusú hozzáállást. 1944. május 14-én MacArthur sürgönyt küldött az Alamo Különítmény parancsnokának, és vizsgálatot követelt, mivel „számos jelentés érkezett a főhadiszállásunkra, hogy holland területen kapitulációs igazolvánnyal rendelkező és magukat megadni kívánó japánokat katonáink megölték.” A 10. alakulat pszichikai hadviselésért felelős elöljárója, William R. Beard kapitány arra panaszkodott, hogy minden erőfeszítése kudarcot vall, mert a „a frontvonal katonái lelövik [a japánokat], amikor azok megkísérlik megadni magukat.” Az üzenet lényegét azonban fokozatosan megértették az érintettek, különösen a tapasztaltabb katonák. „Ne lődd le a szemétládát!” - kiabálta egy veterán, amikor egy japán katona fehér zászlót lengetve kiemelkedett egy lövészárokból. Amikorra az amerikaiak bevették a fülöp-szigeteki Luzont, a hadifoglyok 70 százaléka felhasználta a kapitulációs igazolványt, vagy követte az azon szereplő utasításokat. A Fülöp-szigeteket több mint 55 millió ilyen kis füzetecskével árasztották el, valószínűsíthető tehát, hogy ennek a propagandának köszönhető, hogy míg 1944 végén a japán foglyok és halottak aránya 1:100 volt, 1945 júliusában már 1:7. Mégis bölcsen cselekedett az a japán katona, aki egyszerre hat kapitulációs papírral jelent meg - egy-egy mindkét kezében, egy-egy a két fülében, egy a szájában, egy pedig a derekára kötött zöld övben.

Mint ahogy az első világháborúban a nyugati fronton is, az, hogy egy hadsereg eltökélten tovább harcolt-e vagy megadta magát, azon múlott, hogy a katonák milyen bánásmódot reméltek a fegyverletételt követően. A csata hevében történő fogolymészárlásokról aránylag könnyen lehetett információt szerezni. A szemtanúk beszámolói gyorsan és széles körben terjedtek a frontvonal katonái között, és a történetek gyakran egyre túlzóbbakká váltak. Ezzel szemben a frontvonaltól távoli foglyokkal való bánásmódról szerzett hírek lassabban szóródtak szét, mivel ezek a szökött hadifoglyok vallomásán vagy a foglyok által családjaiknak küldött leveleken alapultak, és a Nemzetközi Bizottság vagy a Vöröskereszt közvetítésével jutottak tovább. (Nem szabad elfelejteni, hogy ez utóbbi két csatorna Németország és a Szovjetunió között nem működött a biztonságos terület és az ellenséges tábor közötti földrajzi távolság miatt, valamint azért, mert a németek nem ismerték el Sztálin késedelmes csatlakozását a genfi egyezmény aláíróihoz.) Pedig az ilyen információ is számított, mert mint azt már láthattuk, hatalmas különbségek léteztek az egyes hadszínterek és hadseregek között a foglyokkal való bánásmód tekintetében. Egy német kézbe került brit fogolynak jó esélye volt a háború túlélésére, mivel átlagosan huszonkilenc fogolyból mindössze egy halt meg. Ezzel szemben egy német kézre került orosz fogolynak nagyobb esélye volt arra, hogy meghaljon, mint arra, hogy életben maradjon. A háború végén fogságba került rengeteg német katona közül jelentős arányban haltak meg a fogság során, bár az erre vonatkozó számadatok egyelőre még ellentmondásosak. A Sztálingrádnál magukat megadó katonák közül tízből alig egy élte túl a szovjet kézre kerülést, a fele pedig a fegyverletételt követő néhány hónapon belül meghalt, és a keleti fronton foglyul ejtettek talán kétötöde élte a túl a szovjet fogságot. A szovjet kézre került német hadifoglyok halálozási aránya 1943-ban több mint 50 százaléknál érte el a csúcsot. A nyugati szövetségesek előtt kapituláló németek sokkal szerencsésebbnek bizonyultak. Bár egyes állítások szerint az amerikaiak kezébe kerülő foglyok közül 726 ezren éhezés és betegségek következtében haltak meg, ezek az adatok minden bizonnyal túlzóak, mind a foglyok száma, mind pedig a halálozási arányuk tekintetében. Azt azonban mindenképpen elmondhatjuk, hogy azok a németek, akik inkább az amerikaiak előtt tették le a fegyvert, és nem a britek előtt, elszámolták magukat, mert az amerikaiaknál a német hadifoglyok halálozási aránya egészen pontosan ötször nagyobb volt, mint a briteknél (0,15 százalék és 0,03 százalék).

Mégis - és itt a csavar a történetben - a szövetségesek stratégiájának nem mindig az volt a legfontosabb célja, hogy megadásra bírják a tengelyhatalmakat a frontvonalon. A háború kezdetétől fogva legalább ekkora, ha nem nagyobb hangsúlyt kapott az is, hogy Németországot és Japánt bombázással kell megadásra kényszeríteni. Ez volt a Közös Hírszerzési Albizottság 1943-as értékelésének kulcspontja. Csakhogy nem a tengelyhatalmak hadseregeit kívánták bombázni. A civil lakosságot. A tengelyhatalmak az általuk elfoglalt országok civil lakosságát megdöbbentő brutalitással kezelték. A szövetséges vezetők szemében tehát bőséges indok volt a „visszafizetés”-re.

16.

Kaputt

„A lángok azonnal sisteregni kezdenek, és magasra csapnak, olyan magasra, hogy tűz tölti be a csarnok előtti részt, és mintha azt is magával ragadná. A férfiak és nők rettegve az előtér szélére nyomulnak [...] Az egész színpad mintha a lángok martalékává válna [...], egy füstfelhő pedig a háttér felé gomolyog és sötét fátyol gyanánt rátelepszik a horizontra. A látóhatáron elterülő felhő szélén egy egyre élénkebben vöröslő fény tör át. Az összeomlott palota romjai közül férfiak és nők baljós sejtelemmel figyelik a növekvő tűzfényt az égen [...] A ragyogó lángok felgyújtják az istenek termét. Amikor a lángok már teljesen eltakarják az isteneket, legördül a függöny. ”

Richard Wagner színpadi utasításai Az istenek alkonya című operájához

„Teázás után visszatértünk Berlinbe [...], hogy megnézzük Hitler bunkerét [...] Mocskos, sivár hely. Kívül betonkeverők, erősítésre szolgáló vasrudak, fagerendák, törött bútorok, gránáttölcsérek, ruhák stb., stb., végletes összevisszaságban. Lent még nagyobb a káosz [...] Megtekintettük a légügyi minisztériumot is, és körbejártuk Berlint. Minél többet lát belőle az ember, annál inkább rájön, milyen teljes a pusztulás. ”

Alan Brooke tábornok naplója, 1945. július 19.

AZ ÖRDÖGÖK ALKONYA

Wagner Az istenek alkonya című operájának záró jelentében Brünnhilde, a hősnő visszadobja a hatalom ellopott gyűrűjét a Rajnába, és ráveti magát halott szerelmese, Siegfried halotti máglyájára. Önfeláldozásának magasztos cselekedete hatalmas tűzvészt idéz elő, amely romba dönti az istenek erődjét, a Valhallát egy szinte színpadra állíthatatlan apokalipszisben. Hitler egész életét áthatotta Wagner muzsikájának imádata, és mintha ez a zene lett volna a Harmadik Birodalom hivatalos zenéje. Albert Speer Az istenek alkonya fináléjának koncertjén tartózkodott - a Berlini Filharmonikusok utolsó előadása a Harmadik Birodalom keretén belül -, amikor Roosevelt halálhíre elérte Berlint. „Nincs elveszve a háború, meghalt Roosevelt!” - kiabálta Hitler. A valóságban azonban az 1945-ös év az ördögök alkonyát hozta. Egy berlini japán diplomata elfogott üzenete szerint Hitler azt tervezte, hogy „egyedül felszáll egy bombát szállító gépre, és felrobbantja magát a levegőben, valahol a Balti-tenger fölött”. Ennek célja nem volt más, mint hogy „a Führer egymillió buzgó német csodálója [...] azt higgye, hogy istenné vált és a mennyben lakozik.” Brünnhilde áldozatbemutatása egy Messerschmitt vadászrepülőgépben.

A Mein Kampfjában Hitler keserűen emlékezik vissza 1918 traumájára, amikor az újonnan besorozottak politikai érvei - „a hátországi méreg” - aláásták a hadsereg harci szellemét. Húsz évvel később, amikor Goebbels azzal fejezte be egyik beszédét a Sportpalastban, hogy „1918 novembere soha nem fog megismédődni”, Hitler „vad, sóvár pillantással felnézett rá [...], talpra ugrott és fanatikus tűzzel a tekintetében [...] jobb kezével, egy hatalmas lendítés után, az asztalra vágott és azt ordította: »Ja!«.” „Amíg én élek - mondta Haldernek 1939 augusztusában -, nem eshet szó kapitulációról.” A megadás elkerülése mintha fontosabb lett volna Hitler számára, mint maga a győzelem. Talán már 1941 novemberétől, amikor szárazföldi erőit megállásra késztették Moszkvánál, de a második keleti offenzíva kudarcát követően, amikor 1942 tavaszán a kaukázusi olajmezőket akarta megszerezni, minden bizonnyal sejtette, hogy lehetetlen lesz legyőznie a Szovjetuniót. A tiszteletre méltó megsemmisülés azonban, amely Hitler számára nem lehetett kevesebb a wagneri finálénál, önmagában is vonzó volt, talán még a győzelemnél is vonzóbb. Ezt a leckét Hitler Clausewitz Vallomások című művéből, valamint A Nibelung gyűrűje című zeneciklusban szereplő Siegfried halálából tanulta: a hősi halálnak (Heldentod) megváltó ereje van, amely elvetheti Németország újjászületésének magvát. Kijelentette, hogy csak azoknak a fajoknak „van kilátása a túlélésre és az újbóli felvirágzásra, amelyekben remény nélkül is megvan a bátorság a mindhalálig való harcra.” „Katonáink áldozatából és saját, velük való, halálig tartó közeli kötelékemből egy nap majd kisarjad a mag [...] és a nemzetiszocialista mozgalom dicsőn újjászületik, és mindez egy igaz Volksgemeinschaftot eredményez.” Hitler utolsó hivatalos nyilatkozatában, 1945. február 24-én egy utolsó, német földön történő, elkeseredett küzdelemre szólított fel, miközben az úgynevezett 1945. márciusi „Néró-parancs”-ban a felperzselt föld taktikájához folyamadott, amely az ország teljes infrastruktúrájának elpusztítását jelentette volna. „Egyetlen német gabonaszál sem táplálhatja az ellenséget - jelentette ki a Völkischer Beobachter 1944 szeptemberében. - Egyetlen német ajkat sem hagyhat el információ, egyetlen német kéz sem ajánlkozhat fel segítségre. Az ellenség minden kis hidat elpusztítva, minden utat eltorlaszolva találjon - ne várjon rájuk más, mint halál, pusztulás és gyűlölet.” Hitler megkapta a maga halotti máglyáját. Mire a golyót a fejébe röpítette, az egész német birodalom maga volt a máglya.

„Éljen a háború! - mondta a szudéta-németek vezetőjének, Henleinnek 1938-ban. - Akkor is, ha kettő vagy ha nyolc évig tart.” Hitler háborúja rövidebb volt, mint 6 év. A végéig legalább 5,2 millió német katona életét követelte - minden tíz mozgósítottból háromét -, és több mint 2,4 millió német civilét. A harc utolsó tizenkét hónapjában több német katona vesztette életét, mint a háború során mindaddig (lásd 16.1. ábra). Hitler számára ez a szörnyű emberveszteség nem jelentett semmit - csak annyit, amennyit a katonái által meggyilkoltak élete. (Nem könnyű megállapítani, hány embert öltek meg a németek. Elég, ha annyit mondunk, hogy a szövetségesek és a tengelyhatalmak katonai emberveszteségének aránya 3:1; a szövetségesek és a tengelyhatalmak civil emberveszteségének aránya 5,8:1.) „Az élet szörnyű - jelentette ki egyszer a vacsoránál. - A születéskor, a létezéskor és a halál bekövetkeztekor mindig öldöklés van. Mindennek, ami megszületik, később meg kell halnia.” „Az emberiség - jelentette ki egy másik alkalommal - egy nevetséges kozmikus baktérium” (eine lacherliche Weltraumbakterie).

16.1. ábra A Wehrmachton belüli halálozások, 1939-1945

Amennyiben a tengelyhatalmak vezetői józanul cselekedtek volna, döntéseiket a jövőbeni béke tükrében hozták volna, abban a reményben, hogy mérsékelhetik a győztesek bosszúszomját, és a lehető legkevesebbre csökkenthetik saját emberveszteségüket. Igaz, hogy egyes tábornokok, diplomaták, sőt vezető nácik is puhatolózni próbáltak a béke érdekében Nagy-Britanniánál és a Szovjetuniónál. Belzecben a nácik megpróbálták eltüntetni némely bűnük nyomát. Már 1943 nyarán gyepesítettek a haláltábor helyén, fákat ültettek és még egy álparasztházat is építettek oda. Máshol azonban tovább folyt a gyilkolás, sőt még az ütemét is felgyorsították. Minél rosszabbul alakult számukra a háború, annál fanatikusabban folytatták erőszakos politikájukat azokkal a szerencsétlenekkel szemben, akik még a markukban voltak, mintha a végső kataklizmára készültek volna. Göring azt mondta Goebbelsnek: „A zsidókérdésben olyan elszántak vagyunk, hogy egyáltalán nem menekülhetünk.” Goebbels számára azonban ez jót jelentett: „A tapasztalat azt mutatja, hogy az olyan mozgalmak és az olyan népek, amelyek minden hidat felégettek maguk mögött, eltökéltebben harcolnak, mint azok, amelyeknek még van esélyük a visszatérésre.” Minél szörnyűbb bűnöket követtek el a nácik, annál nehezebben voltak hajlandók átadni magukat a szövetségesek ítélkezésének. Goebbels így fogalmazott 1945 elején: „Ha mennünk kell, akkora csapódással zárjuk be magunk mögött az ajtót, hogy az egész világ hallani fogja.” „Mindenki kiválaszthatja milyen szerepet fog játszani a filmben, mostantól kezdve száz éven át - jelentette ki Goebbels a munkatársai előtt a Propagandaminisztériumban április 17-én, a Harmadik Birodalom utolsó mozisikere, a Kolberg kapcsán, amely a városnak a napóleoni háborúk során vívott elkeseredett harcáról szólt. - Biztosíthatom Önöket, hogy szép és felemelő film lesz [...] Tartsanak ki, hogy a [...] közönség ne pfujoljon és fütyüljön, amikor megjelennek a vetítővásznon.” Pedig így tűnt le a Harmadik Birodalom: dicstelen fényben.

Amikor elterjedt a hír, hogy a német csapatokat a birodalom határai felé szorítják vissza, Drezdában Victor Klemperer számára is kristály-tisztává vált, mit jelent a vezérkar hozzáállása:

„1944. október 24. Vasárnap este Konrád beugrott néhány percre [...] Úgy véli, a hátrálás előtt mindenkit megöltek, hogy senkit nem látunk többé, hogy hat-hét millió zsidót (a tizenötmillióból) lemészároltak (pontosabban: lelőttek és elgázosítottak). Szerinte az itt maradt kevés zsidónak az elkeseredett vadállatok markában igen csekély esélye maradt az életben maradásra.”

A még náci uralom alatt álló területeken a „végső megoldás”-t túlburjánzó fanatizmussal folytatták. 1944 áprilisa és júliusa között a 438 000 magyarországi zsidó majd mindegyikét deportálták Auschwitzba, és szinte minddel végeztek. Amikor a Vörös Hadsereg már majdnem elérte Auschwitzot, a németek megparancsolták a még járóképes raboknak, hogy induljanak el az osztrák határ felé. Mintegy 150 kilométeres távolságot akartak velük megtetetni. Nem volt szabadulás tehát azok számára sem, akik megmenekültek a gázkamráktól: a halálba masíroztatták őket. Az 1945 januárjáig életben maradt 714 000 koncentrációstábor-lakó közül 250 000-en pusztultak el a halálmenetekben, ebből 15 000-en voltak a 60 000 auschwitzi evakuáltból. És nem csak a zsidók estek a nácik haláltusájának áldozatául. A rendszer utolsó éveiben drámaian megnőtt a halálbüntetések száma, mivel az egyszerű németeket, akik ki merték fejezni nemtetszésüket, azonnal fellógatták árulás vádjával. 1942 és 1944 között a német bíróságok több mint 14000 halálbüntetést róttak ki, majdnem tízszer annyit, mint a háború első három évében. És ezek a számok nem tartalmazzák az SS által kivégzetteket.

Hitler ráadásul nem volt egyedül abbéli törekvésében, hogy Németországot egy hatalmas kriptává változtassa. A szövetséges hatalmak vezérei is úgy tervezték a győzelmüket, hogy bebiztosítsák: a Harmadik Birodalom és a Birodalmi Japán bukásakor az ördögök a lehető legtöbb emberi lelket vigyék magukkal a pokolba.

BOSSZÚ

Az a gondolat, hogy egy országot bombázással megadásra lehet bírni, jóval a második világháború előtt megfogant. H. G. Wells idegen lényei már éppen repülő masinákat akartak London ellen bevetni, amikor leterítették őket a Föld halálos mikrobái. Az első világháború előtt nem sokkal Kipling úgy képzelte (Könnyű, mint az ábécé című novellájában), hogy az egész világot egyetlen nemzetközi légierő térdre kényszerítheti. 1914 és 1918 között a németeknek a civil célpontok ellen intézett légitámadásai elhanyagolható eredményt hoztak. A polgári lakosság ettől inkább bosszúszomjasabb lett, nem pedig pánikba esett. A légierő fő szerepe a felderítés volt, nem a bombázás. A légitámadások által a földdel egyenlővé tett városok képe azonban fel-felderengett az emberek képzeletében, és divatos rémkép maradt a két világháború közötti időszakban is. Churchill háborús és légvédelmi miniszterként bűntudat nélkül bevetette a légierőt az 1920-as iraki lázadás leverésére. A világ azonban sokkal inkább megdöbbent, amikor a németek Guernica ellen vetették be a bombázóikat. A közvélekedés szerint a mezopotámiai falvak megérdemelték, amit kaptak, az európai városok pedig nem. Az 1937-es japán légitámadások Kína ellen szintén megerősítették a nézetet, mely szerint „a bombázóknak mindig sikerül”, mégpedig hatalmas pusztítást okozva.

Mint azt láthattuk, a britek stratégiája az 1930-as években nem a védelmi, hanem a támadó légifegyverzet fejlesztésére irányult, abban a reményben, hogy eltántorítják a németeket a légitámadástól, és így nem kell azt visszaverni. Ez persze irracionális reakció volt a Luftwaffe által képviselt veszélyre. Ugyanakkor azt is jelentette, hogy 1940-re Nagy-Britannia rendelkezett a kezdeti stratégiai bombázás kapacitásával. Ez a korai befektetés jelentősnek bizonyult, főként a rá szánt idő szempontjából, hiszen több mint két évig tartott kiképezni a pilótákat és a navigátorokat. A másik oldalon azonban az a 488 bombázó, amellyel Nagy-Britannia 1939 szeptemberében rendelkezett, távolról sem volt elegendő egy Németország elleni légitámadáshoz. Churchill azonban kevesebb mint egy héttel miniszterelnöki beiktatását követően - rá jellemző módon - elrendelte, hogy a Királyi Légierő kezdje meg a bombázást. Ebben Churchill megelőzte Hitlert, mivel a London elleni Blitzre Németországban úgy tekintettek, mint a Berlin elleni légitámadás miatti ellencsapásra. Hitler később kijelentette: „A britek kezdték a légicsapásokat.” Ennek ellenére aligha az ilyen „morális fenntartások” vezérelték a német stratégiát. Ráadásul Churchill hivatkozhatott a Rotterdam elleni német bombázásra, mint tökéletesen megfelelő indítékra, nem is szólva a zuhanóbombázók lengyel civilek elleni bevetéséről.

De mik legyenek a brit légitámadások konkrét célpontjai? Mivel a német harcoló erők a háború jelentős részében meglehetősen szétszórtan helyezkedtek el, a nyilvánvaló célpontok inkább gazdasági jellegűek voltak - a Hitler hadseregét fegyverrel ellátó gyárak és a fegyvereket a frontra juttató infrastrukturális létesítmények. Az ilyen gazdasági célpontok többsége azonban - természetükből adódóan - sűrűn lakott területeken, például a Ruhr-vidéken helyezkedtek el. Ráadásul a brit bombázók egyáltalán nem voltak pontosak. 1940 októberében a britek azt a szabályt hozták, hogy rossz látási körülmények között a pilóták ledobhatják a bombákat a célpont környékén is, az úgynevezett „szabad tűzzóná”-ban. Ezáltal valószínűbbé vált, hogy a német polgári lakosságot is sújtják a légitámadások, amely szükségszerűségből azonban Churchill erkölcsi tőkét akart kovácsolni. Október 30-án így fogalmazott: „A célterületek környékén élő polgári lakossággal éreztetni kell a háború súlyát.” 1941 során Churchill újra és újra hangsúlyozta a bombázó különítmény számára, milyen fontos a civil németek harci kedvének megtörése. A „területi bombázás” stratégiája, amelynek célja valójában a városközpontok kifüstölése volt, már azelőtt is jellemző volt, hogy Arthur „Bombázó” Harris repülős tábornagyot nevezték volna ki a bombázó különítmény élére. Harris kinevezése előtt kilenc nappal, 1942 Valentin napján, N. H. Bottomley repülős altábornagy, a légierők helyettes vezetője megírta a bombázó különítménynek, hogy „a művelet elsődleges céljaként az ellenséges civil lakosság moráljára kell összpontosítani, különösen az ipari munkásokéra”, és ezeknek a műveleteknek „koncentrált gyújtóbomba-támadások”-nak kell lenniük. A levélben a „kiválasztott célterületek” listája is szerepelt, melynek élén Essen állt. Azzal, hogy azt támadták meg először, „a meglepetés erejének maximális előnyét” kívánták kihasználni. A többi elsődleges célponthoz, Duisburghoz, Düsseldorfhoz és Kölnhöz hasonlóan Essen is kétségtelenül iparváros volt. A „döntő károkozás tekintetében a támadás becsült súlyát” a beépített terület méretére és lakosságának számára alapozták. A gyárak és a tengeralattjáró-építő dokkok elleni támadásokat „diverzáns akció”-nak tekintették, és lehetőleg úgy kellett végrehajtani őket, hogy „ne hagyják ki az elsődleges célpontok ellen kínálkozó lehetőséget”.

Mindez nem jelentett mást, mint hogy először a brit, aztán az amerikai források egyre nagyobb hányadát a német és japán városok elpusztítására, más szóval civil lakosok lemészárlására szánták. Pedig ezt a fajta politikát az Egyesült Államok külügyminisztériuma „jogosulatlannak, valamint a törvény és az emberiség elvei ellen valónak” minősítette akkor, amikor a japánok először indítottak bombatámadást a kínai városok ellen. Pontosan ezt a fajta politikát minősítette egykor Neville Chamberlain „puszta terrorizmusának, amelyhez „Őfelsége kormánya soha nem folyamodna”.

Miért tűnt a stratégiai bombázás elve olyan jónak? A légi háború nem volt feltétlenül olcsóbb, mivel a repülőgépek gyártása és a fedélzeti legénység kiképzése már önmagában is drágának számított. Ráadásul pilótának lenni igen kockázatos vállalkozás volt. Akár kilencezer méteres magasságban repülni olyan hidegben, hogy a bőr végleg hozzáfagyott a fegyver fémjéhez, és jégcsapok keletkeztek az oxigénmaszkon, mindezt a súly minimalizálása érdekében páncélzat nélkül: ha valakik, hát a Lancaster-bombázók legénységének tagjai a bátor emberek közé sorolhatták magukat. Halálozási arányuk a háborúban a legmagasabbak között volt. A Lancaster-bombázók átlagosan tizenkét bevetést éltek túl, miközben a bombázók legénységének átlagos túlélése rosszabb volt, mint egy a kettőhöz. Azok, akik több bevetést is túléltek, gyakran pszichikailag és fizikailag is egy életre viselték annak nyomát. Ráadásul ők még kitüntetésekkel sem nagyon vigasztalódhattak, mint a vadászrepülőgépek legénysége, akiket elhalmoztak a babérokkal. A civil politikusok számára azonban a stratégiai bombázás mégis kívánatosabbnak tűnt, mint a szárazföldi csapatok bevetése, az aránylag alacsony emberi létszámszükséglet miatt. A légi háború nagyrészt arról szólt, hogy a munkabefektetést felváltotta a tőke, az embereket a gép. Egy repülőgép képzett legénysége joggal remélhette, hogy igen nagy számú németet és japánt tud majd megölni, akkor is, ha mindössze húsz bevetésen vehet részt, mielőtt őket is lelövik vagy foglyul ejtik.

Sokat elárulnak Churchill szavai, amikor 1942-ben, moszkvai látogatása során kijelentette, hogy „a kárunkat Németország lebombázásával fedezzük”, vagyis a német civilek az életükkel fizetnek majd. Minél erőszakosabban követelte Sztálin, hogy a nyugati hatalmak nyissák meg a második frontot Nyugat-Európában, annál inkább magasztalta Churchill a stratégiai bombázás előnyeit, és olyan támadásokat ígért, amelyek „megtörik majd a német nép közhangulatát”. Hasonlóan derűlátó volt Olaszország bombázásának előnyeivel kapcsolatban is, szerinte „az intenzív légibombázás által keltett demoralizáltság és pánik” többet nyom a latban, mint „a britellenes hangulat növekedése”. Ezt a nézetet erősen pártfogolta tudományos tanácsadója, Frederick Lindemann is, aki a háború alatt a Statisztikai Hivatal feje volt. Mint a háborúk során oly sokszor, a rivalizálás is fontos szerepet játszott a stratégia kialakításában. Azzal, hogy Sir Charles Portait, a bombázó különítmény főparancsnokát Churchill 1940 októberében kinevezte a légierők vezérkari főnökévé, egyúttal azt is biztosította, hogy a szőnyegbombázás egyik dogmatikus képviselője is helyet kapott a brit stratégiai tervezés legfelsőbb szintjén. Alan Brooke szkeptikus volt Portai kijelentésével kapcsolatban, aki többször is kifejtette, hogy „a siker a lehető legnagyobb légierő felhalmozásában rejlik, és akkor, de csakis akkor garantált a siker Európa lebombázása révén.” Brooke azonban nem tudta megakadályozni jelentős erőforrások átcsoportosítását Portai repülőszázadai számára.

Hasonló érvek Rooseveltet is meggyőzték a stratégiai bombázásba való erőbefektetés létjogosultságáról: először is vadul eltúlozták, mit tehetnének a német bombázók Amerikával, majd pedig némileg visszafogottabb túlzásokkal ecsetelték, mit tehetnek az amerikai bombázók Németországgal. Egy biztos, az amerikai megközelítés sok szempontból különbözött a britekétől. Míg a britek az éjszakai szőnyegbombázást tartották jobbnak, az amerikaiak repülőik pontosságával büszkélkedtek. A Norden bombavető célzókészülekkel felszerelt amerikai „repülő erőd” hatékonyabbnak bizonyult, mint brit megfelelője. Ennek ellenére a vártnál kevésbé volt pontos, mert ugyan élvezte a napközben történő támadás előnyeit, de a hátrányát is a jelentős sebezhetőség tekintetében. Az 1943 januárjában megrendezett Casablancai konferencia idejére az amerikaiak is magukévá tették a churchilli nézetet, mely szerint céljuk „a progresszív pusztítás és a német nép közhangulatának aláásása egészen addig a pontig, amelynél a fegyveres ellenállásra való képességük végzetesen meggyengül”. Roosevelt bizalmasa, Harry Hopkins is azok között volt, akik szilárdan hittek ebben.

A szövetségesek Németország és Japán elleni bombatámadásainak hatása, mint ismert, borzalmas volt. Amellett, amit a Királyi Légierő és az Amerikai Légierő tett, eltörpült a Blitz során a Luftwaffe által Nagy-Britanniának okozott kár. A Gomorra-hadművelet néven elhíresült támadásban, amely 1943. július 24-e éjjelén kezdődött, Hamburg városának hatalmas területei semmisültek meg. Az észlelést megakadályozó, Ablak néven ismert új eszköz takarásában, amely zuhogó alumíniumdarabkákkal tette lehetetlenné a német radarok munkáját, a Királyi Légierő 791 bombázója nagy hatású robbanóanyagokat és gyújtóbombákat szórt alá, pusztító tűzorkánt bocsátva a német mentőalakulatok számára elérhetetlen területekre is. (A gyújtóbombákat erősen robbanékony anyaggal töltötték meg, például magnéziummal, foszforral vagy kocsonyásított petróleummal. Miután a célpont meggyulladt, a fölötte lévő forró levegő gyorsan emelkedni kezdett, és elszívta a környező területekről a hideg levegőt. Kedvező széljárás esetén a hatás jelentősen felerősödött, mint ahogy Hamburg és Drezda esetében is történt.) A város körülbelül egyharmada teljesen elpusztult a következő néhány nap során, mivel a kezdeti bombázást további amerikai és brit támadások követték Legkevesebb 45 000 ember halt meg, és majd egymillióan maradtak fedél nélkül. A lángok százötven kilométer távolságból is látszottak. Az író Hans Nossack, aki hamburgi otthonából pár napra vidékre utazott, hazatérve azt találta, hogy legyek és patkányok lakmároznak - és érthetetlen módon muskátlik virulnak - embertársai elszenesedett holttestén. A belvárostól nyugatra fekvő, az Elba partján elterülő kedves kis külváros lakosai megfigyelhették, hogy kertjeik szürkére változnak a hamutól. A brit bombázó különítmény az imént említett eredményt különösen alacsony veszteség mellett érte el, hiszen a résztvevő repülőgépek mindössze alig 3 százaléka veszett oda. A szövetségesek nem lankadtak a háború vége felé sem. Az angol légierő bombázó különítménye és a 8. amerikai légierő által ledobott 1,6 millió tonna robbanóanyagból mintegy 1,1 millió tonnát, azaz nagyjából 71 százalékot a háború utolsó évében dobtak le. Amikor a szövetségesek kialakították a nagy hatósugarú vadászrepülőgép-kíséretet - a P-51 Mustang-gal -, nappal is szinte büntetlenül bombázhatták Németországot.

1945. február 13-a éjszakáján egy 796 brit Lancaster-bombázóból álló erő indult el Drezda lebombázására. Őket a következő két nap során az amerikai repülő erődök hullámai követték. A tűzvonalba kerülő több ezer ember között ott volt Victor Klemperer is, Drezda néhány zsidó túlélőjének egyike. Hónapokon át várta, hogy mikor csap le rá az SS. De mi van akkor, ha a másik oldal kezébe kerül először? 1944. szeptember 15-én így írt a naplójában:

„Annyira hozzászoktam a hírhez, hogy városokat pusztítanak el bombázással, hogy semmilyen hatással nincs rám [...] Eva [a felesége] szülővárosa [Königsberg] 75 százalékban elpusztult, a hivatalos jelentések szerint 5000 a halottak, és 20 000 a sebesültek száma. Ez már megrázott, és reggel - sötéten ragyogó, mélybíbor hajnal volt -, miközben mosakodtam és kinéztem a Carola hídra és a másik oldal házsoraira, egyfolytában azt képzeltem, hogy a házsor hirtelen összeomlik a szemem előtt [...] Mostanáig Drezdát tényleg megóvták.”

Klemperer további sorsa jól jelképezi a háború utolsó hónapjaira jellemző eltorzult moralitást. 1945. február 13-án ki kellett vinni a Drezdában megmaradt zsidók jelentős része számára a deportálási utasítást. Kétségük sem lehetett afelől, mit jelent a deportálás, és az is elkerülhetetlennek látszott, hogy most már ő következzék:

„Kedd délután, tökéletes tavaszi idő [...] Kedd este fél tíz körül leültünk kávézni, igen kimerülten és nyomott hangulatban, mert nap közben mégiscsak rossz hírekkel szaladgáltam mindenhova, este pedig Waldemann teljes bizonyossággal állította, hogy a csütörtökön deportálandókat a biztos halálba küldik, és hogy velünk, hátramaradottakkal is egy héten belül végeznek.”

Ennek ellenére február 13-a más módon vált halálos nappá - nemcsak a zsidók, hanem a város összes lakosa számára. Ez alkalommal Drezdára került a sor, hogy a szövetségesek bosszújának martalékává váljon:

„Felhangzott a teljes riadó [...] Nagyon hamar meghallottuk a közeledő repülőszázadok egyre mélyebb és hangosabb morajlását, a fények kialudtak, robbanás a közelben [...], egyes csoportokban nyöszörgést és sírást lehetett hallani -újabb közelgő repülő, megint egy halálos veszedelem, megint egy robbanás [...] Hirtelen a bejárattal szemközti hátsó fal pinceablaka kitárult, és kint nappali fényesség áramlott szét [...] Tüzek égtek. A földet törött üveg borította. Szörnyű, erős szél fújt.”

A Drezdán végigsöprő tűzorkán 95 000 otthont pusztított el. Legkevesebb 35 000 ember halt meg, köztük azok, akik a város szökőkútjaiban kerestek menedéket, hogy aztán ott megfőjenek, vagy azok, akik a város főpályaudvara alatt lévő bombabiztos óvóhelyen fulladtak meg. Egy Karin Busch nevű iskolás lány és ikerfivérei az utcán kóboroltak a tűzorkán közepette, miután egy fel nem robbant bomba miatt kimenekültek a családi óvóhelyről.

„Lángok csapkodtak körülöttünk, és valahogy az Elba folyó mellett találtuk magunkat. Láttam, ahogy a foszfor táncol a vízen, úgyhogy azoknak az embereknek sem volt menekvés, akik a folyóba vetették maguk a tűz elől. Mindenhol testek hevertek, és a gázálarcok az emberek arcára olvadtak [...] Egy pincét kerestünk, ahova elbújhattunk volna, de mindegyik pincében, ahova lenéztünk, üldögélő halottakat láttunk, mert a tűz kiszívta az oxigént, és megfulladtak.”

Végül a gyerekek visszataláltak a családi óvóhelyre:

„Bent egy ember formájú hamukupacot láttam. Tudják, olyan, mint amikor fát teszünk a kandallóba, ami elég, és miközben vörösen izzik belül, megtartja az alakját, de ha hozzáérünk, szétomlik. Ilyen volt ez is - egy emberi alak, de a testből semmi sem maradt. Nem tudtam, ki az, de aztán észrevettem egy pár fülbevalót a hamuban. Ismertem azt a fülbevalót. Anyámé volt.”

Olyan intenzív volt a hő, hogy sok holttest babaméretűre zsugorodott, olyan kicsire, hogy egy vödörben is ki lehetett vinni. Mégis, a pokolban is történhetnek csodák. A zsidók számára fenntartott bunkerből Klemperer botorkált elő. Letépte a sárga csillagot a kabátjáról, és a körülötte dühöngő zűrzavarban elmenekült a feleségével. Egészen addig sikerült rejtegetniük a személyazonosságukat a hatóságok elől, amíg az amerikaiak által megszállt terület biztonságát el nem érték. A dolog iróniája, hogy ha nem lett volna Harris „Bombázó”, szinte bizonyos, hogy nem ismerhettük volna meg Klemperer naplóját, a horogkereszt alatti életről és halálról megírt leginkább éleslátó és legmélyebbre hatoló beszámolót.

Igazolható-e bármilyen módon a szőnyegbombázás stratégiája? Éveken keresztül sokan tagadták, hogy a bombázó különítmény jelentős mértékben hozzájárult volna a győzelemhez. És még most is sokat tehetnek e téren a stratégiai bombázást pontatlansága és kegyetlensége miatt kritizáló szakértők. Még a Királyi Légierő egyes tagjai is kifejezték nemtetszésüket, amikor voltaképpen arra kérték őket, hogy „gyerekotthonokat és kórházakat pusztítsunk el”. Egyes vélemények szerint hatékonyabb lett volna az Auschwitz felé vezető utakat lebombázni. Sőt, olyan vélemények is akadnak, hogy tárgyalási alapul fel kellett volna ajánlani a bombázások beszüntetését, hogy megmentsék a haláltáborokba elindított zsidókat. Drezda esetében azonban kételyek fogalmazódtak meg a támadás hivatalos magyarázatát illetően, nevezetesen, hogy a szovjetek igényelték a támadás megindítását, miután több dekódolt Enigma-üzenet alapján várható volt a német katonák Drezdából Breslauba történő átcsoportosítása, ahol a Vörös Hadsereg már így is erőteljes ellenállást tapasztalt. A városból kivezető fontosabb vasútvonalak azonban többé-kevésbé sértetlenül megúszták, és néhány napon belül ismét megindulhatott a vasúti közlekedés. Nehéz volna tehát számításon kívül hagyni azt a végkövetkeztetést, hogy a küldetés célja egész egyszerűen egy mindaddig épen maradt fontos német város elpusztítása volt. A bombázásos háború jellemzésére egy német író tudatosan a nácik által elkövetett bűnökkel kapcsolatban használt nyelvezetet alkalmazta: ez egy Vernichtung (megsemmisítés) volt, amit a légoltalmi óvóhelyeket gázkamrává alakító repülő Einsatzgruppék követtek el.

Egy biztos, ezek a támadások jóval kisebb hatást gyakoroltak a német közhangulatra, mint azt a háború előtti stratégák megjósolták. Sir Hugh Trenchard háború előtti kijelentése, mely szerint a bombázás morális hatása hússzor akkora, mint az anyagi hatása, ostobaságnak bizonyult. A légitámadások általános jellege minden bizonnyal több dacot, mint beletörődést váltott ki az emberekből. Miközben egyes németek számára kétségtelenül aláásta a náci rezsim szavahihetőségét, mások számára éppen hogy megerősítette. Egy nő, egy bizonyos Irma J. önszántából levelet írt Goebbelsnek, amelyben „minden német nő és anya, valamint itt, a Birodalomban élő minden család nevében” követelte, hogy „20 zsidót akasszanak fel minden németért azon a helyen, ahol védtelen és felbecsülhetetlenül értékes német embereket öltek meg bestiális és gyáva módon a terrorgépek.” Hasonló hangnemben írt Georg R. Berlinből, ahonnan felháborodottan követelte: „Miután egyszer kifüstöltek és kétszer kibombáztak,

Többé ne pusztítsák a német népet

és Németországot,

inkább

pusztítsák ki teljesen a zsidókat.”

34. és 35. Marja és Czeslawa Krajewski Zamos'cból: mindketten az auschwitzi orvosi kísérletek áldozataivá váltak 1943-ban.

38. Egy lelkileg összetört német katona az 1943 júliusában lezajlott kurszki tankcsata után az egyik megsemmisített tüzérségi ágyún üldögél.

A német Citadella-hadművelet kudarca romba döntötte a németek álmát, hogy megsemmisítő csapást mérjenek a keleti fronton előrenyomuló szovjet haderőre.

40. A halottak összeszámlálása Drezda elpusztítását követően, 1945 februárjában. Sok áldozat egyszerűen hamuvá égett.

42. Az ellenség mint alantas ember, II. egy phoenixi háborús tisztségviselő. Natalie Nickerson köszönőlevelet ír a haditengerészetnél szolgáló kedvesének, aki emlékbe egy új-guineai japán katona koponyáját küldte el neki. A Life magazin értesülése szerint a hölgy „Tozsó”-nak nevezte el a koponyát.

45. Egy szovjet katona megkísérli elvenni egy berlini nő kerékpárját. Ez egyike volt a legenyhébb bűnöknek, amelyeket a Vörös Hadsereg elkövetett németországi előrenyomulása során.

Nem lehet kérdés, hogy a katonaság és az ipari létesítmények megbénítását célzó hadjárat több előnnyel járt volna. Alekszander Szeverszkij Légierővel kivívott győzelem című könyvében már 1942-ben kinyilatkoztatta azt az elvet, hogy „Az ellenséges közhangulat lerombolása a levegőből csakis precíziós bombázással érhető el.” „Az ellenség szíve és lelke” nem a népes városokban, hanem a gazdasági eszközökben rejlik. A szövetségesek jóval többet értek el 1943. augusztus 17-én, a peenemündei német V2 bázis ellen végrehajtott koncentrált támadás során, mint egy hónappal korábban, amikor elpusztították Hamburgot. Az olajfinomítók elleni támadások is igen sikeresnek bizonyultak (lásd alább).

Más részről azonban a célzott bombázás pontosan amiatt, hogy a németek tudták, hol várják azokat, rosszul is sikerülhettek, mint ahogy azt az amerikaiak saját kárukon is megtapasztalhatták, amikor támadást intéztek az észak-bajorországi Schweinfurt, a golyóscsapágygyártás központja ellen 1943. augusztus 17-én és október 14-én. Az első légitámadásban 36 B-17-est lőttek le az eredeti 230-ból, ráadásul ugyanazon a napon egy Regensburg elleni hasonló támadásban további 24 gép veszett oda. Az októberi támadásban - a 8. légierő „fekete csütörtökén” -291 B-17-esből hatvanat lőttek le, 138-at pedig súlyosan megrongáltak. Hasonló ára lehetett volna egy Auschwitz elleni támadásnak is mindenféle katonai előny nélkül, és jóval keletebbre. A Churchill követelésére Olaszországból elindított 186 repülőgép, amelyek utánpótlást szállítottak az 1944-es varsói felkelés résztvevői számára, 16,8 százalékos veszteséget szenvedett, háromszor akkorát, mint Németország felett.

16.2. ábra A bombázás hatása 1942. januártól 1945. januárig (1943. január = 100)

Általános jellege ellenére nem tagadható, hogy a szőnyegbombázás jelentős kárt okozott a német háborús erőfeszítés számára: légi biztosítást vont el a stratégiailag létfontosságú keleti frontról. 1943 tavaszán a német vadászrepülők 70 százaléka a nyugat-európai hadszíntéren volt, és ezáltal a német szárazföldi erők keleten különösen sebezhetőek voltak a szovjet légitámadásokkal szemben. A légi biztosítás hiánya okozta részben a német tankok kurszki vereségét is. 1944 áprilisára mindössze 500 egymotoros vadászrepülőgép maradt a keleti fronton 13 000 szovjet repülőgéppel szemben. Ráadásul - mint azt Speer később megjegyezte - „az otthon kihelyezett majd 20 000 repülőgép-elhárító fegyver szinte megkétszerezhette volna a tankelhárító védelmet a keleti fronton.” (A német 88 milliméteres AA páncéltörők pont olyan félelmetes tankelhárító fegyvernek számítottak, ha beásták őket, és alacsonyan céloztak velük.) Voltaképpen a keleti fronton kialakult helyzet szolgált elsődlegesen a drezdai bombázás indítékául. „A tél közepén - értesítették a küldetésben résztvevő Királyi Légierő legénységét -a nyugatra áramló menekültek és a pihenőn lévő katonák miatt a tetőkre kell összpontosítani”.

„Drezda elsődleges fontosságú ipari várossá fejlődött, telefon-és vasúti létesítményeinek sokfélesége lényegi szerepet tölt be a [szovjet] offenzíva által fenyegetett front ezen részének védelme szempontjából. A támadás célja, hogy ott mérjünk csapást az ellenségre, ahol azt a leginkább megérzi, a már részben összeomlott front mögött [...] ugyanakkor, hogy megmutassuk az oroszoknak, amikor megérkeznek, mire képes a bombázó különítmény.”

Mindebből kiderül, hogy a háború ezen szakaszában már igen nehéz volt megkülönböztetni a katonai és a civil célpontokat. Bár a cél egyrészt az volt, hogy a német civilek fedél nélkül maradjanak (és holtan, bár ezt nyíltan nem mondták ki), másrészt, hogy lenyűgözzék az oroszokat, Drezda bombázásával a német parancsnoki és irányítási rendszer meggyengítését is el kívánták érni. A bombatámadások jelentette állandó nyomás segítette az amerikai és a brit hadsereget abban is, hogy a németek harci ereje egyre inkább felőrlődjön a nyugati fronton. A normandiai partraszálláskor a németeknek mindössze 300 harcképes repülőgépe volt a betolakodók visszaverésére, miközben a britek és amerikaiak 12 000 repülőgéppel rendelkeztek.

16.1. táblázat A szövetséges bombázás hatása (százalékos változás 1943. június és 1945. január között)

A német fegyverkezés termelési mutatója

Fegy

verek

Tan

kok

Jár

művek

Repülő

gépek

Hajó—

építés

Lő

szer

Puska-Robbanópor szer

A szövetségesek által ledobott tonna-mennyiség

0

+19

+64

-63

-1

-21

-2

-19 -36

+116

GYŐZELEM KÉRDŐJELEKKEL

Ezenfelül a stratégiai bombázás jelentősen hátráltatta Speer erőfeszítéseit a német gazdaság további mobilizálására a totális háború érdekében. 1944 májusában például a németek még mindig 156 000 tonna repülőgép-üzemanyag gyártására voltak képesek, az olajlétesítmények még abban a hónapban kezdődő lebombázásával azonban a termelés augusztusra 17 000 tonnára esett vissza, 1945 januárjára pedig 11 000 tonnára. Igaz, nem minden rendelkezésre álló statisztika kelt ilyen kedvező benyomást. Mint azt már láthattuk, a szövetségesek mintegy 1,6 millió tonna robbanóanyagot és gyújtólövedéket dobtak le Németországra és Északnyugat-Európára, több mint hússzor annyit, mint amennyit Németország dobott Nagy-Britanniára az egész háború során, beleértve a V1 repülőbombákat és a V2 rakétákat is. A német fegyvergyártásra gyakorolt hatás első pillantásra minimálisnak volt mondható. Amint az a 16.2-es ábrán is látható, az 1943. júliusi nagyobb támadások mindössze lelassították a német fegyvergyártás növekedését, amely 1944 márciusára ismét visszaállt a növekedési pályára. Egészen 1944 júliusáig, amikor a szövetségesek támadásai el nem érték a csúcspontot, Speer gyárainak mutatói nem mutattak hanyatlást. És még 1945 januárjában is csak az 1943. decemberi szintre estek vissza, vagyis még mindig több mint kétszer annyit termeltek, mint 1941-ben. A német fegyvergyártás fontosabb összetevőinek egyenként való elemzése megmutatja, hogy a bombázás mindössze a gazdaság egyes szektorait hátráltatta jelentősen (lásd 16.1. táblázat). A jármű-, hajó-, puskapor és robbanószergyártás egyaránt lényegesen csökkent 1943 júniusa és 1945 januárja között. A puska-és pisztolygyártás azonban egyötödével nőtt, a tankgyártás pedig majd kétharmadával. A repülőgép-és lőszer-gyártás voltaképpen nem változott.

A stratégiai bombázás hatása azonban nem a valós teljesítmény alapján állapítható meg, hanem a valós és a lehetséges teljesítmény közötti különbség alapján. 1945 januárjában Speer és munkatársai kiszámították a szövetségesek bombázása révén keletkezett előző évi károkat. A számok magukért beszélnek: 35 százalékkal kevesebb tank a tervezettnél, 31 százalékkal kevesebb repülőgép és 42 százalékkal kevesebb harckocsi. Nem kevesebb mint kétmillió embert, a termelésben máshol is bevethető értékes munkaerőt kötött le a légvédelem. Nem tudhatjuk, milyen csodát hajtott volna végre Speer a német gazdaság terén, ha nem lett volna a folyamatos bombázás, azt azonban tudjuk, hogy Speer a légi háborút „német oldal legnagyobb vesztes csatájának” hívta.

Ezenfelül akad arra is bizonyíték, hogy 1943-ra, különösen a hamburgi tűzorkánt követően, a német polgári lakosság hangulatában mutatkozni kezdtek a túlfeszítettség jelei. Egy biztos, a bombázás nem győzte meg a németeket arról, hogy Hitlert le kellene váltaniuk, mint ahogy azt a kurszki csatát követően sokan remélték. A szövetséges támadások pusztító ereje azonban erőteljesen aláásta az átlag németek hitét kormányuk propagandájában. Egy 1943 decemberében közkedvelt vicc eléggé fején találta a szöget ahhoz, hogy a titkosrendőrség emberei feljegyezzék:

„Dr. Goebbelst kibombázzák Berlinből. Sikerül kimenekíteni a házból két bőröndöt. Kiviszi őket az utcára, aztán visszatér a házba, hátha talál még mást is. Mire ismét megjelenik az utcán, mindkét bőröndjének csak a hűlt helyét találja. Dr. Goebbels nagyon feldühödik, sír és kiabál. Amikor megkérdezik tőle, hogy mi volt olyan értékes a bőröndben, azt feleli: »Az egyikben a megtorlás (Vergeltung), a másikban pedig a végső győzelem (Endsieg).«”

A demoralizáltság nem politikai jelenség volt, következményeként inkább az apátia és a cinizmus terjedt, amelyet jól mutat, hogy egyre nőtt a munkahelyi hiányzások száma. Aki elolvassa Gerd Ledig háború után keletkezett Vergeltung (Megtorlás) című szívettépő regényét, amely a szerző saját légelhárító tiszti élményein alapul, nem kételkedhet abban, hogy Churchill valóban elérte a célját a német lakosság demoralizálása terén. A Ledig által ábrázolt pokolban az átlag németek is lesüllyednek a bestialitás szintjére, ahol a gyilkosság és a nemi erőszak sem volt ritka a puszta túlélésért folyó harcban.

A stratégiai bombázásért azonban igen magas árat kellett fizetni erkölcsi téren. Ahogy 1943-ban a chichesteri püpök, George Bell megfogalmazta: „A városok városokként történő lebombázása, a civilek elleni tudatos támadás, függetlenül attól, hogy hozzájárulnak-e cselekvő módon a háborús erőfeszítéshez vagy sem, helytelen cselekedetek, akár a nácik követik el, akár mi magunk.” Alig néhány repülős tapasztalta meg - vagy élte túl, hogy aztán elmesélhesse - azt a bizarr szerepcserét, amely John Charnock őrmesternek, a 23 éves ausztrál tüzérnek jutott osztályrészül, akit 1944 márciusában a Frankfurt elleni angol légitámadás során kilőttek Lancasteréből. Charnock éppen időben ért földet ejtőernyőjével ahhoz, hogy szemtanúja lehessen a bombázás teljes brutalitásának. A helyzet groteszk iróniája, hogy egy frissen megásott sírba érkezett, majd miután túlélte magát a bombázást, kis híján halálra verte a dühös németek egy csoportja, akik a Bruchfeldstrassén találtak rá. „Luftgangster! Bombamerénylő! Gyilkos! Schwein!” - kiabálták neki, közben köpködték, téglákkal dobálták, vasrudakkal ütötték, sőt még egy fel nem robbant gyújtóbombát is hozzáhajítottak. A Németország fölött lelőtt repülősök közül többet felakasztottak egy-egy lámpaoszlopra. Ledig Vergeltung című könyvében az amerikai repülős, aki félmeztelenül botorkál keresztül a részben általa teremtett káoszon, szemmel láthatóan pont annyira csüggedt, mint német áldozatai.

Azok számára, akik rendben teljesítették küldetésüket, mindez nem volt nyilvánvaló. „A repülés szinte klinikai ügylet - magyarázta a háború után az egyik brit repülőtiszt. - Az ember felszáll, és hacsak el nem találják vagy nem történik vele valami, egyszerűen visszatér egy aránylag civilizált világba. Amikor repültünk, nyilvánvalóan veszélyben voltunk, de érzelmileg nem érintett bennünket annyira, hogy mi folyik, mint ha egy tankban ültünk volna.” Még a bajtársak halála is egybemosódott a repülőgépük kevésbé fájdalmas „halálával”. Jellemző egy Németország felett számos küldetést teljesítő pilóta tollából származó leírás arról, hogyan tekintett a bombázás célpontjára:

„Lélegzetelállító látvány volt. Lent, ahova ezernyi gyújtóbomba hullt, vörös szőnyeg terült el, a bomba becsapódásakor nagy sárga fénygömbökkel, különösen a 4000 font súlyú Süti esetében. Olyan volt, mintha egy halom forrón vöröslő hamut néznénk a robbanások miatt keletkező hirtelen vad fénykitörésekkel. Az égbolton fénycsóvákat hullatva örvénylett lefelé a Nyomkereső vörös és zöld jelzése, közben körülöttünk mindenütt ropogás, a légelhárító tűz vörös villózása és fekete füstjének gomolygása. A százával felvillanó keresőfény időnként megvilágította a célpontot, fényujjak hajladoztak előre és hátra, időnként a fénycsóva fogságába ejtve egy-egy repülőgépet. Egyfajta pokoli alvilág volt ez. Az egyik nürnbergi út során, emlékszem, hogy a lenti tűz fénye annyira megvilágította az eget, mintha nappali világosság lett volna, és hatezer méter magasan is el tudtam olvasni a feljegyzéseimet.”

A feljegyzések olvasgatása hatezer méter magasan, a pokol tüzének fényénél, élénk képet fest arról, ahogy a bombavető katona eltávolította magát az általa okozott, válogatás nélküli haláltól és pusztítástól. Pontosan ez a fajta hozzáállás tette lehetővé a „civilizált” emberek számára, hogy részt vállaljanak a polgári lakosok tömegmészárlásában. Minél magasabbra tudtak a szövetségesek gépei repülni, és minél inkább a „Nyomkereső”-höz hasonló technológiák határozták meg az útvonalukat, annál jobban eltávolodhattak lelkileg a bombázást végzők magától a cselekménytől. Ebben állt a gyakorlati különbség a között, hogy több ezer méter magasról, a levegőből füstölték ki a gyerekeket és nőket, vagy gázkamrákba terelték őket. A levegőből lehetővé vált egy város porig rombolása anélkül, hogy a pokoli halálra ítélt lakosok szemébe kellett volna nézni. A szövetségesek bombázása pont annyira volt indiszkriminatív, mint amennyire a nácik faji politikája pedánsan diszkriminatív. Az erkölcsi különbség - amelyről mostanában egyes német szerzők hajlamosak megfeledkezni - azonban abban állt, hogy a bombázó különítmény legénysége azért indult el küldetése teljesítésére, hogy vereséget mérjenek a náci Németországra, és befejezzék a háborút. Akár ez volt a legmegfelelőbb megoldás, akár nem, nem a repülők legénysége határozott erről. Nem lehet eléggé hangsúlyozni, hogy a nácik számára a zsidók és más „idegen” civilek legyilkolása maga a cél volt. Miközben az SS-esek tudatát gyűlölet töltötte el Belzecben, a szövetséges repülők személyzetének gondolkodásából mindez hiányzott.

„KISFIÚ”

Vitatható tehát, hogy mennyiben szolgálta a bombázás a Németország elleni háború mielőbbi befejezését. Arról azonban kétely sem merül fel, hogy Japánban feltétlenül siettette a vég bekövetkeztét. A Hirosima elleni támadás előtt Japán vezetői semmiféle hajlandóságot nem mutattak arra, hogy véget vessenek az ellenségeskedésnek, csak úgy, hogy megőrizhetik nemcsak a császár, hanem a hadsereg korlátlan hatalmát is. A kormány egyes tagjai, közöttük a miniszterelnök, Szudzuki Kantaro admirális, az udvari főméltóságok és maga a császár is hajlandónak mutatkoztak a béketárgyalásokra vagy Svájc, vagy még inkább a Szovjetunió közvetítésével. A háborús miniszter, Anami Korecsika, valamint a vezérkari főnök, Umeza Dzsoszihiro és Tojoda Szoemu azonban ragaszkodtak „a háború akár keserű befejezéséhez is, hogy fenntartható legyen nemzeti lényegünk (kokutai), megvédjük a birodalmi területet és elérhessük hódítási céljainkat.” Szudzuki nyilvánosan maga is „a végsőkig való harcról, a népesség egy testté való egyesüléséről” beszélt. Okinaván és a többi távolabb eső szigeten tapasztalt fanatikus ellenállás után az amerikaiak joggal számíthattak arra, hogy a Japán területén történő partraszállás különösen nagy véráldozatokat követel majd. Mint ahogy Európában, ezen a hadszíntéren is a háború utolsó éve bizonyult a legvégzetesebbnek. Az 1944 júliusát követő egy évben az amerikai erők mérlege 185 000 sebesült és 53 000 halott volt, és ez több mint a fele volt a csendes-óceáni térségben elszenvedett veszteségeknek. A japánok ugyanazon időszakban ennél sokkal több embert veszítettek, talán még félmilliót is, ennek ellenére még igen távol álltak attól, hogy kimerítsék összes embertartalékukat, és lankadjon az eltökéltségük. Sőt a legfelsőbb parancsnokság már elő is készítette a „Döntő hadművelet”-et (Kecu-go), amely 2,35 milliós haderő bevetését irányozta elő a japán partok mentén a szövetséges behatolás megakadályozására. Ezt a haderőt a fegyveres szolgálat számára dolgozó négymillió civillel és a huszonnyolcmilliós polgárőrséggel egészítették volna ki. Könnyű megfeledkezni arról, hogy a japán haderő lényegesen kevesebb veszteséget szenvedett, mint a német: az 1937 és 1945 közötti időszakban a halottak száma 1,74 millióra tehető. Egy Japán elleni hagyományos invázió nem olyan lett volna, mint a normandiai partraszállás: inkább olyan, mint egy tengeri Sztálingrád.

GYŐZELEM KÉRDŐJELEKKEL

A Japán elleni bombatámadás az 1942 áprilisában indult Doolittle-támadással vette kezdetét, amikor az amerikai Hornet anyahajóról egy tizenhárom B-25-ös bombázóból álló kis csapat sikeres támadást hajtott végre a japán főváros ellen. Ennek ellenére mindössze a háború végére sikerült az amerikaiaknak legyőzniük a távolság jelentette akadályt, ami miatt az aránylag veszélyes kínai légibázisokra kellett hagyatkozniuk. (A Doolittle-támadásban részt vevő repülősök közül sokakat elfogtak és kivégeztek. Ezen események alapján készült a Bíborszív című film. Kivégzése előtt nem sokkal az egyik pilóta azt mondta foglyul ejtőjének: „Megölhetnek minket - mindannyiunkat. De ha azt hiszik, hogy ezzel istentől való félelmet plántálnak az Amerikai Egyesült Államokba, és ezután nem küldenek több repülőt, hogy lebombázzák magukat, tévednek, halálosan tévednek. Befeketítik majd az egüket, és földig égetik a városaikat, és térdre kényszerítik magukat, hogy kegyelemért könyörögjenek. Ez a maguk háborúja, maguk akarták, maguk kérték. Most aztán majd megkapják - és addig nem lesz vége, amíg a mocskos kis birodalmukat le nem törlik a föld felszínéről!”) Az új B-29-es szupererődökkel felszerelkezve a Mariana-szigetek biztos bázisáról Curtis LeMay tábornok XX bombázó különítménye könyörtelen pusztító háborút indított a japán városok ellen, kihasználva a fából, bambuszból és papírból készült házak különleges éghetőségét. Az 1943. augusztusi, Regensburg elleni szörnyű támadás túlélőjeként LeMay nem vesztegette az idejét a magasból történő, nappali, precíziós bombázásra, hanem azonnal áttért az alacsonyról történő, éjszakai szőnyegbombázásra. A B-29-esek hatalmas, akár 300-nál is többet számláló légi armada kötelékében repültek, hogy halált és pusztulást hagyjanak maguk mögött. 1945. március 9-én Tokió elszenvedte annak a sorozatnak az első támadását, amely 80 000-100 000 ember életét követelte, akiket „halálra perzseltek, forraltak és sütöttek”, ahogy LeMay őszintén megfogalmazta. Öt hónapon belül a nagyobb városok beépített területének durván kétötödét letarolták, mintegy negyedmillió embert megöltek, több mint háromszázezret megsebesítettek, és nyolcmilliót menekülésre kényszerítettek. Tokió mellett további 63 várost égettek fel. Japán gazdasága szinte teljesen lebénult: az acéltermelés havi 100 000 tonnára csökkent, a repülőgép-üzemanyagot pedig fenyőfából kényszerültek előállítani. Mindezt jóval kevesebb erőfeszítés árán érték el, mint Németország esetében. Mindent egybevéve az amerikaiak kevesebb mint 200 000 tonna robbanó-és gyújtóanyagot dobtak le Japánra, kevesebb mint 12 százalékát annak, amit Németországra és a megszállás alatt álló Nyugat-Európára. A japán légvédelem gyengesége következtében a veszteségek is alacsonyabbak voltak az európainál.

Miért volt akkor mégis szükség arra, hogy továbblépjenek, és két atombombát dobjanak Hirosimára és Nagaszakira? LeMay könnyűszerrel eltalálta volna ezeket a célpontokat is a hagyományos bombákkal. Mintha ezt akarták volna világossá tenni, és augusztus 14-én Tokiót még utoljára egy több mint 1000 repülőgépből álló hordával felperzselték. Másnap, nem pedig Hirosima után, végre közvetítették a császár kapitulációról szóló döntését. Minden valószínűség szerint a szovjetek azon döntése, mely szerint nem hajlandók közvetíteni Japán számára, sőt támadást intéznek ellene, győzte meg végül a végsőkig elszántan harcolni kívánókat arról, hogy a háború véget ért. A csendes-óceáni térségben elszenvedett vereség kevesebbet nyomott a latban a japán tábornokok számára, mint az, hogy elvesztették régóta bitorolt pozíciójukat Mandzsúriában és Koreában. Valójában a szovjeteknek a Japán északi fő szigetétől, Hokkaidótól nem messze fekvő Sikotan szigetén való partraszállása kényszerítette a japán katonaságot a fegyverszüneti dokumentum aláírására. A történészek időnként Harry Trumannak az atombomba bevetésére vonatkozó döntését a Szovjetunió megfélemlítésére irányuló figyelmeztetésként, a hidegháború nyitányaként magyarázzák. Mások úgy vélik, hogy miután kétmilliárd dollárt szántak a Manhattan-tervre, Truman kötelességének érezte, hogy ennyi pénzért nagy durranást kapjon Amerika. Pedig ha nem vesszük figyelembe az augusztus 6-án és 9-én ledobott bombák technológiai sajátosságait, valamint a hátrahagyott sugárzást, Hirosima és Nagaszaki elpusztítása mindössze a szövetségesek öt éven át tartó bombázásának betetőzése volt. Durván pont annyi embert halt meg azonnal, amikor a „Kisfiú”-nak keresztelt bomba augusztus 6-a reggelén felrobbant Hirosima központja fölött hatszáz méterrel, mint hat hónappal korábban Drezdában, bár a halálos áldozatok száma 1945 végére jóval magasabbra emelkedett: Hirosimában 140 000-re, Nagaszakiban 70 000-re.

Az atombomba egyik vonzerejét az jelentette, hogy egyetlen gép -vagy, hogy pontosabbak legyünk: hét, mivel az Enola Gay nem önmagában teljesítette küldetését - annyit ért el, amennyit előtte több száz. 1944 júniusa és 1945 augusztusa között több mint 30 000 bevetés során mindössze hetvennégy B-29-es veszett oda, 0,24 százalékos veszteségaránnyal. Ez mindenképpen nagyon alacsonynak tűnik, és feltétlenül jobb arány, mint az amerikaiak által Európában elszenvedett veszteségek. Ennek ellenére a 74 B-29-es majd 900 jól kiképzett repülőst is jelentett. A nagy horderejű robbanószereket potyogtató szőnyegbombázás tehát könyörtelen logikája révén elvezetett az egyetlen, akár egy egész várost is elpusztítani képes szuperbombához. A szövetségesek 1940 óta a maximális ellenséges veszteség és minimális szövetséges veszteség elvét alkalmazták. Az atombomba megalkotásához nyilvánvalóan fizikai forradalomra volt szükség. Nem kellett azonban hozzá a totális háború politikai gazdaságtanának forradalma. Inkább a szövetséges háborúzás logikai betetőzésének tekinthető. Amikor Truman „a civilizáció történetének új korszakáról” beszélt, akkor a jövőbe tekintett, és a nukleáris energia békés célokra történő felhasználására gondolt. Hirosima ezzel szemben mindössze egy újabb letarolt város volt, egy újabb távolodó lépés a civilizációtól.

Az atombomba megtervezése és létrehozása érdekében indított tudományos versengés területén kivívott angol-amerikai győzelem az intelligencia oldaláról is megmutatta a totalitárius rendszerek korlátait. A nácik antiszemitizmusa jócskán megtizedelte a német tudományt, és laboratóriumaikból száműzetésbe kényszerítette az 1933 előtti német akadémiai szakma legjobbjait. (Sztálinnak is megvoltak a maga módszerei a tudományos kutatásba való beavatkozásra, ő azonban pragmatikusabb volt Hitlernél, amikor, ha kissé későn is, de rájött, mi forog kockán.) A bomba egyfajta költői igazságtétel volt abban az értelemben, hogy lényegében a zsidó tudósok teljesítményének volt köszönhető, akik közül sokan éppen a nácik által megszállt Európából menekültek. Azt azonban ők sem tudták, hogy nem a németek, hanem a németek szövetségesei ellen kerül majd bevetésre.

Az atombomba tehát a Nyugat tudományos kutatásainak és az antiszemitizmustól mentes szabadság iránti nyitottságának győzelmét jelentette. Ugyanakkor azt is megmutatta, milyen mértékben dobták félre a szövetségesek a morális fékeket a háború befejezése érdekében. Természetesen Roosevelt és Churchill nem saját erkölcsi felsőbbrendűsége tudatában tartotta titokban a bombát Sztálin előtt. Mindketten nagyon is tisztában voltak azzal, milyen hatalmat jelent az új fegyver a Nyugat számára, ha a Szovjetunióval kötött szövetség már betöltötte szerepét. Figyelemre méltó tehát az, hogy a két angolszász hatalom kapcsolatában nem okozott kárt a kölcsönös gyanakvás a háború során, és ez főként Roosevelt Churchillbe vetett bizalmán nyugodott. Sztálin is azon nyomban megértette, hogy szinte csaknem akkora hátrányt jelenthet a Szovjetunió számára az, ha a nyugati hatalmak monopolizálják az atombombát, mintha a náci Németországnak sikerült volna először előidéznie az atomhasadást. Már 1942 júniusában utasították a szovjet hírszerzés New York-i és londoni ügynökeit, hogy „bármi áron szerezzenek információt az atombombaterv elméleti és gyakorlati szempontjaival kapcsolatban, az atombomba tervezéséről, a nukleáris üzemanyag összetevőiről és a beindítási mechanizmusról.” A szovjet

ügynököknek hamarosan sikerült is beszivárogniuk a Manhattan-tervbe. 1945 tavaszára három szovjet ügynök is az első bomba megépítésének helyszínén, az Új-Mexikóban lévő Los Alamos-i komplexum területén belül volt, de egyikük sem tudott a többiekről. (A később kirobbant biztonsági pánikot csak növelte, hogy a Manhattan-tervért felelős tudós, J. Robert Oppenheimer maga is kommunistaszimpatizáns volt, nem kizárt, hogy a párt tagjainak sorába tartozott.) 1943 februárjában Sztálin engedélyt adott egy szovjet bomba kifejlesztésének munkálataira. Végül azonban az első szovjet bomba az 1945. július 16-án Alamogordónál tesztelt amerikai bomba karbonmásolata volt csupán, és ezt is legalább annyira köszönhették a kémkedésnek, mint a tudósaiknak. Nem volt tehát meglepetés Sztálin számára, amikor Truman a potsdami konferencián (1945. július 17. - augusztus 2.) mintegy mellékesen figyelmeztette őt a Japán elleni támadás jellegére. Sztálin akkor már tudta, mit értek el az amerikaiak, és azzal is tisztában volt, hogy ezzel az eredménnyel a Szovjetuniónak is elő kell rukkolnia. Sztálin képmutató módon azt mondta az Egyesült Államok moszkvai nagykövetének, hogy a bomba „a háború és az agresszorok végét jelenti majd”. Harriman egyetértőleg kijelentette, hogy valóban „nagy hatása lesz a békés célok terén”. Sztálin erre rezzenéstelen arccal azt válaszolta: „Minden kétséget kizáróan.”

A 45-ÖS VÁGÓHÍD

1945. január 27-én, 3 és fél hónappal a zsidó Sonderkommando II-es és VI-os krematóriumnál végrehajtott sikertelen felkelése után a szovjet csapatok elérték Auschwitz kapuit. A mintegy hétezer fogoly között, akiket nem küldtek Wodzislawba vagy Blechhammerbe, hogy aztán továbbszállítsák őket a németországi táborokba, ott maradt Primo Levi is, az olasz vegyész, akit tudományos érdemei megmentettek a gázkamráktól. Felejthetetlen leírást nyújtott a szabadulás pillanatairól:

GYŐZELEM KÉRDŐJELEKKEL

„Nem köszöntöttek bennünket és nem is mosolyogtak; nemcsak az együttérzés, hanem a zavart elfogódottság is rájuk nehezedett, lepecsételte ajkukat, és tekintetüket a temető látványára szegezte. Az a szégyen volt ez, amit mi már jól ismertünk: a szégyen, ami a németek számára ismeretlen volt, a bűntudat, hogy ilyen bűn létezhet Számunkra tehát még a szabadság órája is komoly volt és elfojtott [...], mert szerettük volna tisztára mosni a lelkiismeretünket és az emlékezetünket a rárakódott szennytől. Úgy éreztük, többé nincs az a jó és tiszta dolog, ami kidörzsölhetné a múltat, és a gyalázat hegei mindörökre velünk maradnak. Soha senki sem érthette meg jobban a bántalom gyógyíthatatlan természetét, mint mi.”

Hasonló jelenetek ismétlődtek meg a széteső náci birodalom területén lévő összes koncentrációs táborban: csontsovány túlélők botladoztak a holttestek között, és hitetlenkedő katonák, akik mintha egy másik bolygóról érkeztek volna.

Mégis volt valami paradox abban, hogy éppen a sztálini Szovjetunió szabadította fel a táborokat. (Mindez feltűnt azoknak moszkvai mozilátogatóknak is, akiknek a társaságában végignéztem a Schindler listája című filmet 1993-ban. A film végkifejlete felé, amikor a Vörös Hadsereg egyik lovas katonája odakiáltott a túlélő foglyoknak, hogy „A Szovjetunió katonái szabadítanak fel benneteket!”, a közönség gúnyos hahotára fakadt. Az orosz közönség nagyon is jól értette, hogy ez már önmagában is ellentmondásos tény.) Hiszen annak a rendszernek, amely létrehozta a Gulagot, nem lehetett komoly szándéka a szó nemes értelmében vett felszabadítás. Miután Victor Klemperer visszatért Drezda romjai közé, túl jól ismerte már a totalitárius rendszerek nyelvét ahhoz, hogy ne vegye észre a hátborzongató hasonlóságot a felszabadítók és a korábbi elnyomók között. Nem lehetett nem felfigyelni arra, hogy a szovjet megszálló hatóságok által kibocsátott „monoton” rádióhírek és „átpolitizált” hírlapok kísértetiesen hasonlítottak az előző rezsiméire. „Lassan ismét módszeresen oda kell figyelnem - írta naplójában - a negyedik birodalom nyelvezetére. Időnként úgy tűnik, mintha kevésbé különbözne a harmadikétól, mint mondjuk a drezdai szász [dialektus] a lipcseitől. Amikor például Sztálin marsall a legnagyszerűbb élő ember, a legzseniálisabb stratéga stb. [...] Tanulmányozni szeretném a hírlapjainkat [...] különös figyelmet fordítva az LQI-re [lingua quartii imperii - a Negyedik Birodalom Nyelvére].” Hamarosan számos analógiát talált „a náci és a bolsevik nyelvezet között”.

„Az LTI [lingua tertii imperii - a Harmadik Birodalom Nyelve] tovább él [...] Sztálin beszédeiben, melyekből rendszeres kivonatok jelennek meg, Hitler és Ribbentrop kannibálok és szörnyetegek. A Sztálinról szóló cikkekben a Szovjetunió legfőbb parancsnoka minden idők legkiválóbb tábornoka és az összes ember közül a legzseniálisabb [...] Lehetetlen volna megmondani, milyen gyakran hallom azt, hogy »orientáció, akció, militáns«. Most már csak a »fanatikus« hiányzik [...] Ugyanazok, teljesen ugyanazok a szavak - LTI = LQI!!! »felsorakozni, militáns, igazi demokrácia«”

Még az utcákon is hasonlatosságokat lehetett felfedezni. „Az Albert-platzon »Sztálin marsall« képe akár Hermann Göringé is lehetne.” Klemperer is látta, hogy a kommunista uralom - és ő azonnal tudta, hogy ez lesz a szovjet típusú „valódi demokrácia” kimenetele - mindössze „felcseréli a régi szabadsághiányt egy újjal”. Valóban „könyörtelen győztesek”-ről volt szó. „És mivel mindezt már a Harmadik Birodalomban is megtapasztaltam, és mivel tudnom kell, tetszik-e ez nekem vagy sem, legalábbis a zsidóságra gyakorolt hatás szempontjából, nem örülök neki.” „Egy új hitlerizmus közeledtét látom - írta már 1945 szeptemberében. - Egyáltalán nem érzem biztonságban magam.” A háborút követő sztálinizmust jellemző antiszemitizmus szempontjából Klemperer a jövőbe látott.

Semmi sem mutatta markánsabban az 1945 nyarán történteket, mint az a tény, hogy miután a szovjetek birtokukba vették a buchenwaldi koncentrációs tábort, heteken belül saját politikai foglyaik bebörtönzésére használták. Egy azonban bizonyos, a holokausztnak vége volt, és Sztálin gyanakvása a szovjet és a kelet-európai zsidóság iránt - a hivatalos sajtóban „kozmopolitá"-nak és „útlevél nélküli csavargók"-nak titulálták őket - nem vetítette előre a gázkamrák újraindításának lehetőségét. Sztálin mindenesetre meghalt, mielőtt az állítólagos „orvosi összeesküvés”-ből nagyarányú üldözési hullám kerekedhetett volna. Máskülönben azonban mindössze az egyes csoportokkal és egyénekkel szembeni kritériumok változtak, amelyek alapján meg lehetett őket fosztani a szabadságuktól. A kelet-európai koncentrációs táborok mindössze új vezetés alá kerültek.

Potsdamban és a nürnbergi perek során a győztesek álszent módon viselkedtek. „Könyörtelen igazság”-ot ígértek, amelyet „minden háborús bűnösre kiterjesztenek, közöttük azokra, akik kegyetlenül viselkedtek a foglyokkal szemben”. Megfelelő nemzetközi jogi testület hiányában az amerikaiak ragaszkodtak a háború előtt és közben hatalmi pozíciót betöltő német és japán személyek büntető eljárásához. „A rossz cselekedetek, amelyeket mi most szeretnénk elítélni és megbüntetni - jelentette ki az amerikai igazságügy-miniszter, Robert H. Jackson -, annyira kiszámítottak, annyira gonoszak és pusztítók voltak, hogy a civilizáció nem tűrheti, hogy büntetlenül maradjanak.” A nürnbergi per döntő tényezője az volt - a győztes hatalmak 1945 nyarán Londonban történt megegyezése alapján -, hogy Németország és Japán vezetői előre megterveztek és elindítottak egy „agresszív háborút”, és „olyan gonosz erőket lendítettek mozgásba, amelyek a világon egyetlen otthont sem hagytak érintetlenül.” Először is „egy agresszív, a nemzetközi szerződéseket, megegyezéseket és biztosítékokat sértő háború megtervezésével, előkészítésével és kezdeményezésével, vagy az előbbiek végrehajtására való közös tervben vagy konspirációban való részvétellel” vádolták őket. De kinek az oldalán állt a Szovjetunió 1939-ben? Ráadásul a Tokióban bíróság elé állított japán vezetők elleni vádak között „az emberi élet tömeges pusztítása, nem csupán a harcmezőn, hanem otthonokban, kórházakban és árvaházakban, gyárakban és a szántóföldeken is” szerepelt. De mi mást követtek el a szövetségesek Németországban és Japánban a háború utolsó hónapjaiban?

A halál nem csak az égből pottyant alá. Miközben a szovjetek feltartóztathatatlanul nyomultak előre, mintegy ötmillió német kényszerült nyugatra menekülni otthonából, javaikkal magasan megrakott kocsikkal. A Balti-tenger kikötői zsúfolásig megteltek a menekültekkel. 1945 januárjára Gdynia, amit a nácik Gotenhafennek neveztek át, apokaliptikus képet öltött. Több tízezer ember tolongott a vízparton, elkeseredetten várva, hogy a tengeren keresztül Nyugat-Németországba evakuálják őket. Ez jelentette az egyetlen reményt a közeledő puskaropogás és a fosztogató Vörös Hadsereg előli menekülésre. Szerencsésnek gondolhatta magát az a 4400 menekült, akiknek sikerült a Wilhelm Gustloff nevű, korábban kirándulóhajóként használt gőzös fedélzetére feljutniuk. A hajó január 30-án, a katonákat, a haditengerészeket, a sebesülteket és a legénységet is beleszámolva összesen több mint 6000 összezsúfolt emberrel indult útnak, azaz négyszer annyival, ahányra tervezték. Minimális kíséret (egyetlen öreg torpedóhajó) mellett a kapitány mindössze a hóviharra számíthatott mint védelemre. Miközben a viharos tengeren nyugat felé evickéltek, a kimerült utasok meghallgathatták Hitler utolsó beszédét a hangosbemondókon keresztül. A hajó küszködő motorjaiból áradó meleg mellett és az előrehaladás gondolatától megnyugodva, sokan aludni tértek a zsúfolt kabinokba. Nem sokkal este nyolc óra előtt felfigyelt a hajóra az Alekszander Marinyeszkó kapitány parancsnoksága alatt álló S-13-as szovjet tengeralattjáró. Marinyeszkó, aki éppen fegyelmi vizsgálat alatt állt, mert engedély nélkül ment el egy finnországi tivornyára, jóvá akarta tenni a bűnét. A Wilhelm Gustloff égből pottyant lehetőségnek tűnt. „Biztos voltam abban - állította később Marinyeszkó hogy olyan emberekkel volt tele, akik átgázoltak az orosz anyaföldön, és most az életüket akarták menteni.” Elrendelte tehát mind a négy torpedó kilövését. A hajót eltaláló három torpedón a következő feliratok voltak olvashatók: „Leningrádért”, „A hazáért”, „A szovjet népért”. Az első torpedó pontosan 9.16-kor csapódott a célpontba. A német mentőalakulatok mindössze 964 embert tudtak kimenteni, később azonban közülük is többen meghaltak a kihűlés következtében. A történelem egyik legsúlyosabb hajókatasztrófája volt, ötször annyi halottal, mint a Titanicon.

Marinyeszkó torpedói jól jellemezték azt a bosszúszomjas tudatállapotot, amely a Németországot megszálló szovjet erőket jellemezte. Amikor elérték Berlint, a Vörös Hadsereg egyes alakulatai - általában nem a frontkatonák - a nankingi erőszakhoz hasonló jeleneteket eredményező ámokfutást rendeztek. A német nőkre nem csupán úgy tekintettek, mint szexuális hadizsákmányra, hanem brutális bosszújuk célpontjaként is. Dahlem lombos külvárosában, a Haus Dahlem árvaházban és szülőotthonban Kunigunda rendfőnökasszony és a többi nővér a pincében megbújva imádkozott, miközben a Vörös Hadsereg frontkatonái és a német Volkssturm utolsó, elkeseredett maradványai között dühödten folyt a harc. Az árvaház közvetlen közelében is hullottak a gránátok. Az apácák és védenceik napokon át úgy éltek, „mint az első keresztények a katakombákban”. Április 26-án tíz orosz rontott be a házba, és követelték a kereszteket, a gyűrűket és az órákat. Számos behatolás közül ez volt az első, és távolról sem a legrosszabb. 29-e éjjelén a szovjet tisztek és embereik kifosztották egy közeli villa borospincéjét (amely Ribbentropé volt), majd nekiindultak, hogy megerőszakolható nőket találjanak. Az apácák minden tőlük telhetőt megtettek, hogy elrejtsék a fiatal laikus nővéreket, a terhes nőket és azokat, akik nemrég szültek az árvaházban, de az számukra sem volt elképzelhető, hogy a lerészegedett szovjet katonák az apácákat sem tartják tiszteletben. A rendfőnökasszonyra rá is lőttek, amikor megpróbálta megvédeni az ukrán szakácsot. 30-án estefelé részeg tisztek egy csoportja tört be a szülészeti osztályra, és még a vajúdó nőket, vagy az éppen szülteket is megerőszakolták. Az apácák számára minden egyértelműnek tűnt: „Népünk nagyot vétkezett. Elérkezett a bűnhődés ideje.” „Ezt tették a németek Oroszországban” - mondták Ilse Antznak, miután egy orosz megerőszakolta. Mint Nanking esetében is, a szexuális vágy keveredett a vérszomjjal. Hannelore von Cmudát háromszor is meglőtték, miután részeg oroszok csoportos erőszakot követtek el rajta. Másoknak a fejét zúzták össze. A két legjelentősebb berlini kórház a fővárosi áldozatok számát 95 000 és 130 000 közé becsülte. Ilyesfajta viselkedést a németek már keletebbre, Posenben, Danzigban és Breslauban is tapasztaltak. Pomerániában az egyik brit hadifogoly szerint „a vörös katonák minden 12 és 60 év közötti nőt megerőszakoltak”. Valószínűsíthető tehát, hogy a szovjet katonák mindent egybevéve több mint kétmillió német nő ellen követtek el nemi erőszakot. Ezt az adatot érdemes összehasonlítani az amerikai haditörvényszék által 1942 és 1946 között az összes hadszíntéren elkövetett nemi erőszakért kiszabott 925 büntetés számával.

Ebben a légkörben, amikor Goebbels vérfagyasztó propagandisztikus jóslatai szinte betűről betűre megvalósultak, nem meglepő, hogy öngyilkossági hullám söpört végig Berlinen és Németország egyéb részein. Hitler nem az egyedüli német volt, aki követte Brünnhilde példáját. Goebbels, Bormann és Himmler mindannyian öngyilkosok lettek, mint ahogy az igazságügy-miniszter is, Otto-Georg Thierack és a kulturális miniszter, Bernhard Rust, valamint a 41 területi pártvezető közül nyolcan, a 47 magas rangú SS-tiszt és rendőrfőnök közül heten, az 553 hadseregtábornok közül ötvenhárman, a 98 Luftwaffe tábornok közül tizennégyen, az 53 tengernagy közül pedig tizenegyen. (Amikor a nürnbergi bírók megtagadták Göringtől a kivégzőosztag általi halált, ő is követte társait, hogy elkerülje az akasztást.) Ez az öngyilkossági hullám azonban nem korlátozódott a náci elitre. Ismeretlen számú átlag német reagált a vereségre hasonló módon. Sokan, akik kálium-cianid kapszulákkal szerelték fel magukat - vagy ilyeneket kaptak, mint például a Berlini Filharmonikusok utolsó koncertjének közönsége -, inkább lenyeltek egy ilyet, semhogy szembe kelljen nézniük a rájuk váró megtorlással. 1945 áprilisában 3881 öngyilkosságot jegyeztek fel Berlinben, majdnem hússzor annyit, mint márciusban. A leggyakoribb indítékként „az orosz inváziótól való félelem” szerepelt. A pomerániai Schönlanke és Schivelbein falvakban „egész templomba járó, jó családok szabadultak meg az életüktől - vízbe ölték, felakasztották magukat, átvágták a csuklójukon az eret vagy bennégtek a felgyújtott házukban.”

Március 12-én az előrenyomuló orosz csapatok egy Danzig melletti pajta ajtaját kinyitva tizenhat átvágott torkú és csuklójú holttestet találtak - ennyi maradt három családból, akiket Irwin Schwartz megölt, mert úgy vélte, „jobb meghalni, mint az oroszokkal élni”. A nemi erőszakok számos áldozata is öngyilkosságot követett el. Egy berlini iskolás lány, Ruth-Andreas Friedrich naplójában feljegyezte egy tanárának mondatát: „Ha egy orosz katona megront, nincs más hátra, mint a halál.” A következő napokban korosztályából „százával ölték meg magukat. Egy tébolyult apa tizenkétszer megerőszakolt lánya kezébe ezekkel a szavakkal nyomta a kötelet: »Ha a becsület elvész, minden elvész.« A lány engedelmesen felakasztotta magát.” A nemzetiszocializmus kritikusai időnként „barna szekta”-ként utaltak a mozgalomra. A Hitler-kultusz is úgy ért véget, mint több más modern szekta esetében: tömeges öngyilkossággal.

A Vörös Hadsereg nem egyedül mért kollektív büntetést a német nép egészére. Kelet-Európa-szerte mindenhol embertelen bosszúvágy fűtötte az embereket, mind a birodalmi németek, mind pedig a német kisebbség ellen. Már 1945. február 5-én egy lengyel rádióadásban kinyilvánították, hogy most nem lehet szó megbékélésről: „Vadállati kegyetlenségük és bűneik mérhetetlensége révén a németek akkora szakadékot teremtettek önmaguk és a lengyelek közé, hogy azt már nem lehet áthidalni [...] Az a kívánságunk, hogy egyáltalán ne legyen német kisebbség Lengyelországban.” Katowicei tüntetők kijelentették, hogy „a lengyeleknek ugyanúgy kellene bánniuk a németekkel, mint ahogy a német betolakodók bántak a lengyelekkel.” A lengyel kommunisták vezetője, Wladyslaw Gomulka arra az álláspontra helyezkedett, hogy „az országoknak nemzeti vonalak mentén kell felépülniük, nem pedig multinacionális vonalak mentén.” Ezek alapvető következményeként, valamint Sztálin döntésének eredményeként a teheráni konferencián (1943. november 27. - december 1.) lényegében határozat született arról, hogy a lengyel határt nyugatabbra kell tolni, egészen az Odera és a Neisse folyókig, hogy Kelet-Poroszország, Nyugat-Poroszország, Pomeránia, Posen és Szilézia többé ne tartozzanak Németországhoz. Fordult a kocka, mivel a németeknek az olyan sziléziai városokban, mint Bad Salzbrunn, tudomásul kellett venniük a nyugatra való erőszakos kitelepítésüket elrendelő kiáltványt. Most a németek, nem a lengyelek kaptak mindössze néhány órát otthonaik elhagyására, maximum 20 kilogrammnyi poggyászai. A kitelepítettek maradék vagyonát kompenzáció nélkül elkobozták, és fegyveresek kísérték őket szánalmas menetoszlopokban. Prágában a nyugati újságírók hasonló, megalkuvást nem ismerő ellenszenvvel találkoztak. Ahogy Dorothy Thompson a washingtoni Evening Starban 1945. június 22-én írta: „Az emberek gyűlölete minden némettel, köztük a Prágában születettekkel szemben 100 százalékos, és válogatás nélkül ki akarnak űzni mindenkit az országból, akinek német az anyanyelve.” Gyilkos erőszak söpört végig a német megszállók és a szudéta-vidéki németek ellen.

A történet Közép-és Kelet-Európa-szerte hasonlón alakult: megtorló etnikai tisztogatás, amelyet a szövetséges vezetők formálisan szankcionáltak a potsdami konferencián. Magyarországon a Duna menti sváb települések szinte elnéptelenedtek, bár a magyarországi kitelepítést 1946 februárjában felfüggesztették a Németországban állomásozó amerikai és szovjet megszálló hatóságok kérésére, akik nem tudtak megbirkózni a menekültáradattal. Azoknak, akik maradtak, jó okuk volt arra, hogy feladják német identitásukat. Az 1949 januárjában végzett magyarországi népszámláláson mindössze 22 453-an jelölték a németet anyanyelvüknek, noha az ott maradt német kisebbség valós száma feltehetőleg jóval nagyobb lehetett. Jugoszláviában az I-es számú törvény minden németet megfosztott a vagyonától és a polgárjogától. A háborút szorosan követő időszakban több tízezer németet gyilkoltak meg vagy internáltak koncentrációs táborba. Romániából körülbelül 100 000 német vonult ki a Wehrmachttal. A hátramaradottak közül sokan bánták, hogy nem mentek el. 1945 januárjától kezdődően mintegy 73 000 etnikai németet - nőket és férfiakat, kommunistákat és nácikat egyaránt - szállítottak el Romániából a Donyec-medence és az Ural szénbányáiba „jóvátételi munka” végzésére. A szovjetek által elfoglalt Európában mindent egybevéve nagyjából 400 000 német jutott hasonló sorsra. Az a nagyjából 200 000 korábbi szovjet német, akik megkísérelték elérni Németországot a rövid ideig „Transznyisztriá”-nak hívott területről, soha nem érte el a célját. A Vörös Hadsereg megelőzte, és lezárt tehervagonokban az Urálon túlra szállította őket. Később aztán több tízezer korábbi szovjet német csatlakozott hozzájuk, akiket a nyugati szövetségesek jóvátételi célból átadtak az általuk megszállt Németország területéről. A Volksdeutsche mindent Hitler Volksgemeinschaft-tervére tett fel. Pedig még a Nagy-Németország legvirágzóbb napjaiban is csak gyér jutalmat kaptak, amikor mintegy 750 ezret közülük így vagy úgy áttelepítettek. Most azok a problémák, amelyek az 1918 utáni nemzetállamokban kisebbségi státuszuk következtében gondot okoztak nekik, egyszer s mindenkorra megoldódtak. Románia volt az egyetlen olyan kelet-európai állam, amelyik nem kívánta a kisebbségi német közösségeit teljes mértékben felszámolni, de még így is majdnem felére csökkent az etnikai németek népessége. Összesen tehát hétmillió etnikai németet űztek el vagy deportáltak csehszlovákiai, lengyelországi (köztük a Reich korábbi keleti tartományaiból), magyarországi, romániai és jugoszláviai otthonából, mindezt azután, hogy 5,6 millióan már nyugatra menekültek a Vörös Hadsereg elől. Ha hozzáadjuk az így kimozdított németek számát a maguk a nácik által 1944 előtt áttelepített Volksdeutsche számához, a Közép-vagy Kelet-Európából nyugatra vagy keletre költöztetett németek száma eléri a 13 milliót (lásd 16.2. táblázat). Ebben a hatalmas népmozgásban meghaltak száma akár kétmillió is lehetett.

16.2. táblázat A németek kényszerű exodusa

1939-1944

1944-1946

1939-1946

Áttelepültek

Menekültek Deportáltak Elüldözöttek

Összesen

Szovjetunió

588 000

588 000

Lengyelország

30 000

500 000

530 000

Románia

69 000

100 000

73 000

242 000

Csehszlovákia

3 000 000

3 000 000

Magyarország

n/a

n/a

250 000

250 000

Litvánia

66 000

66 000

Jugoszlávia

20 000

21 000

Bulgária

2000

2000

Kelet-Németország

5 000 000

215 000

3 325 000

8 540 000

ÖSSZESEN

776 000

5 600 000

288 000

6 575 000

13 239 000

A németek exodusa csak egy részét képezte a háborút követő népmozgásoknak, bár az egyik legfontosabb alkotóelemét. Mindent egybevéve, 1944 és 1948 között 31 millióra becsülik azoknak a számát, akiket Közép-és Kelet-Európában eltávolítottak otthonából, és ez a mindenkori történelem legnagyobb és legkegyetlenebb tömeges népmozgása. A Balkánon további etnikai tisztogatásokra került sor, amikor a bolgárok elhagyták Kelet-Macedóniát és Nyugat-Trákiát, a szerbek pedig kiegyenlítették a horvátokkal szembeni, a háború alatt elszenvedett sérelmeiket. A Teheránban megállapítottaknak megfelelően nyugatra tolt lengyel határ következtében a lengyelek és az országban megmaradt néhány zsidó nyugatra indult, az ukránok, a fehéroroszok és a litvánok pedig keletre tartottak. A csehek és a szlovákok inkább elhagyták Kárpátalját és Volhíniát, semmint el kelljen viselniük a szovjet uralmat. A magyarokat kiűzték Dél-Szlovákiából, és kicserélték őket a Magyarországon élő szerbekkel és horvátokkal.

Vajon a britek és az amerikaiak nem érezték-e rosszul magukat attól, hogy a náci rendszer bűneit most a szovjet szövetségesek újabb bűneivel torolták meg? Ha így is volt, hát nem nagyon adtak hangot neki. Londonban a hangulat sokféle volt a legyőzött ellenséggel szemben, csak éppen nagylelkű nem. Az angol felsőházban a korábbi külügyminiszter, Lord Simon sokak nevében beszélt, amikor Hitler felemelkedését a német nemzeti karakterben mélyen gyökerező deformitásnak tulajdonította. A. J. P. Taylor 1945-ben kiadott, A német történelem útja című műve a háború utáni német lelkületnek állít emléket. Már jóval azelőtt, hogy a nyugatnémet történészek maguk is tűnődni kezdtek a német Sonderwegről, ami nem más, mint egy, a XIX. századig, sőt régebbre visszanyúló, jellemzően német utas, valamiképpen a pusztulásba vezető folyamat, az elmélet már régen közhelyszerűnek számított Nagy-Britanniában. Maga Churchill is egykedvű belenyugvással szemlélte az „osztrákok, szászok és más német vagy félnémet elemek” Romániából Oroszországba való deportálását:

„Ha számításba vesszük Oroszország temérdek szenvedését, a Románia által ellene kezdeményezetett zabolátlan támadásokat, a jelenleg a fronton az oroszok által bevetett hatalmas hadseregeket és az Európa számos részén élő emberek rettenetes helyzetét, nem látom be, hogy az oroszoknak ne lenne igazuk abban, hogy 100 vagy 150 ezret ezekből az emberekből alaposan megdolgoztatnak.”

Németország de facto felosztása már 1943 novemberében megkezdődött, amikor Roosevelt és Churchill megegyeztek a porosz kikötő, Königsberg átadásában a Szovjetunió számára, és a lengyel határ nyugatra tolásában. 1945 februárjában a jaltai konferencián a „Három Nagy” homályosan körvonalazta a megmaradt Németország megszállási övezetekre való felosztását, amit aztán később végre is hajtottak. Az Odera-Neisse vonalánál lévő új lengyel határtól az Elba folyóig - mindez egykor Németország központi részét alkotta - a szovjet megszállási övezet húzódott, Nyugat-Németországot pedig Nagy-Britannia, az Egyesült Államok és Franciaország között osztották fel. Berlin a szovjet zónán belül a négy hatalom szigete lett. Ausztriát is megszállási zónákra osztották. Potsdamban az Odera-Neisse-vonaltól keletre eső területek németségének kiűzését is ratifikálták, jórészt ex post facto. Míg az első világháborút követően szeleteket vágtak le a Német Birodalom perifériájáról, a második után a Birodalmat darabokra tépték. Németország létében ugyan fennmaradt, hiszen különösen az amerikaiak világossá tették már a kezdet kezdetén is, hogy gyors átmenetet képzelnek el a német önkormányzat irányába, a Reich azonban megszűnt, mint ahogy Poroszország, a birodalmi gondolat megteremtője is.

Mindazonáltal nem csak a németek szenvedték meg a Vörös Hadsereg nyugatra történő előrenyomulását. 1944 végére Kelet-és Közép-Európa jelentős része - így Ausztria, Csehszlovákia, Magyarország, Lengyelország, Románia és Jugoszlávia - a Vörös Hadsereg kezébe került. Mindezt a „Három Nagy” már Teheránban előirányozta, ráadásul a katonai valóságot is ez tükrözte: az amerikai vezérkari főnöknek, George C. Marshallnak és a szövetségesek legfőbb parancsnokának, Dwight D. Eisenhowernek egyszerűen nem fűződött érdeke ahhoz, hogy versenyt fusson az oroszokkal Berlinig, még kevésbé Prágáig, és a Balkán feletti uralom sem teremtett számukra versenyhelyzetet. „Én személyesen - jelentette ki Marshall - minden logikai, taktikai vagy stratégiai megfontolás mellett sem szívesen tennék kockára amerikai életeket tisztán politikai célokért.” Effajta gátlások persze nem akadályozták Sztálint vagy Zsukovot abban, hogy további szovjet katonák életét dobják oda a túlhajszolt támadások során. Senki sem színlelhette azonban azt, hogy a náci birodalom állampolgárai mindezidáig az orosz megszállásban reménykedtek volna. Miközben Tito kommunista partizánjai túláradó örömmel üdvözölték az oroszokat Belgrádban, másutt, ahol az elkötelezett kommunisták száma siralmasan alacsony volt, ellenséges és haragos hangulat uralkodott. Igen kevés lengyel örvendezett az orosz „felszabadítás”-nak, kivéve talán azokat, akik Zygmunt Berling alezredes parancsnoksága alatt az oroszok oldalán harcoltak. Sztálin sem hullatott sok könnyet, amikor a Honi Hadsereg néven ismert lengyel ellenállási erő megsemmisült, miután 1944. augusztus 1-je és október 2-a között egy eleve bukásra ítélt felkelést robbantottak ki Varsóban a németek ellen. (Hogy milyen messze volt a Vörös Hadsereg ahhoz, hogy döntően beavatkozzon a Honi Hadsereg oldalán, máig vitatható. Sztálin azonban akkor sem cselekedett volna, ha a helyzet kedvező lett volna, hiszen igen kényelmes volt számára, hogy a németek őt is megszabadították a lengyel főváros legelkötelezettebb nacionalistáitól.) A nyugati hatalmak igen halovány kísérleteket tettek arra, hogy a nem kommunista száműzött lengyel kormány követeléseinek érvényt szerezzenek. „Nem elég, hogy az oroszok nagyon erősek - magyarázta Churchill Harold Nicolsonnak 1945 februárjában -, de a helyszínen is tartózkodnak; még ha a Brit Birodalom az összes nagyságát bevetné, akkor sem lenne képes arról a helyről eltávolítani őket.” Naplójában Nicolson ehhez még hozzátette: „Úgy tűnt [Churchill] számára, hogy hiba volna feltételezni, hogy az oroszok rosszul viselik majd magukat. Amióta kapcsolatban áll Sztálinnal, [a szovjet vezér] a legnagyobb lojalitás jegyében mindig megtartotta a szavát.” A kötelezettség azonban, amire Churchill feltehetőleg gondolt - az 1944-ben, a Balkán feldarabolásáról szóló, Sztálin és közte papírra vetett, hírhedt „százalékos megegyezés” -, alig volt több, mint egy Európa megosztásáról szóló tervrajz. „Le kíván Ön telepedni Jugoszláviában a háború után?” - kérdezte Churchill Fitzroy Macleantől, akit Boszniába küldtek Tito segítségére. „Nem, uram” - válaszolta Maclean. „Mint ahogy én sem - felelte a miniszterelnök. - És mivel ez így van, minél kevesebbet aggódunk azon, hogy milyen kormányt állítanak fel, annál jobb. Ez alapján kell tehát dönteni.” De vajon a jugoszlávok dönthettek-e maguk? Jaltában Roosevelt és Churchill Sztálin szavát vették arra vonatkozóan, hogy a felszabadított népek szabadon megválaszthatják kormányaikat. De még Roosevelt sem remélte, hogy Sztálin tartja majd magát az ígéretéhez. Az oroszok, mondta Leon Henderson közgazdásznak, úgyis azt csinálják, amit akarnak. „Ne aggódjon - biztatta Sztálin a külügyminiszterét, Molotovot. - Később majd a saját kedvünk szerint értelmezzük ezt.” Európa keleti felén Sztálin mindenütt új táborok hálózatát létesítette, úgyhogy haláláig számuk majdnem elérte az ötszázat. A német hadifogolytábort, a Stalagot felváltotta a Gulag.

Churchill figyelmét sem kerülte el, hogy az élet különös iróniája folytán most Sztálint kell békítgetnie. Miközben az antikommunista toryk közül sokan, akik egykor Hitler legmegrögzöttebb békítői voltak, most erőszakosan kárhoztatták a szovjet módszereket. Csak a The Times volt következetes. Az újság alattomos módon rámutatott, hogy az 1939-ben Lengyelország számára biztosított védelmi garancia mindössze egy német invázióra vonatkozott, és nem kötelezte Nagy-Britanniát a háború előtti lengyel határok Sztálin akarata ellenére történő visszaállítására. E. H. Carr hatalomimádó realizmusa alapján a The Times azt vallotta, hogy Sztálin, mint ahogy előtte Hitler is, legitim módon követelte a „biztonság”-ot, és az angol diplomácia feladata ezt előre biztosítani és beteljesíteni. Nicolson eközben a tőle telhető módon próbálta igazolni önmagát:

„Azt mondják nekem az emberek: »Miért hirdeti most a Sztálinnal való megbékélést, amikor annak idején annyit kárhoztatott bennünket azért, amiért próbáltunk békére törekedni Hitlerrel?« Erre én azt felelem: »Számos okból. Először is, mivel a náci rendszer sokkal gonoszabb volt, mint a szovjet rendszer. Másodszor, mivel miközben Hitler a részünkről történő visszalépéseket a további agresszió lépcsőfokaiként használta, létezik egy vonal, amelyet Sztálin nem fog átlépni.«”

1945 májusában a Sztálin önkorlátozásába vetett hit nem volt több hiú reménynél.

Semmi sem fedte fel tisztábban a szövetségesek és Sztálin között létrejött paktum természetét, mint a szovjet hadifoglyokkal való bánásmód. Jaltában megegyezés született arról, hogy a tengelyhatalmak fennhatósága alá került szovjet állampolgárok visszakerülnek a szovjet hatóságok hatáskörébe. Itt nemcsak a hadifoglyokról és kényszermunkásokról volt szó, hanem a tengelyhatalmak oldalán harcoló oroszokról is, mint például az a 150 000 katona, akiket a köpönyegforgató Andrej Vlaszov tábornok ki képzett ki, vagy az a 20 000 kozák, akik azért csatlakoztak a németekhez, hogy harcolhassanak az őket elnyomó szovjetek ellen. Egyedül 1945-ben 1,7 millió szovjet foglyot és kényszermunkást engedtek vissza, ez azonban csak a kezdete volt egy óriási hazatelepítési folyamatnak, melynek során 1953-ig majd 5,5 millió embert küldtek vissza a Szovjetunióba. Ezeknek egyötödét vagy kivégezték, vagy a maximális huszonöt évre munkatáborba küldték. A brit katonák szégyenteljes módon, csellel és durva erőszakkal hajtották végre az egyezményt a Sztálinnak visszaszolgáltatottakra váró sors ordító bizonyítékai ellenére. Még azok is, akiket az NKVD-s kihallgatás után nem lőttek le és nem száműztek, egész életükben egyfajta kegyvesztettként éltek, elzárva mindenfajta tiszteletreméltó munka elől.

Természetesen nem szabad az 1944—1945-ben Közép-és Kelet-Európát sújtó összes gyilkosságot, nemi erőszakot és fosztogatást Sztálinra kenni. A Harmadik Birodalom romjain lejtett haláltáncot csak részben vezényelték Moszkvából. Az etnikai németek elleni erőszak többsége helyi jellegű volt és spontán. A lengyelek és az ukránok 1945 után még éveken át folytatták vad határharcukat, még akkor is, amikor a határ már mögéjük került. 1945 virágvasárnapján NKVD-s egyenruhába öltözött ukránok bandája a hrubieszówi lengyel templomnál gránátokat dobott a gyülekezetre. A korábban a tengelyhatalmak által is támogatott balkáni polgárháború tovább dühöngött, amely Jugoszláviában a kommunisták javára dőlt el, Görögországban pedig ellenük. Kegyetlen emlékeztetőként, hogy a holokauszt nem kizárólag a németekhez köthető, Lengyelországban folytatódtak a megmaradt zsidók elleni erőszakos megnyilvánulások. 1946 júliusában Kielcében pogromra került sor a régi otthonaikba visszatérni kívánó zsidók ellen.

Mindazonáltal 1947 végére, de talán korábban is, Európában a háború nettó eredménye már nyilvánvaló volt. 1939-ben Nagy-Britannia látszólag azért indított háborút Németország ellen, hogy megakadályozza, hogy a németek lerohanják Lengyelországot is, mint ahogy az előző évben Csehszlovákiával tették. 1945 végére egyik ország sem volt közelebb a szabadsághoz, és a hónapok múlásával ennek reménye is egyre távolodott. Közép-és Kelet-Európa, egészen az Elba folyó partjáig, Sztálin vasmarkába került. Amennyiben a háború ennek a régiónak a sorsáról szólt, akkor azt Sztálin nyerte meg.

HÁBORÚ VÉG NÉLKÜL?

De ki nyerte meg a háborút Ázsiában? A nyugat-európai birodalmak kétségtelenül nem szűntek meg teljes egészében. Bár India lojalitásának ára, mint kiderült, szabadsága (és felosztása) volt, Nagy-Britannia ellenőrzést szerzett Hongkong, Szingapúr és Malájföld felett. A franciák uralma helyreállt Indokínában. A japán megszállás tapasztalata azonban feltétlenül meggyengítette az európai felsőbbrendűség képzetét, amelyen bizonyos tekintetben a gyarmati uralom nyugodott. Máskülönben a helyi elit Malájföldön és másutt jó okkal várta vissza az európaiakat, ha nem akarta átadni a hatalmat a saját társadalmán belüli népszerűbb politikai erőknek.

Mégis, az ázsiai győzelem legnagyobb élvezője, csakúgy, mint Európában, a Szovjetunió volt. Teheránban Sztálin ígéretet tett arra, hogy Németország vereségét követően belép a Japán elleni háborúba, Jaltán pedig bőséges jutalmat ígértek neki ezért: a Kuril-szigeteket, Dél-Szahalint, Külső-Mongóliát, Dairent, Port Arthurt és a mandzsúriai vasútvonalat. Sztálin megtartotta a szavát. 1945. augusztus 9-én egy 1,7 millió katonából álló óriási erőt küldött a japán uralom alatt álló Mandzsúriába, Koreába, a Szahalin-félszigetre és a Kuril-szigetekre. Ennek a szinte feledésbe merült hadjáratnak a során súlyos harcok folytak. A japánok igen nagy veszteségeket szenvedtek, miközben szívósan ellenálltak a szovjetek koreai partraszállásának. Ez volt talán az a háború, amelyet Japánnak meg kellett volna vívnia, és amely ha 1941-ben tört volna ki, hátulról halálos csapást mérhetett volna a Szovjetunióra. 1945-re azonban a japán hadseregnek hiányoztak a győzelemhez szükséges anyagi eszközei. A következő logikus lépés Sztálin számára az volt, hogy állandósítsa az oroszok mandzsúriai és koreai jelenlétét - ez volt a forradalom előtti Oroszország stratégiája, amelyet a japánok negyven évvel azelőtt meghiúsítottak. Az amerikaiak sietősen azzal válaszoltak erre, hogy az országot két ideiglenes megszállási övezetre osztották, és Sztálinnak a némileg önhatalmúlag meghúzott 38. szélességi körtől északra eső területet hagyták. A háború vége tehát Ázsiában csakúgy, mint Európában, a kérdéses területek hevenyészett felosztását hozta, ezen kívül az orosz külpolitikában a cárok legmerészebb álmait is felülmúló sikert eredményezett.

Nem is annyira arról volt szó, hogy Sztálin egy ázsiai birodalomról szövögetett volna terveket, inkább arról, hogy az amerikaiak alábecsülték a kelet-ázsiai nacionalista mozgalmakat, és azok kicsúsztak a kezeik közül. A Korea egyfajta nemzetközi gyámság alá helyezéséről alkotott elképzelés teljes mértékben irreálisnak bizonyult, mivel a japánok vereségét követően a helyi politikai erők hirtelen életre keltek. Kim Ir Szen és Li Szin Man is elsősorban és leginkább nacionalisták voltak, és inkább az ő, semmint a szuperhatalmak ambíciói indították el Koreát a szétválás útján. Ugyanakkor az amerikaiak is túlbecsülték Csang Kaj-sek kínai nacionalista rendszerének stabilitását, Csang ráadásul a háborús erőfeszítéshez és Kelet-Ázsia jövőbeni szilárdságához is jóval kevésbé járult hozzá, mint azt Roosevelt remélte. Az amerikai elnök szerint Csang Kaj-sek egy „legyőzhetetlen férfi hatalmas éleslátással és bátorsággal”. 1943 novemberében Csang ennek megfelelően meg is kapta a vörös szőnyeges fogadtatást a kairói konferencián. Roosevelt nem győzte eléggé hangsúlyozni, hogy a háború után Kína a „Négy Nagy” közé fog tartozni, az Egyesült Államok, a Szovjetunió és Nagy-Britannia mellett. Kiderült azonban, hogy Stilwell lesújtó véleménye bizonyult igaznak a Peanut (földimogyoró) becenévre hallgató Csangról. A japánok távozása után többé nem lehetett a külföldi betolakodókat hibáztatni a kínai parasztokat az 1930-as évek óta sújtó nyomorért. A Csang rendszerét korruptnak és tehetetlennek tartó kommunisták kritikája egyre több hívet szerzett vidéken is. Csang helyzete az amerikai segítség ellenére is egyre romlott, miközben a kommunista erők orosz segítség nélkül is egyre délebbre nyomultak, és újra kitört a polgárháború. A Truman-kormányzat akkor nyugodhatott meg egy kissé, amikor Sztálin elismerte Csang kormányát, és 1946 márciusában kivonta a szovjet csapatokat Mandzsúriából. Truman olyan kevésre becsülte Csang rezsimjét, hogy még azzal kapcsolatban is közömbösnek látszott, hogy egy helyi (de a szovjetek által támogatott) kommunista forradalom akár teljesen ki is seprűzheti Csangot. Nyugalma teljességgel indokolatlan volt.

Hitler - a tisztánlátás egyik ritka pillanatában - a következőket mondta a közeledő hidegháborúról egyik utolsó, 1945. április 2-án Martin Bormann-nak diktált politikai eszmefuttatásában:

"A Birodalom veresége és az ázsiai, afrikai és talán még a dél-amerikai nacionalista mozgalmak felerősödése között mindössze két hatalom lesz a világon, amelyek az egyenlő erő alapján szembenézhetnek egymással: az Egyesült Államok és Szovjet-Oroszország. A történelem törvényei azt diktálják, hogy ez a két kolosszus összeméri majd az erejét, akár katonailag, akár csak gazdaságilag és ideológiailag.”

Ebben feltétlenül igaza volt. A második világháború kétségtelenül véget ért 1945 nyarán: Nyugat-Európában május 7-én, Kelet-Európában május 8-án, Ázsiában pedig augusztus 15-én (vagy talán inkább szeptember 2-án, amikor a japánok késve aláírták a megadásukat megerősítő dokumentumot). A világ háborúja azonban korántsem fejeződött be. Ami Európában Lengyelország határvidékén, Ázsiában pedig Mandzsúria határainál kezdődött, többé-kevésbé változatlanul folytatódott 1945 után is.

A churchilli megbékélési politika Sztálinnal kapcsolatban rövid ideig tartott. 1945. május 13-án - kevesebb mint egy héttel az európai győzelem napja után - Churchill a Jugoszlávia jövőjével kapcsolatos nézeteinek vehemenciájával rémisztette meg Brooke-ot. A miniszterelnök ugyanis annyira „örült Truman harcias véleménnyel teli sürgönyének, és annak, hogy készen áll a keménységre Titóval szemben”, hogy Brooke-nak az az érzése támadt, hogy Churchill „máris új háborút akar! Még akkor is, ha az az Oroszországgal való harcot is magában hordozná!” A vezérkari főnökség már 1944 októberében fontolgatta a szovjetekkel való várható összeütközés lehetőségét, bár Brooke az ötletet „szertelennek és a siker esélyeit meglehetősen lehetetlennek” tartotta. Churchill ezzel szemben úgy számolt, hogy az atombomba majd „helyreállítja az egyensúlyt a szovjetekkel”. Minderről a felháborodott Brooke így számol be a naplójában:

„Ennek a robbanóanyagnak a titka és a felhasználás biztosította hatalom teljesen megváltoztatná a Németország veresége óta megbomlott diplomáciai egyensúlyt! Már megint van egy új kincsünk, amely helyreállítja a pozíciónkat (kitolja az állát és összeráncolja a homlokát), most megint azt mondhatjuk, hogy ha ezt vagy azt csináljátok, akkor mi majd leradírozzuk Moszkvát, aztán Sztálingrádot, Szevasztopolt stb., stb. És hol lesznek ekkor az oroszok!!!”

Valóban látnoki volt mindez, még mielőtt a bombát ledobták volna Hirosimára. 1945 júliusában Churchill megkérte a védelmi főnökeit, hogy dolgozzák ki egy Szovjetunió elleni váratlan támadás megvalósíthatósági tervezetét - ha kell, akár német erők bevonásával is. A gondolat - nem véletlenül - az „Elképzelhetetlen hadművelet” elnevezést kapta.

A hidegháború eredetével kapcsolatban a legelgondolkodtatóbb dolog mégis az, hogy Churchillnek nem volt igaza. A bomba nem állította helyre az egyensúlyt - vagy inkább nem billentette át meghatározó módon a nyugati hatalmak oldalára -, mint ahogy az elvárható lett volna. Mindenesetre mély benyomást tett Sztálinra. „A háború barbár dolog - jelentette ki, amikor meghallotta Hirosima elpusztításának részleteit -, az atombomba alkalmazása azonban még annál is barbárabb.” Hathatós dolognak tartotta, „hat-ha-tós” dolognak. Ha neki is köze lenne a harmadik világháború kitöréséhez, mondta egy Moszkvába látogató kínai delegáció tagjainak, „az orosz emberek nem értenének meg minket. Sőt, elűznének bennünket. A háborús és a háború utáni erőfeszítések és szenvedések alábecsüléséért. Amiért túl könnyedén vennénk.” Sztálin azonban ügyesen elrejtette az aggodalmát, és egy interjú során azt hangsúlyozta, hogy „az atombomba a gyenge idegzetűek elrettentésére szolgál”. Nem volt hajlandó rémültnek tűnni, annak ellenére, hogy az első sikeres szovjet kísérleti robbantás egészen 1949 augusztusáig váratott magára, és annak ellenére, hogy az 1950-es években a nukleáris hatalom tekintetében az Egyesült Államok nyomasztó fölényt élvezett. Mindenesetre - és talán Sztálin sejtette ezt - Truman Hirosima és Nagaszaki után mélyen ellenezte az atomfegyverek bevetését. Lehet, hogy a bomba „hathatós”, de csak akkor, ha a gazdái nem blöffölnek vele.

A Közel-Keleten a szovjet áradat jelentősen visszahúzódott. A nyugati hatalmak visszautasították Sztálin török területekre vonatkozó követeléseit és a fekete-tengeri szorosok feletti uralomra való törekvését - egy újabb hagyományos birodalmi célja az oroszoknak. Továbbá ragaszkodtak ahhoz, hogy kivonuljon Iránból, és az ügyet az ENSZ Biztonsági Tanácsa elé vitték, sőt csatarendbe állították az amerikai 6. flottát a Földközi-tenger keleti részén. Újabb bizonyíték arra, hogy a George Kennan diplomata által ajánlott „fékentartási stratégia” működőképes volt. Azt azonban nem bizonyította, hogy az atommonopólium is működésben tarthatná ezt a fajta stratégiát. Az 1956-ig tartó időszak a brit és a francia befolyás újbóli megerősítéséről is szólt, valamint az amerikai hatalom Szaúd-Arábiában és Izraelben való kiterjesztéséről. A törökországi és görögországi hathatós amerikai segítség szintén inkább hagyományos (és pénzügyi) jellegű volt, semmint nukleáris.

Míg Közép-Európát és Ázsiát teljesen elborította a szovjet áradat, Sztálinnak nem sikerült egész Németországra rátennie a kezét, mint ahogy remélte. Az 1947-es Európai Újjáépítési Terv, a Truman külügyminiszteréről, George C. Marshall tábornokról elnevezett Marshall-terv által nyújtott nagylelkű segítség elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy elkezdjék a háború utáni megszállási zónák életképes politikai blokkokká való átalakítását. Az 1948-1949-es berlini blokád is kudarcot vallott, az amerikai repülőgépek azonban ezúttal is segítséget szállítottak keletre, nem pedig atombombát (bár Truman maga úgy vélte, hogy csakis a bomba tántorította el az oroszokat „Európa elfoglalásá”-tól). Csehszlovákiában azonban a demokráciába vetett reményt egy oroszok által támogatott puccs 1948 februárjában tönkrezúzta. Ez volt az első a közép-és kelet-európai puccsok sorában, melyek hatásaként a hatalmi monopólium a könyörtelenül sztálinizált kommunista pártok kezébe került. Ráadásul nem ok nélkül tartottak attól, hogy egyes nyugat-európai országokban is lezajlik egy kommunista hatalomátvétel. 1945 decemberében az Olasz Kommunista Párt 1,8 millió tagot számlált, és a szabad választások során a szavazatok 19 százalékát szerezte meg. A Francia Kommunista Pártnak is majd egymillió tagja volt. 1947 novemberében Sztálin Kominformjának ösztönzésére kétmillió munkás sztrájkolt Franciaország-szerte. Hasonló sztrájkok bénították le Olaszországot is. Ázsiában időközben a szovjet győzelem szinte már kiteljesedett. Truman már 1946 júliusában kijelentette, hogy Korea „egy ideológiai csatatér, amelyen akár egész ázsiai sikerünk múlhat”, bár 1947-ben egy időre úgy tűnt, mintha az Egyesült Államok a félszigetről való teljes visszavonulásra készülne. 1950 januárjában Dean Acheson külügyminiszter jelezte, hogy nem tartja életbevágóan fontosnak Dél-Koreát az amerikai biztonság szempontjából.

Ennek ellenére az amerikaiak hangulata ismét megváltozott, amikor az oroszok nem engedték a szabad, ENSZ által felügyelt választások megtartását a saját megszállási övezetükben. Amikor 1950. június 25-én Észak-Korea Sztálin áldásával támadást intézett Dél-Korea ellen, az Egyesült Államok belépett a harcoló felek közé, mégpedig az ENSZ Biztonsági Tanácsának engedélyével. Ismét kitört egy akár világháborúvá is szélesedhető fegyveres konfliktus. Vajon miért?

A válasz Kínában keresendő, ahol a több mint húsz éve tartó, megmegújuló polgárháború végül a kommunisták győzelmével végződött. 1949 májusában Sanghaj is megadta magát Mao Ce-tung kommunista erőinek. Október 1-jén pedig Mao kihirdette a Kínai Népköztársaság megalakulását. December 10-én Csang Kaj-sek elhagyta Kína szárazföldi részét, és Formóza (jelenleg Tajvan) szigetére távozott. Mao addigra bőséges bizonyítékát adta, hogy Kína a Szovjetunióval kíván szövetségre lépni, 1949 decemberében pedig Moszkvába indult, hogy hűségéről biztosítsa Sztálint, cserébe - és ezt hozzá kell tenni - a mandzsúriai kikötőkért, amelyeket Sztálin egyszerűen nem tagadhatott meg forradalmártársától. A szovjet fővárosban töltött nem kevesebb mint két hónap után Mao kölcsönös védelmi egyezménnyel tért haza. Nem túlzás azt állítani, hogy a Kínai Népköztársaság fennállásának első évtizedében Moszkva legnagyobb csatlósállama volt. Közben szokásos nemtörődöm módján, egy katasztrófával a háta mögött, Csang a tajvani Sun Moon-tóra járt horgászni és pihenni. A visszavonulás nem jelentett vereséget számára: ilyen az élet - stratégia egy nagyon, nagyon hosszú játékban. Meggyőződéssel vallotta, hogy pár éven belül úgyis kitör a harmadik világháború az Egyesült Államok és a kommunizmus között, amely után visszatérhet jogosan megérdemelt helyére. Kis híján igaza is lett. A mandzsúriai kikötők elvesztése miatt Sztálin kénytelen volt zöld utat adni az észak-koreai invázió számára. Egy „keleti München” elkerülése érdekében Truman az invázióra adott első válaszlépésként a Tajvaniszoroshoz küldte az amerikai 7. flottát, és a dicsőségre éhes MacArthur tábornokot nevezte ki Dél-Korea védelmi felelősévé. MacArthur jóval többet tett a védelemnél, mivel Inchonnál megkerülve az észak-koreaiakat, vakmerően átlépett a 38. szélességi foknál húzott határon, mit sem törődve a nemzetközi következményekkel. 1950. november 26-án a kínaiak egy zseniálisan kivitelezett, bár aligha váratlan támadást hajtottak végre a Jalu folyónál (a koreai-mandzsúriai határ), melynek következtében MacArthur erői hanyatt-homlok menekülni kényszerültek. Ezen a ponton Nyugaton sokan úgy érezték, hogy jogosan tehetik fel a kérdést: ki nyerte meg valójában a második világháborút? A kínai intervenció után négy nappal Truman nem zárta ki az atomfegyver használatának lehetőségét, „hogy helytálljon az adott katonai helyzetben”. Ez lett volna a harmadik világháború kezdete?

A második világháború megnyerése érdekében a szövetségesek egy despotával léptek szövetségre, aki minden ízében pont olyan kegyetlen és zsarnoki volt, mint Hitler. Olyan taktikákat alkalmaztak, melyeket maguk is aljasnak tartottak, foglyokat gyilkoltak és civileket bombáztak. Ez azonban nem jelenti azt, hadd hangsúlyozzam ki még egyszer, hogy erkölcsi értelemben egyszerűen egyenlőségjel tehető Auschwitz és Hirosima közé. A tengelyhatalmak városait soha nem kellett volna lebombázni, ha a tengelyhatalmak nem indítottak volna egy agresszív háborút. Ráadásul a tengelyhatalmak még annál is több ártatlan embert megölhettek volna, mint amennyivel valójában végeztek, ha a szövetségesek nem akartak volna minden áron, akár helyes, akár helytelen eszközök révén is, felülkerekedni. Mégis be kell ismerni, hogy az 1945-ös győzelem egy sok kérdést nyitva hagyó győzelem volt - már amennyiben valóban győzelemről volt szó. Azt a feltevést sem árt megkockáztatni, hogy a Nyugat és a Kelet közötti alapvető harc pont annyira nem ért véget 1945-ben, mint amennyire nem 1939-ben kezdődött. A koreai háború több volt tehát, mint egy egyszerű ázsiai utórengés, hiszen már a kezdet kezdetén ugyanolyan pusztító intenzitással vívták, mint amilyennel a világháború utolsó éveit. Három év leforgása alatt ugyanis hárommillió életet követelt, és tizennyolc ország küldött katonákat a harcba. Mint ahogy azonban a második világháború során is, a sebesültek és halottak többsége most is a civilek közül került ki, és most is a légitámadások - amelyek Phenjant és Szöult is földig rombolták -okozták a legtöbb halált. A legfontosabb kérdés mégis az, miért nem szélesedett ez a háború a korábbi helyi jellegű konfliktusokhoz hasonlóan egy újabb világháborúvá.

Utószó

A Nyugat hanyatlása

„Elmúlt az az idő, amikor a nyugati hatalmak meghódíthattak egy keleti országot csupán néhány ágyú felsorakoztatásával a parton. ”

Peng Dehuai, kínai főparancsnok a koreai háborúban,

1953. szeptember

„Elnéztük az ellenforradalmi terrort; valójában talán még bátorítottuk is vagy helyeseltük. Olyan megszállottan ragaszkodtunk a felkeléstől való félelmünkhöz, hogy elhessegettük a kétségeinket és a szorongásunkat. Mindez nemcsak azért volt, mert arra a következtetésre jutottunk, hogy nem tehetünk semmit, hiszen meg sem próbáltuk. Talán inkább sejtettük, hogy ez lehet a jó taktika, és mindaddig, amíg kommunistákat ölnek meg, rendben van a dolog. A gyilkosság, a kínzás és a csonkítás mind helyénvaló, ha a mi oldalunkon követik el, és az áldozatok kommunisták. Különben is, hát nem egy barbár az ember a kezdetektől fogva [?], úgyhogy ne legyünk túlságosan finnyásak a terrorral kapcsolatban. Szó szerint ezeket az érveket hallottam az embereinktől. ”

Viron Vaky, amerikai diplomata Guatemalában,

1968. március

GYÁVA NYÚL

Mikor lett vége a világháborúnak? A legjobb válasz talán az, hogy 1953. július 27-én, amikor a koreai háborút lezáró fegyverszünetet aláírták. Miért halt el lassanként ez a konfliktus, ahelyett, hogy a szuperhatalmak közöm háborúvá szélesedett volna? Az egyik tetszetős magyarázat szerint az első kísérleti atomrobbantás óta exponenciálisan növekedő pusztító erő következtében túl sok forgott kockán ahhoz, hogy bárki megengedhessen magának egy széles körű konfliktust. Truman már elárulta magát azzal kapcsolatban, hogy Hirosima és Nagaszaki után mély ellenérzés alakult ki benne az atomfegyverek használata iránt. „Az emberi állatnak most már meg kell változnia - írta 1946-ban -, különben végzetes és teljes pusztulással kell szembenéznie, és talán a rovarok kora vagy egy atmoszféra nélküli bolygó következik utána.” Ezen a ponton egyetértettek Sztálinnal. „Az atomfegyverek - jegyezte meg a szovjet diktátor 1949-ben - aligha alkalmazhatóak a világvége eljövetele nélkül.”

Annak ellenére, hogy a koreai háború idején az Egyesült Államok hatalmas előnyt élvezett a Szovjetunióval szemben az atomfegyverzet terén - az amerikaiaknak 369 bevethető bombája volt, míg a Szovjetuniónak mindössze öt -, Truman nem volt hajlandó ledobni a bombát a kínai célpontok ellen. Amikor az amerikaiak úgy döntöttek, hogy kifejlesztenek egy termonukleáris szuperbombát, az atomháború lehetősége tovább csökkent, mivel a maghasadástól a magfúzióig való elmozdulás nagyságrendekkel növelte a tétet. Az 1954. március 1-jén kipróbált hidrogénbomba 15 megatonna hatóerővel rendelkezett, tehát 750-szer annyival, mint a Hirosimára ledobott atombomba, a „Kisfiú”. Egyetlen fegyver most már akár ezer négyzetkilométernyi terület letárolására, valamint halálos dózisú radioaktív csapadék előidézésére is alkalmas volt. Mindkét oldal megértette, hogy egy termonukleáris háború „az egész földgömbön lehetetlen életkörülményeket idézhet elő”. A Pentagon 1953-as felmérése szerint ha a szovjetek támadnának először, mintegy hárommillió amerikai halna meg. 1956-ra a várt veszteségmutató az Egyesült Államok teljes lakosságának 65 százalékára nőtt. Az a paradox helyzet alakult ki, hogy ez a realitás tántorította el mindkét felet az első csapás kezdeményezésétől. A rakétákat városokra is irányíthatták, a korlátozott nukleáris háború esélye tehát kizártnak volt tekinthető. Ez volt a logikája a „kölcsönösen biztosított pusztítás"-nak.

A világ legalább egy alkalommal mégis olyan elkeserítően közel került a nukleáris háborúhoz, hogy ez a technológiai-stratégiai magyarázat, minden eleganciája ellenére, egyáltalán nem meggyőző. Sőt világos, hogy egyes magas rangú amerikai politikai és katonai személyiségek mind az atombomba, mind pedig a hidrogénbomba alkalmazását teljességgel elképzelhetőnek tartották. Azok között, akik az 1940-es évek vége felé a Szovjetunió elleni „megelőző háború” mellett érveltek, ott volt például Brien McMahon demokrata szenátor, és az „önmegtartóztatás” szószólója, George Kennan is. „Oroszország öt atombombafészkének szétrobbantását” szorgalmazta - többek között Orvil Anderson tábornok, az Amerikai Légiháborús Kollégium csapattestparancsnoka, George Kenney tábornok, a Stratégiai Légikülönítmény első parancsnoka, és Tokió kifüstölője, Curtis LeMay. Még az amerikai monopólium megszűnte után is bőven akadtak olyanok, akik alig várták, hogy ismét használhassák a bombát. MacArthur 1951-ben Koreában nagyon szerette volna ledobni az atombombát a kínai erőkre, és ebben a haditengerészeti miniszter és a védelmi miniszter is egyetértett vele. Véleményük főként azért nem érvényesülhetett, mert az amerikaiak európai pozíciói túlságosan védtelenek voltak egy szovjet támadással szemben, és Nagy-Britanniában, Washington továbbra is legfontosabb szövetségesénél a munkáspárti kormány vehemensen ellenezte a bombát. Mindez persze nem tette eleve kizárttá az atomtámadást mondjuk 1952-ben vagy 1953-ban, amikor Európa katonailag is és politikailag is kevésbé volt ingatag. Maga Truman is komolyan fontóra vett egy nukleáris ultimátumot a koreai holtpont kimozdítására. Eisenhower is elgondolkodott az atomfegyverek „megfelelően nagy arányú” alkalmazásának lehetőségén a konfliktus lezárása érdekében. Ez a lépés nem is lett volna olyan népszerűtlen. Amikor megkérdezték az amerikaiaktól, hogy beleegyeznének-e „az atomtöltetű tüzérségi lövedékek felhasználásába, ha megszakadnának a fegyverszüneti tárgyalások”, a megkérdezettek 56 százaléka igennel felelt. Akkor is szóba került egy atomtámadás lehetősége, amikor Kína megtámadta a Csinmen-és a Macu-szigetet a Tajvani-szorosban. Eisenhower különösen komolyan megfontolta az amerikai első támadás mellett szóló érveket. Ez volt az alapja az úgynevezett Szolárium-terv nevű gyakorlatnak. Szerinte ha tarthatatlanná válna egy olyan masszív nukleáris erő fenntartása, amely eltántorítaná a Szovjetuniót az első csapástól, „rá lennénk kényszerítve annak mérlegelésére, vajon nem kötelességünk-e a jövő nemzedékeivel szemben, hogy a lehető legkedvezőbb pillanatban kezdeményezzük a háborút.” (Az „Egyszeri Integrált Műveleti Terv” a szovjet támadásra 3267 amerikai nukleáris fegyver keleti blokk elleni bevetésével reagált volna.) A közös vezérkari főnökség elnökeként Arthur Radford tengernagy engedélyezte a légierő stratégiáját egy ilyen megelőző háború esetére.

Henry Kissinger azzal szerzett széles körű hírnevet magának, hogy a Nukleáris fegyverek és külpolitika (1957) című művében a korlátozott nukleáris háború lehetősége mellett szállt síkra. 1959-ben Eisenhower még mindig azt kérdezgette önmagától, hogy az Egyesült Államoknak „most kellene elkezdeni a harcot”, vagy inkább „megvárja, míg szép lassan eltűnik a süllyesztőben.”

A brit filozófus, Bertrand Russell nézete szerint mindkét szuperhatalmat úgy vonzotta a nukleáris holtpont megtörésének lehetősége, hogy az már szinte a serdülőkorra emlékeztetett vakmerőségében:

„A katasztrófapolitikát egy olyan sporttól kölcsönözték, amelyet, mint értesültem, egyes idióta fiatalok gyakorolnak. Ezt a sportot úgy játsszák, hogy kiválasztanak egy hosszú, egyenes utat, és két nagyon gyors autóval elindulnak egymással szemben az ellenkező oldalról. Ahogy egymáshoz közelednek, egyre elkerülhetetlenebbé válik a kölcsönös pusztítás.”

A tizenévesek játékának analógiája nagyon is találó. A Neumann Jánoshoz és Hermann Kahnhoz hasonló stratégák segédkeztek egy új akadémiai tudományág - a „játékelmélet” - kialakításánál, amely véleményük szerint kulcsfontosságú volt a nukleáris korban a szuperhatalmak közötti kapcsolat megértéséhez. Az olyan matematikai modelleket, mint például „a rab dilemmája” a katasztrófapolitika létjogosultságának érzékeltetésére fejlesztették ki. Russelt mindez azonban inkább a Haragban a világgal című James Dean-film egyik játékára, a „Gyáva nyúl”-ra emlékeztette:

„Ha egyikük elkanyarodik a fehér vonaltól, mielőtt a másik megtenné, a másik, miközben elhalad mellette, azt kiáltja »Gyáva nyúl!«, és az, aki elkanyarodott, megvetés tárgyává válik. A játékot [az eminens államférfiak] néhány alkalommal megúszhatják szerencsétlenség nélkül, de előbb vagy utóbb elérkezik a pillanat, amikor egyik fél sem akar szembesülni a »Gyáva nyúl!« kiáltással a másik oldalról. Amikor elérkezik ez a pillanat, az államférfiak mindkét oldalon pusztulásba taszítják a világot.”

1962. október 27-én, egy szombati napon majdnem elérkezett a pusztulás napja. Az amerikai védelmi miniszter, Robert McNamara visszaemlékszik arra, hogyan lépett ki a Fehér Ház ajtaján, hogy kiélvezze az ólomszürke napnyugta ízét: „Hogy megnézzem és megszagoljam, mert úgy gondoltam, ez az utolsó szombat, amit valaha megélek.” Moszkvában pontosan abban a pillanatban Fjodor Burlatszkij, a Kreml egy magas rangú tanácsosa hazatelefonált a feleségének, és azt mondta neki: „Hagyj abba mindent, és tűnj el Moszkvából!”

A válság oka Kuba volt. 1959 elején Fidel Castro gerillái magukhoz ragadták a hatalmat Kubában, amely Theodore Roosevelt óta informálisan függőségi viszonyban állt az Egyesült Államokkal. Castrót karizmatikus nacionalistaként ünnepelte az amerikai média, amikor az év tavaszán Amerikába látogatott, többek között a Harvard Egyetemre. Az új kubai kormányzatot csakhamar átható szovjet kommunizmus azonban egészen más reakciót váltott ki Washingtonban. 1961 márciusában, alig két hónappal a beiktatása után, John F. Kennedy elnök engedélyt adott a CIA által felfegyverzett és megszervezett Castro-ellenes menekültek Kuba elleni inváziójára. Mivel a légi támogatás nem volt megfelelő, a Disznó-öbölben végrehajtott akció gyászos kudarcot szenvedett, és a megszégyenült Kennedy Castro helyzetének megingatását célul tűző piszkos trükkökhöz folyamadott, amelyekbe talán egy Castro elleni merényletterv is belefért. Castro, kihasználva a pillanatot, Kubát - hatalmas mennyiségű fegyverért cserébe - a szovjet blokkhoz csatlakoztatta.

Nyikita Hruscsov, aki egy szénbányász fiaként látta meg a napvilágot, és Sztálin 1953-as halálát követően a Szovjet Kommunista Párt főtitkárává emelkedett, a kubai forradalmat a világkommunizmus ajándékának tekintette. Az elkövetkező válság során többször is hangsúlyozta, hogy ő mindössze meg akarja védeni Kubát és a marxizmussal folytatott kísérletét. A valóságban azonban kapva kapott az alkalmon, hogy a szigetet rakétakilövő bázisként használhassa, amely egy csapásra lecsökkentette volna az Egyesült Államok és a Szovjetunió közötti nukleáris szintkülönbséget, amely különbség továbbra is nagy volt. Az amerikai és a szovjet hordozható nukleáris robbanófejek aránya hét és nyolc között volt az egyhez az Egyesült Államok javára. Az amerikaiaknak hatszor annyi nagy hatótávolságú rakétája volt, mint a szovjeteknek, és a szovjet rakéták közül csak néhány rendelkezett bombabiztos tárolóval. Az Egyesült Államoknak ráadásul háromszor annyi nagy hatótávolságú bombázója volt. A szovjetek tudták, hogy az interkontinentális ballisztikus rakétáik egyáltalán nem megbízhatóak, Kubából azonban - Florida partjaitól mindössze alig százötven kilométerre - középhatótávolságú rakétákkal is csapást mérhetnének az Egyesült Államokra. Hruscsov katonai tanácsadói negyven rakéta küldését javasolták: 24 R-12-est (1500 kilométeres hatótávolság) és 16 kétszer akkora hatótávolságú R-14-est. Mindkét rakétatípus egy-egy megatonnás robbanófej hordozására volt alkalmas. Hruscsov ezzel egy csapásra megduplázta volna az Egyesült Államok ellen felhasználható rakéták számát. Washington tehát potenciális célponttá vált volna, nem is szólva az amerikaiak közép-nyugaton lévő nagy hatótávolságú rakétatárolóiról és a déli légibázisokról, amelyek szintén a szovjetek első támadásának legfontosabb célpontjai lettek volna. A kubai rakétatelepítés megindoklása egyszerű volt, Hruscsovnak csak ki kellett pillantania a Fekete-tengernél elhelyezkedő picundai nyaralójának ablakán Törökország felé, ahová az amerikaiak nemrégiben telepítettek tizenöt Jupiter-rakétát. „Mit látnak? - kérdezte vendégeitől, miután átadott nekik egy látcsövet. - Én a nyaralómra irányított amerikai rakétákat Törökországban.” A kubai rakéták „egy kis ízelítőt adhatnának az amerikaiaknak saját módszereikből.” „Már régóta nem tudtak elnáspángolni minket, mintha kisfiúk lennénk - mondta Hruscsov vidáman az amerikai belügyminiszternek, Stewart Udallnak, aki történetesen éppen a Szovjetunióba látogatott akkor szeptemberben. - Most már mi is el tudjuk fenekelni magukat.”

Ilyen sok rakéta és több mint 50 000 ember tízezer kilométernél is távolabb való áttelepítése a hurrikán időszakban merész játszma volt. Még megdöbbentőbb, hogy milyen sokáig tartott az amerikaiaknak ráhangolódni az „Anadyr-hadművelet”-re. Mivel csökkentették a szovjet tengeri cselekmények és Kuba amerikai légi megfigyelését, Kennedy egészen október 16-a, kedd reggeléig nem hallott arról, hogy egy U-2-es kémrepülőgép rakétákra figyelt fel Havanna közelében. A szovjetek még két nappal később is tagadták a dolgot. Amikor az amerikai külügyminiszter, Dean Rusk az orosz külügyminisztert, Andrej Gromikót faggatta, ez utóbbi, Hruscsov kedélyes leírásával élve, úgy viselkedett, „mint a cigány, akit lólopáson kaptak: Nem én voltam, és ez nem is az én lovam.” A Kennedy hívei által terjesztett legenda szerint ami ez után következett, az nem volt más, mint a keményvonalas diplomácia sikere. Dean Rusk temérdek tankönyvben idézett kifejezésével élve Kennedy és Hruscsov „farkasszemet néztek” egymással Kuba miatt, és „a másik fickó pislantott”. Ez bizony távol állt a valóságtól. Ellenkezőleg történt, Kennedyt és fontosabb tanácsadóit - a később Nemzeti Biztonsági Tanács Végrehajtó Bizottságának, azaz ExComm-nak nevezett testület tagjait - teljesen zavarba ejtette a szovjet lépés vakmerősége.

A CIA jelentése szerint addigra már nyolc középhatótávolságú rakétát lehetett volna kilőni Kubából. Hat-nyolc héten belül a két nagy hatótávolságú rakétakilövő is készen állt volna. Mihelyt a rakéták a helyükön lettek volna, a becslések szerint az Egyesült Államok stratégiai erőinek mindössze 15 százaléka élte volna túl a szovjet támadást. „Ez pont olyan, mintha mi hirtelen tetemes mennyiségű középhatótávolságú ballisztikus rakétát helyeznénk el Törökországban” - füstölgött Kennedy. „Nos, ezt már megtettük, Elnök úr” - emlékeztette valaki. Kennedy következő gondolata az volt, hogy légitámadást kellene indítani a rakétaállomások ellen. Az Egyesült Vezérkari Főnökség azonban nem tudta garantálni, hogy az összes rakéta elpusztulna egy ilyen támadás során, tehát továbbra is nyitva állt volna a lehetőség egy szovjet ellentámadásra. Kennedy ehelyett tehát kettős irányból közelítette meg a kérdést: tengeri blokádot indított a további szovjet katonai eszközök Kubába szállításának megakadályozására, és a rakéták visszavonását követelő ultimátumot küldött a szovjeteknek, amelyet a televízióállomások is közvetítettek. Abban az esetben, ha az ultimátumot visszautasították volna, 90 000 fős szárazföldi inváziós haderő előkészítését rendelte volna el.

UTÓSZÓ

Október 24-én este 10 órakor a washingtoni Nemzeti Sajtóklub bárjában az orosz pultos kihallgatott két sokat látott firkászt, akik egy várható „Kuba megszerzésére irányuló hadművelet"-ről beszélgettek. A hír másnap Hruscsovhoz is eljutott, aki zilált volt a kanapén töltött éjszaka után. A légicsapást és az azt követő partraszállási inváziót előirányzó OPLAN 316 valóban készen állt arra, hogy megindítsák. A következő napok során a kulcsfigurák közül többen is - köztük McNamara - folyamatosan siettették az invázió megindítását, még ha az azt is jelentette volna, hogy a Szovjetunió válaszul „csinál valamit” Európában. Mint ahogy Kennedy maga is bevallotta, az invázió „pokoli játszma” lett volna. Pedig még ő sem tudta, valójában mekkora. Hruscsov a rakéták kíséretére a Vörös Hadsereg 8, nukleáris robbanófejjel felszerelt rövid hatótávolságú rakétával rendelkező két ezredét küldte. Mindegyik rakéta 5-12 kilotonnás robbanóerővel rendelkezett. Szeptember 7-én, amikor a feszültség először kezdett igazán veszélyessé válni, Hruscsov további 6 atombombát küldött az Iljusin Il-28-as bombázók számára Kubába, és továbbá tizenkét nukleáris Luna rakétát. Ezek mindegyike akár 50 méter széles és 50 méter mély lyukat tudott volna a földbe robbantani, és mindenkit megölni, aki ezer méteren belül tartózkodik. Hruscsov 4, nukleáris torpedóval felszerelt tengeralattjárót is küldött. Bár kubai főparancsnokának kimondottan megtiltotta ezeknek a fegyvereknek az ő engedélye nélküli használatát, egy széles körű amerikai támadás aligha hagyott volna számára más alternatívát, mint a meghunyászkodást.

A háború alternatívája tehát egyáltalán nem aggasztott egyes magas rangú amerikai katonai személyiségeket, és ezzel nem csak a megrögzötten harcias LeMay volt így. A Stratégiai Légikülönítmény új vezetője, Tommy Powers tábornok ismert volt arról, hogy egyáltalán nem ijedt meg a nukleáris háború lehetőségétől. (Egyszer azt mondta: „Ha a háború végén két amerikai marad és egy orosz, akkor mi nyertünk.”) Dean Acheson, korábbi külügyminiszter (és ExComm-tag) szerint egy Kuba elleni amerikai támadás egy Törökország elleni szovjet támadáshoz vezetne, ami viszont azt jelentené, hogy az Egyesült Államoknak „meg kellene semmisítenie egy rakétabázist a Szovjetunión belül”. „És aztán mit tennénk?”- kérdezték tőle. A politikusoknak nem voltak illúzióik afelől, mit jelentene egy háború. Kennedy 200 millió halottat emlegetett, Hruscsov 500 milliót. „Amennyiben az Egyesült Államok ragaszkodik a háborúhoz - mondta a szovjet pártfőtitkár egy Moszkvába látogató amerikai üzletembernek, aki egyike volt a válság alatt használt számos informális csatornának -, akkor mindannyian találkozunk majd a pokolban.” Ez nem azt jelentette, hogy lehetetlennek tartották a háborút. Csak annyit, hogy mindkét oldal komolyan játszotta a „Gyáva nyúl” játékot.

Ennek a játéknak természetesen létezik egy „kooperatív” befejezése is. Ha mindkét játékos kifarol, senki sem győz, mindketten élve megússzák, és senkit nem neveznek gyáva nyúlnak. Pontosan ez történt a kubai játékban is. Hruscsov két lehetőséget ajánlott Kennedynek a megegyezésre, az egyiket a szokásos, meglehetősen lassú diplomáciai csatornákon, a másikat a moszkvai rádió adásán keresztül. Az első egyszerűen a rakéták visszavonását vetítette előre cserébe egy amerikai garanciáért, melynek értelmében nem támadják meg Kubát. Ez az ajánlat pénteken, szeptember 26-án este 9-kor érkezett az amerikai külügyminisztériumba. A második, amely az ExComm tizenhárom órával későbbi értekezletének időpontjában érkezett meg a Fehér Házba, a kubai rakéták visszavonását ígérte a törökországi Jupiter rakéták visszavonásáért cserébe. A Kennedy életrajzírója által terjesztett legenda szerint a második ajánlatot gorombán visszautasították. Valójában azonban ezt már maguk az amerikaiak is javasolták Georgij Bolsakov szovjet ügynöknek, feltehetőleg Kennedy fivérének, Robertnek a tanácsára, aki az igazságügy-miniszteri tisztet és az elnök legbelsőbb bizalmasának szerepkörét is betöltötte. Mindezek ellenére, a kompromisszumkeresés dacára a háború még mindig kitörhetett volna azon a hétvégén. Castro legalábbis úgy gondolta. Szombaton, 27-én kora reggel néhány kolbász és pár sör után Castro levelet fogalmazott Hruscsov számára, amelyben felszólította, hogy amerikai támadás esetén vesse be nukleáris erejét, „akármilyen komoly és szörnyű is lenne ez a megoldás”. A „Legfőbb Vezér” élvezte a válságnak a közhangulatra gyakorolt hatását. „Még csak le sem tartóztattunk senkit - jegyezte meg később egy sokat eláruló őszinte pillanatában -, mert olyan döbbenetes volt az emberek egysége.” Aznap délelőtt 10.22-kor egy szovjet SA-2 rakéta Kuba felett lelőtt egy amerikai U-2-es kémrepülőgépet. A pilóta, Rudolf Anderson meghalt. A kubai légelhárító tüzérség ezt követően más alacsonyan szálló felderítőgépekre is lőtt. Időközben egy másik U-2-es véletlenül betévedt a szovjet légtérbe a Bering-szoros közelében. Amikor a szovjet MiG-gépek felszálltak, hogy elfogják, az alaszkai bázisú F-102A-k azt sem tudták, mit csináljanak. Máshol véletlen balesetek majdnem a világvégét váltották ki. Minnesotában, a duluthi légibázison egy medve miatt mozgósították a nukleáris felszerelésű F-106-osokat. A New Jersey-i radaregység egy Cape Canaveralnél végzett rutintesztet szovjet rakétának vélt.

27-e délutánjára az ExComm tagjai már igen feszültek voltak. A nap egy J. Edgar Hoovertől kapott üzenettel kezdődött, mely szerint a New York-i szovjet hivatalnokok dokumentumokat semmisítenek meg, nyilvánvalóan háborúra számítanak. Aztán Hruscsov második, felettébb nyilvános, de az elsőnek egyértelműen ellentmondó ajánlata következett. A jelenlevők közül úgy tűnt, mindössze az elnök vette komolyan azt, hogy török rakétákat adjon a kubaiak helyett. Tanácsadói többsége ezt az ajánlatot a nyugati katonai szövetség, a NATO gyengítéseként értékelték, amelynek Törökország is a tagja volt. Délután négy órakor érkezett a lelőtt U-2-es híre. Kennedy titkos felvételt készített a találkozóról, tehát tudhatjuk, hogyan reagált a hallottakra: „Hogyan magyarázzuk majd meg a hatását? - kérdezte zavartan. - Ezt a tegnap esti Hruscsov-üzenetet és a döntésüket [...] Hogyan fogunk [...] Úgy értem, ez egy [...]” Valószínűleg valami olyasmi lehetett a nyelve hegyén, hogy „provokáció, melyet nem hagyhatunk szó nélkül.” De ha ez is lett volna, amit Kennedy mondani akart, visszafogta magát. Ehelyett elküldte fivérét, Robertet, hogy megvitassa a kubai-török rakétacserét a szovjet nagykövettel, és maga mögé állította az ENSZ főtitkárát, hogy másnap vesse fel az ügyet, amennyiben ők hoppon maradnának. A legfontosabb - magyarázta Robert Kennedy az oroszoknak „a török ügy nyilvános megvitatásának” elkerülése. Tovább nem kellett részleteznie, hogy a kérdés milyen kényesen érinti fivérét és a Demokrata Pártot. A republikánusok ugyanis újra és újra azzal vádaskodtak, hogy a kormányzat folyamatosan visszatáncol Kubával kapcsolatban, és a kongresszusi választások éppen a következő hónapban voltak esedékesek. Azt sem szabad elfelejteni, hogy a kubai válság pontosan egy évvel a berlini fal megépítése után volt. Berlin annak idején az utolsó csepp volt a pohárban, mellyel a szovjetek ellehetetlenítették a német főváros négyhatalmi ellenőrzését.

Miközben mindez zajlott, Hruscsov a Kremlben aludt a kanapéján. A nagykövet jelentése nem érkezett meg a szovjet külügyminisztériumba másnap reggelig. Hruscsov, mihelyt összefoglalták neki Robert Kennedy álláspontját, újabb nyilvános levelet fogalmazott meg, amely moszkvai idő szerint pontosan délután ötkor, a keleti idő szerint reggel kilenckor hangzott el a rádióban. (Korábbra tervezték, de a hírvivő elakadt a csúcsforgalomban.) Ez alkalommal Hruscsov mindössze annyit mondott, hogy a kubai rakétákat szétszerelik, becsomagolják és hazaszállítják. Vége volt. „Kedvem lett volna hangosan nevetni, kiabálni vagy táncolni” -emlékezett vissza az ExComm egyik igen megkönnyebbült tagja. Egy brit újságíró, Alistair Cooke azon tűnődött, amikor meglátott egy sirályt a magasban, hogy a pillanathoz inkább egy békegalamb illett volna jobban. Pedig talán valóban a sirály volt a megfelelő madár. Hruscsov ugyanis egyúttal két magánüzenetet is küldött Kennedynek. A másodikban az állt, hogy a rakétákat kizárólag akkor vonja vissza, ha Kennedy is „beleegyezik a török kérdésbe”. Később az ENSZ amerikai nagykövetét, Adlai Stevensont okolták a török kérdés miatt. Ez azonban a dolgok összemosása volt, mert a Kennedy fivérek intézték így. Ráadásul a válság még nem ért teljesen véget. A Pentagon továbbra is napirenden tartotta a Kuba elleni invázió tervét, és még mindig nem voltak tudatában annak (vagy figyelmen kívül hagyták), hogy tízszer annyi szovjet katona állomásozott a szigeten, mint amennyit ők előzetesen becsültek, ráadásul harctéri nukleáris egységekkel is fel voltak szerelve. Végül mindössze november 20-án, miután Hruscsov beleegyezett az H-28-as bombázók visszavonásába is, ért véget valóban a „gyáva nyúl”-játék.

Amikor mindkét sofőr kifarol, mint azt már megjegyeztük, nincs győztes. Igaz, hogy Kennedy elrejtette az amerikai nagyközönség elől, hogy ő maga sem ragaszkodott túlságosan Castro uralmának megdöntéséhez vagy a törökországi rakétákhoz, most azonban, amikor a szovjetek nekiláttak szétszerelni a rakétáikat, az elnök a kemény legény pózában tetszeleghetett. Katonai vezetői azonban nem rejtették véka alá nemtetszésüket. LeMay egyenesen az elnök arcába vágta, hogy ez volt „történelmünk legnagyobb veresége”. A másik oldalon azonban annyira meggyőző volt a propaganda, hogy Kennedy kényszerítette rá Hruscsovot Kuba elhagyására, hogy egy évvel később Castro egyik szimpatizánsa, Lee Harvey Oswald lelőtte az elnököt. (Nem sikerült bebizonyítani a Pentagon „héjái”, valamint a maffia által szervezett összeesküvés létezését, bár a Kremlben biztosra vették ezt.) Hruscsov pozíciója is gyengült a válság során. A Központi Bizottság november 23-i ülésén szokásos közönséges humorával megpróbálta a legtöbbet kihozni a helyzetből: „Nem volt szükség arra, hogy úgy viselkedjünk, mint a cári tiszt, aki elfingja magát a bálon, aztán golyót repít a fejébe”. Egy szovjet rakéta lelőtt egy amerikai gépet. „Micsoda lövés! Cserébe pedig kaptunk egy ígéretet, hogy nem támadják meg Kubát. Nem rossz!” A kitüntetésektől roskadozó elöljáróságok azonban úgy érezték, hogy Hruscsov vakmerően cselekedett igen kis haszonért. 1964 októberében, két évvel a kubai és török rakéták cseréje után magát Hruscsovot is lecserélték Leonyid Brezsnyevre. Igazság szerint az egész válság egyetlen haszonélvezője Castro volt, és ő volt az egyetlen a három vezető közül, aki elégedetlenkedett a békés végkifejlet miatt. Ernesto „Che” Guevara szerint, amikor Castro hírét vette a kompromisszumnak, „káromkodott, a falat rugdalta és összetört egy tükröt.” Castro helyzetét azonban rendkívül megszilárdította ez a válság. Kennedy hamarosan meghalt, Hruscsovot menesztették. A kubai vezető azonban több mint negyven évig élvezhette még a hatalmát.

A HARMADIK VILÁG HÁBORÚJA

A kubai rakétaválság megmutatta, hogy hatalmasra növelt pusztító fegyverzete ellenére milyen közel kerülhet az Egyesült Államok és a Szovjetunió a harmadik világháborúhoz. Az is kiderült azonban, hogy még ha mindketten ki is faroltak a nukleáris „gyáva nyúl”-játékban, a háborút más eszközökkel is folytatni lehetett. Van, aki azt állítja, hogy a „kölcsönösen bebiztosított pusztítás” a világbékét hozta el. Ez azonban a hidegháború félreértelmezése volna. A valódi és véres harmadik világháborút a Castro-félék vívták, mégpedig a harmadik világban. A világ háborúja a világbirodalmak szemtől szemben történő nagy összecsapásainak soraként zajlott az eurázsiai terület valamelyik lényeges konfliktuszónájában. A harmadik világ háborúja ezzel szemben közvetett módon folyt, távolibb hadszíntereken, ahol alacsonyabb volt a stratégiai - nem az emberi! - tét.

A viszályzóna áttelepülésének három indoka volt. Először is a nyugati és keleti eurázsiai határterületeken, a század első felének legjelentősebb csatamezőin az etnikai konfliktusok lehetősége drámaian csökkent. Nemcsak azért, mert a második világháború alatti és utáni etnikai tisztogatások megtizedelték a kisebbségi lakosságot, és soha nem látott módon homogenizálták a társadalmakat, hanem azért is, mert a legveszélyesebb határvonalakat hermetikusan lezárták. 1953 után az Észak-és Dél-Korea között lévő határt úgy megerősítették, hogy a mai napig egyetlen ember sem merne áthatolni rajta. 1961-ben, mint azt már láttuk, Berlinben, Németország szívében falat emeltek, hogy meggátolják a kelet-németek átszivárgását az NSZK területére. Ennek hatásaként azonban nemcsak Németország, hanem Európa megosztása is véglegessé vált. Közép-Európa eltűnt, onnantól fogva mindössze Nyugat-és Kelet-Európa létezett. Churchill már korábban is figyelmeztetett annak veszélyére, hogy vasfüggöny fog húzódni „a balti-tengeri Stettin-től az adriai Triesztig”. Amikor azonban ez a függöny fal formájában valóban létrejött, geopolitikai értelemben váratlan előnyök is származtak belőle. A politikai szegregáció véget vetett a közép-és kelet-európai területek fő konfliktusforrásának: a birodalmi határterületeken élő népek közötti súrlódásnak. Mint ahogy Kennedy helytállóan megjegyezte: „még mindig pokolian jobb egy fal, mint egy háború.”

UTÓSZÓ

A második ok, amiért a konfliktus fő helyszíne elmozdult, a gazdaság volt. A világok harcát részben a gazdasági volatilitás mozgatta. A globalizációs folyamatban az első világháború okozta hatalmas törés három évtizedes forrongást eredményezett a világgazdaságban. Infláció, defláció, virágzás, hanyatlás és válság - ezek az erők még tovább fokozták mind Európa, mind pedig Kelet-Ázsia instabilitását. Ezenfelül meggyengítették a meglévő birodalmakat. Aláásták az új demokráciákat. Növelték a faji idegenkedést. Kikövezték az utat az olyan nemzetállamok létrejöttének, mint Törökország, Oroszország, Japán és Németország, amelyek mindegyike abnormálisan vágyódott az etnikai homogenitásra és hierarchiára. A gazdasági élet kiszámíthatatlansága igazolta Sztálin tervgazdálkodásos gazdasági rendszerének létjogosultságát, amely nem volt más, mint a tőke állami tulajdonán és kényszermunkán alapuló, újfajta rabszolgatartó állam. És legfőképpen a gazdasági volatilitás hívta életre az „élettér” megtévesztő fogalmán alapuló új és könyörtelen imperializmust is, a területi expanzión keresztül megvalósuló gazdasági fellendülést.

Az 1950-es, 1960-as évek teljesen másként alakultak. A gazdasági növekedés mind Nyugaton, mind pedig Keleten soha nem látott magasságokban szárnyalt. Az egy főre jutó növekedési arány 1950 és 1973 között szinte minden nagyobb gazdaságban meghaladta az 1913-1950 közötti időszakét, kivéve Indiában. Spanyolországban a növekedés 34-szer nagyobb volt, Németországban és Ausztriában alig valamivel kevesebb mint 30-szor, Japánban 9-szer, Olaszországban 6-szor. A keleti blokk gazdasága is jól teljesített. A sztálinista tervgazdálkodás igen hatékonynak bizonyult a háború által szétrombolt gazdaság újjáélesztésére. A magyar gazdasági növekedés nyolcszor akkora volt az 1950-es, 1960-as években, mint a világháborúk és a gazdasági világválság időszakában. Kelet-Európa egésze 3,8 százalékos fejenkénti növekedést élvezett, ami négyszerese volt az 1950 előtti adatnak. A Szovjetunió alig kevesebb mint 3,4 százalékos évi növekedést ért el, majdnem egy teljes százalékkal magasabbat, mint az Egyesült Államok (2,4 százalék). A dolog iróniája, hogy a létező legmagasabb növekedési arányt a legyőzött tengelyhatalmak országai érték el. Sőt, a fontosabb gazdaságok ciklikus zuhanásokkal szembeni sérülékenysége is jelentősen csökkent. 1945 és 1971 között a világ hét legnagyobb gazdaságának növekedési volatilitása kevesebb mint fele volt az 1919 és 1939 közöttinek.

A stratégiai konfliktus helyét egyre inkább átvette a gazdasági rivalizálás, amely változást Richard Nixon alelnök 1959. júliusi moszkvai látogatása érzékeltetett a leginkább. Vendéglátója kedvét lelte a Nyugat gúnyolásában. „Akár tetszik Önöknek, akár nem, a történelem a mi oldalunkon áll - figyelmeztetett Hruscsov híres mondatával. - El fogjuk temetni Önöket.” Amerika válasza erre Nixonnak a moszkvai Szokolnyik parkban rendezett amerikai kiállításon mondott beszéde volt. A kiállítás szenzációja egy teljesen felszerelt, mosogatógéppel, elektromos tűzhellyel és az amerikai háziasszonyok legkedveltebb tulajdonával, egy hatalmas hűtőszekrénnyel berendezett konyha volt. Nixon kimerítően ecsetelte, hogy ez olyan, „mint a többi ház Kaliforniában”. „Nekünk is vannak ilyen dolgaink” - felelte Hruscsov. Nixon mintha meg sem hallotta volna. „Ez a legújabb modellünk. Ezt a fajtát közvetlenül szerelik be több ezer otthonba. Amerikában szeretjük megkönnyíteni az életet a nők számára.” Hruscsov visszavágott: „Az Önök kapitalista szemlélete a nőkkel kapcsolatban elő sem fordulhat a kommunizmusban.” Akármit mutatott neki Nixon, Hruscsovot mintha egyszerűen semmi sem érdekelte volna. Amennyiben az amerikai konyha a szovjet előtt jár, akkor az csupán történelmi véletlen lehet:

HRUSCSOV: Milyen régóta létezik Amerika? Háromszáz éve?

NIXON: Százötven éve.

HRUSCSOV: Százötven éve? Nos, akkor azt mondhatjuk, hogy Amerika 150 éve létezik, és ezt a szintet tudta elérni. Mi még alig negyvenkét éve létezünk, és a következő hét év során ugyanazon a szinten leszünk, mint Amerika. Majd integetünk, amikor utolérjük és lehagyjuk Önöket.

Mindez csak hencegés volt. A zsúfolt közlakásokhoz szokott átlag oroszok számára a kiállítás egy párhuzamosan létező világmindenségbe való bepillantást jelentett. Naponta mintegy 50 000 látogató tekintette meg, összesen 2,7 millió szovjet állampolgár. Richard Nixon hazai kritikusai gyakran kérdezték: „Ön venne használt kocsit ettől az embertől?” A legtöbb kelet-európai minden bizonnyal boldogan vett volna tőle egy használt hűtőt.

Nixon hűtőszekrénye olyan volt, mint a hidegháború győztes fegyvere. Hruscsov joggal jegyezte meg: „Igazából nem a konyhai felszerelésről vitáztunk, hanem két szembenálló rendszer kérdéséről: a kapitalizmuséról és a szocializmuséról.” Az amerikaiak is átlátták ezt. Az amerikai kiállítás egy másik szenzációja az IBM RAMAC 305-ös számítógép volt, amely lehetővé tette, hogy a látogatók választ kapjanak az amerikai kultúrával és anyagi vívmányokkal kapcsolatos kérdéseikre. A számítógép az első tíz nap során 10 000 kérdésre válaszolt.

LÁTOGATÓ: MIT JELENT AZ AMERIKAI ÁLOM?

IBM: Hogy minden ember szabadon keresheti a jobb élet lehetőségét, vallási, gondolati, gyülekezési, véleménynyilvánítási szabadságot, valamint általános szavazást és oktatást.

Lehet, hogy a Szovjetunió nem tudta ezeket a szabadságjogokat nyújtani állampolgárai számára, vezetői mégis mindig azt hangoztatták, hogy gazdasági téren az ország akár túl is szárnyalja a Nyugatot. Sztálin építtetett is Moszkvában egy parkot a szovjet gazdasági vívmányok számára, amely egyfajta kiállítási vitrin volt az elkövetkező kommunista fogyasztási cikkeknek. Egy orosz propagandafilm még egy repülő autót is bemutatott, olyasmit, mint az amerikai csodakocsi, a Chitty Chitty Bang Bang. Az amerikai kiállítás azonban megmutatta, milyen messze vannak a szovjetek ezeknek az álomképeknek a megvalósításától.

Félreértenénk azonban a hidegháborút, ha úgy képzelnénk, mint egy egyrésztvevős versenyt, amelyet az Egyesült Államok úgyis mindenképpen megnyert volna. Minden gazdasági hiányossága ellenére a Szovjetuniónak óriási potenciáljai voltak egyéb területeken. Nemcsak a kultúra és a sport terén jeleskedtek a szovjetek, bár az sem ártott az orosz önbecsülésnek, hogy szinte minden sakk-, zongora-és jégkorongversenyen ők voltak a legjobbak. (Az amerikaiak kétségkívül azt szerették legjobban, amikor vesztes helyzetből kerültek ki győztesen. Ujjongva örvendeztek, amikor Van Cliburn, egy texasi fiú nyerte meg a moszkvai Nemzetközi Csajkovszkij Zongoraversenyt. Örömük nem ismert határt, amikor Bobby Fischer 1972-ben legyőzte az orosz sakknagymestert, Borisz Szpasszkijt. Kilenc évvel később pedig egyáltalán nem tudtak uralkodni magukon, amikor jégkorongcsapatuk nagy nehezen megverte a szovjet világbajnokcsapatot. Ami a szovjeteket illeti, egyáltalán nem mutatták jelét annak, hogy szeretnék megkérdőjelezni az amerikaiak elsőségét a country zene, a szörf vagy a baseball terén.) Nem sok amerikai szeretett volna szenzációt keltő módon átkerülni a vasfüggöny túloldalára, mint ahogy tette néhány orosz balettcsillag, nevezetesen Rudolf Nurejev és Mihail Barisnyikov. Az oroszok azonban kétségtelenül nagyobb sikereket értek el a másik oldal hírszerzésébe való beszivárgás területén, elég csak Kim Philbyt és Guy Burgesst említeni. A globális stratégia terén is egyenlő partnerként - sőt időnként erősebb félként - szerepelt a Szovjetunió az Egyesült Államokkal szemben. Emiatt több mint negyven éven át bizonytalannak látszott a hidegháború végkifejlete. És ebből kifolyólag a háború a világ egyes részein korántsem volt hidegnek mondható. A globális viszálykodás harmadik összetevője, a birodalmi hanyatlás ugyanis az 1950-es és 1960-as években is tovább folyt. Most azonban más birodalmak hanyatlottak, a világ más részein. A Brit Birodalom hanyatlását és bukását Indiában a mozlimok és a hinduk, Palesztinában az izraeliek és az arabok, Irakban a szunniták és a síiták, Írországban pedig a protestánsok és a katolikusok közötti keserű belharcok kísérték. Soha nem volt teljesen világos, és még ma is nehéz volna megmondani, melyik kínálkozó megoldás volt jobb: leválni és távozni (mint Indiában), vagy ott maradni és harcolni (mint Kenyában). Elég az hozzá, hogy az európai birodalmak megszűnésekor aránylag kevés történet zárult kedvező végkifejlettel, és még ahol simán is zajlott a függetlenségbe való átmenet, ott sem váratott magára sokáig az erőszak. Ez történt a szubszaharai Afrika nagy részén is.

Az ezeket a konfliktusokat előidéző hanyatló birodalmak között ott volt a Közép-Amerikát és a karibi térséget többé-kevésbé uraló Amerikai Birodalom is. 1952-ben a Jacobo Arbenz elnök vezetése alatt álló guatemalai baloldali kormány kiadta a 900-as rendeletet, amely elvette a használaton kívüli földet az ország legnagyobb földbirtokosaitól, és kiosztotta azt a szegény parasztok között. A változás miatt felháborodott tulajdonosok között ott volt az az American United Fruit Company (AUFC) is, amely Guatemala legkiválóbb mezőgazdasági földterületének 10 százalékával rendelkezett. 1953 februárjában az Arbenz-kormány elkobzott a társaság földterületéből százezer hektárt, cserébe pedig alig több mint egymillió dollár értékű kormánykötvényt ígért, azaz a társaság szerint a föld értékének egyhuszadát. Amikor a Guatemalai Legfelsőbb Bíróság alkotmányellenesnek ítélte a reformot, a kormány eltávolította a bírákat. „Az ember megél bíróság nélkül - jelentette ki az egyik szakszervezeti vezető -, de föld nélkül nem.” Az AUFC-nek megvoltak a maga magas rangú barátai (a majdani külügyminiszter, John Foster Dulles volt a társaság egyik jogi képviselője, fivére, Allen pedig a CIA igazgatóhelyettese), de nem volt szükség a United Fruits lobbistáira ahhoz, hogy meggyőzzék az amerikai politikusokat arról, hogy az Arbenz-kormány a szovjetek trójai falova Amerika kertjében. Az Egyesült Államok guatemalai nagykövete, James Puerifoy a következőképpen foglalta össze a hivatalos álláspontot: „A kommunizmust a világon mindenhol a Kremlből irányítják, és bárki, aki ezt másként gondolja, nem tudja, mit beszél.” A Nemzetvédelmi Tanács egyik tagjának szavaival élve: Guatemala „a kommunizmus elleni harc eszközeinek és módszereinek első próbaterülete lesz”. Valami hasonló készült Iránban is. Megoldásként mindkét esetben egy CIA által támogatott puccs kínálkozott. Eisenhower először 1953-ban Iránban, aztán a következő évben Guatemalában adott zöld utat a kormányzati váltásra.

Az 1954 júniusában indított antikommunista invázió majdnem balul sült el. A válság azonban lehetőséget teremtett a guatemalai kormány számára, hogy átvegye a hatalmat Arbenztől. Az új katonai kormány Washington hivatalos beleegyezését nem mástól kapta, mint Richard Nixon alelnöktől. Egy guatemalai látogatás alkalmával Nixon utalt arra, hogy a Szovjetunió „rakásnyi és rakásnyi irodalmat küldött, hogy megkísérelje megváltoztatni az emberek gondolkodásmódját, és rábírja őket a nemzetközi kommunizmus támogatására”. Állítása szerint nyilvánvaló bizonyíték van arra, hogy Arbenz kormánya „a nemzetközi kommunista összeesküvés közvetlen irányítása alatt áll”. Az üzenet Moszkva számára is egyértelmű volt. Az ENSZ amerikai nagykövetének szavaival élve: „Maradjanak távol ettől a féltekétől, és ne próbálják meg itt is elindítani a terveiket és a konspirációikat.” A valóság ezzel szemben az volt, hogy a szovjeteknek nem kellett közvetlenül beavatkozniuk Latin-Amerikában, mivel ott is voltak marxisták, akik úgy érezték, mindenféle szovjet segítség nélkül is megdönthetik a kapitalizmust, amely voltaképpen nem is létezett Guatemalában. A CIA titkos hadműveletének előre nem látott következményei lettek, ráadásul nem is utoljára. Röviddel a katonai hatalomátvétel előtt egy könnyen befolyásolható fiatal argentin orvos érkezett Guatemalába. A puccsot követően Mexikóba menekült, ahol találkozott egy másik politikai száműzöttel, egy ripacs kubai jogásszal. Öt évvel később az orvos, Ernesto Guevara segítséget nyújtott a jogásznak, Fidel Castrónak a kubai hatalomátvételben.

A kubai forradalom súlyos hátrányt jelentett az amerikai antikommunista stratégia számára, és egy csapásra megsemmisítette a guatemalai puccs eredményeit. Az újabb és újabb próbálkozások dacára a CIA nem tudta eljátszani ugyanazt a trükköt Havannában is. Az az amerikai feltételezés azonban, hogy Kuba a Szovjet Kommunista Párt karibi térségbeli kihelyezett tagozata lett volna, számos tekintetben hibásnak bizonyult. Amint azt a szovjet vezető is bevallotta, mindössze korlátozott befolyással rendelkeztek Castro fölött, mivel Castro drót nélküli fabábu volt. Nem volt szüksége moszkvai sugallatokra, saját ötleteit valósította meg, amikor forradalmak sorát segített kirobbantani a később harmadik világként emlegetett terület jelentős részén. Ő és Guevara egyforma forradalmakat szítottak a Dominikai Köztársaságban, Nicaraguában és Haitin. Később Castro kubai fegyvereket szállított Algériába, kubai csapatokat küldött Kongóba, Bissau-Guineába és Etiópiába.

1975-ben Castro elrendelte addigi legnagyobb intervencióját, és kubai hadsereget küldött, hogy megakadályozza a függetlenségét nemrégiben elnyert Angola elleni dél-afrikai inváziót. Az amerikaiak előtt mindez nem volt ismert, ráadásul Castro Moszkva parancsa ellenére cselekedett, ahol azt akarták, hogy tartsa magát távol a dologtól.

Angola tipikusan olyan hely volt, ahol a hidegháború kellőképpen felforrósodott. Az egyik oldalon ott állt az Angolai Népi Felszabadítási Mozgalom (MPLA), amely a portugál uralom alóli felszabadulást (1975) követően magához ragadta a hatalmat Luandában. A másik oldalon két egymással vetélkedő gerilla szervezet állt, az UNITA (Nemzeti Szövetség Angola Teljes Függetlenségéért) és az FNLA (Angolai Nemzeti Felszabadítási Front). Ahogy az MPLA-nak küldött katonai támogatás többsége kubai volt, és nem orosz, úgy az UNITA is inkább Dél-Afrikából szerezte be katonai ellátmányának túlnyomó részét, és nem az Egyesült Államokból. 1987 szeptemberében, amikor az angolai háború a tetőfokára hágott Cuito Cuanavalénál, egy távoli katonai bázisnál az ország délkeleti részében, nem messze a namíbiai határtól, az angolai kormányerők a Szovjetunióban gyártott T-55-ös tankokkal és MiG vadászrepülőkkel voltak felszerelve, a tankok legénysége és a pilóták többsége azonban kubai volt. A másik oldalon, a nyolcezres UNITA-erőket mintegy 3 000 dél-afrikai támogatta - egy gyalogos század a 32. „Buffalo” zászlóaljból, egy nehéztüzérségi üteg 16 hatalmas G-5-ös fegyverrel felszerelve és a 61. gépesített zászlóaljcsoport a Ratel-90-es páncélosaikkal -, a Dél-afrikai Légierő, amely berepüléseket hajtott végre a Lomba folyó mentén az MPLA-pozíciók ellen.

Az ilyen távoli összecsapások miatt nevetséges lenne a hidegháborúra némi nosztalgiával gondolni úgy, mint a béke és a stabilitás időszakára. A valóságban a XX. század második fele nem volt kevésbé erőszakos, mint az első. 1945 és 1983 között körülbelül 19-20 millió ember halt meg a mintegy 100 nagyobb katonai konfliktus során. Mindössze az erőszak színtere változott meg. Ahelyett, hogy nyíltan összecsaptak volna, mint ahogy Kuba esetében 1962-ben majdnem meg is történt, a szuperhatalmak most közvetítőkön keresztül harcoltak egymással, az általuk perifériálisnak tekintett harctereken. Azok számára azonban, akik belekerültek a harcba, semmi perifériális nem volt ezekben a háborúkban. A szuperhatalmak támogatásának mértéke esetenként változott. Időnként - mint Vietnam vagy Afganisztán esetében - az amerikai és a szovjet csapatok harcoltak a frontvonalban. Gyakrabban azonban, mint Afrikában és a Közel-Keleten, magát a támogatást is más országokra testálták. Ilyenkor viszont, mint ahogy a hidegháború során sok más tekintetben is, az Egyesült Államok felismerte, hogy alapvető hátrányban van.

Amikor Trockij 1917 után világforradalomra szólított fel, az eredmény kiábrándító volt. Amikor azonban Hruscsov lendületesen egy olyan korszakról szónokolt, amelyben „a szocializmus, a kommunizmus és a globális forradalom győzedelmeskedni fognak”, már egészen másként alakultak a dolgok. A harmadik világban mindenütt a nyugateurópai gyarmati uralom utolsó maradványait is felszámolni kívánó és egyfajta többségi akaraton nyugvó önkormányzatiságot kialakítani szándékozó népnemzeti mozgalmak működtek. A szovjeteknek különösen jól sikerült az ilyen mozgalmak többségét meggyőzni arról, hogy az ő politikai és gazdasági modelljüket valósítsák meg. A szovjetek tehát a dekolonizációs hullámot lovagolták meg, a „népfelszabadítás” kifejezést pedig egyedülállóan jól alkalmazták. Természetesen az amerikai politikai rendszer is a birodalmi hatalom elleni felkelés eredményeként született. Lenin, Sztálin és Mao azonban valahogy mégis vonzóbbnak tűnt az 1960-as, 1970-es években, mint Washington, Jefferson és Madison. Az amerikai demokratikus és kapitalista modellt jóval kevesebben választották, mint az egy párt uralmát jelentő, szovjet, szocialista, alternatívát. Ez részben amiatt történt így, mert a korábbi szegény gyarmatokon, mint például Guatemalában, Kubában és Angolában hatalmas elszegényedett paraszti réteg élt, hasonló azokhoz, akik döntő módon támogatták az orosz és a kínai forradalmat is, de igen gyenge volt az amerikai típusú középréteg. Részben pedig amiatt, mert a harmadik világ ambiciózus „szabadságharcosai”-nak kimondottan tetszettek a szovjet uralmi rendszer nyújtotta lehetőségek. Az egypárt-rendszerben minden azé, aki győz. Nem létezik az a fajta veszély, hogy néhány év múlva valamelyik riválisnak át kell adni a hatalmat. A tervgazdálkodásos gazdasággal pedig az új politikai elit az „államosítás” nevében bármilyen gazdasági tényezőre ráteheti a kezét.

A szovjetek további előnyökkel is rendelkeztek. Mindenkinél jobban tudták, hogyan fegyverezzék fel a parasztokat olcsó, megbízható és felhasználóbarát fegyverekkel. Mihail Kalasnyikov 1947-ben készítette el első géppuskáját - innen ered a rövidítés: AK (Automat Kalasnyikov)-47 -, pont amikor a dekolonizáció gyorsulásnak indult, és a szuperhatalmak közötti viszony egyre romlott. Ládaszámra szállították az ilyen fegyvereket hajóval a harmadik világ országaiba, a lapok főoldalára kerülő nukleáris fegyverkezési versennyel párhuzamosan haladó kézifegyvergyártási verseny részeként. Hamarosan az AK-47-es a marxista gerillák legkedveltebb fegyverévé vált. Mit tehettek az amerikaiak válaszul? Azon kívül, hogy egyszerűen átengedik a déli féltekét Hruscsovnak és utódainak, három megoldás kínálkozott. Feltámaszthatták volna vagy új életet lehelhettek volna a harmadik világ Leninjei által elpusztítani kívánt gyarmati rezsimekbe. Ez azok mélyen gyökerező antiimperializmusa miatt nem ment könnyen az amerikai vezetőknek, egyes helyeken azonban hajlandóak voltak megpróbálni. Washingtonban például senki sem panaszkodott, amikor a britek legyőzték a kommunistákat Malájföldön. Az amerikaiak ösztönözték a briteket arra, hogy továbbra is befolyási övezetként kezeljék a Perzsa-öböl kisebb államait. Tetszetősebb lehetőségként kínálkozott az amerikaiak mellett álló szabadság-harcosok felkutatása - más szóval a többpárti választásokat és főként a szabadpiacot megvalósítani kívánó demokratikus politikai pártok támogatása. A második világháborút követően a kelet-európai és ázsiai tapasztalatok azonban megmutatták, hogy a valódi demokraták végzetesen gyengék a viszonylag elmaradott társadalmakban. Az amerikai politikacsinálók emlékében még élénken élt Lengyelország, Csehszlovákia, Magyarország és a többiek példája, ahol a nem kommunista politikai pártokat voltaképpen ellehetetlenítették vagy meggyengítették. Hogy ezek az emlékek ne halványuljanak el, a szovjetek nem haboztak, ha közbe kellett lépni az európai csatlósállamok elszakadási törekvésekkel párosuló forradalmi mozgalmainak leverésére: Kelet-Berlinben 1953-ban, Budapesten 1956-ban, Prágában 1968-ban, Gdanskban pedig 1981-ben.

Az amerikai külpolitika számára a harmadik lehetőség az volt, hogy piszkos eszközökkel harcoljanak, olyan piszkosakkal, mint a szovjetek. A gyakorlatban a szovjet győzelem mindig diktatúrát jelentett és az azzal együtt járó elnyomást. Az amerikaiak számára tehát csábítónak tűnt, hogy bárkinek segítsenek, aki képesnek látszik a szovjetek által támogatott forradalmárok legyőzésére, még ha az a kapitalista diktatúra bevezetését is jelentette. Ezzel az volt a baj, hogy az Egyesült Államok igen hamar kompromittálódott azoknak a kormányzatoknak a támogatása miatt, amelyek minden ízükben legalább olyan megátalkodottak voltak, mint Kelet-Európa vagy Ázsia legrosszabb kommunista zsarnokságai. Sőt, az is csak ritkán tűnt minden kétséget kizáróan bizonyosnak, hogy a Washington által támogatott diktátorok jelentették a kisebbik rosszat, mivel az általuk elnyomott népi mozgalmaknak esélyük sem volt arra, hogy megmutassák valódi hatalmi jellegüket. Azokból a baloldali vezetőkből, akiket a CIA támogatását élvező rezsimek elűztek vagy megöltek, gyorsan mártírok váltak, ráadásul nemcsak a szovjet propagandában, hanem a Nyugat liberális sajtójában is. Miközben a tapasztalat erőteljesen azt mutatta, hogy a marxistákat, mihelyt hatalomra kerültek, nem érdekelték az emberi jogok, azoknak azonban, akiknek nem, vagy csak rövid ideig adatott meg, hogy hatalomra kerüljenek, feltétlenül járt a remény bizalma. Az amerikai külpolitika Dr. Jekyll és Mr. Hyde esetéhez hasonlóan a hidegháború idején kétféle álcát öltött magára: napfénynél nem volt más, mint szabadság, demokrácia és a fénylő város a hegyen, éjjel azonban mocskos trükkökkel távolították el a szovjet védenceket, hogy a helyi „erős ember”-t - udvarias kifejezés a diktátorra - juttassák hatalomra. Sehol sem volt ez nyilvánvalóbb, mint az Egyesült Államok saját geopolitikai zónájának tartott Közép-Amerikában, ahol ez a szállóige is született: „Nem számít, hogy egy szemétláda, mindaddig, amíg a mi oldalunkon áll.” Ez volt a kemény kvintesszenciája annak, amit egyes elemzők realizmusnak hívtak.

Guatemalai hatalmuk utolsó napjaiban a kommunisták a tömeges letartóztatások, kínzások és kivégzések eszközéhez folyamodtak. Aztán a helyzet a visszájára fordult. Az amerikaiak biztatására összeállítottak egy 72 000, kommunista szimpatizánsként számon tartott emberből álló névsort. Az amerikaiak is hamar szembesültek azzal - miként a szovjetek is Kubában -, hogy Közép- (és Dél-) Amerikában a bábkormányok kevés szállal kötődnek hozzájuk. Az 1960-as évek közepére félmilitáns halálbrigádok, mint a Mano Blanca (Fehér Kéz), rótták Guetamala utcáit és a vidéket, hogy az Egyesült Államok külügyminisztériuma által is támogatott emberrablásokat, kínzásokat és kivégzéseket hajtsanak végre. Az amerikaiak hamarosan kénytelenek voltak bevallani, hogy Thomas L. Hughes szavaival élve „az ellenfelkelés elvadult”. John Longan CIA-ügynököt a helyszínre küldték rendteremtés céljából. Tisztogató hadjárata azonban minden volt, csak éppen tiszta nem. 1966. március 2-a és 5-e között több mint harminc baloldali vezetőt -közöttük a korábbi szakszervezeti vezért, Victor Manuel Gutiérrezt -tartóztattak le és szállítottak el a guatemalai katonai főhadiszállásra, Matamarosra, ahol aztán megkínozták és megölték őket. A guatemalai katonaságnál aztán zsákokba tették a tetemeket, és ledobálták őket egy repülőgépről a Csendes-óceánba. A műveletet körvonalazó CIA-emlékeztető egyszerűen így szólt: „Ezeknek a személyeknek a kivégzését nem jelentjük be, és a guatemalai kormány tagadni fogja, hogy valaha is őrizetbe vették volna őket.” Így végezte a CIA tisztogatást: egy piszkos háború, terhelő ujjlenyomatok nélkül. A tisztogató hadjárat bevezette a hidegháborús erőszak Latin-Amerikára jellemző taktikáját: az ellenfelek eltüntetését. Az elkövetkező harminc év folyamán több mint 40 000 ember tűnt el Guatemalában. A történet ugyanígy zajlott a régió többi katonai rezsimje esetében is: Argentínában, Uruguayban, Brazíliában és Chilében. A Los Desaparacidos a katonaság által meggyilkoltakra utaló eufemisztikus kifejezéssé vált. Viron Vaky, a guetamalai amerikai nagykövetség második embere jó okkal panaszkodott amiatt, hogy a régióban „szertefoszlott” az Amerikáról alkotott kép.

Mégis, pontosan kiknek is kellett eltűnniük? Ami a CIA-t illette, a válasz egyszerű volt: a kommunistaszimpatizánsoknak, a lehetséges forradalmároknak, akiket Moszkva már esetleg a maga oldalára is állított a hidegháborúban. A valóságban azonban a hidegháború során a harmadik világot sújtó szociális konfliktusok igen gyakran pont annyira számítottak etnikai viszálynak, mint amennyire ideológiainak. Ebben a vonatkozásban a harmadik világ háborúja sokban hasonlított a világ háborújára. Az erőszak a régi volt, csak új köntösben jelentkezett. Mint ahogy a hidegháború Angolában egy alapvetően törzsi hatalmi háború volt a túlnyomórészt kimbundu MPLA és a főként ovimbundu UNITA között, úgy a kormány és a „felforgatok” között zajló guatemalai harc is jellemzően etnikai jelleget öltött. A guatemalai társadalom hierarchikus berendezkedésű volt, a hierarchia tetején a hódítók leszármazottjaiból álló, aránylag tehetős ladinókkal és bennszülött ágyasaikkal, az alján pedig a földéhes bennszülöttekkel. A CIA által jóváhagyott guatemalai háború tehát nem is annyira a kapitalisták és a kommunisták között zajlott, mint inkább a ladino latifundisták és a maja parasztok között. Nem elég, hogy a Szegények Gerilla Hadseregével való együttműködés vádjával hatalmas mészárlásokat rendeztek az olyan maja törzsek között, mint az ixil és kekchí, ráadásul áttelepülésre kényszerítették és „stratégiai falvak"-ba zárták őket. Több száz „vörös”-nek titulált falvat szó szerint megsemmisítettek, a lakosokat megkínozták, megerőszakolták és megölték, a házaikat lerombolták, a környező erdőket pedig felégették. Mire az 1990-es években a polgárháború végre véget ért, a halottak száma elérte a 200 000-et. Mivel az áldozatok között igen sok volt a maja, az ENSZ által támogatott vizsgálóbizottság bűnösnek találta a guatemalai katonaságot népirtás bűnében.

A hidegháború igazsága tehát, hogy a déli félteke nagy részén az Egyesült Államok pont olyan keveset tett a szabadságért, mint a Szovjetunió a felszabadításért. Az amerikai politika feladata tehát tehát nem csak az olaszhoz, a franciához és a nyugatnémethez hasonló nyugati demokráciák védelme volt - amelyeket a szovjetek kétségtelenül megpróbáltak minden erejükkel felforgatni -, hanem az is, hogy fenntartsák a diktatúrát a Guatemalához hasonló országokban, ahol az időnként képzelt, időnként valós kommunizmus ellen a civilek lemészárlásának eszközével is harcoltak. Mindez azt jelenti, hogy a hidegháborús időszak „hosszú béké”-je csakis az amerikai és a szovjet polgároknak adatott meg, no és azoknak, akik az északi féltekén a közvetlen közelükben helyezkedtek el. A világ lakosságának túlnyomó többsége számára nem létezett ilyen béke. Mindössze a harmadik világ háborújának realitásai voltak adottak számukra, egy olyan háborúé, amely majdnem ugyanannyi etnikai konfliktust foglalt magában, mint előtte az első és a második világháború. És ezt a háborút az 1960-as évek vége felé az Egyesült Államok mintha már el is veszítette volna.

NIXON KÍNÁBAN

Amikor 1969. január 20-án Richard Nixont elnökké avatták, nehezére esett az amerikaiaknak, hogy optimistán vélekedjenek a hidegháborúról. Sokat magasztalt kapitalista rendszerük, amelyet maga Nixon büszkén mutatott be tíz évvel korábban Moszkvában, megtorpant. Az 1960-as évek keynesi gazdasági szabályai ellenére emelkedett az infláció, a munkanélküliek aránya pedig egyszerűen nem csökkent. Az import gyorsabban növekedett, mint az export, a külföldiek pedig gyorsan elveszítették érdeklődésüket a dollár iránt, tehát nehezebbé vált a növekvő deficit finanszírozása. Maga az amerikai társadalom is mintha darabjaira esett volna. A belvárosokban faji zavargások törtek ki, az egyetemeken tüntetttek. A fiatalok az öregek ellen harcoltak, a feketék a fehérek ellen, a vaskalaposak a hippik ellen, a diákok a rendőrök ellen. A viszálykodás egyik fő vonulata azonban a faji kérdés körül zajlott. Az 1960-as években a tanult afroamerikaiak és a fehér liberálisok között létesült szövetség sikeres kampányt folytatott a déli államokban továbbra is működő faji szegregáció rendszere ellen. Még 1967-ben is például tizenhat államban tiltották a faji vegyes házasságot. Az Egyesült Államokban a faji vegyes házasságokat tiltó törvényt mindössze a Loving kontra Virginia-eset után nyilvánította alkotmányellenesnek a legfelsőbb bíróság, bár Tennessee alkotmányában egészen 1978 márciusáig nem helyezték formálisan hatályon kívül az érintett törvényt, Mississippiben pedig 1987 decemberéig. Ezeknek a küzdelmeknek a politikai hatása jelentősebb volt, mint a társadalmi hatása, mivel a faji integráció aránylag lassan haladt, hiába engedte a törvény. Nixon lényegében azért nyerte meg az 1968-as választásokat, mert a demokraták nem értettek egyet a polgárjogi kérdésekben, és majd tízmilliót szavazó (az összes szavazó 13,5 százaléka) támogatta a rasszista alabamai kormányzót, George Wallace-t és pártját, az Amerikai Függetlenségi Pártot.

A legjelentősebb hazai konfliktust azonban mégsem a faji kérdés okozta, hanem Vietnam. Az országban szintén egy olyan polgárháború dúlt, ami a hidegháború következtében alaposan elfajult. Katonai szemszögből nézve a háború nem volt megnyerhetetlen, politikai szemszögből azonban már Nixon hivatalba iktatása előtt elvesztettnek lehetett nyilvánítani, mert egyre kevesebb választó támogatta. Nixon tisztában volt azzal, hogy be kell fejeznie a háborút. 1972-es újraválasztása előtti stratégiájának is igen korán ez vált a kulcspontjává. Mivel azonban nem az észak-vietnamiak feltételei alapján akarta befejezni, egy igen finom „húzd meg - ereszd meg”-politikát dolgozott ki. Az „ereszd meg” az amerikai katonai jelenlét csökkentése volt, a „húzd meg” pedig olyan nagy arányú stratégiai bombázás, amilyet korábban csak a második világháború egyesített légierői hajtottak végre. Sajnos minél többet engedett Nixon, annál inkább úgy érezték az észak-vietnamiak, hogy érdemes kitartaniuk, akármennyi bombával is próbált nyomást gyakorolni rájuk. Itt volt az ideje a hidegháborús taktikákon való változtatásnak, a kihelyezett háborúk stratégiájának feladásának a nagyhatalmi diplomácia javára.

1969 tavaszán és nyarán az Egyesült Államok kormányzati hivatalnokai végignézhették, ahogy a Szovjetunió és a Kínai Népköztársaság közötti politikai szétválás valódi harcokhoz vezet a mandzsúriai határnál. Újabb bizonyíték arra, hogy ez a terület továbbra is pont olyan hajlamos a stratégiai földrengésre, mint korábban bármikor. Valóban megvolt rá az esély, hogy a Szovjetunió esetleg támadást intéz a kínai nukleáris létesítmények ellen. Nixon és nemzetbiztonsági tanácsadója, a harvardi történész Henry Kissinger számára azonban mindez nem válságnak tűnt, hanem lehetőségnek. Kissinger soha nem fogadta el egészen, hogy a világ 1945 óta két kölcsönösen antagonisztikus blokkra vált szét. Úgy vélte, a valóságban a XX. század - polarizált politikai retorikája ellenére - nem is különbözött annyira a XIX. századtól. Mások esetleg úgy látták a hidegháborút, mint egy durva „gyáva nyúl”-játékot, Kissinger számára azonban inkább úgy tűnt, mintha egy klasszikus diplomáciai sakkjátszma zajlana. Mint ahogy Bismarck is úgy növelte Németország hatalmát, hogy kijátszotta egymás ellen a többi hatalmat, Kissinger most a kínai-szovjet ellentét kiaknázásával kívánta erősíteni Amerika pozícióját. „A világban manapság létező legmélyebb rivalizálás - jelentette ki 1970 szeptemberében - a Szovjetunió és Kína között van. Egy dolog volt az, hogy Jugoszlávia, Románia és Albánia kiszakadt Moszkva öleléséből. Egyik sem számított nagyhatalomnak, és mindaddig, amíg diktátoraik ragaszkodtak az egypártrendszer elvéhez és a tervgazdálkodáshoz, a szovjetek megengedhették maguknak, hogy vállat vonjanak. Kína - óriási lakosságával - már teljesen más eset volt. Nem mintha Kissinger arra számított volna, hogy a kínaiak majd kicsalogatják a szovjeteket Vietnamból. Sokkal inkább úgy gondolta, hogy a Peking felé történő nyitás rákényszerítheti a szovjeteket, hogy meghallgassák az amerikaiak stratégiai fegyverzetkorlátozási egyezségtervét. A détente (enyhülés) volt Kissinger jelszava. A szuperhatalmak közötti feszültség csökkentésének célja az egyre inkább terhessé váló fegyverkezési verseny megállítása volt. Mostanra mindkét oldal egymás lakosságának többszöri kiirtására elengendő robbanófejjel rendelkezett. Az első csapás teóriája sem ért már semmit, hiszen mindkét fél nyilvánvalóan képes volt a második, visszavágó csapásra. Mi volt tehát az értelme a még több és még halálosabb rakéták gyártásának?

Nehézséget az jelentett, hogy ehhez a tervhez Kínával kellett üzletelni, ahová 1949 óta egyetlen amerikai hivatalos ember sem tette be a lábát. És nem is ez tűnt a legmegfelelőbb pillanatnak a diplomáciai kapcsolatok felvételére. Az 1960-as évek végén Kína éppen a maoista radikalizmus második szorítását, a kulturális forradalmat élte át. Hivatalosan a kulturális forradalom Mao elnöknek a bürokratikus tendenciák visszaszorítására és a forradalmi hevület felélesztésére tett kísérlete volt. A valóságban azonban halálos hatalmi harc folyt a kommunista párt élén, ami aztán hátborzongató generációs konfliktussá nőtte ki magát. Mao arra biztatta a fiatal aktivistákból szervezett Vörös Gárda, majd később a Forradalmi Bizottságok tagjait, hogy tanáraikat és más mérvadó személyeket veréseknek, kínzásoknak és rituális megszégyenítéseknek vessenek alá. 1966 nyarán csak Pekingben több mint 1700 embert vertek halálra. Voltak, akiket úgy öltek meg, hogy forró vizet öntöttek rájuk, másokkal szöget nyelettek le. Több mint 85 000 embert száműztek vidékre, ahol „átnevelőtáborok”-ban kellett dolgozniuk. 1968-ban a pekingi egyetemen Az osztály sorainak megtisztítása nevű kampány keretén belül a gyanús tanároknak nyilvánosan kellett vallaniuk a „problémáik”-ról, és le kellett leplezniük egymást. Az ellenforradalmárnak minősített személyeket az úgynevezett zhuan an-csoportok vetették gyakorta kínzást is magában foglaló vizsgálat alá. A tanárokat niupengnek (ökörtanya) nevezett, hevenyészett börtönökben tartották. Magukat a tanárokat niuguisheshennek, azaz „ökörszellem”-nek és „kígyódémon”-nak hívták. Sokakat az öngyilkosságba kergettek. Pan Guangdan antropológiaprofesszor, Darwin műveinek fordítója azt mondta egy barátjának: „Eddig a három T stratégiáját követtem: tűr, tolerál és túlél. Most egy negyediket is hozzáadtam: tehetetlen.” A pekingi egyetem legalább huszonhárom professzorát üldözték halálba valamilyen módon. (A Vörös Gárdisták az öngyilkosságot az „önmagától és a Párttól való elidegenedés”-nek tartották.) 1970-ben, a Négy Ősi (régi eszmények, kultúra, szokások és magatartás) elleni hadjárat során körülbelül 280 000 embert minősítettek ellenforradalmárnak vagy a kapitalizmus hívének, és letartóztatták őket. Mindezt az istenként imádott Mao nevében és ösztönzésére hajtották végre. Az embereknek reggel és este fel kellett sorakozniuk a Mao-plakátok előtt és ezt kántálniuk: „Tízezer évig éljen Mao elnök, a nagy vezér!” Olyan dalokat énekeltek, mint „Mao elnök a Nap, mely soha nem nyugszik le.” Mindent egybevéve négyszázezer és egymillió közé tehető azoknak a száma, akik a kulturális forradalom időszakában vesztették életüket. William Buckley, egy Kissingerhez közel álló republikánus újságíró szavaival élve, a Pekinghez való közeledés azt jelenti, hogy olyan gyilkosokkal alkuszunk, akik mögött elbújhatnak a dél-amerikai diktátorok. Valóban, Mao totalitárius rendszere most már nyilvánvalóan egyenértékű volt a sztálini Szovjetunióval, már ami saját polgárai üldözésének mértékét illette.

Kissinger számára az ilyen szempontok azonban másodlagosak voltak. A nagy diplomáciai sakkjátszmában az volt a legfontosabb, hogy sakkot adjon a vörös királynak, és nem volt szabad azzal foglalkoznia, hogy ő hány gyalogot áldoz fel eközben. 1972 februárjában, miután a Nemzetbiztonsági Tanácsadó Testület alaposan előkészítette a talajt, Nixon elindult Kínába. Ez alkalommal nem azért érkezett, hogy amerikai életmóddal dicsekedjen, mint ahogy Moszkvában tette 1959-ben. Ellenkezőleg, tökéletesen felkészült arra, hogy elrejtse mélyen gyökerező ellenszenvét a kommunizmussal szemben. „Önök nem ismernek engem - hangzott Nixon nyitómondata, ami akaratlanul is megint úgy hangzott, mintha egy kereskedő szólalt volna meg -, de én, amit mondok, azt véghez is viszem.” Washingtonban azok, akik még mindig csak sajnálkozni tudtak, amiért Kína a kommunisták kezére került, döbbenten kapkodták a levegőt, amikor Nixon és Csou En-laj miniszterelnök vidáman pohárköszöntőt mondtak egymásnak. Kézfogás Maóval, fényképezőgépek előtti pózolás a Nagy Falnál, és miközben bankettet tartanak a tiszteletükre egy impozáns helyszínen, a kínai katonai rezesbanda a Csodálatos Amerika című számot játssza - Nixon legmerészebb álmaiban sem kívánhatott volna ennél többet. Ezenfelül, a Kína és Amerika közeledése a szovjeteket is a tárgyalóasztalhoz kényszerítette, mint ahogy Kissinger remélte. Három hónapon belül Nixon és Brezsnyev két fegyverzetkorlátozó egyezményt írt alá. A diplomácia harsogó sikere volt ez - és Nixonnak is sikert hozott az újraválasztási kampányban. Kissingert, a nagyhatalmi sakkjátszma nagymesterét joggal nevezték ki külügyminiszternek.

De vajon nem volt-e ő is és Nixon is bizonyos tekintetben valaki más sakktáblájának a bábuja? Nixon és Kissinger úgy vélték, Mao három dolgot akart: javítani Kína nemzetközi elfogadottságán, közelebb kerülni Tajvan annektálásához, és kiebrudalni Amerikát Ázsiából. Ezzel azonban alábecsülték a másik oldalt. A búcsúbankett úszott az alkoholban és az amerikai jókívánságokban: ezeket a jókívánságokat használták fel a kínaiak a különféle koncessziók bebiztosítására. Igen, Tajvant sikerült marginális tényezővé alacsonyítani, és az ENSZ-ben betöltött helyét Peking kapta meg. De ez még nem minden: az Egyesült Államok annyira fellelkesült, amiért jó kapcsolatot létesíthet a Kínai Nép-köztársasággal, hogy Kína most már büntetlenül csatlósi szerepre kárhoztatta a szomszédos területeket. Elkezdődhetett az 1951-ben bekebelezett Tibetben az erőszakos kínai kolonizáció. Most már nemcsak az Egyesült Államokat távolították el Indokínából, hanem a Szovjetuniót is. Márpedig mindez olyan változásokat hozott Vietnamban, melyek igen különböztek a Nixon és Kissinger által elképzeltektől.

Kiderült, hogy semmi és senki, még a machiavelliánus zseni, Henry Kissinger sem tudta kimenteni Amerika becsületét a vietnami törmelék alól. Mégis, nem a tengerentúli sikertelenség vetett véget Nixon elnökségének. Inkább a hazai technikai készülékek iránti lelkesedése, ami Hruscsovot is annyira bosszantotta még 1959-ben. Nixon nem az első amerikai elnök volt, aki telefonokat hallgatott le, és beszélgetéseket rögzített hangszalagra, de egyik elődje sem tette ezt ilyen kényszeresen. A sors különös fintora folytán saját beszélgetéseinek hangszalagja, melynek felvételét ő maga rendelte el, fedte fel Nixon érintettségét a Watergate-botrányban, és kényszerítette lemondásra. Ennek ellenére amikor Nixon 1974. augusztus 9-én bejelentette saját csúfos bukását, akkor is ragaszkodott még ahhoz, hogy Kína megnyitásával bebiztosította magának a helyet a történelemben. A következőkre figyelmeztette hallgatóságát:

„Kinyitottuk azt az ajtót, amely negyed századon át zárva volt az Egyesült Államok és a Kínai Népköztársaság között. Most azt kell bebiztosítanunk, hogy a világ lakosságának egynegyede, amely a Kínai Népköztársaságban él, nem az ellenségünk, hanem a barátunk maradhat.”

De vajon milyen barátokra tett szert Nixon Kínában? Ami a kínaiakat illeti, az amerikaiak gyengesége folytán lehetőséget kaptak, hogy két történelmi pontot szerezzenek maguknak: az egyiket a Szovjetunióval szemben, amelynek vezető szerepét Mao szerette volna átvenni a kommunista világban; a másik Észak-Vietnammal szemben, amely viszont Moszkvához merészelt fordulni segítségért Peking helyett az Egyesült Államok elleni háború során. A pontszerzés terhét azonban Kambodzsának, ennek a kis országnak kellett elviselnie.

Miután Kambodzsát az észak-vietnamiak a vietkong gerillák menedékeként és utánpótlási vonalaként használták, az ország célpontjává vált a Nixon által elrendelt, titkosnak hitt bombatámadásoknak. Hiába próbálta meg a kambodzsai uralkodó, Sihanouk herceg kijátszani a két felet egymás ellen. 1970. március 18-án Sihanouk uralmát egy puccsal megdöntötte az Amerika-barát Lon Nol. A hatalom visszaszerzése érdekében Sihanouk egyesítette erejét a kambodzsai kommunisták szervezetével, a Vörös Khmerrel. Az 1970-es évek elején nagyszerű lehetőség kínálkozott a Vörös Khmer számára. Az észak-vietnami erők nemcsak az amerikai betöréseket verték vissza, de Lon Nol gyengébb hadseregének is fölébe kerekedtek. Az amerikaiak erre felerősítették a bombázást, de a civil veszteségek következtében ismét csak a Vörös Khmernek sikerült még több hívet szereznie. Amikor az észak-vietnamiak visszahúzódtak, Lon Nol rezsimjének napjai meg voltak számlálva. Nem más távolította el Lon Nolt a hatalomból, mint Saloth Sar, egy elektronikát tanuló, bukott diák, aki párizsi tanulmányai alatt lett kommunista, és Pol Pot néven vált ismertté. Vezére hideg magatartása és az ellenségeivel szemben tanúsított végletes könyörtelensége miatt egyik elvtársa Pol Potot egy buddhista szerzeteshez hasonlította, aki a tudati állapot harmadik szintjére jutott: „Ön teljesen semleges. Semmi sem indítja meg. Ez a legmagasabb szint.” Hogy mire volt képes Pol Pot ebben a transzcendentális állapotban, azonnal nyilvánvalóvá vált, miután a Vörös Khmer 1975. április 17-én elfoglalta a fővárost, Phnompent. Ő és merev tekintetű hadserege elrendelte az egész város azonnali és teljes kiürítését.

Pol Pot kormányzati rendszere elutasította a gazdasági fejlődés gondolatát, és megpróbálták Kambodzsát visszaállítani az iparosítás, a kereskedelem, a kapitalizmus előtti idők utópiájába. Kihirdették a „nulladik év”-et. A városokat ki kellett üríteni. Minden piacot be kellett zárni. Nem volt pénzhasználat. Mindenkinek mezőgazdasági termelőszövetkezetekben kellett dolgozni, ahol nem létezett magántulajdon. Csak feketébe öltözhettek az emberek. Közösen étkeztek. A cél Kampucsea, egy tisztán kommunista-agrár állam megvalósítása volt. A nyugati fertőzés minden formáját el kívánták törölni, sőt még a modern orvostudományt is. A Vörös Khmer nem sokat törődött azzal, hányan haltak meg az átalakulás folyamán. Azt mondták a feldühödött városi lakosoknak, az úgynevezett „új emberek”-nek, akik a polgárháború során nem a jó oldalon álltak: „Ha meghagyunk benneteket, semmit sem nyerünk, ha elpusztítunk, semmit sem veszítünk.” A rombolás volt Pol Pot egyetlen erőssége, hiszen egyetlen építészed kalandorakciójával, az Angkor Vat-i templomok riválisának szánt új csatorna-és gátkomplexummal csúfos kudarcot vallott. A korábbi kormányzat fontosabb támogatóit rövid úton kivégezték családtagjaikkal együtt. Bárki, aki megkérdőjelezte az Angkart - a Szervezetet - ugyanígy járt. Még az is árulásnak számított, ha valaki megbetegedett, mert „hiányzott belőle a forradalmi tudatosság”. Csakúgy, mint Kínában a kulturális forradalom idején, a tanárokat Kambodzsában is gyanúsnak tartották, itt azonban a diákokat és az egyetemet végzetteket is. Mivel a Vörös Khmer hiányt szenvedett töltényben, baltákat, késeket és bambuszbotokat használtak. A kivégzésre ítélt gyerekeket úgy ölték meg, hogy fejüket az indiai fügefa törzsének vágták. A kivégzéseket gyakran csákánnyal hajtották végre a rizsföldeken, az úgynevezett gyilkos mezőkön. A Toul Sleng börtön „megsemmisítési központ”-tá alakult, ahol mintegy 14 000 embert kínoztak halálra, köztük sokakat a Vörös Khmer gyanússá vált káderei közül. Egyes áldozatokat nyilvánosan kibeleztek, a májukat megsütötték, és azt kivégzőik elfogyasztották. Jól ismert a mondás, hogy a forradalom felfalja saját gyermekeit, de ezt kizárólag Kambodzsában értelmezték szó szerint. A hétmilliós lakosságból 1,5 és 2 millió közé tehető a kivégzettek, illetve az éhezés és a rossz bánásmód következtében elhalálozottak száma.

Kambodzsa sorsa jól példázza, mennyire nem volt hideg a hidegháború a világ azon részein, ahol az összeomló birodalmak és kihelyezett háborúk kiváló lehetőségül szolgáltak a fanatikusok számára. Pol Pot háborúja azonban nem egyszerűen osztályharc volt, hanem etnikai színezetet is öltött, mint ahogy Guatemalában és más hidegháborús mellékhelyszíneken. A Vörös Khmer pont olyan elkötelezett volt a faji tisztaság, mint a kommunista fundamentalizmus mellett. „Kampucseában egy nemzet és egy nyelv létezik. Mostantól kezdve a különféle nemzetiségek nem léteznek Kampucseában.” A vietnami kisebbséggel szembeni ellenséges érzület már Pol Pot hatalomra jutása előtt is felszínre tört. A Vörös Khmer uralma alatt azonban az erőszak rendszeressé vált, és kiterjesztették az ország összes etnikai kisebbségére. Mintegy 100 000 kisebbségben élő vietnamit végeztek ki. Akár a 225 000-et is elérhette azon kínaiak, és 100 000-et azon mozlim chamok száma - nagyjából mindegyik kisebbségi közösség felét -, akik betegségek, éhezés vagy kivégzés következtében vesztették életüket. Azok a kambodzsaiak is veszélyben voltak, akik etnikai szempontból kevert házasságot kötöttek, pedig sok ilyen volt, mivel a különböző csoportok között itt sem volt éppen átjárhatatlannak nevezhető a vonal. De a „tiszta” kambodzsai etnikum tagjai sem érezhették magukat teljes biztonságban. A rendszer a buddhista szerzeteseket is üldözte, mint ahogy az ország keleti részének lakosait is, akik a harcok rossz oldalán találták magukat, és azzal vádolták őket, hogy „vietnami tudat”-tal rendelkeznek. Mintha a XX. század összes - osztály-, vallási és etnikai - gyűlölete egyetlen mérgező mozgalommá sűrűsödött volna össze, és ez a mozgalom mintha tevékenységét tekintve mindössze a vadállati kegyetlenkedésre szorítkozott volna.

Ezt a tébolyodott rendszert végül az 1977-ben Vietnam ellen indított háború pusztította el, amely kifejezetten népirtó jelleget öltött. „Mostanáig elértük a célunkat - jelentette be a kormányzati rádióadó 1978. május 10-én. - Harminc vietnamit öltünk meg egyetlen elesett kampucseaiért. [...] Fel tudunk tehát áldozni kétmillió kampucseait, hogy kiirtsunk ötvenmillió vietnamit, és még akkor is maradunk hatmillióan.” Mindez bizarr megvalósulása annak, ahogy az amerikaiak a kommunista blokkon belüli viszályra próbáltak építeni. Két kommunista rendszer és két nép háborúzott egymással, az egyik a Szovjetunió támogatásával, a másik - Pol Poté - Kínáéval. Pontosan a Nixon által kialkudott kínai-amerikai közeledés vezette a hidegháborús reálpolitikát az abszurd mezejére. Miután a vietnamiak megszállták Kambodzsát, az Egyesült Államok a hegyekbe húzódó, és ismételt gerillaháborút vívó Vörös Khmer mellé állt.

A hidegháború akkor már csak részben volt a két rivális gazdasági rendszer kötélhúzása. Csak részben volt egy „gyáva nyúl”-játék az amerikai és szovjet stratégiai erők között. Csak részben volt Kissinger sakkjátszmája a két nagyhatalom között. A valóságban a hidegháború polgárháborúk garmadáját jelentette, melyek közül többet a nagyhatalmak pénzeltek, és melyek közül igen kevés állt teljességgel az ő irányításuk alatt. A népirtások legégbekiáltóbb epizódjai többségének vajmi kevés köze volt a szuperhatalmi konfliktushoz. Nyilvánvalóan ez a helyzet állt fenn Pakisztánban is 1971-ben, amikor Mohammad Ajub Khán eredendően etnikai jellegű háborút indított Kelet-Pakisztán népessége ellen, hogy egy eleve kudarcra ítélt próbálkozással megakadályozza az elszakadásukat „a többség kisebbséggé csonkítása” révén. Így volt ez Irak esetében is 1988-ban, amikor Szaddám Huszein megindította a kurdok ellen az úgynevezett Anfal- (Zsákmány-) hadműveletet, melynek során többek között mérgesgázokat is alkalmazott teljes falvak kiirtására. A reálpolitika nem jelentett mást, mint az olyan visszataszító személyiségekkel való együttműködést, mint Ajub Khán vagy Szaddám Huszein, és azt, hogy a másik szuperhatalommal szembeni kevéske kis előny megszerzéséért szemet kellett hunyni az emberi jogok megsértése felett.

Végül az Egyesült Államok és a Szovjetunió közötti gazdasági versengésnek kizárólag egy nyertese lehetett, bár az 1970-es évek során korántsem tűnt biztosnak, hogy az előbbi nyeri meg a versenyt. A „gyáva nyúl”-játéknak azonban nem lehetett győztese. Miközben a washingtoni, moszkvai és pekingi nagymesterek a saját sakkjátszmájukkal voltak elfoglalva, a látótéren kívül zajló harmadik világ háborújának a vesztesei milliókban voltak számolandók.

AZ ÁTFORMÁLÓDOTT VILÁG

Szeretünk úgy gondolni az 1989-es forradalmakra, mint a XX. század grandiózus fináléjára, a Nyugat győzelmét jelző pillanatra, egy ideológiai happy endre. A kommunizmus kelet-európai összeomlását, majd két évvel később magának a Szovjetuniónak a megszűnését követően sok ember arra a következtetésre jutott, hogy a kapitalista demokrácia nyugati modellje aratott győzelmet. Egyesek egy új világrendben reménykedtek, mások pedig a történelem végéről beszéltek. Úgy tűnt, mintha végre megoldódtak volna az évszázad nehézségei. A nemzetközi gazdasági integráció folyamata megállíthatatlannak látszott, és kötelező érvényűvé vált a szabad kereskedelem, valamint a szabad tőkeáramlás. Bár a XX. század közepének háborús és jóléti államait meggyengítette Margaret Thatcher brit kormányzatának a nemzetközi gazdaság liberalizációját célzó kezdeményezése, NyugatEurópa a háború óta megmutatta, hogy a gazdasági integráció összehozza a népeket, és véget vet a régi keletű vetélkedésnek. Most már mindez mintha globális szinten zajlott volna. Látszólag mind a kommunizmus, mind a fasizmus szélsőséges gondolatrendszere eltűnt. Időközben a genetika tudománya felfedte, hogy a faj egy értelmetlen fogalom, és egyes társadalmak - nevezetesen az Egyesült Államoké, de ugyanúgy Nagy-Britanniáé is - a valódi faji és etnikai integráció irányába mozdultak el. A világot kettéosztó nagyhatalmi konfliktus is véget ért. A Szovjet Birodalom hirtelen megszűnt. Az Egyesült Államok megnyerte a hidegháborút, és közben mindvégig tagadta, hogy saját birodalmi törekvései lettek volna. Egy kis biztatással, remélték az optimisták, a világ majd önkéntelenül is a kapitalizmus és a demokrácia nyugati modelljét fogja követni. Röviden tehát, úgy tűnt, hogy a világok háborúja egyszer s mindenkorra véget ért.

Hamarosan azonban a balkáni események csúfot űztek ebből a pozitív kicsengésű történelmi befejezésből. Jugoszlávia népei ugyanis fittyet hánytak a liberálkapitalizmus bátor, új világára, és alig néhány hónappal a többi kelet-európai kommunizmus összeomlása után az ország szétszakadását eredményező, a civil lakosság elleni atrocitásokkal és a területi tisztogatással (ciscenje terena) jellemezhető háborút kezdtek. A háborúk története, úgy tűnt, mégsem akar véget érni. Szeretett volna inkább visszatérni a század elejéhez.

1914. június 28-án Gavrilo Princip Ferenc Ferdinánd osztrák trónörökös meggyilkolásával tűzre lobbantotta a Balkánt. Célja az egyesült Jugoszlávia megteremtése volt. Hetvenöt évvel később, Szerbia kommunista elnöke, Slobodan Milosevic a rigómezei csata 600. évfordulóját méltató uszító beszédével meggyújtotta az egész régiót újra lángra lobbantó kanócot. A célja nem volt más, minthogy megsemmisítse Princip vívmányát. Milosevic politikai hírnevét Szerbia-szerte az etnikai kisebbségekkel, különösen a Belgrádtól nagyobb autonómiát követelő koszovói mozlimokkal szembeni keményvonalas politikájának köszönhette. Az etnikai gyűlölködés termését azonban először Boszniában lehetett learatni.

A Princip földi maradványait őrző szarajevói sírral szemközti út túloldalán, az 1984-es téli olimpiának otthont adó stadion árnyékában a szerb nacionalizmus egy másik emlékműve is megtekinthető: a boszniai polgárháború áldozatainak nyughelyét jelző több ezer fehér sírkereszt. Bosznia felszabdalásának terve 1991 márciusában fogant meg Milosevic és Franjo Tudjman horvát vezető fejében, és célját tekintve mindig is népirtó jellegű volt. Amint azt maga Tudjman is megfogalmazta később, a felszabdalás után „nem lett volna mozlim rész”, annak ellenére, hogy a boszniai lakosság csaknem kétötöde mozlim volt. 1992. október 2-án mintegy százezer ember vonult Szarajevó utcáira békét követelve. A következő napon a várost körülvevő hegyekben eldördültek a szerb dominanciájú Jugoszláv Nemzeti Hadsereg első ágyúlövései. Majd négy éven át szállították az ENSZ repülőgépei a segélyszállítmányokat a szarajevói repülőtérre, miközben a szerb fegyverek csak úgy ontották a gránátokat és puskagolyókat a városközpontra. Az egész világ szeme láttára 12 000 ember halt meg az 1200 napig tartó ostrom során. Egész futballpályákat kellett felásni a halottak eltemetésére. Közben a brit diplomaták és politikusok erőteljesen elleneztek bármilyen beavatkozást a vérontás megszüntetésére, sőt még azt is, hogy a boszniai mozlimokat felfegyverezzék, hogy azok megvédhessék magukat. Azt hajtogatták, hogy a hidegháború végével az „ősi gyűlölet” kapott ismét szárnyra. Tito mindössze tetszhalálba kényszerítette ezeket a gyűlöleteket, most azonban ismét életre kelt a balkáni mészárszék.

Első látásra a boszniai polgárháború mintha élesen elkülönülne a korábbi XX. századi népirtásoktól. Jugoszlávia nem volt szegény. A keleti blokk államai közül az egyik leggazdagabb volt, nem utolsósorban azért, mert ott korábban megkezdték a gazdasági reformot, mint bárhol másutt. Jugoszlávia többé már nem számított birodalmak közötti törésvonalnak. Miután Tito elfordult Sztálin birodalmától, Jugoszlávia leginkább nyaralóhelyként és vendégmunkás-lelőhelyként vált ismertté Nyugat-Európában. Ami pedig az ősi gyűlölködést illeti, 1989 előtt aligha voltak ennek jelei. Az olyan városokban, mint Visegrad, a templom jól megfért a mecset mellett egy aránylag elvilágiasodott kultúrában. Boszniában a házasságkötések 12 százaléka volt vegyes, amely arány alig változott az 1960-as évek óta, és többé-kevésbé megfelelt a jugoszláviai átlagnak. 1989-ben például a megházasodott férfiak a boszniai horvátok közül 16 százalékban, a boszniai szerbek közül 13 százalékban, a boszniai mozlimok közül pedig 6 százalékban vettek el az ország más etnikai csoportjához tartozó nőt. Az olyan városokban, mint Szarajevó és Mosztár, még magasabb volt a vegyes házasságok aránya. A Jugoszlávia más részein élő (különösen a koszovói) mozlimokhoz képest a boszniai mozlimok különösen nagy hajlandóságot mutattak a vegyes házasságokra. Bosznia lakossága olyan kevert képet mutatott, hogy a szétválasztás csakis a legborzalmasabb erőszak révén volt megvalósítható.

Milosevic mozgatórugóinak egyik kulcsa Jugoszlávia demográfiai irányvonalaiban keresendő. Ezek ugyanis nem a szerbek számára kedveztek. Miközben ugyanis Szerbia lakossága az 1980-as években alig nőtt, a túlnyomórészt mozlim Boszniában és Koszovóban 15 és 20 százalékkal emelkedett. 1961 és 1981 között a boszniai lakosság mozlim része 26 százalékról 40 százalékra növekedett, Koszovó albán lakosságának aránya pedig 67-ről 77 százalékra nőtt. Egy másik súrlódási pont a gazdaság volt. Az 1980-as években Jugoszlávia egészében lelassult a fejlődés, egyes országrészek azonban sokkal jobban álltak, mint a többi. Miközben Szlovénia és Horvátország elhúzott a többiek mellett, Bosznia és Koszovó alaposan lemaradtak. 1988-ra az egy főre jutó társadalmi össztermék ez utóbbi területeken a jugoszláv átlag 65 és 24 százalékát tette ki, míg 1955-ben ugyanez az adat 80 és 40 százalék volt. Milosevic hadjáratának jelszava nem volt más, mint hogy „veszélyeztetett” helyzetben vannak a boszniai és koszovói szerbek. Ez annyiban volt igaz, hogy mindegyik esetben apadó kisebbségről volt szó egy stagnáló gazdaság keretén belül. Milosevic és csatlósai tehát a szerb kisebbség bizonytalan helyzetére építettek.

1992 tavaszán olyan szerb félkatonai halálbrigádok söpörtek végig Kelet-Bosznián, mint a Tigrisek és a Fehér Sasok. Április végére elérték Visegrádot, azt a várost, ahol a lakosság több mint háromötöde mozlim volt. A Fehér Sasok között ott volt egy hajdani visegrádi lakos is, a huszonöt éves Milan Lukic. Ami Lukié rémuralma alatt történt, az leginkább a második világháború leghajmeresztőbb jeleneteihez hasonlítható. Júniusban két incidens alkalmával 135 mozlimot égettek el, miután Lukié emberei bezárták őket a házaikba, és gyújtóbombákkal lángra lobbantottak mindent. Július 11 -én Lukié lopott autója, egy piros Volkswagen Passat jelent meg azon a hídon, amelynek Ivo Andric állított örök emléket a Híd a Drinán című regényében. Ezen a hídon találkoztak és beszélgettek az emberek évszázadokon át. Az autóba hat mozlimot zsúfoltak be és egy szerb fegyverest. A szerbek egy csoportja már várt rájuk a híd közepén. Vezetőjük egy hangosbemondón keresztül beszélt „a környező erdőkben rejtőzködő mozlimokhoz”, és kijelentette, hogy „véres nyaralás következik, balkáni módra”. Azt is kihirdette, hogy „minden szerbet, aki megvéd egy mozlimot, azonnal megölnek”, és minden mozlim által megölt szerbért ezer mozlimot fognak feláldozni. Ezt követően a csoport tagjai levágták a hat fogoly fejét, és a holttesteket a Drinába dobták. Fél órával később egy furgon érkezett, további nyolc mozlimmal. Velük is ugyanúgy végeztek. Az este 7-kor a hídhoz érkező harmadik csoportban már nők és gyerekek is voltak. Az öldöklés szinte egész éjszaka folytatódott. A folyó vitte el a mészárlás első jeleit a szomszédos falvakba, amikor néhány kilométerrel lejjebb egy holttestet találtak a vízben. A következő néhány hónapban 82 férfi, női és gyermek testet húztak ki a vízből. A város mozlimjai közül összesen 860-at öltek meg, és 2005 augusztusában további 738 embert nyilvánítottak eltűntnek. Mindössze körülbelül 100 mozlim maradt a háború előtti több mint 13 000-ből. Az ilyen és ehhez hasonló esetek Bosznia-szerte megismétlődtek. A mészárlások célja nem az volt, hogy minden mozlimot megöljenek, hanem az, hogy a túlélők biztosan elmenjenek onnan, és soha több ne térjenek vissza. Az összes etnikai csoport meggyilkolt és eltűnt tagjairól készült legrészletesebb adatsor több mint 92 000 nevet tartalmaz.

2001. augusztus 5-én a mészárlás túlélői visszatértek Visegradba, hogy eltemessék azt a 180 holttestet, amelyeket egy tömegsírból exhumáltak és DNS-tesztekkel gondosan beazonosítottak. A dolog iróniája, hogy az ott és más boszniai síroknál alkalmazott tesztek megerősítették, hogy semmilyen genetikai különbség nem létezik a mozlimok, a szerbek és a horvátok között. Akármiről is szólt tehát a boszniai háború, az biztos, hogy nem egy másik faj tagjainak leöléséről és elűzéséről, mert ilyen faji különbség szó szerint nem létezett. Ráadásul az egyik szerb taktikának köszönhetően még bonyolultabbá vált a genetikai nyilvántartás. Mint azt már láthattuk, a XX. századi erőszak egyik visszatérő eleme - 1915-ben Örményországban, 1939-ben Kínában vagy 1945-ben Németországban is ez történt - a tömeggyilkosságot kísérő tömeges nemi erőszak. Az ENSZ Emberjogi Bizottsága a boszniai nemi erőszakot „súlyosnak, szervezettnek és szisztematikusnak” nyilvánította, amelyet azért hajtottak végre, hogy „megalázzanak, megszégyenítsenek, lealacsonyítsanak és megfélemlítsenek egy egész etnikai csoportot”. Visegradon a Fehér Sas tagjai kétszáz nőt, akik közül sokan még kislányok voltak, ragadtak el otthonaikból, majd a közeli Vilina Vlas-i szanatóriumba vitték, ahol aztán többször megerőszakolták őket. Hasonló bűnöket követtek el a tűzoltóállomáson, a Bikavac Hotelben, a gimnáziumban és a sportközpontban.

És Visegrad esete egyáltalán nem számított egyedülállónak. Az Európai Unió becslése szerint a boszniai háború alatt összesen 20 000 nőt erőszakoltak meg. A boszniai források szerint 50 000-et. Valójában senki sem tudhatja. Az áldozatok közül sokakat meggyilkoltak, mások - megint csak nem tudhatjuk, mennyien - állapotosak lettek. Mintha az elkövetők a legdurvább törzsi viselkedésmódot keltették volna életre. Nem volt elég egyszerűen megölni a mozlimokat, szerették volna teherbe ejteni az asszonynépet „kis csetnikek”-kel, mintha a szerbek a jussukat nemcsak a boszniai földterület szempontjából akarták volna megnövelni, hanem a boszniai génállomány terén is. Ez a fajta primitív viselkedésmód azonban kifinomult politikai számításokkal párosult. Nyilvánvaló ugyanis, hogy Milosevic a szerb nacionalista kártya kijátszásával elsődlegesen a többi kelet-európai ország kommunista vezetőinek sorsát akarta elkerülni. Miközben a többieket az 1989 utáni nacionalista hullám elmosta, ő képes volt ezt a hullámot meglovagolni. A következő tíz évben ez a stratégia működött is.

A Boszniában történtek csak egy részét képezték annak, amit 1989 után az „új zavaros világrend"-nek neveztek el. Az 1990-es években az egyes államok közötti háborúk ritkábbakká váltak, az államokon belül dúló polgárháborúk száma azonban jelentősen megszaporodott. Jugoszlávia felbomlása egyáltalán nem a legvéresebb konfliktus volt. Ruandában, miután lelőtték az ország elnökét (és Burundi új elnökét) szállító repülőgépet, a hutu többség szélsőségesei megpróbálták kiirtani az ország körülbelül egymilliónyi tuszi lakosát. 1994-ben száz nap alatt 800 000 embert öltek meg, főként tuszikat, de voltak köztük az együttműködést visszautasító hutuk is. A tuszi száműzöttekből alakult hadsereg (Ruandai Hazafias Front) támadást indított Ugandából, és a hutu gyilkosokat, valamint sok más, a bosszú elől menekülő hutut átkergettek a határon Kongóba és Tanzániába. Hamarosan Kongó szinte összes szomszédja belesodródott egy szörnyű erőszakorgiába. A becslések szerint a közép-afriakai háború során összesen 2,5-3 millió ember vesztette életét, többségükben a modernitás előtti háborúk kísérőjelenségei következtében, vagyis éhségtől vagy betegségektől. Csakúgy, mint Boszniában, a szexuális erőszak ismét tombolt, azzal a ráadással, hogy a ruandai nemi erőszakhullám felgyorsította az AIDS terjedését. Megint voltak persze olyanok is, akik hasznot húztak a zűrzavarból: politikusok, akik immáron joggal álltak ellen a valóban népképviseleti demokrácia nyomásának, és a bandavezérek, akik bandáikat valódi magánhadsereggé formálhatták. A „nemzetközi közösség” azonban megint csak megfelelőnek látta, ha az erőszakért a törzsi (következésképpen gyógyíthatatlan) gyűlöletet hibáztatta.

Olyan felvetések is voltak, hogy a ruandai vérontást a túlnépesedés nyomásával és az ökológiai válsággal kell magyarázni. A szomszédos Burundihoz hasonlóan, 1990-re Ruanda népsűrűsége is kivételesen magas lett. A kezdetleges mezőgazdasági módszerek a talaj kimerüléséhez és eróziójához vezettek, melynek következtében a földbirtokok életképtelen méretűre zsugorodtak. Miután az erőszak alábbhagyott, egyes ruandaiak azt hangoztatták, hogy „szükség volt a fölösleges népesség elpusztítására, valamint a számok és a rendelkezésre álló földterület összehangolására”. Thomas Malthus azonban Tanulmány a népesedés törvényéről című 1798-ban írt nagy horderejű művében nem jósolt olyat, hogy az önfenntartó mezőgazdaság válsága ahhoz vezet majd, hogy az emberek szétaprítják egymást bozótvágóval. Ő „szenvedés”-t vagy „bűn”-t jósolt, nem népirtást. A tömeggyilkosság jórészt a faji ideológia és az etnikailag kevert társadalom közötti ellentét ma már ismert jelenségének volt betudható. Az az elképzelés, hogy az afrikai Nagy Tavak társadalmai kettős felosztásúak - egyik oldalon a világos bőrű tuszi elit (pásztori iskolázott arisztokratikus), a másik oldalon a sötét bőrű hutu tömegek (parasztok írástudatlanok szolgalelkűek) - a gyarmati hatalmak szokásos antropológiai leegyszerűsítéseiből fakadt. Az ilyen képzeteket aztán mindkét országban fenntartották, sőt tovább ferdítették a felszabadulás utáni rezsimek azért, hogy legitimálják a további kisebbségi uralmat Burundiban (hamitizmus) és a ruandai hutu társadalmi forradalmat (antihamitizmus). A társadalmi valóság azonban egyáltalán nem felelt meg ennek a kétpólusú faji rendnek. A feudális klánok története ugyanis sokkal régebbre nyúlt vissza, nem csak e feltételezett fajokig. Különben is léteztek más etnikai csoportok Ruandában és Burundiban, mint például a ganwák és twák, vagyis a pigmeusok. A legfontosabb az, hogy csakúgy, mint Boszniában, a hutuk és a tuszik társadalmilag egyáltalán nem különültek el egymástól. Ugyanazt a nyelvet beszélték és ugyanazokban a falvakban laktak. És mindenekfelett - bár erről akkoriban gyakran megfeledkeztek - régóta házasodtak egymás között. Sőt, az első ruandai hutu elnöknek, Gregoire Kayibandának állítólag tuszi volt a felesége. Bár egy hutu apa és tuszi anya utódja a személyazonosítón hutuként szerepelt, a vegyes házasságok és az azokból származó gyerekek iránti intolerancia nagyon elharapózott az 1994-ben kitört polgárháborút megelőző időszakban. A népirtás tehát nem egy régóta kitaszítottként tengődő csoport ellen irányult, hanem szomszédok, sőt időnként rokonok ellen. A kanamai közösségben például nem lehetett tisztán különbséget tenni a hutu gyilkosok és a tuszi áldozatok között. Apák ölték a fiaikat. Az európaiak csóválták a fejüket az afrikai „törzsi rendszer” láttán, a Ruandában történtek azonban - az etnikai kisebbség „csótány"-ként való emlegetése, egész családok vad lemészárlása, a nemi erőszak fegyverként való alkalmazása - erősen emlékeztettek az ötven évvel korábban Európában történtekre. Ha elhisszük, hogy a ruandaiak néhány hold termőföldért ölték egymást, akkor azt is elhisszük, hogy a németek egyszerűen azért támadták meg a Szovjetuniót, mert ők is krónikus élettérhiányban szenvedtek.

A boszniai és a ruandai népirtás sajátos jellemzője, amely megkülönbözteti őket az 1904 és 1953 között történt többi hasonló vérontástól, a geopolitikai irrelevancia. Például, mondjuk a Közel-Kelettel összehasonlítva, ahol az etnikai konfliktusok inkább terrorizmus, semmint népirtás formájában jelentkeztek, a Balkán és Közép-Afrika stratégiai szempontból jelentéktelennek tűnt. Emiatt késett a nemzetközi beavatkozás Boszniában, és maradt el teljes egészében Ruandában. (Jacques Poos luxemburgi külügyminiszter kijelentette, hogy felvirradt „Európa órája”, mintha Brüsszel valahogy megállíthatta volna az öldöklést. Valójában az európai diplomáciai kezdeményezések semmit sem tettek az etnikai tisztogatás megállítására, és az ENSZ égisze alatt működő európai csapatok majdhogynem segítették azt, és közreműködtek 8000 fegyvertelen mozlim férfi lemészárlásában Srebrenica mellett 1995 júliusában. Amerikai tűzerő és a horvátok elpártolása kellett ahhoz, hogy véget érjen az öldöklés Boszniában. Mint ahogy az amerikai tűzerő tudta végül megállítani, majd visszájára fordítani Milosevic koszovói területen megkísérelt etnikai tisztogatását is.) Ugyanakkor az, hogy az Egyesült Államoknak nem volt birodalmi vetélytársa a kilencvenes években - ez a fajta „egypólusos” világ ismeretlen volt a század első évtizedeiben - csökkentette a tétet még akkor is, amikor helyi konfliktus tört ki a stratégiailag kritikus Perzsa-öbölben, és Irak megtámadta Kuvaitot. Így tehát az új, zavaros világrend soha nem fenyegetett azzal, hogy világháborúvá szélesedne. Amikor az orosz kormány 1999 júniusában hirtelen indíttatásból csapatokat küldött a pristinai repülőtérre, látszólag azért, hogy ellenőrizze az amerikai vezetésű NATO-csapatok előrehaladását Koszovóban, a hatás inkább komikusra sikerült, semmint tragikusra. Felvetődik tehát a végső kérdés: lehet-e arra számítani, hogy továbbra is így marad a dolgok állása? Más szóval, előre tekinthetünk-e úgy a XXI. századba, hogy kizárólag helyi csetepatékra számítunk, szemben egy újabb világháborúval? Miközben ezt a könyvet írom, úgy érzem, van némi alapja az óvatos optimizmusnak. Egy friss becslés szerint globális szinten a háborúzás 60 százalékkal csökkent az 1980-as évek óta, és most van a legalacsonyabb szinten az 1950-es évek vége óta eltelt időben. 2003 óta nem kevesebb mint tizenegy háború ért véget az ázsiai Indonéziától és Srí Lankától kezdve Ruandáig, Sierra Leonéig, Angoláig és Libériáig.

1931-ben Albert Einstein meghívta Sigmund Freudot, hogy csatlakozzon hozzá „egy értelmiségiekből, valódi tartással rendelkező emberekből álló társaság” alapításában, amelynek az lenne a célja, hogy „energikus próbálkozást tegyenek vallási csoportok megnyerésére a háború elleni küzdelem érdekében”. Freud szkeptikusan felelt, és kihangsúlyozta egy állandó emberi „pusztító és gyilkoló ösztön” létezését, amely a „megőrizni és egyesíteni” vágyó erotikus ösztön ellentéte.

„Ezek, mint Ön is tudja, a jól ismert ellentétek, az elméleti entitássá átformált Szeretet és Gyűlölet; ezek talán az Ön területéhez tartozó örök polaritásoknak, a vonzásnak és a taszításnak a másik aspektusai [...] Ezeknek az ösztönöknek mindegyike minden ízében pont olyan elengedhetetlen, mint az ellentéte, és az élet minden jelensége ezeknek a működéséből származik, akár összhangban állnak egymással, akár ellentétben [...] A legkevesebb spekuláció mellett is arra a következtetésre kell jutnunk, hogy a [pusztító] ösztön minden élőlényben működik és saját romlásán iparkodik, valamint azon, hogy az életet a nyugvó dolog elsődleges állapotára redukálja. Ez az, amit voltaképpen »halálos ösztön«-nek hívhatunk; ezzel szemben az erotikus ösztönök a továbbélésért folytatott harcot biztosítják. A halálos ösztön akkor fejti ki pusztító hatását, amikor bizonyos szervek segítségével aktivitását kifelé irányítja, külső tárgyak ellen. Az élőlény tehát, megállapítható, saját létezését védelmezi az idegen testek elpusztításával [...] Ezeknek a megfigyeléseknek a végeredménye az, hogy nem valószínű, hogy elnyomhatjuk az emberiség agresszív tendenciáit [...] Aliért tiltakozunk mi, Ön és én és sokan mások, olyan vehemensen a háború ellen, ahelyett, hogy elfogadnánk, mint az élet egy újabb szégyenletes kellemetlenségét? Mivel meglehetősen természetes dolog, biológiailag helytállónak és gyakorlatilag elkerülhetetlennek tűnik.”

Freud ezt az érvelést már az első világháborúval kapcsolatos elmélete során is kifejtette, bár akkor még a zord szociáldarwinista végkövetkeztetés nélkül, amelyet most Einsteinnek nyújtott. Bárhogy is értelmezzük Freud elméleteit, nehéz volna teljesen elvetni ezt az emberi állapotról szóló, éleslátásról tanúskodó elemzést, mivel olyan tökéletesen ábrázolja azt a pusztító ösztönt, amely alig tizenkét év alatt el akarta pusztítani Közép-Európa német-zsidó miliőjét, amelyből mind ő, mind Einstein származtak. Freud elemzése, tudománytalan és bevallottan spekulatív jellege ellenére az alapvető ambivalencia megragadásával behatol a gyűlölet megfoghatatlan középpontjáig: az Erósz és a Thanatosz, a szexuális és a morbid összetétele. Ezzel az összetétellel már éppen eleget találkoztunk ennek a könyvnek a lapjain, a szexuálisan összekapcsolódó közösségek népirtó cselekedeteinek kirobbanása során; a nemi vágy és a vérszomj kombinációjával a tömeges nemi erőszak során; a felsőbbrendű faj és az alsóbbrendű faj kapcsolatában, amelyet Milan Lukic és Igbala Raferovic kapcsolata személyesíthet meg, a nő ugyanis, aki állítólag egyszerre volt fogoly és szexuális partner, Lukic egyik mozlim áldozatának özvegye volt.

A gyilkosságra és a nemi erőszakra bujtó ikerösztön azonban egy civilizált társadalomban elnyomott marad. Csak akkor szabadul el ez a fajta indulat, amikor a civilizáció megbomlik vagy készakarva megbontják, mint ahogy Boszniában és Ruandában történt. És csak bizonyos körülmények között szélesedik a pogrom népirtássá. Nem árt megismételni: a gazdasági volatilitás nagyon gyakran idézi elő az etnikai különbségek politizálódását, és a stratégiai határterülethez, általában birodalmi határterülethez való közelség határozza meg az erőszak kiterjedésének mértékét.

Két, 1979 tájáról származó, egymástól független jelenség azt sugallja, hogy az „új zavaros világrend” a végéhez közelít. A Szovjetunió 1991 vége felé történt földrengésszerű szétesése és az azt követő utórengések sok tekintetben elvonták a figyelmet a világ másik felén zajló, sokkal alapvetőbb változásokról. Ott ugyanis egy szintén kommunista ország - és egy másik régóta fennálló birodalom - kidolgozta, hogyan hajtson végre gazdasági reformot politikai változás nélkül. Hogyan történhetett meg, hogy a kínai kommunisták sikeres reformot hajtottak végre és szárnyaló gazdasági növekedést értek el anélkül, hogy fel kellett volna áldozniuk hatalmi monopóliumukat? Egyszerű a válasz: amikor forradalmi folyamatok indultak el 1989-ben, a kormányzat a kommunista rezsimek által a hidegháború során a belső elégedetlenség letörésére mindig is alkalmazott eszközhöz nyúlt. Bevetette a tankokat. 1989. június 4-én könyörtelenül elnyomták a „demokráciafal”-mozgalmat. Ma sem tudni, hányat tartóztattak le a Tiananmen téren összegyűlt fiatalok közül. A vezető ellenzékieket a kirakatpereket követően bebörtönözték. A kínai események kirívóan másként alakultak, mint az ugyanakkor zajló kelet-európai események, ahol a szovjet vezetés mind gazdasági, mint politikai téren változásokkal próbálkozott, hogy aztán politikai forradalommal és gazdasági káosszal nézzen szembe. A kínaiak a gazdasági rekonstrukciót politikai reform nélkül akarták végrehajtani, és ez sikerült is nekik. 1979-től kezdődően a kínai gazdaság átlagosan évi majd 10 százalék növekedést ért el, és ezzel hozzájárult ahhoz, hogy a nyugati és az ázsiai jövedelmek közötti szakadék egyre kevésbé volt jelentős (lásd Utószó, 1. ábra). Ezt nem a thatcheri politikát folytató jobboldal érte el, hanem a párttagkönyvüket lobogtató kommunisták. Voltaképpen a kínai gazdasági csodáért ugyanaz az ember volt felelős, aki a tankokat a Tiananmen térre küldte.

Utószó, 1. ábra Az egy főre jutó európai és az ázsiai nemzeti Össztermék aránya, 1960-2004

Amikor Teng Hsziao-ping 1979. január 28-án megérkezett Washingtonba, először lépett kommunista kínai vezető az Egyesült Államok földjére. Az akkor 74 éves Tenget a kínai forradalom legnagyobb túlélői között tartották számon. Követte Maót a hosszú menetelésben, és túlélte a kulturális forradalom sötét napjait is, amikor a vörös gárdisták „a kettes számú kapitalista utas” címkét ragasztották rá. Rehabilitálták, majd a „négyek bandája” - mely Mao gyilkos ösztönökkel rendelkező felesége, Csiang-csin vezetése alatt állt - megpróbált megszabadulni tőle. Teng azonban még inkább megerősödött. Amerikai útját a Kínai Kommunista Párton belül zajló, nagy horderejű belső megrázkódtatás előzte meg. 1978 decemberében a Kínai Kommunista Párt 11. kongresszusának harmadik plénumán Teng javaslatára döntést fogadtak el arról, hogy a kínai gazdaság nyitni fog a piac irányába. Mao „nagy előrelépés"-e az állami vezetésű iparosítás révén sokkal inkább „nagy hátralépés”-nek bizonyult. Teng tehát a valódi előrelépés érdekében stratégiát váltott, szakítani kívánt a mezőgazdaság kommunista ellenőrzésével, és ösztönözni kívánta a városi és falusi vállalkozások fejlődését. Néhány éven belül az ilyen vidéki vállalkozások a teljes ipari termelés majd egyharmadát adták. A másik alapvető tényező az a kínai diaszpóra volt, amely, miközben az anyaország Mao elnyomása alatt kínlódott, továbbra is a kapitalista rendszer szerint működött. Hongkongtól Kuala Lumpurig, Szingapúrtól San Franciscóig egy tapasztalt és gazdag kapitalista elit alig várta, hogy hozzájuk forduljanak.

Teng amerikai útjának lényege az volt, hogy biztosítsa a fejlődő kínai ipar számára a hatalmas piacra való bejutást. Azt is biztosította, hogy amikor létrehozzák a szabad kereskedelmű Különleges Gazdasági Zónát a kínai tengerpart mentén, az amerikai cégek elsőként jelentkezzenek közvetlen befektetőként, és hozzák be magukkal az elengedhetetlen technikai szakértelmet. Ami az amerikai cégeket illette, ők a kínai liberalizációt tökéletes lehetőségnek látták arra, hogy az amerikai fogyasztóknak szánt cikkek termelését mással végeztessék. Egyes elemzők azt jósolták, hogy a Különleges Gazdasági Zóna esetleg átalakulhat egy kelet-ázsiai amerikai gyarmattá, mások pedig azt remélték, hogy a szabadpiac hatására a kommunista párt nem idegenkedik majd annyira a politikai szabadságtól sem. Mi lehetett volna jobb végkifejlete az amerikaiak évszázadának? A valóságban azonban nem egészen így alakultak a dolgok.

Mint a többi ázsiai gazdasági csoda esetében is, a kínait is a kereskedelem hajtotta előre. 1978 és 1988 között a kínai exportdollár értéke négyszeresére nőtt, azóta pedig több mint tízszeresére. A kínai termékek elsődleges célállomása az Egyesült Államok volt, és az is maradt. Ma az Egyesült Államok importjának több mint 11 százaléka Kínából származik, és ez az arány tovább növekszik. Bár az amerikai társaságok azt remélték, hogy a kínai leányvállalatokba fektetett tőkéjükön keresztül ők lesznek a kínai exportnövekedés kedvezményezettjei, a Kínában közvetlenül befektetett külföldi tőke alig 10 százaléka származik az Egyesült Államokból. A szerepek valójában megfordultak. Mivel az Egyesült Államok kereskedelmi deficitje a nemzeti össztermék több mint 6 százalékát is elérte, a kínaiak nyújtanak kölcsönt az amerikaiak számára. Időközben egyre több és több amerikai gyártóra gyakorol erős nyomást a kínai verseny, mivel nem elég, hogy a kínai bérek töredékét képezik az amerikainak, valutájukat is visszafogottan értékelik a dollárhoz képest. Most már nem csupán olcsó cipőket és ruházatot exportálnak az Egyesült Államokba. Az amerikai-kínai kereskedelmi deficit több mint kétötöde elektronikus gépekből és energiafejlesztési berendezésekből származik. Az amerikaiak azt hitték, hogy Kína az Egyesült Államok óriási gazdasági leányvállalata lesz majd a XX. század eleji „nyitott kapu” politikájának újbóli bevezetése révén. Ehelyett egy újabb gazdasági vetélytárssal találták szemben magukat. Egyes előrejelzések szerint Kína nemzeti összterméke 2041-re akár meg is előzheti az Egyesült Államokét. Az aggódóbb elemzők azt latolgatják, vajon ez a gazdasági verseny nem vezethet-e végső soron egy konfliktushoz. Az idegesebbek körében a jövőbeni kereskedelmi - és nem csupán kereskedelmi - háborúk is szóba kerültek.

A nyugati világ 1989-es állítólagos győzelme tehát illuzórikusnak bizonyult. A Teng Hsziao-ping 1979-es Egyesült Államok-beli látogatásával kezdődő forradalomnak jóval távolabbi hatásai lettek, mint bárminek, ami Margaret Thatcher alatt történt Nagy-Britanniában. Az, hogy Teng 1989-ben könyörtelenül elnyomta a politikai ellenzéket, annál is fontosabb volt, mint hogy Mihail Gorbacsov meghunyászkodott előtte. Mindezek ellenére mégsem Teng forradalma volt a legjelentősebb 1979-ben. A kínaiak végül is részben azt vették át, amit mi nyugati kultúraként emlegetünk: a szabadpiacot, bár annak távol-keleti értelmezése szerint, az egypárti állam tervei és irányítása alapján. A nyugati értékek teljes megtagadása a Közel-Keleten zajlott. Az ott zajló forradalom nem a profitról szólt, sokkal inkább a prófétáról. Miközben a Távol-Kelet termékeket exportált, a Közel-Kelet embereket.

1979-ben, Margaret Thatcher hatalomra kerülésének és Teng Hsziao-ping washingtoni látogatásának évében az iráni Kom (Qom) szürke városának madraszája, azaz vallási iskolája egy másik, igen különböző forradalomnak vált a központjává - egy olyan forradaloménak, amely a szabadpiaci gazdaság globalizmusához hasonló alapvető változást hozott a világba. Az 1979-es év Angliában egy nő hatalomra jutását hozta, egy nőét, aki teljes egészében elkötelezte magát a szabadpiac üdvözítő hatása mellett. Ugyanabban az évben azonban Iránban Ruholláh Muszavi Homejni (Khomeini) ajatollah került hatalomra, az a férfi, aki éppen olyan elkötelezetten hitt Mohamed próféta tanításainak üdvözítő hatásában, mint Thatcher a szabadpiacéban. Míg egyikük Hayek Út a szolgasághoz című művét olvasta, a másik a Koránt. Az egyik forradalom a szabad kereskedelmen alapuló világot tűzte ki célul, a másik a szentíráson alapuló világot. Természetesen számos oka volt annak, hogy az irániak egy olyan vezért követtek, aki folyamatosan a „Nagy Sátán”-nak nevezte az Egyesült Államokat. 1953-ban ugyanis a CIA (az MI6-szel karöltve) buktatta meg a népszerű miniszterelnököt, Mohammad Mossadeqet, hogy diktátorként a helyére ültessék Mohammad Reza Pahlavi sahot. Korántsem a sah kormányzata volt a legmegátalkodottabb az amerikaiak által pénzelt rezsimek közül az 1960-as és 1970-es években. Mégis a hedonista magánélet és a nyilvános elnyomás kettőssége elegendő volt ahhoz, hogy lőszeres hordó kerüljön a sah trónusa alá. Az 1979-es iráni forradalom részben arról szólt, hogy kiegyenlítsék a számlát a sah katonai és titkosrendőrségével szemben. Homejni irányítása alatt a vezetőség fő célja azonban az lett, hogy visszafordítsák az idő kerekét, és megtisztítsák az iráni társadalmat a nyugati korrupció minden maradványától. Ugyanakkor szerettek volna ellenszegülni az amerikai törekvéseknek, nemcsak a Közel-Keleten, hanem az iszlám világ egészében.

Mindez többet jelentett az iszlám egyszerű újjáéledésénél. Vallásként az iszlám természetesen távol áll attól, hogy egységes színben tűnjön fel. Mély ellentétek vannak elsősorban az Iránban (és Irakban) túlnyomó többséget alkotó síiták és az arab országok túlnyomó többségét adó szunniták között. Az iszlamizmus azonban harcos politikai mozgalommá vált nyugatellenes politikai ideológiával a zászlaján, és jó esélye volt arra, hogy elterjedjen az egész iszlám világban, sőt azon is túl. A dolog iróniája, hogy magának az Egyesült Államoknak is benne volt a keze az iszlamizmus terjedésében. Végeredményben a szovjetek ugyanis azért találták olyan nehéznek az afganisztáni megszállás további fenntartását, mert egy új és erősen motivált ellenséggel, a mudzsahedinekkel találták szemben magukat, akiket a CIA fegyverzett fel és képzett ki az ősrégi elv értelmében, mely szerint az ellenségem ellensége a barátom. És melyik rendszer tett a legtöbbet az iszlám fundamentalizmus tanításainak terjesztéséért 1979 óta? A válasz: Szaúd-Arábia, az Egyesült Államok legfontosabb szövetségese az arab világon belül. Nem a szegény közel-keletiek siettek ugyanis, hogy mielőbb csatlakozzanak a dzsihádhoz. Gyakran inkább azok, akik nyugati oktatásban részesültek.

A radikális iszlám ereje azonban leginkább a demográfiai mutatókban rejlik. A nyugati világ ugyanis, amely ellen szent háborút hirdetett, semmiképpen sem mérhető össze népességgyarapodás tekintetében a hagyományos mozlim társadalmakkal. Az iszlám forradalom egy csapásra véget vetett az iráni nők életmódjának, „elnyugatiasodásának”. A saría, azaz az iszlám törvény szigorú értelmezése alapján a nőknek attól kezdve minden nyilvános helyen hidzsábbal el kellett fátyolozniuk magukat. Az iskolákban és a tömegközlekedésben bevezették a nemek közötti szigorú szegregációt. A női bemondókat, a színésznőket és az énekesnőket kitiltották a rádióból és a televízióból. A nők nem tanulhattak mérnöki, mezőgazdasági és pénzügyi szakokon. Következetesen eltávolították őket a magas szintű kormányhivatalokból és bíróságokról. 1979 decemberében a korábbi oktatási minisztert, Farrokhru Parsát kivégezték prostitúció elősegítése, „a föld megrontása” és „Isten elleni háborúskodás” vádjával. Betiltották a fogamzásgátlást és az abortuszt, és a lányok számára a házasság törvényes korhatárát leszállították tizenháromra. Az iszlám köztársaság alkotmánya egyértelműen meghatározta a nők szerepét az új teokrácián belül:

"A család egysége a társadalom alapja, a fejlődés igazi középpontja, valamint az emberiség felemelkedésének eszköze [...] A nőket elvonták a család egységétől és állapotukat tekintve »egyszerű dolog«-gá vagy »egyszerű munkaeszköz«-zé változtatták a fogyasztás és a kizsákmányolás szolgálatában. Az anyák súlyos és értékes kötelessége olyan vallásos gondolkodású férfiak és nők nevelése, akik készen állnak a munkára és arra, hogy együtt küzdjenek az élet minden területén.”

Ez a hozzáállás segít megmagyarázni azt, miként lehetséges, hogy bár a mozlim országok természetes szaporodási üteme hanyatlást mutat az 1970-es évektől kezdődően, még mindig több mint kétszerese az európai átlagnak.

A feministának egyáltalán nem mondható Margaret Thatcher maga is alapvető társadalmi változást testesített meg, amely a XX. század vége felé kéz a kézben haladt a nyugati gazdaságok liberalizálásával. A hagyományos szakszervezetek hanyatlásával és az újfajta rugalmas munkavégzés bevezetésével minden addiginál könnyebbnek bizonyult a brit nők számára a munkapiacra való beilleszkedés. A nőket érintő, hátrányos diszkriminációt tiltó törvények következtében számos, korábban a férfiak által uralt munkaterületen is megnyíltak a lehetőségek a nők előtt. A piaci szabályozó erők is elősegítették a nők munkavállalását. Ugyanakkor a fogamzásgátlás és az abortusz egyszerűsége révén a nyugati nők példátlan módon befolyásolhatták saját termékenységüket. Ez a két dolog együtt működhetett csupán. A nők dolgozni akartak, vagy a gazdasági nyomás munkára késztette őket. Márpedig dolgozni sokkal nehezebb, ha közben három-négy gyereket kell gondozni. A nők tehát csak kettőt vállaltak, vagy egyet, sőt a szakmailag leginkább ambiciózus nők egyet sem. Az 1970-as évek végétől kezdődően az átlagos nyugati családban kevesebb, mint két gyermek született. 1999-re ez a szám alig haladta meg az 1,3-at. Ugyanakkor ahhoz, hogy a népesség száma állandó legyen, valamennyivel 2 fölött kellene lenni ennek az adatnak. Az európaiak egész egyszerűen nem tudják reprodukálni önmagukat. Az ENSZ népesedésügyi szekciója előrevetítette, hogy amennyiben a termékenység ilyen alacsony szinten marad, Spanyolország lakossága ötven éven belül 3,4 millióval lesz kevesebb, Olaszország lakosságának száma pedig egyötödével fog csökkenni. A „bennszülött” európaiak számának összes csökkenése tizennégymillió körülire tehető. Még a két világháború sem okozott ekkora népességcsökkenést.

Ez a két, homlokegyenest ellentétes tendencia drámai következményekkel járt. 1950-ben Nagy-Britanniában háromszor annyi ember élt, mint Iránban. Ezzel szemben 1995-re Irán lakossága meghaladta Nagy-Britanniáét, 2050-re pedig több mint 50 százalékkal is meghaladhatja. Könyvem keletkezésének idején Iránban az évi népességnövekedés több mint hétszerese Nagy-Britanniáénak. Száz évvel ezelőtt - amikor Európa népességfeleslege még mindig az óceánon túlra áramlott, hogy benépesítsék Amerikát, Ausztráliát és Új-Zélandot -a későbbi Európai Uniót alkotó országok a világ népességének mintegy 14 százalékát adták. A XX. század végén ez a szám már 6 százalék alatt maradt, és az ENSZ szerint 2050-re akár 4 százalék alá is eshet. Felvetődik tehát a különös kérdés: ki fogja fizetni azt az adót, amely az Öreg Európa nagylelkű nyugdíjrendszerét fenntarthatja majd? Annak tükrében, hogy a görögök, az olaszok és a spanyolok átlagéletkora 2050-re meghaladja majd az ötvenet - ezekben az országokban háromból egy ember biztosan megéri a hatvanöt vagy afölötti kort -, a második világháború után létesített jóléti államok elavultnak tűnnek majd. Vagy az történik, hogy a most születő európaiak a munkavégzés évei alatt fizetésük 75 százalékát adóra fizetik majd, vagy a nyugdíjat és a támogatott egészségügyet egyszerűen el kell felejteni. Másik (vagy az előbbiek melletti) megoldásként kínálkozik, hogy az európaiaknak el kell viselniük a lényegesen nagyobb mértékű legális bevándorlást. Az ENSZ becslései szerint ahhoz, hogy a dolgozó és nem dolgozó lakosság aránya az 1995-ös szinten maradhasson, Európának évente 1,4 millió bevándorlót kell befogadnia 2050-ig. A bevándorlók évi száma az 1990-es években 850 000 körülire volt tehető.

De honnan jöjjenek az új bevándorlók? Jelentős részüknek nyilvánvalóan a szomszédos országokból kell érkezniük. Kelet-Európa azonban nem tudja biztosítani a kellő számú bevándorlót. Ráadásul az ENSZ adatai alapján várható, hogy Kelet-Európa népessége is negyedével csökkenni fog 2050-re. Azok, akik a kelet-európai bevándorlók hordáitól tartottak, nem jó irányba tekintgettek: keletre néztek dél helyett. A valóságban Európa leggyorsabban növekvő szomszédai az 1990-es évek végére a már említett szempontok alapján a túlnyomórészt vagy teljes egészében mozlim országok voltak. Vegyük például Marokkó esetét, ahol a népességnövekedés aránya hétszerese a szomszédos Spanyolországénak. Marokkó legészakibb csücskén, pontosan Gibraltárral szemben fekszik az apró kis spanyol enklávé, Ceuta, az egykori spanyol birodalmi múlt igen kevés maradványának egyike. Ceuta ma már azonban nem egy agresszívan terjeszkedő európai birodalom előretolt helyőrsége, hanem egy ostrom alatt álló kontinens által fenntartott védelmi erőd. Ceután kívül a Magreb területről és azon is túlról érkező emberek ezrei táboroznak: vannak, akik valamilyen veszélyes zónából menekülnek, mások pedig egyszerűen jobb gazdasági lehetőséget remélnek. Napokon át ülnek ott arra várva, hogy kijátsszák a spanyol határőrök éberségét. Az Európai Unió erre úgy döntött, hogy anyagilag is támogatást nyújt egy 7,5 kilométeres, szögesdróttal, őrtornyokkal és infrakamerákkal ellátott modern kerítés megépítéséhez.

Az európai hivatalnokoknak saját bevallásuk szerint fogalmuk sincs arról, hogy hány ember jut be illegálisan Európába. A kikötőkben és a tengeren évente mintegy 50 000 illegális bevándorlót fognak el, de lehetetlen volna megmondani, hánynak sikerül bejutni, és hányan halnak meg útközben. A spanyol rendőrség hetente ellenőrzi az Afrika és Európa közötti vizeket, tucatjával fogják el a többségükben marokkói embereket, akik paterasnak nevezett embercsempész-csónakokon próbálnak beszökni Dél-Spanyolországba és a Kanári-szigetekre. Azok számára, akik túlélik az utat, El Ejido az Európába jutás első állomása. Az ottani üvegházak fullasztó hőségében 20 000 bevándorló dolgozik a legtöbb spanyol számára elviselhetetlen körülmények között. El Ejido azonban csak egyik jellegzetessége annak, amit úgy neveznek: Eurábia. A Földközi-tenger déli és keleti részének ifjú társadalma csöndesen, a szó eredeti, római értelmében gyarmatosítja az öregedő és soknemzetiségűvé vált kontinens tőle északra és nyugatra fekvő területeit. Ma már legalább tizenötmillió mozlim telepedett le az Európai Unió országaiban, és ez a szám minden bizonnyal emelkedni fog. Bemard Lewis jóslata, mely szerint a XXI. század végére a mozlimok alkotják majd Európa többségét, talán túl messzire megy, de az bizonyos, hogy számuk jócskán meghaladja majd a hívő keresztényekét, hiszen Európában a templomba járók és a hívők száma ugrásszerűen lecsökkent.

Előre látható módon a mozlim közösségek egyfajta elutasítást váltottak ki az akár régi európaiaknak is nevezhető lakosságból. Nyilvánvaló bizonyíték van arra, hogy akármilyen gazdasági előnyökkel is jár a bevándorlás, a képzetlen helyi munkaerő egyáltalán nem jár jól. Időnként fellángol az erőszak is, és támadásokat intéznek a bevándorlók vagy a mecsetek ellen. 2005-ben Párizs keleti külvárosában a túlnyomórészt mozlim közösségek elégedetlen fiataljai rendeztek ámokfutást, miután ketten közülük meghaltak egy rendőrségi hajsza közben. Az a tény, hogy az európai mozlimok egy kisebbsége - akik közül nem mindenki első generációs bevándorló - szélsőséges iszlamista szervezetekkel került kapcsolatba, tovább erősíti a kölcsönös ellenszenvet, mintegy olajat önt a tűzre. Nemrég a spanyolok és a britek egyaránt még a saját nemzeti kisebbségeik terrorizmusa miatt aggódtak. A 2004. márciusi madridi, valamint a 2005. júliusi londoni támadások azonban nyilvánvalóvá tették, hogy egy új belső ellenséggel kell szembenézni.

Az ilyen feszültségek ismerősnek tűnnek a történész számára. Manapság a gazdaság terén derűlátók azt ünneplik, hogy „a föld lapos”, vagyis olyan, mint egy lapos küzdőtér, ahol minden ország egyenlő esélyekkel indul a világpiacból való részesedésért folytatott versenyben. Száz évvel ezelőtt a globalizmust hasonlóképpen ünnepelték, hiszen az árucikkek, a tőke és a munka szabadon áramlott Angliából a világ minden tájára. Az 1900 körüli tömeges elvándorlást azonban az etnikai feszültség növekedése kísérte Vlagyivosztoktól Visegradig, és ez végül robbanáshoz vezetett. 1914-ben a globalizáció első korszaka egy látványos durranással ért véget, amikor az Osztrák-Magyar Monarchia túlnyomórészt mozlim többségű tartományában egy szerb radikális terrorcselekményt hajtott végre. A háború azért terjedt tovább, mert Németország megsértette egy másik többetnikumú ország, Belgium semlegességét. A világháború zűrzavarában egy szélsőségesen kapitalizmusellenes szekta ragadta magához az uralmat Oroszországban és a birodalom területén, megszegve a kisebbségeknek tett, önrendelkezésre vonatkozó korábbi ígéreteit. A következő évtizedekben aztán három ördögi diktátor, Sztálin, Hitler és Mao uralta az óriási eurázsiai földrész jelentős részét, a La Manche csatornától a Kínai-tengerig. Totalitárius rendszereik és pszeudo-vallási kultuszaik felmérhetetlen szenvedést és több tízmillió ember erőszakos halálát okozták. A legtöbbet a birodalom-államok stratégiai határainál élők szenvedtek. Történhet-e hasonló a globalizmus második korszakában, amelyben jelenleg élünk?

Ma már Kína, nem pedig Japán Ázsia felemelkedő hatalma. Nem nehéz azonban elképzelni egy Nyugat és Kelet közötti összecsapást, amely mellett eltörpülne a száz évvel ezelőtti orosz-japán háború. Mi történne akkor, ha a kínai gazdasági növekedés leállna? Nem lehetséges-e, hogy a kínai kommunisták, hogy elkerüljék a széles körű lázongást, hatalmi monopóliumuk (és az ezzel együtt járó virágzó korrupció) miatt esetleg a nemzeti érzelmek felkorbácsolásába menekülnének? Mint ahogy 1914-ben Németország és Nagy-Britannia esetében Belgium, most Tajvan lehetne a Kína és az Egyesült Államok között a konfliktust kirobbantó casus belli. A Kínai Népköztársaság mindig is hűtlen tartományként tekintett Tajvanra, és számos alkalommal kijelentette, hogy a formális függetlenség kinyilvánítására tett bármely próbálkozás katonai beavatkozással járna. Jelen pillanatban is egyre nő a lehetősége egy újabb konfliktusnak a Perzsa-öbölben, mivel Iránban az ENSZ Biztonsági Tanácsa vizsgálatot tart egy nukleáris fegyverkezési program beindításának gyanúja miatt. Időközben Izrael próbálna megszabadulni az 1967-ben elfoglalt területtől, hogy létrejöhessen egy olyan palesztin állam, amellyel békében élhetnek egymás mellett. A palesztinok azonban a Hamászra szavaznak, az Izrael elpusztítását célul kitűző szervezetre. Az Egyesült Államok közel-keleti vezető szerepe ingatagnak tűnik, mivel Irak makacsul visszautasítja a neokonzervatív forgatókönyvet, és bár békés, virágzó demokráciát szeretne létesíteni, a polgárháborúba való sodródás továbbra is valószínűbb végkifejletnek látszik. Az ázsiai száguldó gazdasági növekedés növekvő nyomást gyakorol a globális energiaellátásra, és ezáltal nő a világ olaj-és gázkészletének jelentős részével rendelkező antidemokratikus berendezkedésű országok befolyása, valamint annak valószínűsége, hogy a szűkös nyersanyagkészletért való birodalmi versengés új korszaka köszönt majd be. Az, aki a jövőt úgy képzeli, hogy teljes mértékben kizárja a világok háborújának veszélyét - az etnikai viszályok új korszakát, a gazdasági volatilitást és a birodalmi versengést -, olyan, mint Pangloss mester Voltaire Candide, vagy az optimizmus című művében.

A Római Birodalom hanyatlása és bukása című művének 52. fejezetében Edward Gibbon feltette a történelem egyik legképtelenebb kérdését: Ha a franciáknak 732-ben Poitiers-nél nem sikerült volna vereséget mérniük a támadó mozlim hadseregre, vajon nem került volna-e Nyugat-Európa egésze iszlám befolyás alá? „Talán - fejtegeti Gibbon utánozhatatlan iróniával - most a Korán értelmezését tanítanák az oxfordi iskolákban, és a pulpitusokról Mohamed kinyilatkoztatásainak szentségét és igazságát hirdetnék egy körülmetélt nép számára.” Ezzel a gondolattal Gibbon bizonyára az olvasóit akarta szórakoztatni, és talán gúnyt űzni régi egyeteméből. Napjainkban pedig szinte befejeződtek Oxfordban az Iszlám Tanulmányok Központjának munkálatai, melyek során a hagyományos oxfordi négyszögletű épületegyütteshez egy kupolás imatermet és egy minaretet is kapcsolnak. Gibbon akaratlan próféciája tökéletesen jelképezi a világ alapvető irányváltását, a XX. század mélyén megbúvó fő irányvonalat. A Nyugat hanyatlása nem olyan formában történt, mint ahogy azt Oswald Spengler elképzelte A Nyugat bukása című művének megírásakor, nem sokkal az első világháború után. Inkább a Spengler által előrejelzett „új cézárok vér szerinti hatalmának” újjáéledése - és az a támadás, amelyet a „megalopolis racionalizmusa” ellen indítottak - gyorsította fel a Nyugat anyagi, vagy ami talán még ennél is lényegesebb, az erkölcsi hanyatlását. (Spenglert ma már alig olvassák. Stílusa túl dagályos, a nietzschei és wagneri hatások túl erőteljesek, a nemzetiszocializmusra gyakorolt hatása túl egyértelmű. Ennek ellenére a kulturális felemelkedésről és bukásról szóló, sajátosan egyedi elmélete szinte mindenkiénél jobban kifejezi azt a két háború közötti időszakra jellemző hangulati változást, amely az 1914 előtt a Nyugat által elértekkel szemben volt tapasztalható. „Az elmúlt évszázad - írta - a Nyugat tele volt, a materializmus és a szkepticizmus, a szocializmus, a parlamentarizmus és a pénz győzelmét hozta. Ebben az évszázadban azonban a vér és az ösztön visszanyeri jussát a pénzzel és az intellektussal szemben. Végéhez közelít az individualizmus, a liberalizmus és a demokrácia, a humanizmus és a szabadság korszaka. A tömegek rezignáltan veszik majd tudomásul a Cézárok, az erős emberek győzelmét, és engedelmeskedni fognak nekik.” Nem volt rossz meglátás. Spengler különösen jól látta, hogy az általa előrevetített ellenhatás a dekadens civilizáció fellegvárai, a nagyvárosok elleni háborúban fog testet ölteni.) Száz évvel ezelőtt a Nyugat uralta a világot. Az európai birodalmak között dúló egy évszázados vissza-visszatérő testvérháború után azonban már nem ez a helyzet. Száz évvel ezelőtt a Nyugat és a Kelet közötti határvonal valahol Bosznia-Hercegovina környékén húzódott. Most mintha minden európai városban lenne egy ilyen választóvonal. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy elkerülhetetlen az összeütközés ezen törésvonalak mentén. Hanem azt, hogy ha a XX. század történetét bármilyen szinten is útmutatóként értelmezzük, akkor a civilizációk törékeny építménye nagyon könnyen összedőlhet még ott is, ahol a különböző etnikai csoportok jól integráltnak tűnnek, mivel közös a nyelvük, sőt talán a hitük és a génállományuk is. A XX. század azt is megmutatta, hogy a gazdasági volatilitás növeli az ilyen reakciók valószínűségét, különösen az évszázad első felében kialakult újfajta jóléti állam keretei között, amelyben igen magas szinten működik a „juttat-elvesz” redisztribúciós rendszere. A nehéz idők közepette vagy a növekvő jövedelemkülönbségek kialakulásakor ugyanis az etnikai kisebbségeket többnyire ellenséges légkör veszi körül. Végezetül, az sem véletlen, hogy a XX. század közepének legszörnyűbb vérengzései olyan helyeken történtek, mint Lengyelország, Ukrajna, a Balkán és Mandzsúria, a XX. század vége felé pedig egyre távolabb eső helyeken, Guatemalától Kambodzsáig, Angolától Bangladesig, Boszniától Ruandáig, és legújabban Szudán darfuri régiójában. A birodalmak hanyatlását követően a kérdéses határvidékeken vagy a hatalmi vákuum következtében újra és újra felbukkannak a népirtó kormányzatok és politikák. Etnikai határok összemosódása, gazdasági volatilitás és hanyatló birodalmak: végzetes képlet volt mindig, és az is marad.

A XX. század hajnalán H. G. Wells elképzelte a „világok harcá”-t, melynek során marslakók megtámadják és elpusztítják a Földet A következő száz évben az emberiség bebizonyította, hogy nincs szükség idegen lényekre, nélkülük is hasonlóan végzetes zűrzavart lehet támasztani. Nem kell mást tenni, mint embertársaink egyes csoportjait idegen lényeknek kell nyilvánítani, hogy aztán ki lehessen irtani őket. Különféle helyeken és különböző időpontokban eltérő kegyetlenséggel zajlottak ezek a népirtások. A XX. század legvéresebb eseményeit összekötő közös tényezőket azonban világosan kell látni.

A Világok harca továbbra is tudományos-fantasztikus műnek számít. A világviszály azonban történelmi tény. Talán, mint ahogy Wells könyvében történt, a mi háborúnk is hirtelen véget ér majd valamilyen mikroszkopikus méretű organizmusok, például a madárinfluenza-vírus következtében, amely az 1918-asnál is pusztítóbb mutánst és járványt okozhat. Addig azonban az emberek megmaradnak saját legrosszabb ellenségeiknek. Csakis akkor kerülhetjük el a következő évszázados viszályt, ha megértjük az előzőt okozó erőket. Azokat a sötét erőket, amelyek etnikai konfliktust szítanak, és a gazdasági válságot birodalmi vetélkedéssé alakítják át, közben pedig lerombolják a bennünk élő humánumot. Olyan erők ezek, amelyek most is munkálkodnak bennünk.

Függelék

A világ háborújának történelmi távlata

A bevezetőben azt állítom: „Az 1900-as évet követő száz évet kétségtelenül a modern történelem legvéresebb évszázadaként tarthatjuk számon, amely relatív és abszolút értelemben is sokkal erőszakosabb volt bármely megelőző időszaknál.” Talán érdemes megindokolni ezt az amúgy minden vitán felül álló kijelentést. Ehhez azonban szükség van arra, hogy belépjünk a statisztikai adatok zűrzavaros birodalmába. A XX. századi viszályok becsült halálozási adatai nem elég megbízhatóak, a korábbiaké pedig még kevésbé. Ezeknek a számoknak a népességi adatokhoz való viszonyítása még tovább szélesítheti a lehetséges hibák halmazát.

Koncepcionális és empirikus jellegű hibák egyaránt lehetnek. Az erőszakos halál fogalma - szemben a természetes haláléval - túl szókimondónak tűnhet némely modern olvasó számára. A háborúk, népirtások és más szervezett erőszakcselekmények milliónyi áldozata közül sokakat ugyanis nem közvetlenül egy másik ember által működtetett fegyver ölt meg, hanem éhhalál vagy járványok végeztek velük, amelyek nem történtek volna meg valamilyen „közvetlen” erőszakos előzmény nélkül. A történészek által becsült halálozási adatok tehát kivonásos művelet eredményeként születnek: a háború vagy más erőszakos esemény előtti lakosság számából kivonják az esemény utáni lakosság számát, már amennyiben népszámlálási vagy megbízható becsült adatok állnak a rendelkezésükre. Nyilvánvaló azonban, hogy az így kapott számok a természetes halállal elhaltakat is tartalmazzák. Ráadásul az is kétséges, hogy mennyiben tartoznak a háborúból következő éhínségek áldozatai és a fegyverek által kioltott életek azonos kategóriába. Nem lehet ugyanis mindig biztosan megállapítani, hogy a közvetett módon létrejövő halálozási szám mennyiben tekinthető az eredeti agresszív cselekmény tudatosan előidézett következményének.

Mi a helyzet azokkal, akik meg sem születhettek? Időnként a történészek az egyes cselekmények tisztán vett demográfiai hatását úgy határozzák meg, hogy megbecsülik az amúgy várható népességet, vagyis azt, hogy mekkora lett volna a népesség, ha az adott esemény/háború nem következett volna be. Ilyenkor is fennáll azonban a halálozási arányok eltúlzásának veszélye, mivel azok az is az áldozatok közé sorolódnak, akik soha meg sem születtek. Nyilvánvalóan az sem éppen a legjobb módszer, ha az előbbiek alapján kapott számok mellé rendeljük, mondjuk azoknak a katonáknak a számát, akiket a katonai hatóságok harc közben eltűntnek nyilvánítottak. Még tovább bonyolódik a helyzet, ha az összesített veszteség adatait - ide tartoznak az eltűntek (de nem halottak), a foglyul ejtettek vagy a sebesültek - összekeverjük a harctéri halálozási adatokkal. Egyes háborúkban az, hogy valaki fogságba került vagy megsebesült, egyenlő volt a halállal, másokban azonban szabadulást jelentett a sokkal veszélyesebb harctéri cselekményektől. Az orvostudomány fejlődésével a katonák esélye is megnőtt a harctéri sebesülések túlélésére. A foglyokkal való bánásmód tekintetében azonban nem történt ilyen előremutató fejlődés. Végül ott van még a szervezetlen erőszak problémaköre. Háború vagy forradalom esetén sokkal több lehetőség adódik az egyéni gyilkosságokra, mint a békés, politikailag rendezett időszakokban. Ez a fajta erőszak azonban általában elválasztandó a szervezett erőszaktól, nem pedig egyfajta „halálos vitá”-nak tekintendő, hogy a modern erőszak módszertanilag talán legalaposabb statisztikusának, L. F. Richardsonnak a kifejezésével éljünk.

Amikor a nem természetes halandóságot százalékos arányban fejezzük ki, hogy elkerüljük ezzel a népesség méretére való utalást, szintén nehézséget okoz a nevező kiválasztása. Érdemes talán a XVIII-XIX. század nagyhatalmi háborúinak becsült halálozási arányát a világ népességhez mérni, amikor még ezeknek a háborúknak egyike sem volt - talán a hétéves háború kivételével - szigorú értelemben vett világháború? Nem érdemesebb inkább talán az egyes országok lakosságát nevezőnek venni, hogy például összehasonlíthassuk a harmincéves háborúban és a második világháborúban megölt németek arányát? Ebben az esetben is adódnak azonban nehézségek, nem utolsósorban a Németországnak nevezett entitás változó jellegéből adódóan. A Német-római Császárság ugyanis erőteljesen különbözött a Harmadik Birodalomtól. A Harmadik Birodalomért elhullottak közül igen sokan nem voltak német állampolgárok (talán minden tizenharmadik), hanem más nemzetiségek közül sorozták be őket a Wehrmachtba, az SS-be és más kisegítő egységekbe. Nem kellene-e tehát még tovább szűkíteni a politikai vagy földrajzi egységeket, és egyes régiók vagy városok halálozási arányát összehasonlítanunk? Talán igen, de akkor fennállna a veszély, hogy olyan következtetéseket vonnánk le, mint például hogy a Német Délnyugat-Afrika egyik falvában a népesség lemészárlása a herero-felkelés során erőszakosabb cselekedet volt, mint Varsó lerombolása a második világháború alatt, mivel az előbbiben a halottak nagyobb arányát képviselték a társadalomnak, mint az utóbbiban. A kis nevezők nagy százalékot eredményezhetnek, mivel egészében véve könnyebb megölni száz falusi, mint százezer városi lakost.

Ezzel pedig felvetődik a pusztító technológia kérdése. Igazodnunk kell-e ahhoz a tényhez, hogy a XX. század fegyverzetével könnyebb a gyilkolás? Melyik jelent vajon több erőszakosságot (bár még mindig nem tudom, milyen egységben mérjem az erőszakot): ha száz embert egy bozótvágó késsel vagy egy bombával ölnek meg? Végezetül: számít-e a cél? Rosszabb-e, ha faji vagy vallási előítéletek miatt ölnek meg embereket, vagy pedig stratégiai célkitűzések miatt? Figyelembe kell-e venni azt a tényt, hogy egyes esetekben a szervezett erőszak aránytalanul nagy mértékben irányul védtelen civilek ellen, míg más esetekben két egyenrangú hadsereg kölcsönösen mér csapást egymásra? Más szóval a „népirtás” kizárólag az olyan polgárháborúkra vonatkoztatható-e, ahol csak az egyik fél rendelkezik fegyverekkel? Egyik kérdésre sem könnyű válaszolni, mint ahogy az ebből a könyvből is kiderül.

Kétség sem férhet hozzá, hogy a XX. században felfoghatatlanul sok halálos áldozatot követelt a szervezett erőszak. A becsült adat szerint, amely mindössze bátor, ha nem inkább pimaszul vakmerő feltételezéseken alapul, ez a szám 167 és 188 millió közé tehető. A rendelkezésre álló halálozási adatokról készült felmérések közül az egyik azt állítja, hogy a század folyamán minden huszonkettedik haláleset egy másik ember keze által történt. Mint ahogy azonban könyvemben érzékeltetni kívántam, a szervezett erőszak mind térben, mind pedig időben koncentráltan zajlott. A XX. századi háborúskodás sajátos jellemzője, ahogy ezt a bevezetőben is pontosan ecseteltem, hogy sokkal intenzívebben zajlott (az egy nemzetre évente jutó csatatéri halálozás tekintetében), mint a korábbi évszázadokban. Tehát nem az a kérdés érdekes, hogy „Miért volt erőszakosabb a XX. század, mint a XVIII. vagy a XIX. század?”, inkább az, hogy „Miért inkább Lengyelországban, Szerbiában és Kambodzsában zajlott az erőszak, és miért nem például Angliában, Ghánában és Costa Ricán?”, és az, hogy „Miért volt annyival jellemzőbb a szélsőséges erőszak 1936 és 1945 között, mint mondjuk 1976 és 1985 között?”. A legmegbízhatóbb becslések szerint a második világháború során valahol az adott helyszíneken 58 vagy 59 millió ember vesztette életét. Ezt kifejezhetjük a háború előtti lakosság arányában is (2,6 százalék), de figyelembe kell vennünk, hogy az 1938-ban még élők közül sokan természetes halállal haltak meg 1945-ig, ugyanakkor az 1938 után született csecsemők közül sokat a háborúban megöltek. Ráadásul a katonai és a civil elhalálozások száma országonként erős eltéréseket mutatott, mind abszolút, mind relatív értelemben. Köztudott, hogy abszolút értelemben sokkal több szovjet lakos halt meg erőszakos módon 1939 és 1945 között, mint más nemzetiségű, a számuk elérhette akár a 25 milliót, sőt többet is. Ebből az következik, hogy tízből több mint egy szovjet állampolgár erőszakos halállal halt meg, bár pontosabb azt állítani, hogy 1939 és 1945 között tízből egy ember a totalitárius rendszer áldozatává vált, mivel ismerjük a sztálini belpolitika következtében elhalálozottak számát. (A szovjet számadatok hírhedten problematikusak. Egyes kutatók a teljes szovjet demográfiai veszteséget 43-47 millió közé teszik (pl. ebbe beletartozik a normális reprodukció csökkenése is). A Times Világtörténeti Atlasz 21,5 milliós adatában 7 millió szovjet állampolgár a Gulagra történt deportálás miatt vesztette életét, további 1 millió szovjet állampolgárt pedig „gyanús nemzetiség”-ként deportáltak. A hivatalos szovjet adat a maximális halálozást 26,6 millióra teszi, ebbe azonban beletartozhat 2,7 millió háború alatti és háború utáni emigráns is, valamint a természetes halandóság is. Ellenben ez az adat esetleg alábecsüli azoknak a szovjet foglyoknak a számát, akik a német fogság alatt vesztették életüket.) Százalékos tekintetben Lengyelországot érintette a legkeményebben a háború. A lengyel halálozási arány (a katonai és polgári halottak száma a háború előtti lakossághoz viszonyítva százalékos arányban) majdnem elérte a 19 százalékot, melynek igen nagy részét tették ki a holokauszt során odaveszett lengyel zsidók. A többi harcban álló ország közül mindössze Németország (Ausztriával együtt) és Jugoszlávia halálozási aránya volt közel a 10 százalékhoz. (Rüdiger Overmans jelentősen megemelte a német katonai veszteségre vonatkozó becsült adatokat. Az ő teljes veszteséget mutató 5,3 milliós adatába alig 400 000 olyan ember tartozik, aki nem rendelkezett német állampolgársággal 1939-ben, mégis besorozták vagy behívták a Wehrmachtba vagy az SS-be.) A következő legmagasabb arány Magyarországot (8 százalék) és Romániát (6 százalék) sújtotta. A többi országban, legalábbis amelyekről adatok állnak a rendelkezésünkre, nem emelkedett 3 százalék fölé a háború előtti lakossághoz viszonyított halandósági ráta, köztük számos közép-és kelet-európai országban sem. Csehszlovákiában például 3 százalék volt, Finnországban 2 százalék, Bulgáriában pedig 0,3 százalék. A legfontosabb harcoló országok közül négyben, Franciaországban, Olaszországban, az Egyesült Királyságban és az Egyesült Államokban a totális háborús halandóság kevesebb, mint 1 százalék volt a háború előtti lakossághoz viszonyítva. (Franciaország és Olaszország: 0,9 százalék; Egyesült Királyság: 0,7 százalék; Egyesült Államok: 0,2 százalék.) A három nyugat-európai ország számára az első világháború, legalábbis ebben a tekintetben, jóval nagyobb áldozatot követelő konfliktus volt. Törökországot természetesen jóval súlyosabban sújtotta az első világháború (egyesek szerint a teljes halandósági arány 15 százalék volt, beleértve az örmény népirtást is), hiszen a másodikban megőrizte semlegességét. Nem árt megjegyezni azt sem, hogy Japán halálozási aránya (2,9 százalék) a második világháborúban jóval alacsonyabb volt, mint Németországé vagy Kínáé (maximum 5 százalék). Ezek a különbségek a háború két fontos jellemzőjére mutatnak rá. Egyrészt arra, hogy sokkal nagyobb emberi áldozatok árán vívták Közép-és Kelet-Európában, mint bárhol másutt. A németek öldököltek, a szovjet parancsnokokat pedig nem érdekelte, mennyit pazarolnak el saját katonáikból. Ebben a régióban is kivételesen sok erőszakot kellett elviselnie a civil lakosságnak.

Az erőszakos halál előfordulása Közép-és Kelet-Európában 1939-1945 között kiemelkedően magas volt, de a többi konfliktus sem maradt el nagyon. Az első világháborúban 9-10 millió embert öltek meg. Szerbiában valamint Skóciában volt a legmagasabb halandósági ráta, bár az antant és a Török Birodalom közötti összecsapások is igen nagy emberveszteségeket eredményeztek, melyek során a betegségekből eredő halálozási arány is súlyosabbnak bizonyult, és a tartalékos állomány is kevesebb volt. A Mao politikájából eredő kínai halálozási aránnyal kapcsolatban is sok becsült adat került napvilágra, de az biztos, hogy a halottak száma több tízmillióra tehető. A Szovjetunión belül a sztálinizmus áldozatainak száma akár a 20 milliót is meghaladhatta. Pol Pot kambodzsai rémuralmának halálozási arányát is 10 százalék fölé teszik, csakúgy, mint a mexikói (1910-1920) és az egyenlítői-guineai (1972-1979) polgár-háborúét, valamint az 1979-es szovjet megszállást követően az afgán háborúét is. Egy becslés szerint tizenhat XX. századi konfliktus - háború, polgárháború, népirtás és tömegmészárlás - okozta több mint egymillió ember halálát; további hat esetében fél-és egymillió között volt az áldozatok száma, tizennégyben pedig negyedés félmillió között. A háborús összefüggéseket vizsgáló intézet szerint 1900 és 1990 között legalább kétszáz, államok közötti vagy polgárháborús összecsapás zajlott. A Stockholmi Nemzetközi Békekutatási Intézet kissé eltérő kritériumokat alkalmazva megállapította, hogy a század utolsó évtizedében több mint száz fegyveres konfliktus tört ki, amelyek közül húsznál is több még 1999-ben is folytatódott.

Mondhatnánk, hogy a történelemben korábban is akadtak példák ilyen mérvű halálozási arányra a különféle szervezett erőszakosságok során. Először is: a régészeti és antropológiai tanulmányok rávilágítottak az őskori és a modernitás előtti törzsi társadalmak erőteljesen erőszakos jellegére. Az Amazonas vidékének jivaro indiánjai között a háborúskodás miatti férfihalál a 60 százalékot is meghaladta a közelmúltban. 20 százalékot meghaladó adatokat legalább további öt törzs esetében jegyeztek fel.

Másodszor: joggal hihetjük, hogy két vagy három korábbi ázsiai zsarnok követett el a XX. századihoz mérhető tömegmészárlást. A XIII. századi mongol vezér, Dzsingisz kán kivételes erőszakosságának köszönhetően Közép-Ázsia és Kína lakossága akár 37 millióval is csökkenhetett, amely szám, amennyiben helytálló, a világ akkori lakosságának közel 10 százalékát jelentette. (A mongolok az előrehaladásuk útjába kerülő városok teljes lakosságát válogatás nélkül, szisztematikusan lemészárolták. Mozlim történészek szerint 1221-ben Nishapurnál több mint 1,5 millió embert öltek meg. Heratnál és Mervnél majdnem ugyanennyit hánytak kardélre.) Timur Lenk XIV. század végi közép-ázsiai és észak-indiai hódítása is igen véresre sikerült, a halottak száma meghaladta a tízmilliót. A mandzsuk XVII. századi kínai hódítása akár 25 millió ember életét is követelhette. Fontos azonban kihangsúlyozni, hogy ezen hódítók áldozatainak többsége szinte biztosan a pusztító betörések nyomában kitörő éhínségek és járványok miatt vesztette életét. Az érintett területek lakossága a létfenntartás veszélyes szintjén élt, így az öntözőrendszerek elpusztítása vagy a termés megsemmisítése végzetes következményekkel járt, különösen a városi központokban. Mindazonáltal így könnyebb a japánok Északkelet-Kína elleni támadása által elődidézett halálozási arányt - amely egyes számítások szerint akár a 11 milliót is meghaladhatta -történelmi távlatba helyezni. Valószínűsíthető, hogy az 1900 utáni száz év az európai történelem legvéresebb időszaka, mind relatív, mind abszolút értelemben. Kevésbé bizonyos azonban, hogy mindez Ázsiáról is elmondható, különösen, ha a szándékosan előidézett éhínséget is a vérontás fajtái közé soroljuk.

Harmadszor: számos 1900 előtti kínai felkelés és azok leverése annyi vagy még több emberi szenvedést okozott, mint amennyit a XX. századi polgárháborúk mértek a kínai emberekre. A VIII. századi An Lu-san-lázadás áldozatainak száma akár a 30 milliót is meghaladhatta. A XIX. század közepének parasztlázadása, a Tajping-felkelés (1851-1864) során az önmagát Krisztus öccsének kikiáltó vezér és követői a nyugati tőke beengedése miatt kárhoztatták a Csing-dinasztiát, és harcuk a nyugati kortársak szerint 20-40 millió ember életét követelte. Hasonlóan pusztítóak voltak az érintett tartományokban a szinte egy időben zajló Nien-és Miao-felkelések, valamint Jünnanban és Északnyugat-Kínában mozlim felkelések. Ezeknek a halálozási arányára is a tartományi és helyi, a felkelések előtti és utáni népszámlálási adatokból lehet következtetni. Egyes esetekben a népesség visszaesése 40-90 százalékos halálozási arányra enged következtetni. Ezeknek a visszaeséseknek egy része az elpusztított területről való elvándorlásra és az ottani termékenységcsökkenésre vezethető vissza. Ennek ellenére nyilvánvalóan nagyarányú szervezett erőszak zajlott, hiszen a Csing-uralkodók ideje alatt szolgáló parancsnokok módszeresen irtották a felkelőket. Az éhínség főként a „felperzselt föld” taktikájának egyenes következménye volt, amelyet a tajping felkelők nankingi központú Mennyei Királyság ellen alkalmaztak. E könyv egyik felvetése szerint egy birodalom számára a legkedvezőtlenebb időszak - az emberveszteség szempontjából - a hanyatlás időszaka. Ez az a korszak, amikor a legnagyobb valószínűséggel törnek ki a felkelések, ugyanakkor, amikor a hatóságok a legembertelenebb eszközökhöz folyamodnak elrettentésül. A bizonyítékok azt mutatják, hogy mindezt Kínában már egy évszázaddal korábban megtapasztalták, mint a világ többi részén. A XX. századot akár a Csingek alatti Kína XIX. századi haláltusájának nyugati változataként is értelmezhetjük.

Végezetül: joggal hihetjük, hogy a nyugat-európaiak amerikai és afrikai hódítása és gyarmatosítása pont olyan magas halálozási számadatokat eredményezett, mint a XX. század. Talán említeni is felesleges, hogy Amerikában az európai hódítás áldozatainak túlnyomó többségével a betegségek végeztek, nem pedig az erőszak, azok tehát, akik „népirtás”-ról beszélnek, pont annyira leértékelik a történelmi terminológia létjogosultságát, mint azok, akik a XIX. századi indiai éhínségeket „viktoriánus holokauszt”-nak nevezik. Ennek ellenére az, ahogy a Belga Királyság 1886 után erőszakosan rabszolgaságba taszította a kongóiakat, vagy ahogy a német gyarmati hatóságok 1904-ben leverték a herero-felkelést, igenis összevethető a XX. századi szervezett erőszak megnyilvánulásaival. A belga uralom alatt megölt kongói lakosság becsült aránya akár a teljes népesség egyötödét is kitehette. A hererókkal vívott háború becsült halálozási aránya még magasabb volt, három emberből több mint egy veszett oda, és ezzel a mércével mérve a XX. század legvéresebb konfliktusává nőtte ki magát. (A halottak abszolút száma azonban csak 76 000 volt, szemben azzal, hogy Kongóban 1886 és 1908 között hétmillióan haltak meg.) A történészek nem haboztak sokáig, és gyorsan megtalálták a folytonosságot e „megsemmisítési akció” és a holokauszt között, bár talán közvetlenebb folytonosság van a britek által más dél-afrikai törzsekkel, köztük a matabelékkel vívott korábbi háborúkkal.

Ha pedig a XX. század népességrobbanását vagy a szervezett erőszak térbeli és időbeli koncentráltságát is figyelembe vesszük, talán ez a század sem tekinthető olyan egyedülállóan véresnek. Két szempontból azonban mindenképpen egyedülálló volt. Az egyik szempont a fejlett nyugati társadalmak egymással vívott háborúinak átalakulása. Az európai történelem folyamán a háborúknak társadalmi, intézményi és technikai akadályai voltak, és ezek korlátozták a szervezett konfliktusok által okozott halálozás mértékét. Igaz, hogy előfordultak alkalmankénti mészárlások, de a mészárlás nem vált rutinszerű katonai módszerré. Bár a kortársak számára megdöbbentő volt ezeknek a háborúknak az egyre növekvő brutalitása, még a harmincéves háborúban vagy a napóleoni háborúkban sem fordultak elő olyan halálozási adatok, mint a XX. század közepén. Az 1914 után történtek különösen azért számítottak rendkívülinek, mert Napóleon Waterlooi veresége után Európa „hosszú békés” időszakot élvezhetett. Csakúgy, mint a tévesen „hosszú béké”-nek nevezett hidegháború során, abban az időszakban is akadtak háborúk, ezek többsége azonban Európán kívül zajlott. Az Európán belül vívott háborúk általában meglehetősen szűk határokon belül történtek, legnyilvánvalóbb példa erre Poroszország rövid, de annál hevesebb háborúi az egységes Német Birodalom megteremtése érdekében.

Nyugodtan leszögezhetjük, hogy a XX. században a X3X. századi imperialista bűnök ütöttek vissza Európában, bár a megtorlást sokszor rossz helyen vitték véghez. (Aligha hibáztathatok a lengyelek az afrikai elnyomás szörnyűségeiért.) Az első világháború főszereplői közül többen is a gyarmati konfliktusok során sajátították el a megsemmisítés művészetét. Elég, ha csak Lord Kitchenerre gondolunk, az omdurmani mészárosra, akit 1914-ben háborús miniszterré neveztek ki. Ugyanakkor Közép-és Kelet-Európa ugyanazon esett át a XX. században, amin Kína az előző században: a birodalmi rend válsága polgárháborús kataklizmába torkollott. Talán a XX. század elejének félelmei egy újabb mongol horda megjelenésével kapcsolatban szintén teljesültek, csak éppen a hordák ez alkalommal európaiak voltak. Hitler és Sztálin Dzsingisz kán és Timur Lenk méltó utódainak tekinthetők.

A következő jellemző, amely miatt a XX. század feltétlenül egyedülállónak számít - és amely lényegét tekintve önmagában is egy paradoxon - az, hogy egy nyilvánvalóan civilizált társadalom vezetői a legprimitívebb gyilkolási ösztönt engedték szabadjára honfitársaikban. A németek végtére is nem az Amazonas vidékének indiánjai. Mégis egy demokratikus úton megválasztott vezető irányításával, nagyipari módon előállított fegyverzettel felszerelve úgy háborúztak Kelet-Európában, mintha őskori ösztönök vezérelték volna őket. Erre a fajta fejlődésre érzett rá ösztönösen Wells a Világok harcában. Wells marslakói ugyanis éppen a gyilkos ösztön és a technikai kifinomultság következtében tűnnek annyira visszataszítónak, rémisztőnek, ugyanakkor lenyűgözőnek - mint egy halálos sugárzású önző gén. Ezek a jellemvonások kerültek napvilágra a XX. századi emberekben is, amikor saját gyilkos erejű világharcukat vívták.

Forrás-és irodalomjegyzék

ARCHÍVUMOK

Archivio Segreto Vaticano Auswártiges Amt, Berlin

Beinecke Rare Book and Manuscript Library, Yale University, New Haven

Bibliothéque de PAlliance Israélite Universelle, Párizs

Landeshauptarchiv, Koblenz

Memorial Research Centre, Moszkva

The Library of Congress, Washington DC

National Archives, Kew, London

National Archives at College Park, Maryland

Research and Documentation Centre, Szarajevó

Rothschild Archive, London

Russian State Archives, Moszkva

Royal Archives, Windsori kastély

United States Holocaust Museum Library and Archives

PUBLIKÁLT MŰVEK

Acemoglu, Daron - Johnson, Simon - Robinson, James A.: „Reversal of Fortune: Geography and Institutions in the Making of the Modem World Income Distribution”. In: Quarterly Journal of Economics 117 (2002. november), 1231-1294. oldal Adam, Peter: The Art of the Third Reich (London, 1992) Adamthwaite, Anthony: „France and the Coming of War”. In: Patrick Finney (szerk.): The Origins of the Secotid World War (London, 1997), 78-90. oldal - „The British Government and the Media 1937-1938”. In: Journal of Contemporary History 18, 2 (1983. április), 281-297. oldal Addison, Lucy: Letters from Latvia (London, 1986) Aida, Yuji: Prisoner of the British: A Japanese Soldier’s Experience in Burma. Hide Ishiguro és Louis Allen fordítása (London, 1966) Akira, Fujiwara: „The Role of the Japanese Military”. In: Dorothy Borg - Shumpei Okamoto (szerk.): Pearl Harbor as Histoiy: Japanese-American Relations, 1931-1941 (New York, 1973), 189-196. oldal Alanbrooke, Field Marshal Lord: War Diaries, 1939-1945 (London, 2001).

Szerkesztő: Alex Danchev és Daniel Todman Alba, R. D. - Golden, R. M.: „Patterns of Ethnic Marriage in the United States”. In: Social Forces 65 (1986. szeptember), 202-223. oldal Albert, June True: „The Sexual Basis of White Resistance to Racial Integration”.

Kiadadan PhD-dolgozat (Rutgers University, 1972)

Alexander, Jeffrey C.: „Core Solidarity, Ethnic Outgroup and Social Differentiation: A Multidimensional Model of Inclusion in Modern Societies”. In: Jacques Dufny -Akinsola Akiwowo (szerk.): National and Ethnic Movements (London, 1980), 5-28. oldal Alexiev, Aleksander - Wimbush, S. Enders: „Non-Russians in the Red Army, 1941-1945”. In -.Journal ol Slavic Military Studies 6, 3 (1993) Alice, Countess of Athlone: For My Grandchildren: Some Reminiscences of Her Royal Highness Princess Alice (London, 1966) Allen, Louis - Steeds, David: „Burma: The Longest War, 1941-45”. In: Saki Dockrill (szerk.): From Pearl Harbour to Hiroshima: The Second World War in Asia and the Pacific, 1941M5 (Basingstoke, 1994) Allport, Richard: „The Battle of Cuito Cuanavale: Cuba’s Mythical Victory”.

http://www.rhodesia.nl/cuito.htm (n. a.) Almog, Shmuel: Nationalism and Antisemitism in Modem Europe, 1815-1945 (Oxford-New York, 1990) Aly, Gotz: „Final Solution”: Nazi Population Policy and the Murder of the European Jews (London, 1999) Ambrose, Stephen E.: Band of Brothers: E Company, 506th Regiment, 101st Airborne fi'otn Normandy to Hitler’s Eagle’s Nest (London, 2001 [1992]) - „The Last Barrier”. In: Robert Cowley (szerk.): No End Save Victoiy: New Second World War Writing (London, 2002), 527-551. oldal - „D-Day Fails”. In: Robert Cowley (szerk.): More What If? Eminent Historians Imagine What Might Have Been (London, 2002), 341-348. oldal - „The Secrets of Overlord”. In: Robert Cowley (szerk.): The Experience of War (New York-London, 1992), 472-480. oldal Ames, Jessie Daniel: The Changing Character of Lynching, 1931-1941 (Atlanta, 1942) Andenaes, Johs - Riste, O. - Skodvin, M.: Norway and the Second World War (Oslo, 1966) Anderson, George K.: The Legend of the Wandering Jew (Providence, 1965) Andrew, Christopher - Mitrokhin, Vasili: The Mitrokhin Archive: The KGB in Europe and the West (London, 1999) Andreyev, Catherine: Vlasov and the Russian Liberation Movement: Soviet Reality and Emigré Theories (London-New York-New Rochelle-Melboume-Sydney, 1987) Andric, Ivo: The Bridge on the Drina. Lovett F. Edwards fordítása (New York, 1959 [1945]) Angell, Norman: The Great Illusion: A Study of the Relation of Military Power to National Advantage (London, 1913 [1910]) Angress, Werner T.: „Die ’Judenffage’ im Spiegel amdicher Berichte 1935”. In: Ursula Büttner (szerk.): Das Unrecbtsregime: Internationale Forsbung iiher den Nationalsozialismus (Hamburg, 1986), 19-44. oldal Anon.: The Horrors of Aleppo, seen by a German Eyewitness (London, 1916) - Verité sur le moavement revolutionnaire Arménien et les mesures gouvemementales (Konstantinápoly, 1916) - Semi-lmperator 1888-1918 (München, 1919) - Eagle’s Nest, Obersalzburg, in a Historical View (Bayreuth, n. a.) - Ostjuden in Deutschland (Berlin, 1921) - (szerk.): Germany, Turkey and Armenia: A Selection of Documentary Evidence Relating to the Armenian Atrocities from German and other Sources (London, 1917) - (szerk.): Dossier Kamuichea I (Hanoi, 1978) - (szerk.): Documents sur les atrocitás Arméno-Russes (Konstantinápoly, 1917) Antonov-Ovseyenko, Anton: The Time of Stalin: Portrait of a Tyranny (New York, 1981)

Applebaum, Anne: „Gulag: Understanding the Magnitude of What Happened”. In: Heritage Lecture (2003. október 16.) Arendt, Hannah - Heidegger, Martin: Briefe 1925-1975 (Frankfurt, 1998).

Szerkesztő: Ursula Ludz

Armstrong, John A.: „Collaborationism in World War II: The Integral Nationalist Variant in Eastern Europe”. In ■. Journal of Modem History 40 (1968), 396-410. oldal Arnold, James R.: „Coral and Purple: The Lost Advantege”. In: Peter G. Tsouras (szerk.): Rising Sum Victorious: The Alternate Histoty of How the Japanese Won the Pacific War (London, 2001), 83-119. oldal Aron, Raymond: The Imperial Republic: The United States and the World, 1945-1973 (London, 1975) Aronson, I. M.: „The Prospects for the Emancipation of Russian Jewry during the 1880s”. In: Slavonic and East European Review 55, 1 (1977. január), 348-369. oldal - Troubled Waters: The Origins of the 1881 Anti-Jewish Pogroms in Russia (Pittsburg, 1990) - „Geographical and Socioeconomic Factors in the 1881 Anti-Jewish Pogroms in Russia”. In: Russian Review 55, 1 (1980. január), 18—31. oldal Arthur, Max (szerk.): Forgotten Voices of the Second World War: A New History of World War Two in the Words of the Men and Women Who Were There (London, 2004).

A szerzőt az Imperial War Museum segítette.

Asada, Teruhiko: The Night of a Thousand Suicides: The Japanese Outbreak at Cowra.

Ray Cowan fordítása, (Sydney-London-Melboume-Szingapúr, 1970)

Ashworth, T.: Trench Warfare 1914—18: The Live and Let Live System (London, 1980) Aster, Sidney: „’Guilty Men’ The Case for Neville Chamberlain”. In: Patrick Finney (szerk.): The Origins of the Second World War (London, 1997), 62-78. oldal Aston, Frederick Alfred: The Menace of Anti-Semitism in America Today (New York, 1938) Astor, David: „Why the Revolt against Hitler was Ignored: On the British Reluctance to Deal with German Anti-Nazis”. In: Encounter 32, 6 (1969. június), 3-13. oldal Baar, Jacob - Cahnman, Werner J.: „Interfaith Marriage in Switzerland”. In: Werner J. Cahnman (szerk.): Intermarriage and Jewish Life: A Symposium (New York, 1963), 51-56. oldal Bacevich, Andrew: American Empire: The Realities and Consequences of U.S. Diplomacy (Cambridge, Mass. - London, 2002) Bachi, Roberto: Population Trends of World Jewry (Jeruzsálem, 1976) Bachmann, Gertraude: „Coburg between England and Russia”. In: az Orosz Akadémia által szervezett „Euroean Monarchies in Past and Present” (Moszkva, 1998. május 26-28.) című tudományos konferencia dokumentációja Bacque, James: Other Losses: An Investigation into the Mass Deaths of German Prisoners at the Hands of the French and Americans after World War II (Toronto, 1989) Bagish, Martin - Conroy, Hilary: „Japanese Aggression against China: The Question of Responsibility”. In: Alvin D. Coox - Hilary Conroy (szerk.): China and Japan: The Search for Balance Since World War I (Oxford, 1978), 323-335. oldal Bagiev, Christopher: „Interracial Marriage in England: Some Statistics”. In: New Community 1 (1972. június), 318-326. oldal Bairoch, Paul: Cities and Economic Development. (Chicago, 1988) Balderston, Theo: „War Finance and Inflation in Britain and Germany, 1914-18”.

In: Economic History Review 42 (1989), 222-244. oldal Barber, John - Harrison, Mark: „Patriotic War, 1941 to 1945”. In: Ronald Grigor Suny (szerk.): The Cambrige History of Russia, vol. Ill: The Twentieth Century (Cambridge) Barber, Laurie - Henshall, Ken: The Last War of Empires: Japan and the Pacific War (Auckland, 1999) Barbusse, Henri: Under Fire. Robin Buss fordítása, (London, 2003 [1916]) Barkawi, Tarak: „Combat Motivation in the Colonies: The Indian Army in the Second World War”. In: Journal of Contemporary History Barnard, Daniel: „The Great Iraqi Revolt: The 1919-20 Insurrections against the British in Mesopotamia”. Dokumentációs anyag, Harvard Graduate Student Conference in International History (2004. április 23.) Barnhart, Michael A.: „Japanese Intelligence Before the Second World War: ’Best Case’ Analysis”. In: Ernest R. May (szerk.): Knowing One’s Enemies: Intelligence Assessment Before the Two World Wars (Princeton, 1984), 424-456. oldal -Japan Prepares for Total War: The Search for Economic Security, 1919-1941 (Ithaca, 1987) Bartov, Omer: Hitler’s Army: Soldiers, Nazis, and War in the Third Reich (New York-Oxford, 1992) - Mirrors of Dectruction: War, Genocide and Modem Identity (Oxford-New York, 2000) - The Eastern Front, 1941-45: German Troops and the Barbarisation of Warfare (Basingstoke, 1985) Bastide, R.: „Dusky Venus, Black Apollo”. In: Race 3 (1961), 10-18. oldal Bateson, Patrick: „Optimal Outbreeding”. In: Patrick Bateson (szerk.): Mate Choice (Cambridge, 1982), 257-277. oldal - „Sexual Imprinting and Optimal Outbreeding”. In: Nature 273, 5664 (1978. június 22.), 659-660. oldal Battestin, Martin: Hemy Fielding: A Life (London, 1989) Baxter, John: Not Much of a Picnic: Memoirs of a Conscript and Japanese Prisoner of War, 1941-1945 (Trowbridge, 1995) Bayly, C. A.: The Birth of the Modem World, 1780-1914: Global Connections and Comparisons (Oxford, 2003) - Tim Harper: Forgotten Armies: The Fall of British Asia, 1941-1945 (London, 2004) Bayur, Yusuf Hikmet: Tiirk Inkilabi Tarihi (Ankara, 1952) Bean, Richard: „War and the Birth of the Nation State”. In: Journal of Economic Histoiy 33, 1 (1973. március), 203-221. oldal Beatrice, Princess (szerk.): In Napoleonic Days: Extracts from the Private Diary of Augusta, Duchess of Saxe-Coburg-Saalfeld, Queen Victoria’s Maternal Grandmother, 1806-1821 (London, 1941) Becker, Elizabeth: When the War Was Over: The Voice of Cambodia’s Revolution and Its People (New York, 1986) Beckman, Morris: The Jewish Brigade: an Army with Two Masters, 1944-1945 (Staplehurst, 1998) Beevor, Antony: Berlin: The Downfall, 1945 (London, 2002) Begg, R. C. - Liddle, P. H. (szerk.): For Five Shillings a Day: Experiencing War, 1939-45 (London, 2000) Bein, Alexander: „Der jiidische Parasit”. In: Vierteljahreshefte fur Zeitgeschichte 13 (1965), 121-149. oldal Bell, P. M. H.: The Origins of the Second World War in Europe. Második kiadás. (London, 1997 [1986]) Beller, Steven: Vienna and the Jews 1867-1938: A Cultural History (Cambridge-New York-Melboume, 1997 [1989]) Belov, Fedor: The History of the Soviet Collective Farm (New York, 1955) Belova, Olga: „Anti-Jewish Violence in Folk Narratives of the Slavs”. Kiadatlan dokumentáció, Stockholm Conference on Pogroms (2005) Ben-Israel, Hevda: „Cross-Purposes: British Reactions to the German Anti-Nazi Opposition”. In: Journal of Contemporary History 20, 3 (1985), 423-438. oldal Bendiner, Elmer: The Fall of Fortresses (London, 1981) Bennathan, Esra: „Die demographische und wirtschaftliche Struktur der Juden”. In: Werner Mosse (szerk.): Entscbeidungsjahre 1932: Zur Judenfrage in der Endphase der Weimarer Republik (Tübingen, 1966), 87-134. oldal Bentwich, Norman: I Understand the Risks: The Story of the Refugees from Nazi Oppression who Fought in the British Forces in the World War (London, 1950) Berg, A. Scott: Lindbergh (New York, 1998) Berg, Alexander: Juden-Bordelle: Enthiillungen aus dunklen Hdusem (Berlin, 1892) Bergamini, David: Japan’s Imperial Conspiracy (New York, 1972) Bergen, Doris L.: „The Nazi Concept of ’Volksdeutsche’ and the Exacerbation of Anti-Semitism in Eastern Europe, 1939-45”. In: Journal of Contemporary History 29, 4 (1994. október), 569-582. oldal Berghe, Pierre L. van den: The Ethnic Phenomenon (New York, 1981) Bernstein, Hernam (szerk.): The Willy-Nicky Correspondence, Being the Secret and Intimate Telegrams exchanged between the Kaiser and the Tsar (New York, 1918) Bertram, James: The Shadow of a War: A New Zealander in the Far East 1939-1946 (London, 1947) Beveridge, Sir William: Social Insurance and Allied Services: Report.. .Presented to Parliament by Command of His Majesty, CMND 6404 (London, 1942) Bickers, Robert: Empire Made Me: An Englishman Adrift in Shanghai (London, 2004) Bidermann, Gottlob Herbert: In Deadly Combat: A German Soldier’s Memoir of the Eastern Front. Fordító és szerkesztő: Derek S. Zumbro, (Lawrence, Kansas, 2000) Biggs, Chester M., Jr.: Behind the Barbed Wire: Memoir of a World War II U.S. Marine Captured in North China in 1941 and Imprisoned by the Japanese until 1945 (Jefferson, NC-London, 199S) Biglova, Katerina - Matejcek, Zdenek - Dytrych, Zdenek: Remembering: Voices of Prague Jewish Women (n. a., 1994) Bikont, Anna: My zjedwabnego (Varsó, 2005) Bilinksy, Yaroslav: „Methodological Problems and Philosophical Issues in the Study of Jewish-Ukrainian Relations during the Second World War”. In: Howard Aster -Peter J. Potichnyj (szerk.): Ukrainian-Jewish Relations in Historical Perspective (Edmonton, 1990), 373-407. oldal - „Assimilation and Ethnic Assertiveness among Ukrainians of the Soviet Union”.

In: Erich Goldhagen (szerk.): Ethnic Minorities in the Soviet Union (New York-Washington-London, 1968), 147-184. oldal Bilyeu, Dick: Lost in Action: A World War II Soldier's Account of Capture on Bataan and Imprisonment by the Japanese (Jefferson, NC, 1991) Bing, Edward J. (szerk.): The Letters of Tsar Nicholas and Empress Marie, Being the Confidential Correspondence between Nicholas II, last of the Tsars, and his Mother, Dowager Empress Marie Feodorovna (London, 1937) Black, Conrad: Franklin Delano Roosevelt (London, 2004) Black, George: The Good Neighbor: How the United States Wrote the History of Central America and the Caribbean (New York, 1988) Blanke, Richard: Orphans of Versailles: The Germans in Western Poland, 1918-1959 (Lexington, Kentucky, 1993) Blau, Peter M. - Schwartz, Joseph E.: Crosscutting Social Circles: Testing a Macroeconomic Theory of Intergroup Relations (New York, 1984) Bloch, Ivan S.: Is War Now Impossible? Being an Abridgment of „The War of the Future in its Technical, Economic and Political Relations” (London, 1899) Bloch, Marc: Etrange Défaite: Témoignage écrit en 1940 (Párizs, 1946) Bloch, Michael: Ribbentrop (London-New York-Toronto-Sydney-Auckland, 1992) Blumstein, Alexandre: A Little House on Mount Carmel (London, 2002) Bobbitt, Philip: The Shield of Achilles: War, Peace, and the Course <fHistory (New York, 2002) Bokszanski, Zbigniew: „The Representations of the Jews in Selected Polish Autobiographical Materials from the Period of the Second World War”. In: Marék S. Szczepanskj (szerk.): Ethnic Minorities and Ethnic Majority: Sociological Studies of Ethnic Relations in Poland (Katowice, 1997), 247-256. oldal Bond, Brian: British Military Policy between the Two World Wars (Oxford, 1980) - (szerk.): Chief of Staff: The Diaries of Lieutenant-General Sir Henry Pownall, vol. I: 1933-1940 (London, 1972) Bontemps, Alex: „Startling New Attitudes on Interracial Marriage”. In: Ebony (1975. július-december), 144-151. oldal Borchardt, Knut: „Constraints and Room for Manoeuvre in the Great Depression of the Early Thirties: Towards a Revision of the Received Historical Picture”.

In: idem: Perpectives in Modem German Econotnic History and Policy (Cambridge, 1991), 143-160. oldal Bordo, Michael - Taylor, Alan - Williamson, Jeffrey (szerk.): Globalization in Historical Perspective (Chicago, 2003) Bordo, Michael - Choudhri, Ehsan - Schwartz, Anna: „Was Expansionary Monetary Policy Feasible During the Great Contraction? An Examination of the Gold Standard Constraint”. In: NBER Working Paper, 1725 (1999. május) Borys, Jurij: The Sovietizaton of Ukraine 1917-1923: The Communist Doctrine and Practice of National Self-Determination (Edmondton, 1980) Botev, Nikolai: „Where East Meets West: Ethnic Intermarriage in the Former Yugoslavia, 1962 to 1989”. In: American Sociological Review 59 (1994. június), 461-480. oldal Boua, Chanthou: „Genocide of a Religious Group: Pol Pot and Cambodia’s Buddhist Monks”. In: P. Timothy Bushnell - Vladimir Shlapentokh - Christopher K. Vanderpool - Jeyaratnam Sundram (szerk.): State Organized Terror: The Case of Violent Internal Repression (Boulder, 1991), 227-240. oldal Bourke, Joanna: An Intimate History of Killing: Face-to-face Killing in Twentieth-Century Warfare (London, 1999) Bowlby, Alwy: The Recollections of Rifleman Bowlby (London, 1999) Boyd, Carl: Japanese Military Effectiveness: The Interwar Period”. In: Allan R. Millett - Williamson Murray (szerk.): Military Effectiveness, vol. II: The Interwar Period (Boston, 1988), 131-168. oldal Boyle, John Hunter: China and Japan at War, 1937-1945: The Politics of Collaboration (Stanford, 1972) Bradley, James: „The Boys Who Saved Australia, 1942”. In: Robert Cowley (szerk.): More What Ifi Eminent Historians Imagine What Might Have Been (Macmillan, 2002), 291-304. oldal

Brainerd, Elizabeth - Siegler, Mark V.: „The Economic Effects of the 1918 Influenza Epidemic”. In: Centre for Economic Policy Research Discussion Paper 3791 (2003. február) Brands, H. W.: The Devil We Knew: Americans and the Cold War (Oxford, 1993) Brass, Paul R. (szerk.): Riots and Pogroms (New York, 1996) Breitman, Richard: Official Secrets: What the Nazis Planned, What the British and Americans Knew (London, 1999) Broadbent, Gilbert: Behind Enemy Lines (Bognor Regis, 1985) Broadberry, Stephen - Howlett, Peter: „The United Kingdom: ’Victory at All Costs’”. In: Mark Harrison (szerk.): The Economics of World War II: Six Great Powers in International Comparison (Cambridge, 1998), 43-80. oldal Brokaw, Tom: The Greatest Generation (London, 2002) Bronsztejn, Szyja: „Polish-Jewish Relations as Reflected in Memoirs of the Interwar Period”. In: Antony Polonsky - Ezra Mendelsohn - Jerzy Tomaszewski (szerk.): Jews in Independent Poland: 1918-1939 (London-Washington, 1994), 66-88. oldal Brook, Timothy (szerk.): Documents on the Rape of Nanking (Ann Arbor, 1999) Broscious, S. David: „Longing for International Control, Banking on American Superiority: Harry S. Truman’s Approach to Nuclear Weapons”. In: John Lewis Gaddis - Philip H. Gordon - Ernest R. May - Jonathan Rosenberg (szerk.): Cold War Statesmen Confront the Bomb: Nuclear Diplomacy Since 1945 (Oxford, 1999), 15-39. oldal Brown, Callum: The Death of Christian Britain: Understanding Secularization, 1800-2000 (London-New York, 2001)

Brown, Malcolm: The Imperial War Museum Book of the Western Front (London, 1993). A szerzőt az Imperial War Museum segítette.

- Tommy Goes to War (London, 1999) Brown, William O. Jr. - Burdekin, Richard C. K.: „German Debt Traded in London During the Second World War: A British Perspective on Hitler”. In: Economica 69 (2002), 655-669. oldal Browning, Christopher: Ordinary Men: Reserve Police Battalion 101 and the Final Solution (London, 2001) - The Chigms of the Final Solution: The Evolution of Nazi Jewish Policy, September 1939 -March 1942 (London, 2004) Brownmiller, Susan: Against Our Will: Men, Women, and Rape (Harmondsworth, 1976) Briill, Adolf: Die Miscbehe imjudentum im Lichte der Geschicbte (Frankfurt, 1905) Bruntz, George G.: Allied Propaganda and the Collapse of the German Empire in 1918 (Stanford, 1938) Bry, Gerhard: Wages in Germany, 1871-1945 (Princeton, 1960) Bryce, Viscount (szerk): The Treatment of the Armenians in the Ottoman Empire, 1915-1916: Documents Presented to Viscount Grey ofFalloden. Második kiadás, (Bejrút, 1972) Buchanan, Mark: Ubiquity: The Science of History. ..Or Why the World is Simpler than We Think (London, 2000) Buckle, George Earle (szerk.): The Letters of Queen Victoria: A Selection from Her Majestys Correspondence and Journal between the Years 1886 and 1901, 3rd Series (London, 1930, 1931, 1932) Buckley, Gail: American Patriots: The Story of Blacks in the Military from the Revolution to Desert Storm (New York, 2001) Buckley, Roger: The United States in the Asia-Pacific since 1945 (Cambridge, 2002) Budnitskii, Oleg: „What the Cause of a Pogrom Is, or of Gunshots from Behind”.

Kiadatlan dokumentum, Stockholm Conference on Pogroms (2005)

Budrass, Lutz - Schemer, Jonas - Streb, Jochen: „Demystifying the German ’Armament Miracle’ during World War II: New Insights from the Annual Audits of German Aircraft Producers”. In: Yale University Economic Growth Center Discussion Paper, 905 (2005. január) Buldakov, V. P.: „Freedom, Shortages, Violence: The Origins of the ’Revolutionary’ Anti-Jewish Pogrom in Russia in 1917-1918”. Kiadadan dokumentum, Stockholm Conference on Pogroms (2005) Bulgakov, Mihail: The Master and Margarita. Richard Pevear és Larissa Volokhonsky fordítása (London, 1997 [1966]) - The White Guard. Michael Glenny fordítása, (London, 1971) Bull, Eric: Go Right, Young Man. Második kiadás (Hornby, 1997) Bullock, Alan: Hitler and Stalin: Parallel Lives (London, 1991) Burgdörfer, Friedrich: „Die Juden in Deutschland und in der Welt Ein statistischer Beitrag zűr biologischen, beruflichen und sozialen Struktur des Judentums in Deutschland”. In: Forschungen zur Judenfrage 3 (1938), 152-198. oldal Burk, Kathleen: Britain, America and the Sinews of War, 1914—1918 (London, 1985) Burleigh, Michael: Death and Deiverance: ’Euthanasia’ in Germany 1900-1945 (Cambridge, 1994) - Earthly Powers: Religion and Politics in Europe from the Enlightenment to the Great War (London, 2005) - Germany Turns Eastwards: A Study Ostforschung in the Third Reich (Cambridge, 2000) - „Nazi Europe: What If Nazi Germany Had Defeated the Soviet Union?”. In: Niall Ferguson (szerk.): Virtual History: Alternatives and Countetfactuals (New York, 1999), 321-347. oldal - „The Racial State Revisited”. In: idem: Ethics and Extermination: Reflections on Nazi Genocide (Cambridge, 1997), 155-168. oldal - The Third Reich: A New History (London, 2001) --Wolfgang Wippermann, The Racial State: Germany 1933-1945 (Cambridge, 1991) Bum, John D.: „Known Enemies and Forced Allies: The Battles of Sicily and Kursk”. In: Peter G. Tsouras (szerk.): Third Reich Victorious: The Alternate History of How the Germans Won the War (London, 2002), 169-196. oldal Buruma, Ian: Inventing Japan: Prom Empire to Economic Miracle, 1853-1964 (London, 2003) Buruma, Ian - Margalit, Avishai: Occidentalism: The West in the Eyes of Its Enemies (New York, 2004) Bynum, Victoria E.: „’White Negroes’ in Segregated Mississippi: Miscegenation, Racial Identity and the Law”. In: Journal of Southern History 64, 2 (1998. május), 247-276. oldal Cain, P. J. - Hopkins, A. G.: British Imperialism, 1688-2000. Második kiadás (Harlow, 2001) Cala, Alina: „The Social Consciousness of Young Jews in Interwar Poland”. In: Polin 8 (1994), 42-66. oldal Calvocoressi, Peter - Wint, Guy - Pritchard, John: Total War: The Causes and Courses of the Second World War. Második kiadás (Harmondsworth, 1989) Campbell, Horace: „Cuito Cuanavale”. In: The Oxford Companion to Politics of the World. Második kiadás (Oxford, 2001), 187. oldal Campbell, Kim H.: „Holding Patton: Seventh Panzer Army and the Battle of Luxembourg”. In: Peter G. Tsouras (szerk.): Battle of the Bulge: Hitler's Alternate Scenarios (London, 2004), 205-231. oldal Camper, Carol (szerk.): Miscegenation Blues: Voices of Mixed Race Women (Toronto, 1994) Cannadine, David: Omamentalism: How the British Saw Their Empire (London, 2001) Cantril, Hadley: „America Faces the War: A Study in Public Opinion”. In: Public Opinion Quarterly 4, 4 (1940. szeptember), 387-407. oldal Carlton, David: „Against the Grain: In Defence of Appeasement”. In: Policy Review 13 (1980, nyár), 134-150. oldal Carpenter, Humphrey: Tolkien: A Biography (Boston, 1977) Carpenter, W. S.: The Du Pont Companys Part in the National Security Program, 1940-1945: Stockholder’s Bulletin (Wilmington, Del., 1946) Carr, Caleb: „VE Day - November 11, 1944”. In: Robert Cowley (szerk.): More What If?

Eminent Históriám Imagine What Might Have Been (Macmillan, 2002), 333-345. oldal Carruthers, Bob - Trew, Simon (szerk.): Servants of Evil: New First-hand Accounts of the Second World War from Survivors of Hitler’s Armed Forces (London, 2001) Carson, Andrew D.: My Time in Hell: Memoir of an American Soldier Imprisoned by the Japanese in World War II (Jefferson, NC-London, 1997) Casper, Bernard M.: With the Jewish Brigade (London, 1947) Castellen, Georges: „Remarks on the Social Structure of the Jewish Community in Poland between the Two World Wars”. In: Bela Vago - George L. Mosse (szerk.): Jews and non-Jews in Eastern Europe, 1918-1945 (New York, 1974), 187-201. oldal - „The Germans of Rumania”. In: Journal of Contemporaiy History 6, 1 (1971), 52-75. oldal

Caute, David: The Dancer Defects: The Straggle for Cultural Supremacy during the Cold War (Oxford, 2003) Cavalli-Sforza, Luigi Luca: Genes, People, and Languages. Mark Seielstad fordítása (New York, 1999) Cavalli-Sforza, Luigi Luca - Menozzi, Paolo - Piazza, Alberto: The History and Geography ofHumati Genes (Princeton, 1994) Cell, John W.: The Highest Stage of White Supremacy: The Origins of Segregation in South Africa and the American South (Cambridge, 1982) - „Colonial Rule”. In: Judith M. Brown - Wm. Roger Louis (szerk.): Oxford History of the British Empire, vol. IV: The Twentieth Century (Oxford-New York, 1999), 232-254. oldal Céline, Louis-Ferdinand: Voyage au bout de la miit (Párizs, 1956 [1932]) Chalker, Jack Bridger: Burma Railway Artist: The War Drawings of Jack Chalker (London, 1994) Chamberlin, W. H.: The Russian Revolution, 2 vols. (New York, 1965) - „Soviet Taboos”. In: Foreign Affairs 13 (1935), 431-440. oldal Chang, Iris: The Rape of Nankins: The Forgotten Holocaust of World War II (New York, 1997)

Chang, Jung - Halliday, Jon: Mao: The Unknown Story (London, 2005) Charmley, John: Churchill: The End of Gloiy (London, 1993) - Chamberlain and the Lost Peace (London, 1989) Chenevix-Trench, Charles: The Indian Army and the King’s Enemies, 1900-1947 (London, 1988) Chirac, Auguste: Les rois de la République: Histoire desjuiveries (Párizs, 1883) - L’agiotage de 1870 a 1884 (Párizs, 1887) Chiswick, Barry R. - Hatton, Timothy J.: „International Migration and the Integration of Labor Markets”. In: Michael D. Bordo - Alan M. Taylor - Jeffrey G. Williamson (szerk.): Globalization in Historical Perspective (Chicago-London, 2003), 65-120. oldal Chmerkine, N.: Les Consequences de l’Antisémitisme en Russie (Párizs, 1897) Chrétien, Jean-Pierre: Burundi: L’histoire retrouve'e: 25 ans de métier d’historian en Afrique (Párizs, 1993) - Dupaquier, Jean-Francois - Kabanda, Marcel - Ngarambe, Joseph: Rwanda: Les médiás de genocide (Pints, 1995) Christiano, Lawrence J. - Motto, Roberto - Rostagno, Massimo: „The Great Depression and the Friedman-Schwartz Hypothesis”. In: NBER Working Paper 10255 (2004. január) Chua, Amy: World on Fire: Has: Exporting Free Market Democracy Breeds Ethnic Hatred and Global Instability (New York, 2003) Churchill, Winston S.: The Hinge of Fate: The Second World War (Boston, 1950) Clarke, I. F. (szerk.): Voices Prophesying War, 1763-1984 (London-New York, 1992) Clarke, Peter F.: The Cripps Version: The Life of Sir Stafford Cripps, 1889-1952 (London, 2002) Clayton, James D.: „American and Japanese Strategies in the Pacific War”. In: Peter Paret (szerk.): Makers of Modem Strategy from Machiavelli to the Nuclear Age (Princeton, 1986), 703-732. oldal Coble, Parks M.: Facing Japan: Chinese Politics and Japanese Imperialism (Cambridge, Mass., 1991) Coetzee, M. S.: The Gemian Army League: Popular Nationalism in Wilhelmine Germany (Oxford-New York, 1990) Coghlan, F.: „Armaments, Economic Policy and Appeasement: The Background to British Foreign Policy, 1931-7”. In: History 57, 190 (1972. június), 205-216. oldal Cohen, Gary B.: The Politics of Ethnic Survival: Germans in Prague, 1861-1914 (Princeton, 1981) Cohen, Israel: „My Mission to Poland (1918-1919)”. In: Jewish Social Studies 13, 2 (1951. április), 149-172. oldal Cohen, Paul: History in Three Keys: The Boxers as Event, Experience and Myth (New York, 1998) Cole, Harold L. - Ohanian, Lee O. - Leung, Ron: „Deflation and the International Great Depression: A Productivity Puzzle”. In: Federal Reserve Bank ofMitmeapolis Research Department Staff Report 356 (2005. február) Cole, Margaret: The Webbs and their Work (New York, 1974) Cole, Wayne S.: „America First and the South, 1940-1941”. In-. Journal of Southern History 22, 1 (1956. február), 36-47. oldal Collier, Paul - Hoeffler, Anke: „On Economic Causes of Civil War”. In: Oxford Economic Papers 50 (1998), 563-573. oldal Colville, J. R.: Man of Valour: The Life of Field-Marshal the Viscount Gort (London, 1972) Colville, John: The Fringes of Power: Downing Street Diaries, 1939-1955 (Dunton Green, 1986) Colvin, Ian: Vansittart in Office: An Historical Smvey of the Origins of the Second World War Based on the Papers of Sir Robert Vansittart (London, 1965) - The Chamberlain Cabinet: How the Meetings in 10 Downing Street, 1937-1939 Led to the Second World War, Told for the First Time from the Cabinet Papers (London, 1971) Comision para el Esclarecimiento Historico: Guatemala Memória del Silencio: Las Violaciones de los Derechos Humanosy los Hechos de Violencia, vol. II (Guatemala, 1999) - Guatemala Menrnia del Silencio: Conclusionesy Recomendaciones, vol. V (Guatemala, 1999) Conlen, Paul: „The Historical Genesis and Material Basis of Racial Endogamy in Racist Societies”. Kiadatlan dolgozat (University of Lund, 1974)

Connaughton, R. M.: The War of the Risig Sun and Tumbling Bear: A Military History of the Russo-Japanese War, 1904-5 (London, 1988) Conquest, Robert: The Great Terror: A Reassessment (London, 1992) - The Harvest of Sorrow: Soviet Collectivization and the Terror-Famine (London-Melboume-Auckland-Johannesburg, 1986) - The Nation Killers (London, 1970) Constantine, Stephen: „Migrants and Settlers”. In: Judith M. Brown - Wm. Roger Louis (szerk.): The Oxford History of the British Empire, vol. IV: The Twentieth Century (Oxford, 1999), 163-187. oldal Cook, Theodore F. Jr.: „Our Midway Disaster”. In: Robert Cowly (szerk.): What If?: The World’s Foremost Military Historians Imagine What Might Have Been (London, 2001), 311-339. oldal Cooper, Duff: The Duff Cooper Diaries, 1915-1951. John Julius Norwich fordítása, (London, 2005) - Old Men Forget (London, 1953)

Coox, Alvin: „The Effectiveness of the Japanese Military Establishment in the Second World War”. In: Allan R. Millett - Williamson Murray (szerk.): Military Effectiveness, vol. HI: The Second World War (Boston, 1988), 1-44. oldal - „The Pacific War”. In: Peter Duus (szerk.): The Cambridge History of Japan, vol. VI: The Twentieth Century (Cambridge, 1988), 315-385. oldal - Nomonhan: Japan Against Russia, 1939, 2 vols. (Standford, 1985) Corti, Egon Caesar Conte: The English Empress: A Study in the Relations between Queen Victoria and her Eldest Daughter, Empress Frederick of Germany (London, 1957) - Alexander of Battenberg (London, 1954) Costello, John: Days of Infamy: MacArthur, Roosevelt, Churchill (New York, 1994) Cozzens, James Gould: Guard of Honor (New York, 1948) Crafts, Nicholas: „Is the World a Riskier Place?”. In: Merrill Lynch Global Semrities Research and Economics Group (2005. május 16.) - „Globalisation and Growth in the Twentieth Century”. In: International Monetary Fund Working Paper 00/44 (2000. március) Cray, Ed: Chrome Colossus: General Motors and its Times (Boston, 1980) Creveld, Martin van: Supplying War: Logistics from Wallenstein to Patton (Cambridge, 1977) Crowley, James B., Japan's Quest for Autonomy: National Security and Foreign Policy, 1930-1938 (Princeton, 1966) Crowson, N. J.: Facing Fascism: The Conservative Party and the European Dictators, 1935-1940 (London, 1997) Cullather, Nick: Secret History: The CIA’s Classified Account of Its Operations Guatemala, 1952-1954 (Stanford, 1999) Dabney, Virginius: „The South Looks Abroad”. In: Foreign Affairs 19, 1 (1940. október), 171-178. oldal Dadrian, Vahakn N.: German Responsibility in the Armenian Genocide: A Review of the Historical Evidence of German Complicity (Watertown, Mass., 1996) - „The Armenian Question and the Wartime Fate of the Armenians as Documented by the Officials of the Ottoman Empire’s World War I Allies: Germany and Austria-Hungary”. In: International Journal of Middle Eastern Studies 32 (2002), 59-85. oldal - The History of the Armenian Genocide (Providence, 1997) - The Key Elements in the Turkish Denial of the Armenian Genocide: A Case Study of Distortion and Falsification (Cambridge, MA, 1999) - „The Signal Facts Surrounding the Armenian Genocide and the Turkish Denial Syndrome”. In: Journal of Genocide Research 5 (2003) Daimvaell, Georges (írói álnév: „Satan”]: Histoire édifiante et curieuse de Rothshild ler, roi desjuifi (Párizs, 1846) Danchev, Alex: Alchemist of War: The Life of Basil Liddell Hart (London, 1998) Davidson-Houston, J. V.: Yellow Creek: The Story of Shanghai (London, 1962) Davie, Maurice R.: Refugees in America: Report of the Committee for the Study of Recent Immigration from Europe (New York, 1947) Davies, Norman: Europe: A History (Oxford-New York, 1996) - God’s Playground: A History of Poland in Two volumes, vol. II: 1795 to the Present (New York, 1982) - Rising ’44: The Battle for Warsaw (New York, 2004) - Roger Moorhouse, Microcosm: Portrait of a Central European City (London, 2003) Davis, Lance E. - Huttenback, R. A,: Mammon and Pursuit of Empire: The Political Economy of British Imperialism, 1860-1912 (Cambridge, 1986) Davis, Mike: Late Victorian Holocausts: El Nino Famines and the Making of the Third World (London, 2001) Dawkins, Richard: The Selfish Gene. Második kiadás (Oxford-New York, 1989) Deist, Wilhelm: „The Military Collapse of the German Empire: The Reality behind the Stab-in-the-Back Myth”. In: War in History 3, 2 (1996), 186-207. oldal Della Pergola, Sergio: Jewish Mixed Marriages in Milan 1901-1968, with an Appendix: Frequency of Mixed Marriage Among Diaspora Jews (Jeruzsálem, 1972) Diamond, Jared: Collapse: How Societies Choose to Fail or Succeed (New York, 2005) Dibold, Hans: Doctor at Stalingrad: The Passion of a Captivity. H. C. Stevens fordítása (London, 1958) Dilks, David: „’The Unnecessary War’? Military Advice and Foreign Policy in Great Britain, 1931-1939”. In: Adrian Preston (szerk.): General Staffs and Diplomacy before the Second World War (London, 1978), 98-132. oldal -(szerk.): The Diaries of Sir Alexander Cadogan, 1938-1945 (London, 1971) Dinter, Artur: Die Siinde wider das Blut: Ein Zeitroman (Lipcse, 1920) Divine, Robert A.: The Illusion of Neutrality (Chicago, 1962) Djilas, Aleksa: Contested Country: Yugoslav Unity and Communist Revolution, 1919-1953 (Cambridge, Mass.-London, 1991) Dobkin, Marjorie Housepian: Smyrna 1922: The Destruction of a City (Kent, Ohio-London, 1988) Dobson, Christopher - Miller, John - Payne, Ronald: The Cruellest Night: Germany’s Dunkirk and the Sinking of the Wilhelm Gustkff (London, 1979) Donovan, Tom (szerk.): The Hazy Red Hell: Fighting Experiences on the Western Front, 1914-1918 (Staplehurst, 1999) Dorril, Stephen: Ml 6: Fifty Yean of Special Operations (London, 2000) Dower, John W.: War without Mercy: Race and Power in the Pacific War (London-Boston, 1986) Doyle, Michael W.: „Liberalism and World Politics”. In: American Political Science Review 80, 4 (1986), 1151-1167. oldal Dralle, Lothar: Die Deutscben in Ostmittel-und Osteuropa: ein Jahrtansend europdiscber Gescbichte (Darmstadt, 1991) Draper, Alfred: The Amritsar Massacre: Twilight of the Raj (London, 1985) Dreyer, Edward L.: China at War, 1901-1949 (London, 1995) Drucker, Peter: Die Jttdenfrage in Deutschland (Bécs, 1936) Drucker, Peter F.: The Concept of the Corporation (New York, 1946) Drumont, Edouard: La France juive: Essai d’histoire contemporaine, 2 vols. (Párizs, 1885) - Les Juifi centre la France (Párizs, 1899) - Le Testament d’un antisémite (Párizs, 1894) Dubnow, S. M.: History of the Jews in Russia and Poland from the Earliest Times until the Present Day, vol. 11: From the Death of Alexander I until the Death of Alexander III (1821-1894). I. Friedlaender fordítása (New York, 1975) Dudley, Wade G.: „Be Careful What You Wish For: The Plan Orange Disaster”. In: Peter G. Tsouras (szerk.): Rising Sun Victorious: The Alternate History of How the Japanese Won the Pacific War (London, 2001), 39-61. oldal Dugdale, E. T. S. (szerk.): Gentian Diplomatic Documents, 1871-1914, 4 vols.

(London, 1928)

Dunbabin, J. P. D.: „British Rearmament in the 1930s: A Chronology and Review”.

In: Historical Journal 18, 3 (1975. szeptember), 587-609. oldal Dungan, Myles: They Shall Not Grow Old: Irish Soldiers and the Great War (Dublin, 1997) Dunlop, E. E.: The War Diaries of Weary Dunlop: Java and the Burma-Tbailand Railway, 1942-1945 (London, 1987) Durand, Yves: La vie quotidienne des Prisonniers de Guerre dans les Stalags, les Oflags et les Kommandós, 1939-1945 (Párizs, 1987) Durham, W. H.: Coevolution: Genes, Culture, and Human Diversity (Stanford, 1991) Durschmied, Erik: The Hinge Factor: How Chance and Stupidity Have Changed History (London, 1999) Duus, Peter: „Japan’s Informal Empire in China, 1895-1937: An Overview”. In: Peter Duus - Ramlon H. Myers - Mark R. Peattie (szerk.): The Japanese Informal Empire in China, 1895-1937 (Princeton, 1989), xi-xxix. oldal Echenberg, Myron: Colonial Conscripts: The „Tirailleurs Senegalais” in French West Africa, 1857-1960 (London, 1991) Edelstein, Michael: „Imperialism: Cost and Benefit”. In: Roderick Floud - Donald McCloskey (szerk.): The Economic Histoty of Britain since 1700. Második kiadás, vol. II (Cambridge, 1994), 173-216. oldal Edgar, Donald: The Stalag Men: The Stoty of One of the 110,000 Other Ranks who were PO WS of the Germans in the 1939-45 War (London, 1982) Edgerton, Robert B.: Warriors of the Rising Sun: A History of the Japanese Military (London, 1997) Edwardes, Allen: Erotica Judaica (New York, 1967) Ehrenburg, Ilja: Men, Years - Life, vol. V: The War, 1941-45 (London, 1964) Ehrenburg, Ilja - Grossman, Vasily: The Complete Black Book of Russian Jewiy.

David Patterson fordítása (New Brunswick, NJ, 2002)

Eichengreen, Barry: Golden Fetters: The Gold Standard and the Great Depression, 1919-1939 (New York-Oxford, 1992) - „Still Fettered After All These Years”. In: NBER Working Paper 9726 (2002. október) Einstein, Albert - Freud, Sigmund: „The Einstein-Freud Correspondence (1931-1932)”. In: Otto Nathan - Heinz Norden (szerk.): Einstein on Peace (New York, 1960), 186-203. oldal Ekblom, Robert: „Inbreeding Avoidance through Mate Choice”. Kiadatlan dokumentum, Evolutionary Biology Centre, Department of Population Biology, Uppsala University, Sweden (n. a.) Eksteins, Modris: Walking Since Daybreak: A Strmy of Eastern Europe, World War II, and the Heart of our Century (Boston, 1999) Elkins, Caroline: Britain’s Gulag: The Brutal End of Empire in Kenya (London, 2005) Ellis, John, The World War I Databook: The Essential Facts and Figures for all the Combatants (London, 1939) Endicott, Stephen Lyon: Diplomacy and Enterprise: British China Policy, 1933-1937 (Manchester, 1975) Erickson, John: The Road to Stalingrad: Stalin’s War with Germany, vol. I (London, 1975) - „New Thinking about the Eastern Font in World War II”. In: Journal of Military History 56, 2 (1992. április), 283-292. oldal Emy, Pierre: Rwanda 1994: CUspoitr comprendre le cahaire d’un peuple (Párizs, 1994) Errera, Leo: The Russian Jews: Extermination or Emancipation? (New York-London, 1894) Evans, Richard: Rituals of Retribution: Capital Punishment in Germany 1600-1987 (Oxford, 1996) - The Third Reich in Power (New York, 2005) - The Coming of the Third Reich (London, 2003) Falls, Cyril: Caporetto 1917 (London, 1965) Falter, Jurgen W.: Hitlers Wcihler (München, 1991) Fanon, Frantz: Black Skin, White Masks (London, 1952) Farmer, Rhodes: Shanghai Harvest: A Diary of Three Years in the China War (London, 1945) Farquhar, George: „The Twin Rivals”. In: William Myers (szerk.): The Recruiting Officer and Other Plays (New York, 1995), 79-159. oldal Farrar-Hockley, Sir Anthony: „The China Factor in the Korean War”. In: James Cotton - Ian Neary (szerk.): The Korean War in Histoiy (Manchester, 1989), 4-11. oldal

Fay, Peter Ward: The Forgotten Army: India’s Aimed Struggle for Independence, 1942-1945 (Ann Arbor, 1993) Feinstein, C. H.: National Income, Expenditure and Output of the United Kingdom., 1855-1965 (Cambridge, 1972) Feldman, Eliyahu: „British Diplomats and British Diplomacy and the 1905 Pogroms in Russia”. In: Slavonic and East European Review 65, 4 (1987. október), 579-608. oldal Feldman, Gerald D.: The Great Disorder: Politics, Economics and Society in the German Inflation (New York-Oxford, 1993) Felsenstein, Frank: Anti-Semitic Stereotypes: A Paradigm of Otherness in English Popular Culture, 1660-1830 (Baltimore, 1995) Feltz, Gaetan: „Ethnicité, état-natíon et démocratísatíon au Rwanda et au Burundi”. In: Manassé Esoavelomandroso - Gaetan Feltz (szerk.): Democratic et développement: Mirage ou espoir raisonnable? (Párizs-Antananarivo, 1995), 277-297. oldal Fenby, Jonathan: Generalissimo: Chiang Kai-shek and the China He Lost, (London, 2003) Ferguson, Niall: Empire: How Britain Made the Modem World (London, 2003) - Paper and Iron: Hamburg Business and German Politics in the Era of Inflation, 1897-1927 (Cambridge, 1995) - „Political Risk and the International Bond Market between the 1848 Revolution and the Outbreak of the First World War”. In: Economic History Review 59, 1 (2006), 70-112. oldal - „Prisoner Taking and Prisoner Killing in the Age of Total War: Towards a Politcial Economy of Military Defeat”. In: War in Histoty 11,1 (2004), 34-78. oldal - „Sinking Globalization”. In: Foreign Affairs 84, 2 (2005. március-április), 64-77. oldal

- The Cash Nexus: Money and Power in the Modern World, 1700-2000 (London, 2001) - The House of Rothschild, vol. I: Money’s Prophets', vol. II: The World’s Banker (New York, 1999) - „The Paradox of Diminishing Risk Perception in a Dangerous World”. In: Drobny Associates Research Paper (2005. július) - The Pity of War (London, 1998)

- „The Unconscious Colossus: Limits of (and Alternatives to) American Empire”.

In: Daedalus 134, 2 (2005), 18-33. oldal - Moritz Schularick: „The Empire Effect: The Determinants of Country Risk in the First Age of Globalization, 1880-1913”. In -.Journal of Economic History 66, 2 (2006), 283-312. oldal Fermi, Laura: Illustrious Immigrants: The Intellectual Migration from Europe, 1930-1941 (Chicago-London, 1968) Fermor, Patrick Leigh: A Time of Gifts: On Foot to Constantinople from the Hook of Holland to the Middle Danube (London, 2005) Feurerwerker, Albert: Japanese Imperialism in China: A Commentary”. In: Peter Duus - Ramlon H. Myers - Mark R. Peattie (szerk.): The Japanese Informal Empire in China, 1895-1937 (Princeton, 1989), 431-438. oldal Field, Alexander J.: „The Impact of World War II on US Productivity Growth”. Kiadatlan dokumentum, Santa Clara University (2005. szeptember) Figes, Orlando: Peasant Russia, Civil War: The Volga Countryside in Revolution (1917-1921) (New York, 1989) - „The Red Army and Mass Mobilization during the Russian Civil War, 1918-1920”. In: Past and Present 129 (1990. november), 168-211. oldal -A People’s Tragedy: The Russian Rrvolution, 1891-1924 (London, 1996) Fink Carol: „The Minorities Question at the Paris Peace Conference: The Polish Minority Treaty, June 28, 1919”. In: Manfred F. Boeneke - Gerald D. Feldman -

Elisabeth Glaser (szerk.): The Treaty of Versailles: A Reassessment after 75 Years (Cambridge, 1998), 249-274. oldal Fisch, Harold: The Dual Image: The Figure of the Jew in English and American Literature (New York, 1971) Fischer, Conan: The Geiman Communists and the Rise of Nazism (London, 1991) FitzPatrick, Bemard T. - Sweetser III, John A.: The Hike into the Sun: Memoir of an American Soldier Captured on Bataan in 1942 and Imprisoned by the Japanese until 1945 (Jefferson, NC-London, 1993) Fitzpatrick, Sheila: Everyday Stalinism: Ordinary Life in Extraordinary Times — Soviet Russia in the 1930s (Oxford, 1999) Flandreau, Marc - Zumer, Frédéric: The Making of Global Finance, 1880-1913 (Párizs, 2004) Fleischhauer, Ingeborg - Pinkus, Benjamin: The Soviet Germans: Past and Present.

Szerkesztő: Edith Rogovin Franké (New York, 1986) Fleming, Donald - Bailyn, Bernard (szerk.): The Intellectual Migration: Europe and America, 1930-1960 (Cambridge, Mass., 1969) Fleming, Thomas: „Illusions and Realities in World War I”. In: Historically Speaking (2004. szeptember-október), 7-9. oldal Flora, Peter et al. (szerk.): State, Economy and Society in Western Europe, 1815-1975: A Data Handbook, 2 vols. (Frankfurt, 1983) Fogel, Robert W.: The Escape from Hunger and Premature Death, 1700-2100: Europe, America, and the Third World (Cambridge, 2003) Folcher, Gustave: Marching to Captivity: The War Diaries of a French Peasant, 1939-45 (London-Washington DC, 1996) Fooks, Herbert C.: Prisoners of War (Federalsburg, Md, 1924) Foot, Rosemary: The Wrong War: American Policy and the Dimensions of the Korean Conflict, 1950-1953 (Ithaca, 1985) Forbes, Neil: „London Banks, the German Standstill Agreements, and ’Economic Appeasement’ in the 1930s”. In: Economic History Review, 2nd Series, 40, 4 (1987. november), 571-587. oldal Fordham, Benjamin O.: „’Revisionism’ Reconsidered: Exports and American Intervention in the First World War”. Kiadadan dokumentum, department of Political Science, Binghamton University (SUNY) (2004) Foreign Office: Correspondence Relating to the Asiatic Provinces of Turkey: Part I: Events at Sassoon, and Commission of Inquiry at Moush (London, 1895) Forster, Jürgen: „The German Army and the Ideological War against the Soviet Union”. In: Gerhard Hirschfeld (szerk.): The Policies of Genocide: Jews and Soviet Prisoners of War in Nazi Germany (London-Boston-Sydney, 1986), 15-29. oldal Forsyth, James: A History of the Peoples of Siberia: Russia’s North Asian Colony, 1581-1990 (Cambridge-New York-Port Chester-Melbourne-Sydney, 1992) Fort, Adrian: ’Prof: The Life and Times of Frederick Lindemann (London, 2004) Foster, Alan: „The Times and Appeasement: The Second Phase”. In: Journal of Contemporary History 16, 3 (1981. július), 441-465. oldal Fotiadis, Constantinos E. (szerk.): The Genocide of the Ponttá Greeks (Theszaloniki, 2002) Frank, Andre Gunder: ReOrient: Global Ecottomy in the Asian Age (Berkeley-London, 1998) Freud, Sigmund: „Thoughts for the Time on War and Death”. Újrakiadásban: in John Rickman (szerk.): Civilization, War and Death (London, 1939) Friedman, Barton: „Tolkien and David Jones: The Great War and the War of the Ring”. In: Clio 11, 2 (1982), 117-135. oldal Friedman, Benjamin M.: The Moral Consequences of Economic Growth (New York, 2005) Friedman, Milton - Schwartz, Anna J.: A Monetary History of the United States, 1867-1960 (Princeton, 1963) Friedrich, Jörg: Der Brand: Deutschland im Bombenktieg, 1940-194) (Berlin, 2003) Fritz, Stephen G.: Frontsoldaten: The German Soldier in World War II (Lexington, 1995) Fromkin, David: Europe’s Last Summer: Why the World Went to War in 1914 (London, 2004) Froschauer, Hermann - Geyer, Renate: Quellen des Hasses: Aits dent Archív des ’Stiinner' 1933-1945. Eine Ausstellimg des Stadtarchivs Nürnberg Okt. 1988-Feb. 1989 (Nürnberg, 1988) Frymann, Daniel [Heinrich Class]: Wenn icb der Kaiser war’ - Politische Wabrheiten und Notwendigkeiten (Lipcse, 1912) Fuchs, Edouard: Diejuden in der Karikatttn Ein Beitrag zur Kidturgeschichte (Berlin, 1985) Fukuyama, Francis: „Capitalism and Democracy: The Missing Link”. In: Journal of Democracy 3 (1992), 100-110. oldal - The End of History and the Last Man (New York, 1992) - The Great Disruption: Human Nature and the Reconstitution of Social Order (London, 1999) Fursenko, Aleksandr - Naftali, Timothy: One Hell of a Gamble: Khmshchev, Castro, Kennedy and the Cuban Missile Crisis, 1958-1964 (London, 1997) Gabrielan, M. C.: Armenia: A Martyr Nation: A Historical Sketch of the Armenian People from Traditional Times to the Present Tragic Days (New York-Chicago, 1918) Gackenholz, Hermann: „The Collapse of Army Group Centre in 1944”. In: Hans-Adolf Jacobsen - Jurgen Rohwer (szerk.): Decisive Battles of World War 11: The German View. Edward Fitzgerald fordítása (London, 1965), 355-383. oldal Gaddis, John Lewis: The Cold War: A New History (London, 2006) - „Korea in American Politics, Strategy, and Diplomacy, 1945-1950”. In: Ynsuke Nagai - Akira Iriye (szerk.): The Origins of the Cold War in Asia (Tokió, 1977), 277-299. oldal - We Know Now: Rethinking Cold War History (Oxford, 1997) Gahama, Joseph: Le Burundi sous administration Beige: La période du mandat, 1919-1939 (Párizs, 1983) Gallup, George H.: The Gallup Poll: Public Opinion, 1935-1971 (New York, 1972) Galton, Francis: Hereditary Genius (London, 1978 [1869]) Gantt, William Horsley: Russian Medicine (New York, 1937) Garrett, Richar: P. 0. W. (Newton Abbot-London, 1981) Garrett, Stephen A.: Ethics and Airpower in World War II: The British Bombing of German Cities (New York, 1993) Gasiorowski, MarkJ.: „The 1953 Cou d’État Against Mosaddeq”. In: MarkJ. Gasiorowski - Malcold Byrne (szerk.): Mohammad Mosaddeq and the 1953 Coup in Iran (Syracuse, 2004) Gatrell, Peter: Government, Industry and Rearmament in Russia, 1900-1914: The Last Argumen t of Tsarism (Cambridge, 1994) Gay, Ruth: The Jews of Germany: A Historical Portrait (New Haven-London, 1992) Gayler, Robert: Private Prisoner: An Astonishing Stoiy of Survival under the Nazis (Wellingborough, 1984) Geiger, Jeffrey E.: German Prisoners of War at Camp Cooke, California: Personal Accounts of 14 soldiers, 1944—1946 (Jefferson, NC-London, 1996) Geiss, Immanuel: Der lange Weg in die Katastrophe: Die Vorgeschichte des Ersten Weltkrieges, 1815-1914 (München, 1990) -July 1914: The Outbreak of the First World War - Selected Documents (London, 1967) Gellately, Robert: „The Gestapo and German Society: Political Denunciation in the Gestapo Case Files”. In: Journal of Modern History 60, 4 (1988. december), 654-694. oldal

Germann, Holger: Alfred Rosenberg: Sein politischer Weg bis zur Neu- (Wieder-) Griindung der NSDAP im Jahre 1925 (London, 1988) Gerstenfeld-Maltiel, Jacob: My Private War: One Matt’s Struggle to Survive the Soviets and the Nazis (London, 1993) Getty, J. Arch - Naumov, Oleg V.: The Road to Terror: Stalin and the Self-Dectruction of the Bolsheviks, 1932-1939 (New Haven, 1999) Geyl, Pieter: Encounters in History (London-Glasgow, 1963) Gibbons, Herbert Adams: Les Demiers Massacres d’Arménie: Les Responsabilités (Párizs-Nancy, 1916) Gilbert, Martin: The First World War: A Complete History (London, 1989) - Second World War: A Complete History (London, 1989) — Richard Gott: The Appeasers (London, 1963) Gill, John H.: „Into the Caucasus: Turkish Attack on Russia, 1942”. In: Peter G. Tsouras (szerk.): Third Reich Victorious: The Alternate History of How the Germans Won the War (London, 2002), 146-168. oldal Gill, Lesley: The School of the Americas: Military Training and Political Violence in the Americas (Durham, 2004) Gilman, Sander: The Jew's Body (New York-London, 1991) Gilmore, Allison B.: You Can’t Fight Tanks with Bayonets: Psychological Warfare against the Japanese Army in the Southwest Pacific (Lincoln-London, 1998) Gitelman, Zvi Y.: Jewish Nationality and Soviet Politics: The Jewish Sections of the CPSU, 1917-1930 (Princeton, 1972) Glenny, Misha: The Balkans, 1804-1999: Nationalism, War and the Great Powers (London, 2000) Gobineau, Joseph Arthur, comte de: Essai sur l'inégalité des races humaines (Párizs, 1967 [1853-1855]) Goeschel, Christian: „Suicide at the End of the Third Reich”. In: Journal of Contemporary Histoty 41, 1 (2006), 153-173. oldal Goetzmann, William N. - Ukhov, Andrey D. - Zhu, Ning: „China and the World Financial Markets”. In: Economic Histoty Review Goldberg, Mina: „Die Jahre 1881-1882 in der Geschichte der russichen Juden”. Kiadatlan PhD-dolgozat, Friedrich-Wilhelms-Universitat zu Berlin (1934) Golden, Joseph: „Patterns of Negro-White Intermarriage”. In: American Sociological Review 19 (1954), 144-147. oldal

Goldhagen, Daniel Jonah: Hitler's Willing Executioners (London, 1997) Goldsmith, Raymond: „The Power of Victory”. In: Military Cultures 19 (1946. tavasz), 69-81. oldal Goldstein, Erik, „Great Britain: The Home Front”. In: Manfred F. Boemeke -Gerald D. Feldman - Elisabeth Glaser (szerk.): The Treaty of Versailles: A Reassessment after 75 Years (Cambridge, 1998), 147-166. oldal - „Neville Chamberlain, the British Official Mind and the Munich Crisis”. In: Igor Lukes - Erik Goldstein (szerk.): The Munich Crisis, 1938: Prelude to World War II (London, 1999), 276-293. oldal Golomstock, Igor: Totalitarian Art in the Soviet Union, the Third Reich, Fascist Italy and the People’s Repiélic of China. Robert Chandler fordítása (London, 1990) Goltz, Colmar Feiherr von der: The Conduct of War: A Short Treatise on its Most Important Branches and Guiding Rules. G. F. Leverson fordítása (London, 1899) Gooch, G. P. - Temperley, Harold (szerk.): British Documents on the Origins of the War, 1898-1914, 11 vols. (London, 1927) Gordon, Milton M.: Assimilation in American Life: The Role of Race, Religioti, and National Origins (New York, 1964) Gordon, Sarah: Hitler, Germans and the Jewish Question (Princeton, 1984) Gorkij, Makszim: My Universities. Ronald Wilks fordítása (London, 1979 [1922]) Görlitz, Walter: „The Battle for Stalingrad, 1942-3”. In: Hans-Adolf Jacobsen -Jürgen Rohwer (szerk.): Decisive Battles of World War II: The German View. Edward Fitzgerald fordítása (London, 1965), 219-253. oldal Gorodetsky, Gabriel: Grand Delusion: Stalin and the German Invasion of Russia (New Haven, 1999) Gorter-Gronvik, Waling T. - Suprun, Mikhail N.: „Ethnic Minorities and Warfare at the Arctic Front, 1939-1945”. In: Journal of Slavic Military Studies 13,1 (2000. március), 127-142. oldal Gott, Richard: Rural Guerrillas in Latin America (Harmondsworth, 1973 [1970]) Gould, Stephen: Jay, The Mismeasure of Matt (New York, 1996) Graebner, Norman A.: „Introduction”. In: Richard Dean Burns - Edward M. Bennett (szerk.): Diplomats in Crisis: United States-Chinese-Japanese Relations, 1919-1941 (Oxford, 1974), ix-xvii. oldal Graml, Hermann: Reichsbistallnacht: Antisemitismus und Judenveifolgung im Dritten Reich (München, 1988) Grandin, Greg: The Last Colonial Massacre: Latin America in the Cold War (Chicago, 2004) Greasley, D. - Oxley, L.: „Discontinuities in Competitiveness: The Impact of the First World War on British Industry”. In: Economic History Review 99 (1996), 83-101. oldal Green, Abigail: „Anti-Jewish Violence and the Philanthropic Response”. Kiadatlan dokumentum, Stockholm Conference on Pogroms (2005) Greenberg. Louis: The Jews in Russia, vol. I: The Struggle for Emancipation (New Haven, 1944) Griffith, Paddy: Battle Tactics of the Western Front: The British Armys Art of Attack, 1916-18 (New Haven-London, 1994) - „The Hinge: Álaméin to Basra, 1942”. In: Peter G. Tsouras (szerk.): Third Reich Victorious: The Alternate History of Haw the Germans Won the War (London, 2002), 126-145. oldal Grigg, John: 1943: The Victory that Never Was (London, 1999 [1980]) Grill, Johnpeter Horst: The Nazi Movement in Baden, 1920-1945 (Chapel Hill, 1983) Gross, Jan: Revolution from Abroad: The Soviet Conquest of Poland's Western Ukraine and Western Belorussia (Princeton, 2002) -Neighbours: The Destruction of the Jewish Community in Jedwabne, Poland, 1941 (London, 2003) - „Themes for a Social History of War Experience and Collaboration”. In: István Deák - Jan Gross - Tony Judt (szerk.): The Politics of Retribution in Europe: World War II and its Aftermath (Princeton, 2000), 15-35. oldal - Polish Society under German. Occupation: The Generalgouvemement, 1939-1944 (Princeton, 1979) Gross, Natan: Who are you, Mr Grymek? (London-Pordand, Oreg., 2001) Grossman, Anita, „A Question of Silence: the Rape of German Women by Occupation Soldiers”. In: October 72 (1995), 43-63. oldal Grossman, Herschel I. - Mendoza, Juan: „Annexation or Conquest? The Economics of Empire Building”. In: NBER Working Paper 8109 (2001. február) Grossman, Vasily: Life and Fate: A Novel. Robert Chandler fordítása (London, 1985) Grotta, Daniel: The Biography off. R. R. Tolkien (Philadelphia, 1976) Guderian, Heinz: Panzer Leader (London, 2000) - Achtung - Panzer! The Development of Armoured Forces, their Tatties and Operational Potential. Christopher Duffy fordítása (London, 1992) Gudmundsson, Bruce I.: „Okinawa”. In: Robert Cowley (szerk.): No End Save Victory: New Second World War Writing (London, 2002), 625-638. oldal Gürün, Kamuran: The Armenian File: The Myth of Innocence Exposed (London-Nicosia-Istanbul, 1985) Gutman, Yisrael - Berenbaum, Michael (szerk.): Anatomy of the Auschwitz Death Camp (Bloomington, Ind., 1994) Hackett, David (szerk.): The Buchenwald Report (Boulder-San Francisco-Oxford, 1995) Haffner, Sebastian: Defying Hitler (London, 2002) Hagen, William W.: Germans, Poles, and Jews: The Nationality Conflict in the Prussian East, 1772-1914 (Chicago-London, 1980) - „Before the ’Final Solution’: Toward a Comparative Analysis of Political Anti-Semitism in Interwar Germany and Poland”. In: Journal of Modem History 68, 2 (1996. június), 351-381. oldal Haigh, R. H. - Morris, D. S.: Munich: Peace of Delusion (Sheffield, 1998) Haimson, Leopold: „The Problem of Social Stability in Urban Russia, 1905-1914”.

In: Slavic Review 23 (1964), 619-642. oldal; 24 (1965), 1-22. oldal Halévy, Elie: Correspondance, 1891-1937. Szerkesztő: Henrietté Guy-Lo et al. (Párizs, 1996) Halifax, The Earl of: Fullness of Days (London, 1957) Hamann, Brigitte: Hitlers Wien: Lehrjahre eines Diktators (München, 1997) Hanauer, W.: „Die jüdisch-christliche Mischehe”. In: Allgemeines Statistiscbes archív 17 (1928), 513-537. oldal Handy, Jim: Revolution in the Countryside: Rural Conflict and Agrarian Reform Guatemala, 1944-1954 (Chapel Hill, 1994) - „A Sea of Indians: Ethnic Conflict and the Guatemalan Revolution, 1944-1952”.

In: The Americas 46, 2 (1989. október), 189-204. oldal Hanhimáki, Jussi M.: The Flawed Architect: Henty Kissinger and American Foreign Policy (Oxford-New York, 2004) Hardy, Henry: Isaiah Berlin: Letters, 1928-1946 (Cambridge, 2005) Hargrove, Hondon B.: Bujfalo Soldiers in Italy: Black Americans in World War II (Jefferson, NC-London, 1985) Harries, Meirion - Harries, Susie: Soldiers of the Sim: The Rise and Fall of the Imperial Japanese Anny, 1868-1945 (London, 1991) Harrison, Kenneth: The Brave Japanese (Adelaide, 1967) Harrison, Mark: Medicine and Victory: British Military Medicine in the Second World War (Oxford, 2004) - „The Economics of World War II: An Overview”. In: Mark Harrison (szerk.): The Economics of World War II: Six Great Powers in International Comparison (Cambridge, 1998), 1-42. oldal - „Resource Mobilization for World War II: The USA, UK, USSR and Germany, 1938-1945”. In: Economic History Review, 2nd Series, 41-2 (1981), 171-192. oldal - (szerk.): The Economics of World War II: Six Great Powers in International Comparison (Cambridge, 1998) Hart, S., R. Hart - Hughes, M.: The German Soldier in World War II (Staplehurst, 2000) Harvey, A. D.: Collision of Empires: Britain in Three World Wars, 1792-1945 (London, 1992) Hasegawa, Tsuyoshi: Racing the Enemy: Stalin, Truman and the Surrender of Japan (Cambridge, Mass., 2005) Hasek, Jaroslav: The Good soldier Svejk and his Fortunes in the Great War. Cecil Parrott fordítása (Harmondsworth, 1974) Hassell, Ulrich von: The von Hassell Diaries, 1938-1944: The Story of the Forces against Hitler inside Germany, as recorded by Ambassador Ulrich von Hassell, a Leader of the Movement (London, 1948) Hastings, Max: Armageddon: The Battle for Germany, 1944-45 (London, 2004) - Bomber Command (London, 1979) Hata, Ikuhiko: „Continental Expansion, 1905-1941”. In: Peter Duus (szerk.): The Cambridge Histoty of Japan, vol. VI (Cambridge, 1988), 271-314. oldal - „From Consideration to Contempt: The Changing Nature of Japanese Military and Popular Perceptions of Prisoners of War Through the Ages”. In: Bob Moore and Kent Fedorowich (szerk.): Prisoners of War and their• Captors in World War II (Oxford-Washington DC, 1996) Hatton, Timothy J. - Williamson, Jeffrey G.: „International Migration in the Long-Run: Positive Selection, Negative Selection and Policy”. In: NBER Working Paper 10529 (2004. május) Hauser, William L.: „The Will to Fight”. In: Sam C. Sarkesian (szerk.): Combat Effectiveness: Cohesion, Stress, and the Volunteer Military (Beverly Hills-London, 1980), 186-211. oldal Heller, Joseph: Catch-22 (London, 1962) Henderson, Sir Nevile: Failure of a Mission, Berlin 1931-1939 (London, 1940) Henriques, Fernando: Children of Caliban (London, 1974) Heppner, Rabbi Dr. A. - Herzberg, J.: A us Vergangenheit und Gegenwart derjuden und der jiidischen Gemeinden in den Posener Landen, vol. II (Breslau, 1929) Heppner, Ernest G.: Shanghai Refitge: A Memoir of the World War II Ghetto (Lincoln, 1993) Herberg, Will: Protestant, Catholic, Jew (New York, 1960) Herbert, Ulrich: Hitler’s Foreign Workers: Enforced Foreign Labor under the Third Reich.

William Templer fordítása (Cambridge-New York-Melbourne, 1997) Herlihy, Patricia: Odessa: A History, 1794-1914 (Cambridge, Mass., 1986) Hermann, Georg: Der doppelte Spiegel (Berlin, 1926) Hernton, Calvin C.: Sex and Racism (New York, 1970 [1965]) Herrmann, David G.: The Arming of Europe and the Making of the First World War (Princeton, 1996) Hersey, John: Into the Valley: A Skirmish of the Marines (New York, 1943) -A BellforAdano (New York, 1944) Herzberg, Isaak: Geschichte derjuden in Bromberg, zugleich ein Beitrag zur Geschichte der Juden des Landes Posen (Frankfurt am Main, 1903) Hetzel, Marius: Die Anfechtung der Rassenmischehe in den Jabren 1933-1939 (Tübingen, 1997) Hevia, James L.: „Leaving a Brand on China: Missionary Discourse in the Wake of the Boxer Movement”. In: Modem China 18, 3 (1992. július), 304-332. oldal Hewitt, Nicholas: The Life of Céline: A Critical Biography (Oxford, 1999) Heyd, Uriel: Foundations of Turkish Nationalism: The Life and Teaching ofZiya Gökalfi (London, 1950) Heyman, Neil M.: „Leon Trotsky’s Military Education: From the Russo-Japanese War to 1917”. In: The Journal of Modem Histoiy 48, 2 (1976. június), 71-98. oldal Heywood, Linda M.: „Unita and Ethnic Nationalism in Angola”. In: Journal of Modern African Studies 27, 1 (1989. március), 47-66. oldal Hicks, George: The Comfort Women: Sex Slaves of the Japanese Imperial Forces (London, 1995) Hiemer, Ernst: Der Giftpilz: Ein Stiirmberbuch fiir Jung und Alt. Erzdhlungen. Bilder von Fips (Nürnberg, 1938) Hinz, Berthold: Art in the Third Reich. Robert és Rita Kimber fordítása (Oxford, 1980) Hitler, Adolf: Mein Kampf. Ralph Manheim fordítása (London, 1992) Ho, Ping-ti: Studies on the Population of China, 1368-1953 (Cambridge, Mass., 1959) Hobswam, Eric: The Age of Extremes: The Short Twentieth Centuty, 1914—1991 (London, 1994) Hobson, J. M.: „The Military-Extraction Gap and the Wary Titan: The Fiscal Sociology of British Defence Policy, 1870-1913”. In: Journal of European Economic History 22 (1993), 461-506. oldal Hobson, John: The Eastern Origins of Western Civilization (Cambridge, 2004) Hoffman, Eva: Shtetl: The Life and Death of a Small Town and the World of Polish Jews (London, 1998) Hoffman, Peter: The History of the German Resistance, 1933-1945. Harmadik kiadás (London, 1977 (1969)) - „The Question of Western Allied Cooperation with German Anti-Nazi Conspiracy, 1938-1944”. In: The Historical Journal 34, 2 (1991), 437-464. oldal Hofmann, Tessa: Dei• Völkermord an den Armeniem vor Gericht: Der Prozess Talaat Pascha (Gottingen, 1980) Holmes, Richard: The Western Front: Ordinaiy soldiers and the defining battles of World War I (London, 1999) Holquist, Peter: „The Role of Personality in the First (1914—1915) Russian Occupation of Galicia and Bukovina”. Kiadadan dokumentum, Stockholm Conference on Pogroms (2005) Holroyd, Michael: Bemard Shaw, vol. Ill: 1918-1951, The Lure of Fantasy (London, 1993) Horne, Alistair: To Lose a Battle: France 1940 (London-Basingstoke-Oxford, 1990 [1969]) Horne, Charles F. (szerk.): Source Records of the Great War, vol. Ill (New York, 1923) Horne, John - Kramer, Alan: „German Atrocities and Franco-German Opinion, 1914: The Evidence of German Soldiers’ Diaries”. In: Journal of Modem History 66, 1 (1994. március), 1-33. oldal Horton, George: The Blight of Asia: An Account of the Systematic Extermination of Christian Populations by Mohammedans and of the Culpability of Certain Powers; with the True Story of the Burning of Smyrna (Indianapolis, 1926) Hosoya, Chihiro: „Northern Defense: The Japanese-Soviet Neutrality Pact”. Peter A. Berton bevezetőjével. In: James William Morley (szerk.): The Fateful Choice: Japan’s Advance into Southeast Asia, 1939-1941 (New York, 1980), 3-115. oldal Hough, R. A. (szerk.): Advice to a Granddaughter: Letters to Princess Victoria of Hesse (London, 1975) Housden, Martyn: Hans Frank, Lebenstraum and the Holocaust (New York, 2003) Hovannisian, Richard G.: „Intervention and Shades of Altruism during the Armenian Genocide”. In: idem (szerk.): The Armenian Genocide: History, Politics, Ethics (Basingstoke, 1992) Howard, Michael: The Continental Commitment: The Dilemma of British Defence Policy in the Era of Two World Wars (London, 1972) Howarth, Stephen: „Germany and the Atlantic Sea-War: 1939-1943”. In: Kenneth Macksey (szerk.): The Hitler Options: Alternate Decisions of World War II (London, 1995), 102-119. oldal Hrabar, Roman - Tokarz, Zofia - Wilczur, Jacek E.: The Fate of Polish Children During the Last War (Varsó, 1981) Hruscsov, Nyikita: Khrushchev Remembers: The Last Testament. Fordította és szerkesztette: Strobe Talbott (Boston, 1974) Human Rights Watch - Middle East Watch: Iraq’s Crime of Genocide: The Anfal Campaign Against the Kurds (New Haven, 1995) Humphreys, Leonard A.: The Way of the Heavenly Sword: The Japanese Army in the 1920s (Stanford, 1995) Hunter, Edna J.: „Prisoners of War: Readjustment and Rehabilitation”. In: Reuven Gal - David A. Mangelsdorff (szerk.): Handbook ofMilitaiy Psychology (Chichester, 1991), 741-758. oldal Hussey, John: „Kiggell and the Prisoners: Was He Guilty of a War Crime?”.

In: British Army Review (1993) Hyam, Ronald: Empire and Sexuality (Manchester, 1990) Hynes, Samuel: The Soldiers’ Tale: Bearing Witness to Modem War (London, 1998) Ienaga, Saburo: Japan’s Last War: World War II and the Japanese, 1931-1945.

Frank Baldwin fordítása (Oxford, 1979)

Ignatieff, Michael: Empire Lite: Nation-building in Bosnia, Kosovo and Afghanistan (London, 2003) Ike, Nobutaka: Japan’s Decision for War: Records of the 1941 Policy Conferences (Stanford, 1967) Inkeles, Alex - Bauer, Raymond A.: The Soviet Citizen: Daily Life in a Totalitarian Society. David Gleicher és Irving Ross közreműködésével. (Cambridge, Mass., 1959) Institut fiir Armenische Fragen (szerk.): The Armenian Genocide: Documentation (München, 1987) Iriye, Akira: Power and Culture: The Japanese-American War, 1941-1945 (Cambridge, 1981) - The Origins of the Second World War in Asia and the Pacific (London, 1987) Isby, David G: „Luftwaffe Triumphant: The Defeat of the Bomber Offensive, 1944-45”. In: Peter G. Tsouras (szerk.): Third Reich Victorious: The Alternate History of How the Germans Won the War (London, 2002), 197-215. oldal - „The Japanese Raj: The Conquest of India”. In: Peter G. Tsouras (szerk.): Rising Sun Victorious: The Alternate Histoiy of How the Japanese Won the Pacific War (London, 2001), 166-185. oldal Jackson, William: „Through the Soft Underbelly: January 1942-December 1945”.

In: Kenneth Macksey (szerk.): The Hitler Options: Alternate Decisions of World War II (London, 1995), 120-143. oldal Jacobsen, Hans-Adolf (szerk.): Dokumente zur Vorgeschicte des Westfeldzuges, 1939-1940 (Gottingen, 1956) Jaggers, Keith - Gurr, Ted Robert: Polity III: Regime Type and Political Authority, 1800-1994 [Computer file], 2nd ICPSR version, Ann Arbor, MI: Inter-university Consortium for Political and Social Research [distributor] (Boulder, 1996) Jahr, Christoph: Gewöhnliche Soldaten: Desertion und Deseteure im deutschen und britischen Heer 1914-1918 (Gottingen, 1998) James, Harold: The German Slump: Politics and Economics, 1924-1936 (Oxford, 1986) - „Economic Reasons for the Collapse of Weimar”. In: Ian Kershaw (szerk.): Weimar. Why Did German Democracy Fail? (London, 1990), 30-57. oldal - The End of Globalization: Lessons from the Great Depression (Cambridge, Mass., 2001) Janowitz, M. - Shils, E. A.: „Cohesion and Disintegration in the Wehrmacht in World War II”. In: M. Janowitz (szerk.): Military Conflict: Essays in the Institutional Analysis of War and Peace (Beverly Hills-London, 1975), 177-220. oldal Jansen, Marius B.: Japan and China: From War to Peace 1894-1972 (Chicago, 1975) Jasny, Naum: The Socialized Agriculture of the USSR: Plans and Performance (Stanford, 1949) Jeffery, Keith, „The Second World War”. In: Judith M. Brown - Wm. Roger Louis (szerk): The Oxford History of the British Empire, vol. IV: The Twentieth Century (Oxford-New York, 1999), 306-328. oldal Jesmanowa, Teresa et al. (szerk.): Stalin's Ethnic Cleansing in Eastern Poland: Tales of the Deported, 1940-1946 (London, 2000) Johe, Werner: „Die Beteiligung der Justiz an der nationalsozialistischen Judenverfolgung”. In: Ursula Büttner (szerk.): Die Deutschen und die Judenverfolgung im Dritten Reich (Hamburg, 1992), 179-190. oldal John, Michael: „Die jüdische Bevölkerung in Wirtschaft und Gesellschaft Altösterreichs (1867-1918): Bestandsaufnahme, Überblick und Thesen”. In: Rudolf Kropf (szerk.): Juden im Grenzraum: Geschichte, Kultur und Lebenswelt derjuden im Biirgenlandisch-Westungariscben Raum und in den angrenzenden régiónén vom Mittel-alter bis zur Gegenwart (Eisenstadt, 1993), 198-244. oldal Johnson, Eric: The Nazi Terror: Gestapo, Jews and Ordinaiy Germans (London, 1999) Johnson, Paul: A History of the Modem World, from 1917 to the 1990s (London, javított kiadás, 1991) Johnston, James Hugo: Race Relations in Virginia and Miscegenation in the South (Amherst, 1970) Jonas, Susanne: The Battle for Guatemala, Rebels, Death Squads, and U. S. Power (Boulder, 1991) Jones, James: From Here to Eternity (New York, 1951) - The Thin Red Line (New York, 1962) Jones, Larry E.: German Liberalism and the Dissolution of the Weimar Party System, 1918-1933 (Chapel Hill, 1988) Jones, Steve: In the Blood: God, Genes and Destiny (London, 1996) Jordan, Nicole: „The Cut Price War on the Peripheries: The French General Staff, the Rhineland and Czechoslovakia”. In: Robert Boyce - Esmonde M. Robertson (szerk.): Paths to War: New Essays on the Origins of the Second World War (London, 1989), 128-166. oldal Jordan, Ulrike (szerk.): Conditions of Smrender: Britons and Gemians Witness the End of the War (London-New York, 1997) Jordan, Winthrop D.: White over Black: American Attitudes toward the Negro, 1550-1812 (Baltimore, 1969) Kacel, Boris: From Hell to Redemption: A Memoir of the Holocaust (Colorado, 1998) Kahn, David: „Enigma Uncracked”. In: Robert Cowley (szerk.): More What If?

Eminent Historians Imagine What Might Have Been (London, 2002), 305-316. oldal Kalmijn, Matthijs: „Trends in Black/White Intermarriage”. In: Social Forces 72 (1993. szeptember), 119-146. oldal - „Shifting Boundaries: Trends in Religious and Educational Homogamy”. In: American Sociological Review 56 (1991), 786-800. oldal Kamenetsky, Ihor: Secret Nazi Plans for Eastern Europe: A Study of Lebensraum Policies (New York, 1961) Kang, Gay Elizabeth: Many-out or Die-out: A Cross Cultural Examination of Exogamy and Survival Value (Buffalo, 1982) Kaplan, Marion A.: Die jiidiscbe Frauenbewegung in Deutschland: Organisation mid Ziele des Jiidischen Frauenbundes, 1904-1938 (Hamburg, 1981) Kaser, M. C. - Radice, E. A. (szerk.): The Economic History of Eastern Europe, 1919-1975 2 vols. (Oxford, 1986) Katsumi, Usui: „The Politics of War, 1937-1941”. David Lu közreműködésével. In: James William Morley (szerk.): The China Quagmire: Japan's Expansion on the Asian Continent, 1933-1941 (New York, 1983), 289-435. oldal Katz, Jacob: Richard Wagner: Vorbote des Antisemitismus (Königstein am Taunus, 1985) Keegan, John: „How Hitler Could Have Won the War: The Drive for the Middle East, 1941”. In: Robert Cowley (szerk.): What Ifi: The World's Foremost Military Historians Imagine What Might Have Been (London, 2001), 295-305. oldal - (szerk.): The Times Atlas of the Second World War (London, 1989) - Waffen SS: The Asphalt Soldiers. Purnell’s History of the Second World War, Weapons Book No. 16 (London, 1970) - Richard Holmes: Soldiers: A Histoiy of Men in Battle (London, 1985) Keeley, Lawrence H.: War Befoi-e Civilization: The Myth of the Peaceful Savage (Oxford, 1996)

Kelly, Alfred: The Descent of Darwin: The Popularization of Darwinism in Germany, 1860-1914 (Chapel Hill, 1981) Keltie, J. Scott (szerk.): The Statesman's Yearbook: Statistical and Historical Annual of the States of the World for the Year 1913 (London, 1913) Kennedy, David M.: Freedom from Fear: The American People in Depression and War, 1929-1945 (New York-Oxford, 1999) Kennedy, Paul: Japanese Strategic Decisions, 1939-1945”. In: Paul Kennedy (szerk.): Strategy and Diplomacy, 1870-1945 (London, 1983), 179-195. oldal - The Realities Behind Diplomacy: Background Influences on British External Policy, 1865-1980 (Glasgow, 1981) - The Rise and Fall of the Great Powers: Economic Change and Military Conflict from 1500 to 2000 (New York, 1989) - „The Tradition of British Appeasement”. In: British Journal of International Studies 2, 3 (1976), 195-215. oldal Kennedy, Randall: Interracial Intimacies: Sex, Marriage, Identity, and Adoption (New York, 2003) Kennedy, Ruby Jo Reeves: „Single or Triple Melting Pot?”. In: American Journal of Sociology 58 (1950), 331-339. oldal Kernholt, Otto: Vom Ghetto zur Macht: Die Geschichte des Aufstiegs derjuden auf deuts-chern Boden (Lipcse-Berlin, 1921) Kershaw, Ian: Hitler, 1889-1936: Hubris (London, 1998) - Hitler, 1936-45: Nemesis (London, 2000) - Making Friends with Hitler: Lord Londonderry, the Nazis and the Road to War (London, 2004) - „Nazi Foreign Policy: Hitler’s ’Programme’ or ’Expansion without Object’?”.

In: Patrick Finney (szerk.): The Origins of the Second World War (London, 1997) - „Reply to Smith”. In: Contemporary European History 14, 1 (2005), 131-134. oldal - „War and Political Violence in Twentieth-Century Europe”. In: Contemporary European History 14, 1 (2005), 107-123. oldal Kessler, Harry, Count: Berlin in Lights: the Diaries of Count Harry Kessler. Charles Kessler fordítása (New York, 1999) Keylor, W. R.: „Versailles and International Diplomacy”. In: Manfred F. Boemeke -Gerald D. Feldman - Elisabeth Glaser (szerk.): The Treaty of Versailles: A Reassessment after 75 Years (Cambridge, 1998), 469-505. oldal Keynes, John Maynard: „War and the Financial System, August 1914”. In: Economic Journal 24 (1914. szeptember), 460-486. oldal - How to Pay for the War: A Radical Plan far the Chancellor of the Exchequer (London, 1940) - The Economic Consequences of the Peace (London, 1919) - The General Theory of Employment, Interest and Money (London, 1936) Khiterer, Viktoriya: „The October 1905 Pogrom in Kiev”. In: East European Jewish Affairs 22, 2 (1992, tél), 21-37. oldal Kibata, Yoichi: Japanese Treatment of British Prisoners: The Historical Context”.

In: Philip Towle - Margaret Kosuge - Yoichi Kibata (szerk.): Japanese Prisoners of War (London-New York, 2000), 135-148. oldal Kiernan, Ben: „Genocidal Targeting: Two Groups of Victims in Pol Pot’s Cambodia”. In: P. Timothy Bushnell - Vladimir Shlapentokh - Christopher K. Vanderpool - Jeyaratnam Sundram (szerk.): State Organized Terror-: The Case of Violent Internal Repression (Boulder, 1991), 207-226. oldal - „Kampuchea’s Ethnic Chinese Under Pol Pot: A Case of Systematic Social Discrimination”. In -.Journal of Contemporary Asia 16, 1 (1986), 18-29. oldal - Cambodia, the Eastern Zone Massacres: A Report on Social Conditions and Human Rights Violations in the Eastern Zone of Democratic Kampuchea Under the Rule of Pol Pot’s (Khmer Rouge) Communist Party of Kampuchea (New York, 1980) Killingray, David, „Africans and African Americans in Enemy Hands”. In: Bob Moore and Kent Fedorowich (szerk.): Prisoners of War and their Captors in World War II (Oxford-Washington DC, 1996), 181-204. oldal Kimitada, Miwa: Japanese Images of War with the United States”. In: Akira Iriye (szerk.): Mutual Images: Essays in American-Japanese Relations (Cambridge, Mass., 1975), 115-138. oldal Kindersley, Philip: For You the War is Over (Tunbridge Wells, 1983) King, James F.: „The Case of Jose Ponciano de Ayarza: A Document on Gracias al Sacar”. In: The Hispanic American Historical Review 31, 4 (1951. november), 640-647. oldal

King, Wunsz: China and the League of Nations: The Sino-Japanese Controversy (New York, 1965) Kinhide, Mushakoji: „The Structure of Japanese-American Relations in the 1930s”. In: Dorothy Borg - Shumpei Okamoto (szerk): Pearl Harbor as History: Japanese-American Relations, 1931-1941 (New York, 1973), 595-607. oldal Kinvig, Clifford: „Allied POWs and the Burma-Thailand Railway”. In: Philip Towle - Margaret Kosuge - Yoichi Kibata (szerk.): Japanese Prisoners of War (London-New York, 2000), 17-57. oldal Kinzer, Stephen: All the Shah’s Men: An American Coup and the Roots of Middle East Terror (New York, 2003) Kirkpatrick, Ivone: The Inner Circle: The Memoirs oflvone Kirkpatrick (London, 1959) Kirwin, Gerald: „Allied Bombing and Nazi Domestic Propaganda”. In: European History Quarterly 15, 3 (1985) Kissinger, Henry: Diplomacy (New York-London-Toronto-Sydney-Tokió-Szingapúr, 1994)

- The White House Years (London, 1979) Kittel, Gerhard: Die histotische Voraussetznng derjiidischen Rassenmischung (Hamburg, 1939) Kiyoshi, Ikeda: Japanese Strategy and the Pacific War, 1941-1945”. In: Ian Nish (szerk.): Anglo-Japanese Alienation, 1919-1952: Papers of the Anglo-Japanese Conference on the History of the Second World War (Bristol, 1982), 125-145. oldal Klemperer, Victor: I Shall Bear Witness: The Diaries of Victor Klemperer 1935-41. Martin Chalmers fordítása (London, 1998) - To the Bitter End: The Diaries of Victor Klemperer, 1942-45. Martin Chalmers fordítása (London, 1999) - The Lesser Evil: The Diaries of Victor Klemperer, 1945-1959. Martin Chalmers fordítása (London, 2003) Klier, John D.: „Solzhenitsyn and the Kishiner Pogrom: A Slander against Russia?”. In: East European Jewish Affairs 33, 1 (2003), 50-59. oldal - „The Blood Libel in the Russian Orthodox Tradition”. Kiadatlan dokumentum (2005)

- „Were the Pogroms of 1881-2 a ’Deadly Ethnic Riot*?”. Kiadatlan dokumentum, Stockholm Conference on Pogroms (2005) Klivert-Jones, Tim: „Bloody Normandy: The Gennan Controversy”. In: Kenneth Macksey (szerk.): The Hitler Options: Alternate Decisions of World War II (London, 1995) , 203-219. oldal

Knapp, Grace H.: The Mission at Van: In Turkey in War Time (n. a., 1916) Knock, Thomas J.: To End All Wars: Woodrow Wilson and the Quest for a New World Order (New York-Oxford, 1992) Knox, MacGregor: Mussolini Unleashed 1939-1941: Politics and Strategy in Fascist Italy’s Last War (Cambridge-London-New York-New Rochelle-Melbourne-Sydney, 1982) Knox, Robert: The Races of Men: A Fragment (Philadelphia, 1850) Koestler, Arthur: Darkness at Nooti. Daphne Hardy fordítása (London, 1964) Koistinen, Paul A. C.: Arsenal of World War II: The Political Economy of American Warfare (Lawrence, Kan., 2004) Komjáthy, Anthony Tihamér - Stockwell, Rebecca: German Minorities and the Third Reich: Ethnic Germans of East Central Europe Between the Wars (New York, 1980) Kopczuk, Wojciech - Saez, Emmanuel: „Top Wealth Shares in the United States, 1916-2000: Evidence from the Estate Tax Returns”. In: NBER Working Paper 10399 (2004) Korean Society for Solving the Problems of’Japanese Comfort Women’ (Hangúk Chongsindae Munje Taechaek Hyobuihoe, Chongsindae Yonguhoe pyon), Enforced Sex Slaves in the Japanese Army (Kangje ro Kkullyogan Cbosunin kun wianbudul) (Szöul, 1993)

Korey, William: „The Legal Position of Soviet Jewry: A Historical Enquiry”.

In: Lionel Kochan (szerk.): The Jews in Soviet Russia since 1917 (Oxford-London-New York, 1978), 78-105. oldal Koschorrek, Günter K.: Blood Red Snow: The Memoirs of a German Soldier on the Eastern Front. Olav R. Crone-Aamot fordítása (London, 2002) Kosiek, Rolf: Jenseits der Grenzen: lOOOJahre Volks-und Auslandsdeutsche (Tiibingen, 1987) Kotkin, Stephen: Magnetic Mountain: Stalinism as a Civilization (Berkeley, 1995) Kravchenko, Victor: I Chose Freedom: The Personal and Political Life of a Soviet Official (New York, 1946) Krolik, Schlomo (szerk.): Arthur Ruppin: Briefe, Tagebiicher, Erinnerungen (Königstein am Taunus, 1985) Kubica, Helena: Zaglada w KL Auschwitz Polaków wysiedlonych z Zamojszczyzny w latach 1942-1943 (Oswiqcim-Varsó, 2004) Kugelmann, Cilly - Backhaus, Fritz (szerk.): Jiidische Figuren in Film und Karikatur: Die Rothscilds und Joseph Siifi Oppenheimer (Sigmaringen, 1996) Kulka, Otto Dov: „Die Nürnberger Rassengesetze und die deutsche Bevölkerung im Lichte geheimer NS Lage-und Stimmungsberichte”. In: Vierteljebarshefte fur Zeitgeschichte 32 (1984), 582-624. oldal Kydd, Samuel J.: For YOU the War is Over (London, 1973) Lai, Deepak: In Praise of Empires: Globalization and Order (New York, 2004) Lamb, Richard: The Drift to War, 1922-1939 (London, 1989) Lammers, Donald N.: Explaining Munich: The Search for Motive in British Policy (Stanford, 1966) Landau-Czajka, Anna: „The Images of the Jew in the Catholic Press during the Second Republic”. In: Antony Polonsky - Ezra Mendelsohn - Jerzy Tomaszewski (szerk.): Jews in Independent Poland: 1918-1939 (London, Washington, 1994), 146-175. oldal Landwehr, Richard: Lions of Flanders: Flemish Volunteers of the Wajfen-SS, Eastern Front 1941-1945 (Bradford, 1996) Laqueur, Walter (szerk.): Fascism: A Reader’s Guide, Analyses, Inteipretations, Bibliography (Aldershot, 1991) Larsen, Stein Ugelvik - Hagtvet, Bernt - Myklebust, Jan Peter: Who Were the Fascists?

Social Roots of European Fascism (Bergen-Oslo-Tromsö, 1980) Le Foil, C.: „The Byelorussian Case in the 1881-1882 Wave of Pogroms: Conditions and Motives of an Absence of Violence”. Kiadatlan dokumentum, Stockholm Conference on Pogroms (2005) Leavitt, G. C.: „Sodobiological Explanations of Incest Avoidance: A Critical Review of Evidential Claims”. In: American Anthropologist 92 (1990), 971-993. oldal Lebra-Chapman, Joyce: Japanese-Trained Armies in Southeast Asia (Hongkong-Szingapúr-Kuala Lumpur, 1977) - (szerk.): Japan's Greater East Asia Co-Prosperity Sphere in World War II: Selected Readings and Documents (Kuala Lumpur, 1975) Lebzelter, Gisela: „Die ’Schwarze Schmach’: Vorurteile - Propaganda - Mythos”.

In: Geschichte und Gesellschaft 11 (1985), 37-58. oldal Ledig, Gert: The Stalin Organ. Michael Hofmann fordítása (London, 2004 [1955]) - Payback. Shaun Whiteside fordítása (London, 2003 [1956]) Lee, Gerald Geunwook: ,,’I See Dead People’: Air-raid Phobia and Britain’s Behavior in the Munich Crisis”. In: Security Studies 13, 2 (2003), 230-272. oldal Leers, Johann von: 14 Jahre Judenrepublik: Die Geschichte eines Rassenkampfes (Berlin-Schöneberg, 1933) Leggett, George: The Cheka: Lenin’s Political Police (Oxford, 1981) Leon, George P.: Greece and the Great Powers, 1914-1917 (Theszaloniki, 1974) Lepsius, Johannes (szerk.): Deutschland undAnnenien 1914-1918: Sammlung diploma-tischer Aktenstiicke (Bremen, 1986 [1919]) Lerner, Daniel: Psychological Warfare against Nazi Germany: The Sykewar Campaign, D-Day to VE-Day (Cambridge, Mass., 1971 [1949]) Levene, Mark: „Frontiers of Genocide: Jews in the Eastern War Zones, 1914-1920 and 1941”. In: Panikos Panayi (szerk.): Minorities in Wartime: National and Racial Groupings in Europe, North America and Australia during the Two World Wars (Oxford-Providence, 1993), 83-117. oldal - Genocide in the Age of the Nation State, vol. I: The Meaning of Genocide-, vol. II: The Rise of the West and the Coming of Genocide (London, 2005) Levi, Primo: If This is a Man. Smart Woolf fordítása (London, 1959) Levi, Trade: A Cat Called Adolf (Ilford, 1995) Levine, Alan J.: „Was World War II a Near-run Thing?”. In: Journal of Strategic Studies 8, 1 (1985), 38-63. oldal Levine, Isaac Don (szerk.): The Kaiser’s Letters to the Tsar (London, 1920) Levy, Jack S.: War in the Modern Great Power System (Lexington, 1983) Lewin, Moshe: „Who Was the Soviet Kulak?”. In: idem: The Making of the Soviet System: Essays in the Social History of Interwar Russia (New York, 1985), 121-141. oldal Li, Lincoln: The Japanese Army in North China, 1937-1941: Problems of Political and Economic Control (Tokió, 1975) Lieberson, Stanley - Waters, Mary C.: From Marry Strands: Ethnic and Racial Groups in Contemporary America: The Population of the United States in the 1980s (New York, 1988) Lieven, Dominic C. B. (szerk.): British Documents on Foreign Affairs: Reports and Papers from the Foreign Office Confidential Print, Part I: From the Mid-Nineteenth Century to the First World War, Series A: Russia, 1859-1914, vol. IV: Russia, 1906-1907 (Frederick, md, 1983) - Empire: The Russian Empire and Its Rivals (London, 2000) - Russia and the Origins of the First World War (New York, 1983) Lin, Han-sheng: „A New Look at Chinese Nationalist Appeasers”. In: Alvin D. Coox - Hilary Conroy (szerk.): China and Japan: A Search for Balance Since World War I (Oxford, 1978), 211-243. oldal Lindbergh, Charles A.: „Aviation, Geography and Race”. In: The Reader’s Digest 35, 211 (1939. november), 64-67. oldal Lindert, Peter H.: Growing Public: Social Spending and Economic Growth since the Eighteenth Century, 2 vols. (Cambridge, 2004) Lindqvist, Sven: A History of Bombing (London, 2002 [2001]) Lindsey, Forrest R.: „Hitler’s Bomb, Target: London and Moscow”. In: Peter G. Tsouras (szerk.): Third Reich Victorious: The Alternate History of How the Germans Won the War (London, 2001), 120-143. oldal - „Nagumo’s Luck: The Battles of Midway and California”. In: Peter G. Tsouras (szerk.): Rising Sun Victorious: The Alternate History of How the Japanese Won the Pacific War (London, 2001), 120-143. oldal Lipman, V. D.: A History of the Jews in Britain since 1858 (Leicester, 1990) Livezeanu, Irina: Cultural Politics in Greater Romania: Regionalism, Nation Building and Ethnic Struggle (Ithaca, 1995) Loewenstein, Rudolp M.: Christians and Jews, a Psychoanalytic Study (New York, 1951) Lohr, Erie: Nationalizing the Russian Empire: The Campaign against Enemy Aliens during World War I (Cambridge, Mass., 2003) Londonderry, Marquess of: Ourselves and Germany (London, 1938) Longford, E. (szerk.): Darling Loosy: Letters to Princess Louise, 1856-1939 (London, 1991) Loomis, Charles P. - Beegle, Allan: „The Spread of German Nazism in Rural Areas”.

In: American Sociological Review 11,6 (1946. december), 724-734. oldal Loshak, David: Pakistan Crisis (London, 1971) Lotnik, Waldemar: Nine Lives: Ethnic Conflict in the Polish Ukrainian Borderlands (London, 1999) Louis, Wm. Roger - Robinson, Ronald: „The Imperialism of Decolonization”.

In: Journal of Imperial and Commonwealth History 22, 3 (1994), 463-511. oldal Lowe, Peter: „Great Britain and the Coming of the Pacific War, 1939-1941”. In: Transactions of the Royal Historical Society, 5th Series, 24 (1974), 43-62. oldal - Great Britain and the Origins of the Pacific War: A Study of British Policy in East Asia, 1937-1941 (Oxford, 1977) Lower, Robert Coke: A Bloc of One: The Political Career of Hiram W Johnson (Stanford, 1993) Lu, David J.: From the Marco Polo Bridge to Pearl Harbor: Japan's Entry into World War II (Washington DC, 1961) Luard, Evan: War in International Society: A Study in International Sociology (New Haven-London, 1987) Lubell, Samuel: „Who Votes Isolationist and Why?”. In: Harper’s Magazine 202, 1211 (1951. április) Lucas, James: „Operation WOTAN: The Panzer Thrust to Capture Moscow, October-November 1941”. In: Kenneth Macksey (szerk.): The Hitler Options: Alternate Decisions of World War II (London, 1995), 54-81. oldal Lukacs, John: The Last European War, September 1939-December 1941 (London-Henley, 1976) Lukas, Richard C.: The Forgottat Holocaust: The Poles under German Occupation 1939-1944 (New York, 1997) Lumans, Valdis O.: Himmler’s Auxiliaries: The Volksdeutsche Mittelstelle and the German National Minorities of Europe, 1933-1945 (Chapel Hill-London, 1993) Lundin, Charles Leonard: Finland in the Second World War (Bloomington, 1957) Lussu, Emilio: Sardinian Brigade. Mark Rawson fordítása (London, 2000) Lyons, Eugene: Assignment in Utopia (London, 1938) Lyttelton, Adrian: The Seizure of Power (1987) M. G.: La defense héroique de Van (Arménie) (Genf, 1916) MacCoby, Hyam: „Nietzsche’s Love-Hate Affair”. In: Times Literary Supplement (1999. június 25.) MacDonald, C. A.: „Economic Appeasement and the German ’Moderates’,

1937-1939: An Introductory Essay”. In: Past and Present 56 (1972. augusztus), 105-135. oldal MacDonald, Lyn: Somme (London, 1983)

Mackenzie, S. P.: „On the Other Losses Debate”. In: International History Review 14, 4 (1992), 661-731. oldal - „The Treatment of Prisoners of War in World War II”. In: Journal of Modem History 66, 3 (1994. szeptember), 487-520. oldal Macksey, Kenneth: „Operation Sea Lion: Germany Invades Britain, 1940”. In: Kenneth Macksey (szerk.): The Hitler Options: Alternate Decisions of World War II (London, 1995), 13-34. oldal Maclean, Fitzroy: Eastern Approaches (London, 1991 [1949]) MacLeish, Archibald: Jews in America (New York, 1936) MacMillan, Margaret: Peacemakers: The Paris Conference of 1919 and its Attempt to End War (London, 2001) Maddison, Angus: The World Economy: A Millennial Perspective (Párizs, 2001) Magocsi, Paul Robert: Historical Atlas of East Central Europe (Seattle and London, 1993)

Maier, Charles S.: The Unmasterable Past: History, Holocaust, and German National Identity (Cambridge, Mass., 1997) -Among Empires (Cambridge, Mass., 2006)

Mailer, Norman: The Naked and the Dead (New York-Toronto, 1998 [1949]) Maksudov, S.: „The Geography of the Soviet Famine of 1933”. In: Journal of Ukrainian Studies 15 (1983), 52-58. oldal Malaparte, Curzio: Kaputt. Cesare Foligno fordítása (New York, 2005) Malcolm, Noel: Bosnia: A Short History (London, 2001 [1994]) Malik, Amita: The Year of the Vulture (New Delhi, 1972) Malkasian, Carter: The Korean War, 1950-1953 (Chicago, 2001) Manela, Erez: The Wilsonian Moment: Self-Determination and the International Origins of Anticolonial Nationalism (New York-Oxford, 2006) - „A Man Ahead of His Time? Wilsonian Globalism and the Doctrine of Pre-emption”. In: International Journal (2005. ősz), 1115-1124. oldal Mann, James: About Face: A History of America’s Curious Relationship with China from Nixon to Clinton (New York, 1999) Mann, Michael: Incoherent Empire (London-New York, 2003) - The Sources of Social Power, vol. II: The Rise of Classes and Nation-States, 1760-1914 (Cambridge, 1993) Manning, Frederic: Middle Parts of Fortune: Somme andAncre, 1916 (London, 2003 [1929]) Manning, Roberta Thompson: The Crisis of the Old Order in Russia: Gentry and Government (Princeton, 1982) Mansfield, Edward D. - Snyder, Jack: Electing to Fight: Why Emerging Democracies Go to War (Cambridge, Mass., 2005) Manstein, Erich von: Lost Victories. Anthony G. Powell fordítása (London, 1958) Marashlian, Levon: Politics and Demography: Armenians, Turks, and Kurds in the Ottoman Empire (Cambridge, Mass.-Parizs-Toronto, 1991) Marcuse, Max: Uber die Fruchtbarkeit der christlich-jiidiscben Mischehe (Bonn, 1920) Margalit, Avishai: „On Compromise and Rotten Compromise”. Kiadadan esszé (n. a.) Marie of Battenberg: Reminiscences (London, 1925) Markoff, A.: Famine in Russia (New York, 1934) Marks, Frederick W., Ill: „Six between Roosevelt and Hitler: America’s Role in the Appeasement of Nazi German”. In: Historical Journal 28, 4 (1985), 969-982. oldal Marshall, Monty G. - Gurr, Ted Robert: Peace and Conflict 2005: A Global Survey of Armed Conflicts, Self-Detennination Movements, and Democracy (College Park, Md, 2005) Marshall, S. L. A.: Men against Fire: The Problem of Battle Command in Future War (New York, 1966 [1947]) Martin, Terry: „The Origins of Soviet Ethnic Cleansing”. In: The Journal of Modem History 70, 4 (1998. december), 813-861. oldal - The Affirmative Action Empire: Nations and Natonalism in the Soviet Union, 1923-1939 (Ithaca-London, 2001) Marx, Karl: „On the Jewish Question”. In: idem - Friedrich Engels: Collected Works, vol III: 1843-1844 (London, 1975), 146-174. oldal Mascarenhas, Anthony: The Rape ofBangla Desh (Delhi, 1971) Maschke, Erich: Die deutschen Kriegsgrfangenen des Zweiten Weltkrieges: Eine Zusammenfassung. Kurt W. Böhme, Diether Cartellieri, Werner Ratza, Hergard Robel, Emil Schieche és Helmut Wolff közreműködésével (München, 1974) Massie, Robert K.: Castles of Steel: Britain, Germany and the Winning of the Great War at Sea (New York, 2003) Massing, Paul W.: Rehearsal for Destruction: A Study of Political Anti-Semitism in Imperial Germany (New York, 1949) Maupassant, Guy de: Bel-Ami. Douglas Parmée fordítása (London, 1975 [1885]) Mauro, Paolo - Sussman, Nathan - Yafeh, Yishay: „Emerging Market Spreads: Then Versus Now”. In: Hebrew University of Jerusalem Working Paper (2000. szeptember) May, Ernest R.: Strange Victory: Hitler’s Conquest of France (New York, 2000) May, R. E.: Misekében und Ehescheidungen (München-Lipcse, 1929) Maylunas, A. - Mironenko, S.: A Lifelong Passion (London, 1996) Mazower, Mark: The Balkans (London, 2000) - Salonica, City of Ghosts: Christians, Muslims and Jews, 1430-1950 (London, 2004) McCoy, Alfred W.: „Introduction”. In: Alfred W. McCoy: Southeast Asia wider the Japanese Occupation (New Haven, 1980), 1-12. oldal McDonough, Frank: „The Times, Norman Ebbut and the Nazis, 1927-37”. In: Journal of Contemporary History 27, 3 (1992), 407^-24. oldal Mckee, A.: Dresden 1945: The Devil’s Tinderbox (London, 1982) McKernan, Michael: All In! Fighting the War at Home (St Leonards, 1995 [1983]) McQuaid, Kim: Uneasy Partners: Big Business in American Politics, 1945-1990 (Baltimore-London, 1994) Mehlinger, Kermit: „That Black Man-White Woman Thing”. In: Ebony (1970. július-december), 130-133. oldal Meinecke, Friedrich: Die deutsche Katastropbe (Wiesbaden, 1946) Meiring, Kerstin: Die christlish-jiidische Mischehe in Deutschland 1840-1933 (Hamburg, 1998) Melosi, Martin V.: The Shadow of Pearl Harbor: Political Controversy over the Surprise Attack, 1941-1946 (College Station, 1977) Melson, Robert: Revolution and Genocide: On the Origins of the Armenian Genocide and Holocaust (Chicago, 1992) Menand, Louis: The Metaphysical Club (New York, 2001) Mencke, John G.: Mulattoes and Race Mixture: American Attitudes and Images, 1865-1918 (Ann Arbor, 1979) Mendelsohn, Ezra: The Jews of East Central Europe Between the World Wars (Bloomington, 1983) Messenger, Charles: „The Battle of Britain: Triumph of the Luftwaffe”. In: Peter G. Tsouras (szerk.): Third Reich Victorious: The Alternate History of How the Germans Won the War (London, 2002), 65-96. oldal Meyers, Reinhard: „British Imperial Interests and the Policy of Appeasement”.

In: Wolfgang J. Mommsen - Lothar Kettenacker (szerk.): The Fascist Challenge and the Policy of Appeasement (London, 1983), 339-352. oldal Michel, Wilhelm: Verrat am Deutscbtum: Eine Streitscbrift zur Judenfrage (Hannover-Lipcse, 1922) Miguel, Edward - Satyanath, Shanker: „Economic Shocks and Civil Conflict:

An Instrumental Variables Approach”. In: New York University Working Paper (2003. október) Milward, Alan S.: War, Economy and Society 1939-1945 (London, 1987 (1977]) Minear, Richard H.: Victors'Justice: The Tokyo War Crimes Trial (Princeton, 1971) Ministere des Affaires Etrangéres: Documents diplomatiqnes: Affaires Armmiennes: Projets de réformes dans I’Empire Ottoman, 1893-1897 (Párizs, 1897) - Commission de publication des documents relatifs aux origines de la guerre de 1914, documents diplomatiques frangais (1871-1914), 1st Series (1871-1900), vol. XI (Párizs, 1947) Mirelman, Victor Pc.: Jewish Buenos Aires, 1890-1930: In Search of an Identity (Detroit, 1990) Mirsky, N. D.: „Mixed Marriages in Anglo-Indian and Indo-Anglian Fiction”.

Kiadadan dokumentum (Oxford, 1985)

Mitchell, B. R.: Abstract of British Historical Statistics (Cambridge, 1976) - International Historical Statistics: Europe, 1750-1993 (London, 1998) - International Historical Statistics: Africa, Asia, Oceania, 1750-1993 (London, 1998) - International Historical Statistics: The Americas, 1750-1993 (London, 1998) - H. G. Jones, Second Abstract of British Historical Statistics (Cambridge, 1971) Modder, Montague Frank: The Jew in the literature of England to the End of the Nineteenth Century (New York, 1939)

Modelski, George - Perry III, Gardner: „Democratization in Long Perspective”.

In: Technological Forecasting and Social Change 39 (1991), 23-34. oldal Moggridge, D. E.: Keynes: An Economist’s Biography (London, 1992) Mokyr, Joel: The Gifts of Athena: Historical Origins of the Knowledge Economy (Princeton, 2002) Mombauer, Annikia: Helmuth von Moltke and the Origins of the First World War (Cambridge, 2001) Mommsen, Hans: „The Dissolution of the Third Reich: Crisis Management and Collapse, 1943-1945”. In: German Historical Institute Bulletin 27 (2000), 9-24. oldal Monahan, Thomas: „Are Interracial Marriages Really Less Stable?”. In: Social Forces 37 (1970), 461-473. oldal - „The Occupational Class of Couples Entering into Interracial Marriages”.

In '.Journal of Contemporary Family Studies 1 (1976), 175-192. oldal Moore, Bob: „Unruly Allies: British Problems with the French Treatment of Axis Prisoners of War, 1943-1945”. In: War in History 7, 2 (2000), 180-198. oldal Moran, Rachel F.: Intetracial Intimacy: The Regulation of Race and Romance (Chicago, 2001) Morgan, E. V.: Studies in British Financial Policy, 1914-1925 (London, 1952) Mosier, John: The Myth of the Great War: A New Military History of World War One. How the Germans Won the Battles and How the Americans Saved the Allies (London, 2001) Moss, W. Stanley: III Met by Moonlight (London, 1950) Motyl, Alexander J.: „Ukrainian Nationalist Political Violence in Interwar Poland, 1921-1939”. In: East European Quarterly 19, 1 (1985. március), 45-55. oldal Mowat, C. L.: Britain between the Wars, 1918-1940 (London, 1969) Mueller, John E.: War, Presidents and Public Opinion (New York, 1973) Müller, Arnd: „Das Stürmer-Archiv im Stadtarchiv Nürnberg”. In: Vierteljahrshefte ftir Zeitgeschichte 32 (1984), 326-329. oldal Murdoch, J.: The Other Side: The Story of Leo Daldemp as told to John Murdoch (London, 1954) Murfett, Malcolm H. - Miksic, John N. - Farrell, Brian P. - Shun, Chiang Ming: Between Two Oceans: A Military History of Singapore from First Settlement to Final British Withdrawal (Oxford-New York, 1999) Murphy, David E.: What Stalin Knew: The Enignia of Barbarossa (New Haven, 2005) Murray, Williamson: „The War of 1983: Chamberlain Fails to Sway Hitler at Munich”. In: Robert Crowley (szerk.): More What If? Eminent Historians Imagine What Might Have Been (London, 2002), 255-278. oldal Musil, Robert: The Man Without Qualities. Eithne Wilkins és Ernst Kaiser fordítása.

3 vols. (London, 1979 [1930])

Myer, Dillon S.: Uprooted Americans: The Japanese Americans and the War Relocation Authority during World War II (Tucson, 1971) Myrdal, Gunnar: An American Dilemma: The Negro Problem and Modem Democracy (New York-London, 1944) Nagel, Joane: „Political Competition and Ethnicity”. In: Susan Olzak-Joane Nagel (szerk.): Competitive Ethnic Relations (Orlando, 1986), 17-44. oldal Naimark, Norman: Fires of Hatred: Ethnic Cleansing in Twentieth-century Europe (Cambridge, Mass.-London, 2001) - The Russians in Germany: A History of the Soviet Zone of Occupation, 1945-1949 (Cambridge, Mass., 1995) Nair, Parvati: „Fire under Plastic: Immigration, or the Open Wounds of Late Capitalism”. Kiadatlan dokumentum, MS, Queen Mary College, University of London (n. a.) Nalty, Bernard C.: „Sources of Victory”. In: Bernard C. Nalty: The Pacific War: The Story of the Bitter Struggle in the Pacific Theater of World War II (London, 1999), 252-265. oldal Naman, Ann Aresty: The Jew in the Victorian Novel: Some Relationships between Prejudice and Art (New York, 1980) Nassibian, Akaby: Britain and the Armenian Question, 1915-1923 (London, 1984) Nawratil, Heinz: Die deutscben Nachkriegsverluste unter Vertriebenen, Gefangenen und Verschleppten. Mit einer Ubersicht iiber die europaischen Nachkriegsverluste (Miinchen-Berlin, 1988) Neidpath, James: The Singapore Naval Base and the Defence of Britain’s Eastern Empire, 1919-1941 (Oxford, 1981) Nelson, Donald M.: Arsenal of Democracy: The Story of American War Production (New York, 1946) Neustatter, Hannah: „Demographic and Other Statistical Aspects of Anglo-Jewry”.

In: Maurice Freedman (szerk.): A Minority in Britain: Social Studies of the Anglo-Jewisb Community (London, 1955), 55-133. oldal Newland, Samuel J.: Cossacks in the German Army, 1941-1945 (London, 1991) Newton, Scott: Profits of Peace: The Political Economy of Anglo-German Appeasement (Oxford, 1996) - „The ’Anglo-German’ Connection and the Political Economy of Appeasement”.

In: Patrick Finney (szerk.): The Origins of the Second World War (London, 1997), 293-316. oldal Nichol, John - Rennell, Tony: Tail-end Charlies: The Last Battles of the Bomber War, 1944-1945 (London, 2004) Nicolson, Harold: Diaries and Letters. Szerkesztő: Nigel Nicolson, vol. II: 1939-1945 (London, 1967) Nish, Ian: „The Flistorical Significance of the Anglo-Japanese Alliance”. Santory Centre, London School of Economics, vitairat, IS/03/443 (2003. január), 40-47. oldal Nitobe, Inazo: Japan - An Exposition of Japanese Thought. Tokuhei Suchi fordítása (Tokió, n. a. [1900]) Noakes, Jeremy: The Nazi Party in Lower Saxony, 1921-1933 (London, 1971) Noakes, Jeremy - Pridham, Geoffrey (szerk.): Nazism, 1919-1945, vol. II: State, Economy and Society, 1933-1939 (Exeter, 1984) - (szerk.): Nazism, 1919-1945, vol. Ill: Foreign Policy, War and Racial Extermination (Exeter, 1988) Nogales, Rafael de: Four Years beneath the Crescent (London, 1926) Nossack, Hans Erich: The End: Hamburg 1943 (Chicago, 2005) Nove, Alec - Newth, J. A.: „The Jewish Population: Demographic Trends and Occupational Patterns”. In: Lionel Kochan (szerk.): The Jews in Soviet Russia since 1917 (Oxford-London-New York 1978), 132-167. oldal Novkov, Julie: „Racial Constructions: The Legal Regulation of Miscegenation in Alabama, 1890-1934”. In: Law and History Review 20, 2 (2002. nyár) Nye, John V. C.: „Killing Private Ryan: An Institutional Analysis of Military Decision Making in World War II”. Dokumentum a 2002-es bostoni ISNIE-konferenciára O’Brien, Patrick Karl - Clesse, Armand (szert): Two Hegemonies: Britain 1846-1914 and the United States 1941-2001 (Aldershot-Burlington, Vt, 2002) Offer, Avner: „Costs and Benefits, Prosperity and Security, 1870-1914”. In: Andrew Porter (szert): The Oxford History of the British Empire, vol. Ill: The Nineteenth Century (Oxford-New York, 1999), 690-711. oldal Offher, Arnold A.: „The United States and National Socialist Germany”. In: Patrick Finney (szert): The Origitrs of the Second World War (London, 1997), 245-261. oldal - „Appeasement Revisited: The United States, Great Britain and Germany, 1933-1940”. In: Journal of American History 64, 2 (1977. szeptember), 373-393. oldal Ogan, Bernd - Weiss, Wolfgang W.: Faszination und Gewalt: Zur Politiscbett Asthetik des Nationalsozialismus (Nürnberg, 1992) Ogata, Sadako N.: Defiance in Manchuria: The Making of Japanese Foreign Policy, 1931-1932 (Berkeley, 1964) Ohandjanian, Artem: Armenien: Der verschwiegene Völkermord (Bécs-Köln-Graz, 1989) O’Loughlin, John: „The Electoral Geography of Weimar Germany: Exploratory Spatial Data Analyses (ESDA) of Protestáns Support for the Nazi Party”.

In: Political Analysis 10, 3 (2002), 217-243. oldal - Colin Flint - Luc Anselin: „The Geography of the Nazi Vote: Context, Confession, and Class in the Reichstag Election of 1930”. In: Annals, Association of American Geographers 84 (1994), 351-380. oldal Olson, Steve: Mapping Human History: Discovering the Past through Our Genes (London, 2002) Olsson, Andreas - Ebert, Jeffrey P. - Banaji, Mahzarin R. - Phelps, Elizabeth A.: „The Role of Social Groups in the Persistence of Learned Fear”. In: Science 309 (2005. július 29.), 785-787. oldal Olzak, Susan: The Dynamics of Ethnic Competition and Conflict (Stanford, 1992) Onoda, Hiroo: No Surrender: My Thirty Year War (London, 1975) Oram, Gerard Christopher: Military Executions during World War One (London, 2003) O’Rourke, Kevin H. - Williamson, Jeffrey G.: Globalization and History: The Evolution of a Nineteenth-Century Atlantic Ecomomy (Cambridge, Mass.-London, 1999) Ovendale, Ritchie: ’Appeasement’ and the English Speaking World: Britain, the United States, the Dominions, and the Policy of Appeasement, 1937-1939 (Cardiff, 1975) Overmans, Rüdiger: „German Historiography, the War Losses and the Prisoners of War”. In: G. Bischof - S. Ambrose (szerk.): Eisenhower and the German PO Ws: Facts against Falsehood (Baton Rouge-London, 1992), 127-169. oldal - Deutsche militariscbe Verluste im Zweiten Weltkrieg (München, 1999) Overy, Richard: „Air Power and the Origins of Deterrence Theory before 1939”.

In: Journal of Strategic Studies 14 (1992) - „Germany and the Munich Crisis: A Mutilated Victory?”. In: Igor Lukes - Erik Goldstein (szerk.): The Munich Crisis, 1938: Prelude to World War II (London, 1999), 191-216. oldal

- Russia’s War (London, 1997)

- The Air War, 1939-1945 (London, 1980) - The Dictators: Hitler's Germany and Stalin’s Russia (London, 2004) - Why the Allies Won (London, 1996)

Oxaal, Ivar: „The Jews of Young Hitler’s Vienna: Historical and Sociological Aspects”. In: Ivar Oxaal - Michael Poliak - Gerhard Botz (szerk.): Jews, Antisemitism and Culture in Vienna (London-New York, 1987), 11-39. oldal Padfield, Peter: Himmler: Reichsfiihrer SS (London, 1990) Padover, Saul K.: Psychologist in Germany: The story of an American Intelligence Officer (London, 1946) Pagnini, Deanna L. - Morgan, S. Philip: „Intermarriage and Social Distance among U.S. Immigrants at the Turn of the Century”. In: American Journal of Sociology 96 (1990), 405-432. oldal Paikert, G. C.: „Hungary’s National Minority Policies, 1920-1945”. In: American Slavic and East European Review 12, 2 (1953. április), 201-218. oldal - The Danube Swabians: German Populations in Hungary, Rumania and Yugoslavia and Hitler's Impact on their Patterns (The Hague, 1967) Paine, Sarah C. M.: Imperial Rivals: China, Russia and Their Disputed Frontier (Armonk, NY-London, 1996) Pallis, A. A.: „Racial Migrations in the Balkans during the Years 1912-1914”.

In: Geographical Journal 66 (1925. október), 315-331. oldal Pallud, Jean Paul: „Crime in WWII: The Execution of Eddie Slovik”. In: After the Battle 32 (1981), 28-42. oldal Pappritz, Anna: Der Mddchenhandel tind seine Bekampfung (Schwelm, 1924) Parker, R. A. C.: „British Rearmement 1936-9: Treasury, Trade Unions and Skilled Labour”. In: English Historical Review 96, 379 (1981. április), 306-343. oldal - Chamberlain and Appeasement: British Policy and the Coming of the Second World War (London, 1993) - Churchill and Appeasement (London, 2000) - „Economics, Rearmament, and Foreign Policy: The UK before 1939 -

A Preliminary Study”. In. Journal of Contemporary History 10, 4 (1975), 637-647. oldal Pascoe, Peggy: „Miscegenation Law, Court Cases, and Ideologies of „Race” in Twentieth-Century America”. In: Journal of American History 83, 1 (1996. június), 44-69. oldal Payne, Robert: Massacre (New York, 1973)

Peach, Ceri: „Ethnic Segregation and Ethnic Intermarriage: A Re-examination of Kennedy’s Triple Melting Pot in New Haven, 1900-1950”. In: Ceri Peach -Vaughan Robinson - Susan Smith (szerk.): Ethnic Segregation in Cities (London, 1981), 193-217. oldal Peattie, Mark R.: Japanese Strategy and Campaigns in the Pacific War, 1941-1945”. In: Loyd E. Lee (szerk.): World War II in Asia and the Pacific and the War’s Aftermath, with General Themes: A Handbook of Literature and Research (Westport, 1998), 56-72. oldal Peden, G. C.: „A Matter of Timing: The Economic Background to British Foreign Policy, 1938-1939”. In: History 69, 225 (1984. február), 15-28. oldal - „Sir Warren Fisher and British Rearmament against Germany”. In: English Historical Review 94, 370 (1979. január), 29-47. oldal - The Treasury and British Public Policy, 1906-1959 (Oxford, 2000) Peeter, Benoit: Herge': Fils de Timin (Párizs, 2002) Perrett, Bryan: „Operation SPHINX: Reader’s Mediterranean Strategy”. In: Kenneth Macksey (szerk.): The Hitler Options: Alternate Decisions of World War II (London, 1995), 35-53. oldal Petropoulos, Jonathan: The Faustian Bargain: The Art World in Nazi Germany (London, 2000) Petzina, Dietmar - Abelshauser, Werner - Faust, Anselm: Sozialgeschichtliches Arbeitsbuch, vol. ül: Materialien zur Statistik der Deutschen Reiches, 1914-1945 (München, 1978) Piketty, Thomas - Saez, Emmanuel: „Income Inequality in the United States,

1913-1998”. In: NBER Working Paper 8467 (2001. szeptember) Pinchuk, Ben-Cion: Shtetljews under Soviet Rule: Eastern Poland on the Eve of the Holocaust (Oxford-Cambridge, Mass., 1990) Piotrowski, Tadeusz: Vengeance of the Swallows: Memoir of a Polish Familys Ordeal under Soviet Aggression, Ukrainian Ethnic Cleansing and Nazi Enslavement, and their Emigration to America (Jefferson, NC-London, 1995) Pipes, Richard: „Assimilation and the Muslims: A Case Study”. In: Alex Inkeles -Kent Geiger (szerk.): Soviet Society: A Book of Readings (London, 1961), 588-607. oldal - Russia under the Bolshevik Regime, 1919-1924 (New York-London, 1995) Pleshakov, Constantine: Stalin’s Folly: The Tragic First Ten Days of World War II on the Eastern Front (Boston, 2005)

Pogge von Strandmann, Hartmut: „Nationalisierungsdruck unk königliche Namensánderung in England”. In: Gerhard A. Ritter - Peter Wende (szerk.): Rivalitát und Partnerschaft: Studien zu den deutsch-britischen Beziehungen im 19. und 20. Jahrhundert. Festschrift fiir Anthony J. Nicholls (Paderborn-München-Bécs-Zürich, 1999), 69-91. oldal Polish Ministry of Information: The German Fifth Column in Poland (London-Melbourne, 1941) Pollock, James K.: „An Areal Study of the German Electorate, 1930-1933”.

In: American Political Science Review 38, 1 (1944. február), 89-95. oldal Polonsky, Antony - Riff, Michael: „Poles, Czechoslovaks and the ’Jewish Question’, 1914-1921: A Comparative Study”. In: Volker R. Berghahn - Martin Kitchen (szerk.): Germany in the Age of Total War (London, 1981), 63-101. oldal Pomeranz, Kenneth: The Great Divergence: China, Europe and the Making of the Modem World Economy (Princeton-Oxford, 2000) Pomiankowski, Joseph: Der Zusammenbruch des Ottomanishen Reiches: Erinnenmgen an die Türkei aus der Zeit des Welkrieges (Zürich-Lipcse-Bécs, 1928) Ponchaud, Francois: Cambodia Year Zero. Nancy Amphoux fordítása (New York, 1978) Pöppel, Martin: Heaven and Hell: The War Diary of a German Paratrooper. Louise Willmot fordítása (Staplehurst, 2000 [1988]) Porter, Bernard: The Absent-minded Imperialists: What the British Really Thought about Empire (Oxford, 2004) Pottle, Mark (szerk.): Champion Redoubtable: The Diaries and Letters of Violet Bonham Carter, 1914-45 (London, 1998) Poundstone, William: Prisoner's Dilemma (Oxford, 1993) Power, Samantha: „A Problem from Hell”: America and the Age of Genocide (London, 2003) Prados, John: „Operation Herbstnebel: Smoke over the Ardennes”. In: Peter G. Tsouras (szerk.): Battle of the Bulge: Hitler's Alternate Scenarios (London, 2004), 181-205. oldal Praisman, Leonid: „Pogroms and Jewish Self-Defence”. In: Journal of the Academic Proceedings of Soviet Jewry 1, 1 (1986), 65-82. oldal Prasad, Sri Nandan - Desika Char, S. V.: Expansion of the Armed Forces and Defence Organization, 1939-1945. Szerkesztő: Bisheshwar Prasad (Calcutta, 1956) Price, Alfred: „The Jet Fighter Menace, 1943”. In: Kenneth Macksey (szerk.): The Hitler Options: Alternate Decisions of World War II (London, 1995), 172-185. oldal Pridham, Geoffrey: Hitler's Rise to Power: The Nazi Movement in Bavaria, 1923-1933 (London, 1973) Pritsak, Omeljan: „The Pogroms of 1881”. In: Harvard Ukrainian Studies 11, 1/2 (1987. június), 8-41. oldal Prosterman, Roy L.: Surviving to 3000: An Introduction to the Study of Lethal Conflict (Belmont, Calif. 1972) Prysor, Glyn: „The ’Fifth Column’ and the British Experience of Retreat, 1940”.

In: War in History 12 (2005. november), 418-447. oldal Przyrembel, Alexandra: 'Rassenschande': Reinheitsmythos und Vemichtungslegitimation in Nationalsozializmus (Gottingen, 2003) Rabe, John: The Good Man of Nanking: The Diaries of John Rabe. John E. Woods fordítása (New York, 1998) Rahden, Till van: „Mingling, Marrying and Distancing: Jewish Integration in Wilhelminian Breslau and its Erosion in Early Weimar Germany”. In: Wolfgang Benz - Arnold Paucker - Peter Pulzer (szerk.): Jiidisches Leben in der Weimarer Republik /Jews in the Weimar Republic (Tübingen, 1998), 197-221. oldal Rainey, Lawrence: „Making History”. In: London Review of Books (1998. január 1.), 18-20. oldal Rakowska-Harmstone, Teresa: „’Brotherhood in Arms’: The Ethnic Factor in the Soviet Armed Forces”. In: N. F. Dreisziger (szerk.): Ethnic Armies: Polyetbnic Armed Forces from the Time of the Habsburgs to the Age of the Superpowers (Waterloo, Ontario, 1990), 123-157. oldal

Ranke, Leopold von: „The Great Powers”. In: R. Wines (szerk.): The Secret of World History: Selected Writings on the Art and Science of History (New York, 1981 [1833]), 122-155. oldal Rasor, Eugene L.: „The Japanese Attack on Pearl Harbor”. In: Loyd E. Lee (szerk.): World War II in Asia and the Pacific and the War’s Aftermath, with General Themes: A Handbook of Literature and Research (Westport, Conn., 1998), 45-56. oldal Rauchway, Eric: Murdering McKinley: The Making of Theodore Roosevelt’s America (New York, 2003) Reck-Malleczewen - Percyval, Friedrich: Diary of a Man in Despair (New York, 1970) Redding, Robert - Yenne, Bill: Boeing: Planemaker to the World (Hongkong, 1983) Reder, Rudolf: Belzec (Krakkó, 1999)

Rees, Laurence: War of the Century: When Hitler Fought Stalin (London, 1999) Reichswehrministerium: Sanitdtsbericht iiber das Deutsche Heer (detsches Feld-und Besatzungsbeer) im Weltkriege 1914-1918, 3 vols. (Berlin, 1934-1935) Reid, James J.: „Total War, the Annihilation Ethic and the Armenian Genocide, 1870-1918”. In: Richard Hovannisian (szerk.): The Armenian Genocide: History, Politics, Ethics (Basingstoke, 1992), 21-349. oldal Remarque, Erich Maria: All Quiet on the Western Front (London, [1929]) Reuter, Edward Byron: Race Mixture: Studies in Intermarriage and Miscegenation (New York, 1931) - The Mulatto in the United States: Including a Study of the Role of Mixed-blood Races Throughout the World (Boston, 1918) Reuth, Ralf Georg: Goebbels (London, 1993) Reynolds, Nicholas: Treason was No Crime: Ludwig Beck, Chief of the German General Stajf (London, 1976) Rezzori, Gregor von: The Snows of Yesteryear: Portraits fir an Autobiography (London, 1989) Rhee, M. J.: The Doomed Empire: Japan in Colonial Korea (Aldershot-Brookfield-Szingapur-Sydney, 1997) Rhodes, Richard: The Making of the Atomic Bomb (New Yok, 1986) Richardson, L. F.: Statistics of Deadly Quarrels (Pittsburgh, 1960) Richerson, Peter J. - Boyd, Robert: Not By Genes Alone: How Culture Transformed Human Evolution (Chicago, 2005) Rigg, Bryan Mark: Hitler’s Jewish Soldiers: The Untold Stoty of Nazi Racial Laws and Men of Jewish Descent in the German Military (Lawrence, Kan., 2002) Ritschl, Albrecht: Deutschlands Krise und Kmjunktur: Binnenkonjunktur, Auslandsverschuldung und Reparationsporblem zwischen Dawes-Plan und Transfirsperre 1924-1934 (Berlin, 2002) - „Spurious Growth in German Output Data, 1913-1938”. In: Centre for Economic Policy Research discussion paper 4429 (2004. június) Ritter, Gerhard: Der Schlieffen Plan: Kitik eines Mythos (München, 1956) - The German Resistance: Carl Goerdeler’s Struggle Against Tyranny. R. T. Clark fordítása (London, 1958) Roberts, Andrew: „The House of Windsor and Appeasement”. In: idem: Eminent Churchillians (London, 1994) - „Prime Minister Halifax”. In: Robert Cowley (szerk.): More What If? Eminent Historians Imagine What Might Have Been (London, 2002), 279-290. oldal - The Holy Fox: A Biography of Lord Halifax (London, 1991) Roberts, Marie: Gothic Immortals: The Fiction of the Brotherhood of the Rosy Cross (London, 1990) Robinsohn, Hans :Justiz als politische Verfolgung: Die Rechtsprechung in „Rassenschandefallen”, beim Landgericht Hamburg 1936-1943 (Stuttgart, 1977) Robinson, Charles F. II: Dangerous Liaisons: Sex and Love in the Segregated South (Fayetteville, 2003) Rockoff, Hugh: „The United States: From Ploughshares to Swords”. In: Mark Harrison (szerk.): The Economics of World War II: Six Great Powers in International Comparison (Cambridge, 1998), 81-121. oldal Rodgers, Eugene: Flying High: The Story of Boeing and the Rise of the Jetliner Industry (New York, 1996) Röhl, John C. G.: „The Emperor’ New Clothes”. In: idem (szerk.): The Corfu Papers (Cambridge, 1992) - The Kaiser and His Court: Wilhelm II and the Government of Germany (Cambridge, 1994) - Wilhelm II: The Kaiser’s Personal Monarchy, 1888-1900. Sheila de Bellaigue fordítása (Cambridge, 2004) Rohwer, Jürgen: „The U-Boat War Against the Allied Supply Lines”. In: Hans-Adolf Jacobsen - Jürgen Rohwer (szerk.): Decisive Battles of World War II: The German View. Edward Fitzgerald fordítása (London, 1965), 259-313. oldal Rolf, David: Prisoners of the Reich: Germany’s Captives, 1939-1945 (Dunton Green, 1989) Rolfe, M.: Looking into Hell: Experiences of the Bomber Command War (London, 2000) Rose, Elihu: „The Case of the Missing Carriers”. In: Robert Cowley (szerk.): What If? The World's Foremost Military Historians Imagine What Might Have Been (London, 2001), 340-350. oldal Rosefielde, Steven: „Excess Deaths and Industrialization: A Realist Theory of Stalinist Economic Development in the 1930s”. In -.Journal of Contemporary History 23,2 (1988. április), 277-289. oldal Rosen, Sara: My Lost World: A Survivor’s Tale (London, 1993) Rosenberg, Edgar: From Shylock to Svengali: Jewish Stereotypes in English Fiction (London, 1960) Rosenfeld, Gavriel: The World Hitler Never Made: Alternate History and the Memory of Nazism (Cambridge, 2005) Rosenthal, Erich: „Some Recent Studies about the Extent of Jewish Out-Marriage in the USA”. In: Werner J. Cahnman (szerk.): Intermarriage and Jewish Life: A Symposium (New York, 1963), 82-91. oldal Röskau-Rydel, Isabel: „Galizien”. In: idem (szerk.): Deutsche Geschichte im Osten Europas: Galizien (Berlin, 1999), 16-212. oldal Roth, Joseph: The Radetsky March. Joachim Neugroschel fordítása (Woodstock-New York, 1995 [1932]) Rotschild, Joseph: East Central Europe Between the Two World Wars (Seattle-London, 1974) Rozenblit, Marsha L.: The Jews of Vienna, 1861-1914: Assimilation and Identitiy (Albany, 1983) Rubin, Abba: Images in Transition: The English Jew in English Literature, 1660-1830 (Westport, Conn.. 1984) Rubinstein, Hilary L. - Cohn-Sherbok, Dan - Edelheit, Abraham J. - Rubinstein, William D.: The Jews in the Modem World: A History Since 1750 (London, 2002) - „Jewish Participation in National Economic Elites, 1860-1939, and Anti-Semitism: An International Comparison”. Konferenciadokumentum, Australian Association for Jewish Studies Conference, Sydney (1997) Rubinstein, William D.: The Myth of Resale (London, 1997) Rudnidri, Szymon: „Anti-Jewish Legislation in Interwar Poland”. In: Robert Blobaum (szerk.): Antisemitism and its Opponents in Modem Poland (Ithaca, 2005), 148-170. oldal Rummel, Rudolph J.: Democide: Nazi Genocide and Mass Murder (New Jersey, 1992) - Lethal Politics: Soviet Genocide and Mass Murder Since 1917 (New Brunswick, NJ, 1990) Ruppin, Arthur: Die Juden der Gegenwart: Eine soziahvissenshafiliche Studie (Berlin, 1904) - Soziologie der Juden, vol. I: Die soziale Struktur der Juden (Berlin, 1930) Rusbridger, James - Nave, Eric: Betrayal at Pearl Harbor (New York, 1991) Russett, Bruce: „Counterfáctuals about War and Its Absence”. In: Philip E. Tetlock -

Aaron Belkin (szerk.): Counterfactual Thought Experiments in World Politics: Logical, Methodological and Psychological Perspectives (Princeton, 1996), 171-186. oldal Russo-Jewish Committee: Russian Atrocities, 1881: Supplementary Statement issued by the Russo-Jewish Committee in Confirmation of „The Times" Narrative (London, 1882) Rutchford, B. U.: „The South’s Stake in International Trade”. In: The Southern Economic Journal 14, 4 (1948. április), 361-375. oldal Rytina, Steven - Blau, Peter - Blum, Terry - Schwartz, Joseph: „Inequality and Intermarriage: A Paradox of Motive and Constraint”. In: Social Forces 66 (1988), 645-675. oldal Sainsbury, Keith: Churchill and Roosevelt at War: The War They Fought and the Peace They Hoped to Make (London, 1994) Sakamoto, Pamela Rotner: Japanese Diplomats and Jewish Refugees: A World War II Dilemma (Westport, Conn.-London, 1998) Sapolsky, Robert M.: „A Natural History of Peace”. In: Foreign Affairs 85 (2006. január-február), 104-120. oldal Sarafian, Ara (szerk.): United States Official Documents on the Armenian Genocide, vol. II: The Peripheries (Watertown, Mass., 1993) - (szerk.): United States Official Documents on the Armenian Genocide, vol. I: The Lower Euphrates (Watertown, Mass., 1993) Saxon, Timothy D.: „Anglo-Japanese Naval Cooperation, 1914-1918”. In: Naval War College Review 53, 1 (2000. tél); http://www.nwc.navy.mil/press/review/2000/winter/art3-woo.htm Scalapino, Robert A.: „Southern Advance: Introduction”. In: James William Morley (szerk.): The Fateful Choice: Japan’s Advance into Southeast Asia, 1939-1941 (New York, 1980), 117-125. oldal Schechtman, Joseph B.: Postwar Population Tranfers in Europe, 1945-1955 (Philadelphia, 1962) Schell, Jonathan: The Unconquerable World: Power, Nonviolence, and the Will of the People (London, 2004) Schiel, Juliáné: „Pillars of Democracy: A Study of the Democratisation Process in Europe after the First World War”. Kiadadan BA-dolgozat (Oxford University, 2000) Schimmelpenninck van der Oye, David: Toward the Rising Sun: Russian Ideologies of Empire and the Path to War with Japan (DeKalb, 111., 2001) Schirmer, Jennifer G.: The Guatemalan Military Project: A Violence Called Democracy (Philadelphia, 1998) Schlesinger, Arthur, Jr.: „Hopeful Cynic”. In: Times Literaiy Supplement (2005. május 27.), 12-13. oldal Schleunes, Karl A.: The Twisted Road to Auschwitz: Nazi Policy toward the Jews, 1933-39 (London, 1972) Schmidt, Gustav: „The Domestic Background to British Appeasement Policy”.

In: Wolfgang J. Mommsen - Lothar Kettenacker (szerk.): The Fascist Challenge and the Policy of Appeasement (London, 1983), 101-124. oldal Scmidt, Sabine - Blaszkowski, Jan - Darecka, Izabela - Dwertmann, Franz -Krzykowski, Bogdan - Milancej, Marcin - Olejnik, Hanna - Schmidt, Danuta: In Gdansk unterwegs mit Giinter Grass (Gdansk, 1993) Schorske, Carl E.: Fin-de-siecle Vienna: Politics and Culture (London, 1980) Schroeder, Paul W.: „Embedded Counterfactuals and World War I as an Unavoidable War”. In: Philip Tetlock - Richard Ned Lebow - Geoffrey Parker (szerk.): Unmaking the West: Counterfactual Thought Experiments in History Schulman, Gary I.: „Race, Sex and Violence: A Laboratory Test of the Sexual Threat of the Black Male Hypothesis”. In: American Journal of Sociology 79 (1974. március), 1260-1277. oldal

Scott, John: Behind the Urals (Bloomington-Indianapolis, 1989 [1942])

Scurr, John: Germany’s Spanish Volunteers 1941-1945: The Blue Division in Russia (London, 1980)

Seabright, Paul: The Company of Strangers: A Natural History of Economic Life (Princeton, 2004)

Sebag Montefiore, Simon: Stalin: The Court of the Red Tsar (New York, 2004) Sebastian, Mihail -.Journal, 1935-1944. Patrich Camiller fordítása. Szerkesztő:

Radu Ioanid. (Chicago, 2001)

Segel, Harold B. (szerk.): Stranger in Our Midst: Respresentations of the Jew in Polish Literature (Ithaca-London, 1996)

Sellers, Leonard: For God’s Sake Shoot Straight! The Story of the Court Martial and Execution of Temporary Sub-Lieutenant Edwin Leopold Arthur Dyett, Nelson Battalion 63rd (RN) Division during the First World War (London, 1995)

Service, Robert: Stalin: A Biography (Cambridge, Mass., 2005)

-A History of Twentieth-Century Russia (London, 1997)

- Lenin: A Biography (London, 2000)

Seth, Ronald: Caporetto: The Scapegoat Battle (London, 1965)

Sethi, S. S.: The Decisive War: Emergence of a New Nation (New Delhi, 1972)

Seton-Watson, Hugh: Eastern Europe Between the Wars, 1918-1941 (Cambridge, 1945) Setde, Arthur: ,,Model-T Anti-Semitism”. In: Protestant Digest (1940. augusztus-szeptember), 21-27. oldal

Shawcross, William: Deliver Us From Evil: Warlords and Peacekeepers in a World of Endless Conflict (London, 2000)

Shay, Robert Paul Jr.: British Rearmament in the Thirties: Politics and Profits (Princeton, 1977)

Sheffield, Gary: Forgotten Victory: The First World War, Myths and Realities (London, 2001)

Shelden, Michael: Orwell: The Authorized Biography (London, 1991)

Sherman, A. J.: Mandate Days: British Lives in Palestine, 1918-1948 (New York, 1997) Sherwin, Martin J.: „The Atomic Bomb and the Origins of the Cold War”.

In: David S. Painter - Melvyn P. Leffler (szerk.): Origitis of the Cold War:

An International History (London, 1994), 77-9S. oldal Shillony, Ben-Ami: Politics and Culture in Wartime Japan (Oxford, 1981)

Shippey, T. A.: J. R. R. Tolkien: Author of the Century (London, 2000)

Shirer, Frank R.: „Pearl Harbor: Irredeemable Defeat”. In: Peter G. Tsouras (szerk.): Rising Sun Victorious: The Alternate History of How the Japanese Won the Pacific War (London, 2001), 62-82. oldal

Shirer, William L.: The Collapse of the Third Republic: An Inquiry into the Fall France in 1940 (London, 1972)

Shochat, Azriel: Jews, Lithuanians and Russians, 1939-1941”. In: Bela Vago -George L. Mosse (szerk.): Jews and Non-Jews in Eastern Europe (New York, 1974), 301-314. oldal

Sieradzki, Mietek: By a Twist of History: The Three Lives of a Polish Jew (London, 2002) Silber, William: „Birth of the Federal Reserve: Crisis in the Womb”. In: Journal of Monetary Economics

- The Summer of 1914: Birth of a Financial Superpower

Silverstein, Josef: „The Importance of the Japanese Occupation of Southeast Asia to the Political Scientist”. In: idem: Southeast Asia in World War II: Four Essays (New Haven, Conn., 1966), 1-13. oldal

Simmons, Robert R.: „The Korean Civil War”. In: Frank Baldwin (szerk.): Without Parallel: The American-Korean Relationship since 1945 (New York, 1973),

143-179. oldal

Simms, Brendan: Unfmest Hour: Britain and the Destruction of Bosnia (London, 2001) Singer, J. David - Small, Melvin: Correlates of War Database. University of Michigan, www.umich.edu/~cowproj

Sington, Derrick - Weidenfeld, Arthur: The Goebbels Experiment: A Study of the Nazi Propaganda Machine (London, 1942)

Sisson, Richard - Rose, Leo E.: War and Secession: Pakistan, India, and the Creation of Bangladesh (Berkeley, 1990)

Slezkine, Yuri: The Jewish Century (Princeton, 2004)

Slusser, Robert M.: „Soviet Far Eastern Policy, 1945-1950: Stalin’s Goals in Korea”. In: - Akire Iriye (szerk.): The Origins of the Cold War in Asia (Tokió, 1977),

123-147. oldal

Smal-Stocki, Roman: The Captive Nations: Nationalism of the Non-Russian Nations in the Soviet Union (New York, 1960)

Smelser, Ronald M.: „Nazi Dynamics, German Foreign Policy and Appeasement”.

In: Worlfgang J. Mommsen - Lothar Kettenacker (szerk.): The Fascist Challenge and the Policy of Appeasement (London, 1983), 31-48. oldal Smith, Elberton R.: The Army and Economic Mobilization (Washington DC, 1991) Smith, Lillian: Killers of the Dream (London, 1950)

Sodol, Petro R.: UPA: They fought Hitler and Stalin: A Brief Overview of Militaiy Aspects from the History of the Ukrainian Insurgent Army, 1942-1949 (New York, 1987) Sollors, Werner: Neither Black nor White yet Both (New York, 1997)

Spector, Ronald H.: Eagle against the Sun: The American War -with Japan (London, 1987) Spector, Scott: „Auf der Suche nach der Prager deutschen Kultur: Deutsch-jüdische

Dichter in Prag von der Jahrhundertwende bis 1918”. In: Deutsches Historisches Museum (szerk.): Deutsche hu Ostert (Berlin, 1995), 83-91. oldal Speer, Albert: Inside the Third Reich. Richard és Clara Winston fordítása (London, 1970) Spengler, Oswald: The Decline of the West: An Abridged Edition. Charles Francis Atkinson fordítása. Szerkesztő: Helmut Werner (London, 1961)

Spiller, Harry (szerk.): Prisoners of Nazis: Accounts by American POWs in World War II 0efferson, NC-London, 1998)

Stanlislawski, Michael: Tsar Nicholas I and the Jews: The Transformation of Jewish Society in Russia, 1825-1855 (Philadelphia, 1983)

Stanton, William: The Leopard's Spots: Scientific Attitudes toward Race in America, 1815-59 (Chicago-London, 1960)

Stargardt, Nicholas: „Victims of Bombing and Retaliation”. In: German Historical Institute, London, Bulletin 26, 2 (2004), 57-70. oldal Stedman, James: Life of a British POW in Poland. 31 May 1940 to 30 April 1945 (Braunton, Devon, 1992)

Steigmann-Gall, Richard: The Holy Reich: Nazi Conceptions of Christianity, 1919-1945 (Cambridge, 2003)

Steinberg, Mark D. - Khrustalev, Vladimir M.: The Fall of the Romanovs: Political Dreams and Personal Struggles in a Time of Revolution (New Haven, 1995)

Stember, Charles Herbert: Sexual Racism: The Emotional Barrier to an Integrated Society (New York, 1976)

- Marshall Sklare - George Salomon: Jews in the Mind of America (New York, 1966) Stephan, John J.: The Russian Far East: A Histojy (Stanford, 1994)

Stevenson, David: Armaments and the Coming of War: Europe 1904-1914 (Oxford, 1996)

- Cataclysm: The First World Warns Political Tragedy (New York, 2004)

Stewart, Graham: Burying Caesar: Churchill, Chamberlain and the Battle for the Tory

Party (London, 1999)

Stockmar, Baron E. von: Memoirs of Baron Stockmar, 2 vols. (London, 1872)

Stoler, Ann: „Making Empire Respectable: The Politics of Race and Sexual Morality in 20th Century Colonial Cultures”. In: Jan Breman (szerk.): Imperial Monkey Btisincss: Racial Supremacy in Social Darwinist Theory and Colonial Practice (Amszterdam, 1990), 35-71. oldal

Stoltzfus, Nathan: Resistance of the Heart: Intermarriage and the Rosenstrasse Protest in Nazi Germany (New York, 1996)

Strachan, Hew: The First World War, vol. I: To Aims (Oxford, 2001)

- The First World War: A New Illustrated History (London-New York-Sydney-Tokió-Szingapúr-Toronto-Dublin, 2003)

- „Training, Morale and Modem War”. In: Journal of Contemporary History Strack, Hermann L.: Jiidische Gebeimgesetze (Berlin, 1920)

Strik-Strikfeldt, Wilfried: Against Stalin and Hitler: Memoir of the Russian Liberation Movement 1941-5 (London-Basingstoke, 1970)

Stromberg, Roland N.: „American Business and the Approach of War, 1935-1941”.

In: Journal of Economic History 13, 1 (1953), 58-78. oldal Stueck, William: The Korean War: An International History (Princeton, 1995)

Sugihara, Kaoru: „The Economic Motivations behind Japanese Aggression in the Late 1930s: Perspectives of Freda Utley and Nawa Toichi”. In: Journal of Contemporary History 32, 2 (1997. április), 259-280. oldal Surh, Gerald: „The Jews of Ekaterinoslav in 1905 as Seen from the Town Hall: Ethnic Relations on an Imperial Frontier”. In: Ab Imperio: Theory and History of Nationalism and Empire in the Post-Soviet Space 4 (2003)

Suvorov, Victor [Vladimir Rezun]: Icebreaker: Who Started the Second World War? (London, 1990)

Swain, Geoffrey: Russia’ Civil War (Stroud, 2000)

Symon, Jack: Hell in Five (London, 1995)

Szolzsenyicin, Alekszandr I.: The Gulag Archipelago 1918-1956. Thomas P. Whitney fordítása (London, 1974)

- Deux siecles ensemble (1917-1972), vol. II: Juifs et Russes pendant la période soviétique. Anne Kichilov, Georges Philippenko és Nikita Struve fordítása (Párizs, 2003)

Tachauer, D.: „Statistische Untersuchungen fiber die Neigung zu Mischehen”.

In: Zeitschrift für die gesamte Staatswissenschaft 71, 1 (1915), 36^-0. oldal Talaat Pasha: „Posthumous Memoirs of Talaat Pasha”. In: New York Times Current History 15, 1 (1921. október), 287-293. oldal Tang, Hua et al.: „Genetic Structure, Self-Identified Race/Ethnicity, and Confounding in Case-Control Association Studies”. In: American Journal of Human Genetics 76 (2005), 268-275. oldal

Tatar, Maria: Lustmord: Sexual Murder in Weimar Germany (Princeton, 1995)

Taylor, A. J. P.: English History, 1914-1945 (Oxford, 1965)

- The Course of German History: A Survey of the Development of Germany since 1815 (London, 1945)

- The Origins of the Second World War (London, 1964 [1961])

- The Struggle for Mastery in Europe: 1848-1918 (Oxford, 1954)

Taylor, Brandon: Art and Literature under the Bolsheviks (London, 1991)

Taylor, Christopher C.: Sacrifice as Terror: The Rwandan Genocide of 1994

(Oxford-New York, 1999)

Thatcher, Ian D.: Trotsky (London, 2003)

Theilhaber, Felix A.: Der Untergang der deutschen Juden: Eine volkswirtschaftliche Studie (München, 1911)

Theweleit, Klaus: Male Fantasies, vol. I: Women, Floods, Bodies, History (Minneapolis, 1987)

Thio, Eunice: „The Syonan Years, 1942-1945”. In: Ernest C. T. Chew - Edwin Lee (szerk.): A Histoty of Singapore (Szingapúr, 1991)

Thomas, Mark: „Rearmament and Economic Recovery in the Late 1930s”.

In: Economic History Review, New Series, 36, 4 (1983. november), 553-579. oldal Thompson, Neville: The Anti-Appeasers: Conservative Opposition the Appeasement in the 1930s (Oxford, 1971)

Thome, Christopher: The Far Eastern War: States and Societies, 1941-1945 (London, 1986)

Timasheif, Nicholas S.: The Great Retreat: The Growth and Decline of Communism in Russia (New York, 1946)

Timms, Edward: Karl Kraus, Apocalyptic Satirist: Culture and Catastrophe in Habsburg Vienna (New Haven, 1986)

Tinker, Hugh: A New System of Slavery: The Export of Indian Labour Overseas, 1830-1920 (London-New York-Bombay, 1974)

Todd, Emmanuel: Aprés L’Empire: Essaisur la decomposition du systbne ame'ricain (Párizs, 2002)

Todorov, Tzvetan: Facing the Extreme: Moral Life in the Concentration Camps (London, 1999)

Tokaca, Mirsad: „Violation of Norms of International Humanitarian Law during the War in Bosnia and Herzegovina”. Kiadatlan kézirat, Szarajevó (2005. február) Tokayer, Marvin - Swartz, Mary: The Fugu Plan: The Untold Story of the Japanese and the Jews during World War II (New York-London, 1979)

Toland, John: The Rising Sun: The Decline and Fall of the Japanese Empire, 1936-1945 (London, 2001)

Tolkien, J. R. R.: The Lord of the Rings (London, 1994 [1954, 1955])

Tooze, Adam J.: The Wages of Destruction: The Making and Breaking of the Nazi Economy (London, 2006)

- Statistics and the German State, 1900-1945: The Making of Modern Economic Knowledge (New York, 2001)

Toussenel, Alphonse: Lesjuifs, rois de l’e'poque: Histoire de la féodalitéfinanciére (Párizs, 1847)

Towle, Philip: „Introduction”. In: idem - Margaret Kosuge - Yoichi Kibata (szerk.): Japanese Prisoners of War (London-New York, 2000), xi-xx. oldal

- „The Japanese Army and Prisoners of War”. In: idem - Margaret Kosuge - Yoichi Kibata (szerk.): Japanese Prisoners of War (London-New York, 2000), 1-16. oldal

Trachtenberg, Marc: „A ’Wasting Asset’: American Strategy and the Shifting Nuclear Balance”. In: International Security 13, 3 (1988-1989. tél), 5-49. oldal Treue, Wilhelm: „Hitlers Denkschrift zum Vierjahresplan 1936”. In: Vierteljahresbefte fiir Zeitgeschichte 3 (1955), 184-210. oldal

Trevor Roper, H. R. (szerk.): Hitler’s Table Talk, 1941-1944: His Private Conversations.

Norman Cameron és R. H. Stevens fordítása, második kiadás (London, 1973 [1953]) Trexler, Richard C.: Sex and Conquest: Gendered Violence, Political Order and the European Conquest of the Americas (Cambridge, 1995)

Trilling, Lionel: „The Changing Myth of the Jew”. In: Diana Trilling (szerk.): Speaking of Literature and Society (Oxford, 1982), 50-76. oldal Trubowitz, Peter: Defining the National Interest: Conflict and Change in American Foreign Policy (Chicago-London, 1998)

Trumpener, Ulrich: Germany and the Ottoman Empire: 1914-1918 (Princeton, 1968) Tsouras, Peter: Disaster at D-Day: The Germans Defeat the Allies, June 1944. Második kiadás (London, 2004 [1994])

- „Operation ORIENT: Joint Axis Strategy”. In: Kenneth Macksey (szerk.): The Hitler Options: Alternate Decisions of World War II (London, 1995), 82-101. oldal

- „Rommel versus Zhukov: Decision in the East, 1944-45”. In: Peter G. Tsouras (szerk.): Third Reich Victorious: The Alternate History of How the Germans Won the War (London, 2002), 231-256. oldal

Turczynski, Emanuel: „Die Bukowina”. In: Isabel Röskai-Rydel (szerk.): Deutsche Geschichte im Osten Europas: Galizien, Bukowina, Molday (Berlin, 1999), 218-328. oldal Turner, Henry Ashby: German Big Business and the Rise of Hitler (Oxford, 1985)

- Hitler’s Thirty Days to Power: January 1933 (Reading, Mass., 1996)

United Nations Population Division of the Department of Economic and Social Affairs of the United Nations Secretariat: World Population Prospects: The 2004 Revision and World Urbanization Prospects: The 2003 Revision (http://esa.un.org/tmpp, 2005. július 14.)

United Nations War Crimes Commission: Law-Repmts of Trials of War Criminals, vol. I (London, 1947)

Vago, Bela: The Shadow of the Swastika: The Rise of Fascism and Anti-Semitism in the Danube Basin, 1936-1939 (London, 1975)

Vatter, Harold G.: The US Economy in World War II (New York, 1985)

Veen, Harm R. van der: Jewish Characters in Eighteenth-Centuiy English Fiction and Drama (Groningen, Batavia, 1935)

Verney,John: Going to the Wars (London, 1955)

Vernon, J. R.: „World War II Fiscal Policies and the End of the Great Depression”.

In: Journal of Economic Histoty 54, 4 (1994. december), 850-868. oldal Vidal, Gore: The Decline and Fall of the American Empire (Berkeley, 1992)

Vishniak, Mark: „Antisemitism in Tsarist Russia: A Study in Government-Fostered Antisemitism”. In: Koppéi S. Pinson (szerk.): Essays on Antisemitism (New York, 1946), 121-144. oldal

Vital, David: A People Apait: The Jews in Europe 1789-1930 (Oxford-New York, 1999) Volkogonov, Dmitri: Lenin: Life and Legacy (London, 1994)

- Trotsky: The Eternal Revolutionary (London, 1996)

Volkov, Solomon (szerk.): Testimony: The Memoirs of Dmitri Shostakovich (New York, 1979)

Vonnegut, Kurt: Slaughterhouse-five: or the Children’s Crusade: A Duty-Dance with Death (St Albans, 1992 [1970])

Waldeck, R. G.: Athene Palace, Bucharest: Hitler’s „New Order” comes to Rumania (London, 1943)

Walker, Ernest: The Price of Surrender: 1941 - The War in Crete (London, 1992) Walker, Martin: The Cold War and the Making of the Modem World (London, 1990) Walker, S.: „Solving the Appeasement Puzzle: Contending Historical Interpretations of British Diplomacy during the 1930s”. In: British Journal of International Studies 6 (1980. április)

Wallenstein, Peter: „Tell the Court I Love My Wife": Race, Marriage, and Law -An American Histoiy (New York, 2004)

Wan-yao, Chou: „The Kominka Movement”. In: Peter Duus - Ramon H. Myers -Mark R. Peattie (szerk.): The Japanese Wartime Empire, 1931-1945 (Princeton, 1996)

Wang, Youqin: „The Second Wave of Violent Persecution of Teachers: The Revolution of 1968”. http://www.chinese-memorial.org/ (n. a.)

- „Student Attacks Against Teachers: The Revolution of 1966”. http://www.chinese-memorial.org/ (n. a.)

War Office: Statistics of the Military Effort of the British Empire during the Great War, 1914-20 (London, 1922)

Ward, Michael D. - Gleditsch, Kristian: „Democratizing for Peace”. In: American Political Science Review 92, 1 (1998), 51-61. oldal Wark, Wesley K.: „British Intelligence on the German Air Force and Aircraft Industry, 1933-1939”. In: Historical Journal 25, 3 (1982), 627-648. oldal Warmbrunn, Werner: The Dutch under German Occupation, 1940-1945 (Stanford-London, 1993)

Warner, Denis - Warner, Peggy: The Tide at Sunrise: A History of the Russo-Japanese War, 1904-1905 (London, 1975)

Warren, Charles: „Troubles of a Neutral”. In: Foreign Affairs 12, 3 (1934. április), 377-394. oldal

Washington, Joseph R. Jr.: Marriage in Black and White (Boston, 1970)

Wassermann, Jacob: My Life as German and Jew (London, 1934)

Waterford, Van: Prisoners of the Japanese in World War II: Statistical History, Personal Narratives and Memorials Concerning Prisoners if War in Camps and on Hellships, Civilian Internees, Asian Slave Laborers, and Others Captured in the Pacific Theater (Jefferson, NC, 1994)

Watt, D. C.: „British Intelligence and the Coming of the Second World War in Europe”. In: Ernest R. May (szerk.): Knowing One’s Enemies: Intelligence Assessment before the Two World Wars (Princeton, 1984), 237-270. oldal Waugh, Evelyn: Sword of Honour (London, 1999 [1965])

Weber, Eugen: The Hollow Years: France in the 1930s (London, 1995)

- Peasants into Frenchmen: The Modernization of Rural France, 1870-1914 (Stanford, 1976) Weber, Frank: Eagles on the Crescent: Germany, Austria, and the Diplomacy of the

Turkish Alliance, 1914-1918 (Ithaca-London, 1970)

Weber, Marianne: Max Weber: A Biography (New York, 1975)

Weber, Thomas: Lodz Ghetto Album: Photographs by Henryk Ross. Válogatta: Martin Parr és Timothy Prus (London, 2004)

Wegner, Bernd: „The Ideology of Self-Destruction: Hitler and the Choreography of Defeat”. In: German Historical Institute, London, Bulletin 26, 2 (2004. november), 18-33. oldal

Weihns, W.: Bordell-Juden and Miidchenhandel (Berlin, 1899)

Weinberg, Gerhard: A World at Arms: A Global History of World War II (Cambridge, 1994)

- „Reflections on Munich after 60 Years”. In: Igor Lukes - Erik Goldstein (szerk.): The Munich Crisis, 1938: Prelude to World War II (London, 1999), 1-13. oldal

- „The French Role in the Least Unpleasant Solution”. In: Maya Latynski (szerk.): Reappraising the Munich Pact: Continental Perspectives (Washington DC, 1992),

21-47. oldal

- „The German Generals and the Outbreak of War, 1938-1939”. In: Adrian Preston (szerk.): General Staffs and Diplomacy before the Second World War (London, 1978), 24-40. oldal

Weindling, Paul: Health, Race and German Politics between National Unification and Nazism, 1870-1945 (Cambridge, 1989)

- Epidemics and Genocide in Eastern Europe, 1890-1945 (Oxford, 2000)

Weiner, Amir: Making Sense of War: The Second World War and the Fate of the Bolshevik Revolution (Princeton, 2001)

Weingart, Peter: Doppel-Leben: Ludwig Clauss: Zwischen Rassenforschung und Widerstand (Frankfurt-New York, 1995)

Weiss, Aharon: ,Jewish-Ukrainian Relations in Western Ukraine during the Holocaust”. In: Howard Aster - Peter J. Potichnyj (szerk.): Ukrainian-Jewish Relations in Historical Perspective (Edmonton, 1990), 409-420. oldal

Weiss, John: Derlange Wegzum Holocaust. Helmut Dierlamm és Norbert Juraschitz fordítása (Berlin, 1998)

Weissman, Neil: „Regular Police in Tsarist Russia, 1900-1914”. In: Russian Review 44, 1 (1985. január), 45-68. oldal

Welch, David: Propaganda and the German Cinema, 1933-1945 (Oxford, 1983)

Wells, H. G.: The War of the Worlds (London, 2005 [1898])

Név-és tárgymutató

Abbászida-kalifátus lxiv Abel, Wilhelm 265

Abesszínia, olasz megszállás (1935) 285, 311-313,316,332,337,416 Abter, Jacob Mendelevics 213 acél 284

Acheson, Dean 596, 606 Admiralitás-szigetek, japán megszállás 496

Afganisztán 145, 473 háború (1979-2001), xxxiv, 616, 643 mudzsahedinek 643 német expedíció 115 szovjet megszállás 643 Afrika xlii, lxx, 7, 16, 93, 312,472, 614, 617, 646 demokrácia 228 első világháború 115 lásd még Észak-Afrika; Dél-Afrika, Közép-Afrika agadíri válság (1911) 80 Agassiz, Jean Louis Rodolphe 23 Ahlwardt, Hermann 28 AK-47-es puskák 618 Albánia

diktatúra (1928) 230 mint nemzetállam lvi olasz megszállás (1939) 312,316,378,381 Alekszandra, angol királynő 99 Alekszandra, cárné 95, 98, 142, 143, 151 Alekszandra, dán hercegnő 95 Alekszandrija, pogromok 64 Alekszejev, Jevgenyij Ivanovics, tengernagy 50, 53 Aleppo szörnyűségei 180

alkotmányos monarchia 57, 94, 100 Államadósságok Európai Tanácsa 10 államkötvények lásd kötvények Allilujeva, Nagyezsda 425 Alsina, Juan Ív Ambrose, Stephen 550 American United Fruit Company területei 614

Amerikai Felszabadítottak Információs Irodája 23

amiens-i csata (1918) 132 Amo, Eidzsi 304

amritszári mészárlás (1919) 414, 503 Amszterdam

Bűnügyi Antropológiai Konferencia 42 disztribúciós hálózatok 15 zsidók, vegyes házasság 251 Amur folyó, települések 48 Anami Korecsika 575 Ananyev, pogromok 64 anarchizmus, ideológia 6 Anasztázia hercegnő kivégzése 151 Anatólia 175,181-184 Andaman-szigetek, japán megszállás 496 Anderson, Orvil, tábornok 601 Anderson, Rudolf 607 Andric, Ivó 139, 140, 633 Angell, Norman 81, 86, 89,115 Angola FNLA 616 függetlenség 616 MPLA616, 620 parasztság 617 polgárháború 616, 620 UNITA616, 620

Angol Bank árfolyamok 375 és az első világháború 87 tartalékok (1938) 373, 374 angol-német haditengerészeti egyezmény 357, 362

angol-német kölcsönfizetési egyezmény 337, 369

angolszászok, állítólagos faji rokonságuk a németekkel 317 Anina, bányák 38 Ankara

mint Törökország fővárosa 185 nagy nemzetgyűlés (1920) 182 antant

első világháború 378 és az amerikai fogyasztók (1916) 116 és az imperializmus 114, 115 propaganda 126, 127 veszteségek 131 lásd még az egyes államoknál antikomintem paktum 311 Antiszemita Tükör (folyóirat) 40 antiszemitizmus

ellenségesség a fajkeveredéssel szemben 25

és tudományos kutatás 578 gazdasági xlii, 31-35 lásd még zsidók; és az egyes államoknál Antonescu, Ion, tábornok 456 Apis lásd Dimitrijevics, Dragutin aranyalap bt, 16, 51, 90, 295, 326 és a nagy gazdasági világválság 196, 225 Arbenz, Jacobo, elnök 614, 615 Arendt, Hannah 253 Argentína

demokrácia 228 „eltűnések” 620 nagy gazdasági világválság 193 zsidó letelepedők Ív árja faj

vegyes házasság és civilizáció liv, 252-254

vérszennyezés liv, 27, 30, 252-254,

264, 399

Árion, Belgium, első világháború 126

Armstrong, Louis 191

Ashihei, Hino 480

Ashley, Jack 131

askenázi, mobilitás 32, 36, 58

Asquith, Herbert 107

As tel, Karl 267

Astor, Nancy 199, 340

Astor, Waldorf 199

Aszaka, Jaszuhiko, herceg 477

Asszíria, függetlensége (1920) 175

Athlone gróf 341

atombomba és felhasználása 521, 523, 576-578, 594-596, 600, 601, 605 Attu-sziget, csaták (1943) 538, 542 Aung San 503

Auschwitz, koncentrációs tábor 220, 410, 414,446, 508-513, 568, 569 felszabadítás (1945) 579, 580 halálmenetek (1945) 560 Ausztrálázsia 286 Ausztrália

bevándorlási korlátozások 47, 273, 287 első világháború 321 második világháború 487, 7, 548 nagy gazdasági világválság 193 Ausztria

bankválság (1931) 193 Bosznia-Hercegovina annektálása 176 diktatúra (1933) 231, 232, 235 gazdasági növekedés (1950-es, 1960-as évek) 611

katolicizmus és nácizmus 245 megszállási zónák (1945) 588 nagy gazdasági világválság 193 német önrendelkezés 315 nemzetiszocializmus 350 lásd még Osztrák-Magyar Monarchia Azerbajdzsán, Kaukázusi Föderáció 157 Ázsia

demokrácia 228 gazdasági növekedés 648 kínai diaszpóra xlviii modernizáció lxviii, lxix nagysága 472, 473

nemzetállamok hiánya lxix nyugati kötelezettségek (1930-as évek) 304

orosz hatalom 48, 50, 51 szovjet követelések 595, 596 ázsiaiak

emigráció, korlátozások 47 japán kategorizáció 474

Ba Maw 502-504 Backe, Herbert lviii Bad Godesberg-i találkozó (1938) 358, 360, 363

Bakunyin, Mihail 33, 45 Baldwin, Stanley 289, 309, 316, 322, 326, 335, 341

Báli, önkéntes hadsereg 503 balkáni államok első világháború 139, 140 etnikai konfliktus (1990-es évek) xlix, lxxi, 630-636, 638 háborút követő etnikai tisztogatás 586

német biztosítékok (1941) 433, 514 osztrák uralom elutasítása 76-79 polgárháborúk 458, 459, 591 problémák (1901) 8 „százalékos megegyezés” (1944) 589 lásd még az egyes államoknál balkáni válság (1914) 72, 73, 77, 107, 631 pénzügyi következmények 83, 84 balti államok

deportált németek 216, 217 és Oroszország német megszállása 442 etnikai konfliktus (1920) 155 német előrenyomulás (1917) 144 német gyarmatosítás 36, 37, 70 német megszállás (1942) 514 németesítés 407 szovjet megszállás (1940) 432 Baltimore Sun 550 Balzac, Honoré de 33 Barbusse, Henri 118, 119, 121-124 Barthou, Louis 332 Baruch, Bemard 530

Baskír, autonóm köztársaság 155, 157 bataani halálmenet (1942) 498, 499 Battenberg-dinasztia 98, 101 Battenbergi Sándor, bolgár herceg 95,

96, 98, 99 Bauer, Otto 31

BBC és a náci Németország 343 Beaverbrook, Lord 342 Beck, Ludwig 366, 367 Bécs 13, 34, 36, 39, 40, 82, 99, 101, 104, 111, 161

etnikai kisebbségek 254 török ostrom 45 tőzsde 86

zsidók, vegyes házasságok 29, 251 befektetők

és a Pax Britannica 91 pénzügyi információk 84, 85 béke és demokrácia xxxix, xl Belgium

első világháború 126 semlegesség 107 tengerentúli területek 17 területszerzés (1919) 162 többetnikumú társadalom 74, 647 védelem, brit elköteleződés 322-324 zsidóellenes kollaboráció 457 Bell, George, Chichester püspöke 572 Bellewaarde, támadás (1915) 129 Belloc, Hilaire 349

Belomor-csatorna, megépítése 209, 210 Belorusszia 59, 158 függedenség (1917) 154 német megszállás 514 Belzec, haláltábor lviii, 509, 510-512,

559

Benedek, XV., pápa 178 Benes, Edvard 354, 358 berchtesgadeni találkozó (1938) 357, 358, 363, 398

Berezovka, pogromok 64 Berija, Lavrentyij 212, 421 Berlin

az első világháború után 190 brit légitámadások (1939) 562

Berlin (folytatás) elosztási hálózat 15 fajszennyezési perek (1930-as évek) 260

fal 608, 610 filmipar 235 kongresszus (1878) 76 -Konstantdnápoly-vasútvonal 176 öngyilkosságok (1945) 584 tervek 468, 469 tőzsde 86 zsidók 29, 251

Berlin, Isaiah és a megbékélési politika 344, 345

Berling, Zygmunt, alezredes 589 Bessarabets újság 67, 69 Besszarábia 59 német közösségek 37 pogromok 65, 67, 157 Romániához kapcsolása (1919) 166 szovjet megszállás (1940) 406, 432 Bethlen, István, gróf 230 Bethmann-Hollweg, Theobald von 14, 492

Bevin, Emest 330 bevonulás Rómába (1922) 229 Bialystok 405, 437 atrocitások (1941) 447 pogromok 68 zsidó bojkott 271, 272 Biedermann, Gottlieb 545 Binding, Karl 242

Birobidzsan, zsidó autonóm terület 155 birodalmak 1918 után 228 erőszak és alávetés 414 és a gazdasági világválság 296 és az első világháború 185, 186 és az etnikai konfliktus búi és uniformitás lxviii, bdx fennállása lxiv, lxvi fraktális geometria 18 gazdasági mérleg lxiii gazdasági tényezők bdii, lxiv hanyatlás és népirtás xli, 650

határviszályok 610 jelentősége 279 nyugati 15-19 többetnikumú erők lxiii törésvonalak lxiii XX. század lxviii-lxx Bismarck család 99 Bismarck, Herbert von 99 Bismarck, Otto von, herceg 75, 234, 241, 283,314,623

Bismarck-szigetek, japán megszállás 496 Bistritz (Beszterce), német közösségek 37 Bitlis, örmény lakosság 177, 179 Blagovesenszk, kínai munkások vízbe fulladása (1900) 50

Blaker, haditengerészeti hadnagy 133,134

Blarney, Sir Thomas, tábornok 549

Bletchley Park, Oxfordshire 525, 536

Bliss, Tasker, tábornok 163

Blitzkrieg 385-415

Bloch, Ivan 81, 86, 89, 115

Bloch, Marc 389, 391

Blomberg, Werner von tábornagy 367

Blum, Léon 273, 332

Boas, Franz 25

Boeing társaság, haditermelés 530, 531 bokszerlázadás (1900) 9, 44, 45, 50, 287 Bolívia, demokrácia 228 Bolsakov, Georgij 606 bolsevikok

alkotmányozó nemzetgyűlés bezárása (1918) 228

ellenük létrehozott európai egységfront 442 elrettentő erőszak 150 és a kronstadti lázadás (1921) 153, 154 és az autonóm köztársaságok 155 forradalom (1917) 143, 144 Németország, tárgyalások (1917) 143, 144

paraszti ellenállás 149 polgárháború (1918-1922) 141-145 politikai kivégzések 151, 152 puccs (1917) 143 rémuralma 148, 150-152

Sztálin tisztogatásai 210 terjeszkedés 145 vezetők 57, 199 zsidópolitika 156-158 zsidó tagok 63, 219, 220 bolsevizmus, a judaizmussal való feltételezett kapcsolat 424 Bonaparte, Napóleon 92, 94, 335 Bonar Law, Andrew 320 Bonin-szigetek, japán annektálás (1870-es évek) 52 Bonnet, Georges 333 Bordélyzsidók (röpirat) 27 boriszovi atrocitások 453 Bormann, Martin 430, 431, 584 Borneo

japán megszállás 495 önkéntes hadsereg 503 Bose, Subhas Chandra 503 Bosznia

etnikai csoportok 74, 631 gazdasági teljesítmény (1980-as évek) 632

oszmánok 74

osztrák annexió 74, 77, 80,104, 175 zsidók, megsemmisítés 457 boszniai háború (1990-es évek) 1, li, 631-636

nemi erőszak li, 634 népirtás 635, 636 Bottomley, N. H., repülő altábornagy 562

Boulanger-válság (1886-1889) 80 Bowlby, Alex 526 Böckel, Otto 33 bőrszín, definíció 21 Bradav (Podólia), pogromok 156 Bradley, William C., őrmester 550 Brandt, Rudolf 467 Braiísk, a zsidók asszimilációja 172 Brauchitsch, Walther von 367 Brazília 515 „eltűnések” 620 fajok közötti kapcsolat 20 nagy gazdasági világválság 193

Breker, Arao 242 Breslau 568

lengyel emigráns kormányok 39 orvosi társaság 174

szovjetek által elkövetett nemi erőszak 584

zsidók 29, 39, 251 Breszt

elérik a németek (1939) 389 és a Vörös Hadsereg (1939) 419, 420, 436,437

német támadás (1941) 436, 437 pogromok 271, 448

Breszt-Litovszk, német-bolsevik tárgyalások (1917-1918) 132,143,154,157 Brezsnyev, Leonyid, főtitkár 609, 625 Brit Birodalom 283, 286 befektetések 322 emberhiány a hadseregben 7, 91 és a második világháború 512, 518 és Hitler 317-319 észak-amerikai gyarmatok 20-24 faji szegregáció 21 fajok közötti kapcsolat 21 fehér nőket fenyegető erőszak 21 fontossága (1930-as évek) 322 hanyatlása 524, 613 igazgatása 16,17 költségei 18 mint exportpiac 322 mintaként 469-471 nyersanyagok 279, 283, 284, 322 Pax Britannica 91-93 protekcionizmus 321 skótok xlviii területek 17

védelem 315, 320, 321, 388 Brit-Guyana, zsidó letelepedés 275 brit hadsereg birodalmi erők 518 költségvetés (1930-as évek) 324 második világháború 519, 525, 526 túlfeszítése (1920-as évek) 320 Brit Iparosok Szövetsége és a német exportpiac (1930-as évek) 339

Brodi, pogromok 137 Bromberg (Bydgoszcz) lengyel bevándorló munkások 39 német támadás 167

Bronstein, Leib (Lev) lásd Trockij, Lev Brooke, Alan tábornok 387, 391, 417, 515, 516, 527, 537, 556, 564 Churchillről 393, 394, 526, 594 Brot und Ebre újság Ív Brüning, Heinrich 237, 238, 242, 314, 383

Brüx (Most), német lakosság 38 Bryce, James, első vikomt 177 Buber, Martin 39

Buchenwald, koncentrációs tábor 413, 446,467,511,581 Buchner, Ernest 242 Buckley, William 624 Budapest

forradalom (1956) 614 szovjet típusú rezsim, elnyomás 145, 170

tőzsde 86

zsidók asszimiliációja 29, 172, 251 Buenos Aires, bolsevizmus 47, 145 Buharin, Nyikolaj 189, 199, 214, 215 Bukarest szerződés 76 zsidók asszimilációja 172 Bukovina 117 első világháború 138 német közösség 36, 38, 168, 169 német-zsidó kapcsolatok 174 Romániába tagozódása 174 Romániához csatolása (1919) 166 szovjet annexió (1940) 406, 432 zsidó lakosság 28

zsidókkal kötött vegyes házasságok aránya 29

Bulgakov, Mihail 141, 148, 211 Bulgária lvi, lvii, 11, 76, 86, 95, 96, 98, 141, 166, 176, 181, 230, 432, 433, 457, 459, 654

balkáni háborúk (1912-1913) 76, 80, 108, 176

csatlakozik a tengelyhatalmakhoz (1941) 432

első világháborús békeszerződés 141 etnikai kisebbségek 166 függetlenség 76, 175 mezőgazdasági terület 282 mint nemzetállam lvii szovjet garanciák 432 válság (1885-1888) 80 Bund (Zsidó Munkások Ligája) 63 búr háború (1899-1902) 6, 7, 19, 41, 349 Burgin, Leslie 378 Burlatszkij, Fjodor 603 Burma

Csang Kaj-seknek nyújtott segítség 485

függetlenség (1943) 502, 503 japán megszállás 394, 415, 476, 495, 501, 503, 504, 538, 540 Burmái Felszabadító Hadsereg 503 búrok 21, 41

Burundi, polgárháború xxxiv

Cabrinovics, Nedeljko 77, 78 Cadogan, Sir Alexander 312, 354, 356,

368

Caimcross, John 536 Canetti, Elias xxxvii cannae-i csata (i. e. 216) 110, 111 Cantacuzino-Granicerul, Zizi, tábornok 272

Capell, Charlotte 414 caporettói csata (1917) 117, 132 Carr, Edward Hallett 342, 343, 590 Castro, Fidel 603, 607, 609, 610, 615,

616

Cavalli-Sforza, Luigi Luca xlii Ce-hszi kínai anyacsászárné 44 Céline, Louis-Ferdinand 391, 397 Cernáuti (Czernowitz) 432 etnikai kisebbségek 168, 169 Ceuta, bevándorlók ostroma 646 Ceylon, tervezett japán megszállás 496, 504 Chamberlain, Joseph 349 Chamberlain, Houston Stewart 27

Chamberlain, Neville 563 angol-német kereskedelmi egyezménytervezet (1939) 376 a rádióban (1938) 361 a szudétanémetekről 347-349 az európai országoknak nyújtott garanciák 377, 378 és a fegyverkezés 375-377 és a flottamozgósítás (1938) 360 és a német fenyegetés 316 és a német rezsimváltás 383 és a válságterv 334 és a védelmi költségek 352 és az ír függetlenség 352 és az Egyesült Államok 334 és Mussolini 381, 382 Franciaország ellenségesség 332, 333 gazdasági politika 325-327 hitelesség 378, 379, 382 Hitlerrel való találkozások (1938) 343, 356-359, 362, 398

Királyi Légierővel kapcsolatos tervek 324

külpolitika gyengeségei 348-357, 364, 367, 369, 379

megbékélési politika lásd még Egyesült Királyság 351

müncheni megegyezés (1938) 343, 362-364, 375

Németország megfenyegetése (1938) 359-361, 363

nyomásgyakorlása a csehekre (1938) 354 visszavonulása (1940) 383 Channon, Henry „Chips” 340 Chaplin, Charles 231, 233 Charnock, John, őrmester 572 Chatterfield, Lord 320 Chelmno, koncentrációs tábor 512 Chennault, Claire Lee, ezredes 538 Chile

demokrácia 228 „eltűnések” 620

Chotek Zsófia, grófnő (később hercegnő) 78, 98, 289

Chrzanow, pogrom (1918) 170 Churchill, Sir Winston 113 a második világháború időzítéséről 370, 383

a Szovjetunióról 417 a történelmi lehetőségről 182 beszédei 393, 395 és a brit uralom keleten 414 és a fegyverkezés 325 és a háborús hadszínterek 393, 526 és a náci Németország 353 és a romániai németek deportálása 588 és a Szovjetunió 332, 379,417, 588, 589

és a vasfüggöny 610 és a védelmi költségvetés 327 és az iraki felkelés (1920) 414, 561 és Hitler 383 és VIII. Eduárd 289 figyelmezteti Sztálint (1941) 434,439 gazdasági politikája 315, 326 Jugoszlávia jövőjéről 594 külpolitikája 313, 337, 344, 363, 374 lemondást fontolgat (1942) 515 megbékélés Sztálinnal 589, 594 miniszterelnökként (1940) 383 Németország felosztása 588 stratégiai bombázás 512 stratégiai bombázási hadműveletek 561-563, 570

stratégiai döntéshozatal 526, 527 Sztálinról 438 varsói felkelés segítése 569 CIA

és Guatemala 614, 615, 619, 620 és Kuba 603-605 Cibber, Theophilus 26 cionizmus 46, 171, 274 City lásd londoni City Clark, Alan 471 Class, Heinrich 27, 30, 35, 36 Clauberg, Carl 467 Clausewitz, Carl Marie von, tábornok 131, 132, 557

Clemenceau, Georges (Wilsonról) 160

Cliburn, Van 613 Codreanu, Corneliu 272, 273, 456 Cole, Margaret 210 Colvin, Ian 371 Cooke, Alistair 608 Cooper, Duff 289, 338 és a békéltetés 354 357 és a flottamozgósítás 334, 351,

358, 359

visszavonulása (1938) 360 Coox, Alvin 521 Cope, E. D. 24 Costa Rica, demokrácia 228 Coward, Noel xliii Crammond, Edgar 89 Cripps, Sir Stafford 336, 415 Crispi, Francesco 229 Crossman, Richard 344 Crozier, F. P., tábornok 129 Cunard, Nancy 341 Cuza, Alexandra 272 Czernowitz 38, 39, 168 egyetem 169 német közösségek 37 zsidó közösség 40 lásd még CernSufi Czolgosz, León 5, 6

Csang Co-lin 298 Csang Hszüe-liang 298, 301, 307 Csang Kaj-sek 292, 311 belső ellenségei 293, 294, 301, 304, 306 és Roosevelt 593 északi hadjárat (1926) 293 háború Japánnal (1937) 310 hátrálása 478, 484, 485 házasságai 191 külpolitikája 305, 306 menekülése Formózára 597 moszkvai látogatása (1923) 293 nyugati segítség 485, 486, 494, 497 Új Élet Mozgalom 306 csecsének 148 etnikai tisztogatás 216, 533 Hegyi Köztársaság 157 csehek 389, 463 autonómia lvii és a Habsburg Birodalom 75 helyzete 13 németesítés 407 Csehország 13, 150 cseh autonómia lvii, 75 német kisebbség 36, 161, 348 zsidók és nyelv 38 Csehszlovákia etnikai kisebbségek 166 háború Lengyelországgal (1918-1921) 167

létrehozása (1919) 161 megszűnése (1939) 362 németek deportálása 1945 után 587, 588 németellenes diszkrimináció 1918 után 167-169

német-zsidó szimbiózis 173 önvédelem 364 stratégiai jelentősége 348 szovjetek által támogatott puccs (1948) 596

támogatás (1938) 353-358, 360, 363, 364

területi nyereség (1919) 162

védelme 325 vegyes házasságok xlix, 1 lásd még Szudéta-vidék Csehszlovák Légió 145-147 Csengdu incidens (1936) 305 Cserepovetsz, antiszemitizmus 157 Csernyigov, pogromok 59, 65, 66 Csiang-csin 640 csinani incidens (1928) 298 Csincsou, japán bombázás (1931) 302 Csing Birodalom lxiii, 10, 11 Csirkov, Jurij 220 Csou En-laj 625

csuzimai csata (1905) 51-56, 104

D’Annunzio, Gabriele 182, 231 Dahlem, szovjet nemi erőszak 583 Daladier, Édouard 333 és Csehszlovákia 355, 358, 359

Dalsztroj, szibériai bánya 206

Dánia 96

mezőgazdasági terület 282 német kisebbség sorozása 460 területi növekedés (1919) 161 zsidó vegyes házasságok aránya 29 zsidóellenes kollaboráció 457 Danzig (Gdansk) felkelés (1981) 618 lengyel bevándorló munkások 39 lengyel postai szolgálat 164 lengyelek kiűzése 400 mint szabad város (1919) 162-164 német kisebbség 315, 350 német követelés 363, 382 problémák 160 szovjet nemi erőszak 584 visszacsatolása Németországhoz (1939) 400

Darré, Walther lviii, 266, 285 Dawes-terv (1924) 239, 339, 372 Dawson, Geoffrey és a megbékélési politika 341, 342, 344 dekolonizáció és a Szovjetunió 617 és az első világháború 115 De la Warr, earl 354, 359 Dél-Amerika lásd Latin-Amerika Dél-Afrika

bevándorlási kvóta 273 búr háború (1899-1902) 6, 7,19,41, 349 demokrácia 228 első világháború 321 faji szegregáció 21 vegyes házasságok betiltása 22 zsidók bevándorlása 275 Dél-Korea 596, 597, 610 Delmer, Sefton 341 délszláv államalakulat létrehozása 72, 76-78, 161 demokrácia 528 1918 után 227, 228 és béke xxxix, xl

gazdasági fellendülés (1930-as évek) 224-227, 232

kapitalista 630

mint a többség zsarnoksága 227 XX. század xxxvi Derenburg & Co., csőd 87 Dernburg, Bemard 114 Dietrich, Marlene 190 diktátor, A (film) 231 diktátorok európai 227-232 katolikus 245 királyi 229, 230

Dimitrijevics, Dragutin, ezredes (Apis) 77, 104

Dinter, Arthur 24, 255 Diyarbakir, örmény népesség 177 Dmitrij, nagyherceg 142, 151 Dmitrijev (Kurszk), pogromok 156 Dmowski, Roman 270 DNS, emberi xlii, xliii, xlvii Dobrudzsa német közösségek 37 Romániához csatolása (1919) 166 Dollfúss, Engelbert 231 domíniumok 289, 322 első világháború 321 Nagy-Britanniának nyújtott kölcsön 331

védelme 320 lásd még Brit Birodalom Dowding, Sir Hugh 397 Drezda 559, 577, 580 szövetséges bombázás 565, 566, 568, 570

zsidók, vegyes házasság 251 Dmcker, Peter 252, 531 Drumont, Edouard 33 Dubno, atrocitás (1942) 451 Duisburg, brit bombázás 562 Dulles, John Foster 614 Duna (luxushajó) 5 Dunlop, Edward alezredes 501, 549 Duranty, Walter 202 Durham, Robert Lee 24 Dühring, Eugen 27 Düsseldorf, brit bombázás 562

Dwomski, Roman 170 Dzerzsinszkij, Félix 151, 152,156 Dzsugasvili, Joszip Visszarionovics lásd Sztálin, Joszif Dzsunnoszuke, Inoue 295

East Fulham, időközi választás (1933)

335

Ebbut, Norman 341, 342 Economist, Tbc 83, 338 a háborúról (1938) 375 és a balkáni válság (1914) 104, 106 és az első világháború 86-88, 90 Eden, Sir Anthony 337, 344, 515 Eduárd, VII., angol király 103, 106 Eduárd, VIII., angol király 97, 289, 309 Egyesült Államok alapanyagárak (1920-as évek) 191 alkotmánykiegészítések 22, 224 antiszemitizmus lxii asszimiláció xliii, xliv ázsiai bevándorlás szabályozása 47 bankrendszer összeomlása (1929-1933) 193,226

bevándorlási kvóta (1920-as évek) 273

birodalom 17, 279, 283, 284

bőrszín meghatározása 22, 274

brit bevándorlók 19

demokrácia 225, 630

első világháború 88, 89, 116, 117, 132

erők 518-521, 576

és a bokszerlázadás 44, 45

és a kommunista Kína 623-629, 629

és a koreai háború 596, 597

és a nacionalista Kína 593

és az orosz polgárháború 147

és Guatemala (1966) 617, 618

és Irán 642

és Pearl Harbor 489—494, 549 európai bevándorlók 46 fajegészségtan hatása 274 faji elkülönülés 24 faji előítéletek 225, 273, 274, 528,

529

feji kapcsolatok 1

faji kategóriák xliv fegyverkezés 245

fegyverzetkorlátozási egyezmények 623

fellendülés (1920-as évek) 189-192 gazdasági fejlődés 41,611 gazdasági volatilitás lix Háborús Kockázati Biztosítási Hivatal 89

hidegháború 595, 613, 616-619 „Hooverville” táborok 277 ipari termelés 530-532 import Kínából 640, 641 Japán

fenyegetés (1917) 288 kereskedelem 489, 490 Kínával kötött egyezmények el nem ismerése 302

Japánba irányuló export 489, 490 Johnson-Reed-féle bevándorlási törvény (1924) 288

kereskedelmi áruk exportja (1916) 116 kereskedelmi deficit 641 kevert fajú népesség 23 kínaiak bevándorlását tiltó törvény (1882) 47

közel-keleti hegemónia 648 kubai rakétaválság 603-608 külpolitika (1930-as évek) 311 második világháború atombomba 576-579 és a Szovjetunió 534 és az ipar 529-532 foglyokkal való bánásmód 547-551, 553-555

gazdasági fejlődés 516, 517 Japán bombázása 575-577 katonai kiadások 517, 518 kölcsönbérleti rendszer 531 német támogatás 376 olajtermelés 518 semlegesség 527, 528 stratégiai bombázás 563-565 veszteségek 575, 577 megbékélési politika 333

mezőgazdasági terület 282 munkanélküliség 1930-as évek 193 1960-as évek 621

nagy gazdasági világválság 192-196, 221-223,225

Nagy-Britanniához fűződő gazdasági kapcsolatok 331, 376, 527 német bevándorlók 36 német importvámok 377 Németországgal folytatott kereskedelem (1930-as évek) 333 New Deal 221-224 nukleáris hatalom 595, 600-602 nyersanyagok 279, 283, 528 polgárjogi agitáció (1960-as évek) 621, 622

rabszolgaság eltörlése 24 rivalizálás a Szovjetunióval 612, 613, 629

Smoot-Hawley-féle kereskedelmi törvény (1930) 195 szenátus és a párizsi békekonferencia (1919) 166, 167

valutaleértékelés (1930-as évek) 196 vegyes házasságok betiltása 22-25, 31, 225, 274, 622 vietnami háború 622, 625 Wall Street és az első világháború 88, 89

zsidó lakosság 29, 529 Egyesült Királyság antiszemitizmus 339 „anyaországi” légierő 323 árfolyam szerepe banki szektor 226, 338, 339 birodalmi érdekek 313 demográfiai változások 644, 645 Egyesült Gépipari Szakszervezet 329 elkülönülés (1930-as évek) 331-335 Ellátásügyi Minisztérium létrehozása 376, 378 első világháború Brit Expedíciós Hadsereg 132 esetleges semlegesség 107

és nemzeti adósság 325 foglyok 131 gyarmati csapatok 117 hadüzenet (1914) 86 hitel 115, 116

katonák közötti kölcsönös ellenszenv 118-123

rendelkezésre álló csapatok 106, 107 stratégia 113, 114 titkos ígéretek Oroszországnak 176 veszteségek 116 zeppelintámadások 127 és a bokszerlázadás 44, 45 és a Nagy-Németország lehetősége 316

és a spanyol polgárháború 330 és a szudéta-vidéki válság (1938) 346-348, 351, 354-357, 359-362, 371

és az aranyalap 51, 326 és az orosz polgárháború 147, 149 és Kína (1920-as évek) 294 európai katonai kötelezettségek (1930-as évek) 322, 323 fegyverkezés (1930-as évek) 327, 334, 369, 370, 373-378, 395 fizetési egyensúly fontossága 327-329 garanciák (1939) 377, 378, 382 gazdasági fejlődés (1900-as évek) 41 gazdasági világválság (1930-as évek) 226, 328, 331 gazdasági volatdlitás lix hasonlóságok Japánnal (1902) 285,

286, 308, 309 hidegháború 593-595 japán szövetség elévülése (1923) 288 két világháború közötti évek 289 kivándorlás 19, 46 kincstár és a fegyverkezés (1930-as évek) 373, 376 királyi család 94-99 külföldi kölcsönök (1930-as évek) 329 külpolitika (1930-as évek) 310, 311 lehetséges szövetségesek (1930-as évek) 332-334

Egyesült Királyság (folytatás) második világháború angliai csata 394-397 dunkerque-i evakuáció (1940) 319, 392, 393

egyedül (1940) 352 előkészületek 315, 316 foglyokkal való bánásmód 548, 549, 553

győzelem 517

hadsereg közhangulata 392-394 időzítés 364-366, 374, 375, 383 japán fenyegetés 380, 384 közhangulat 526

Németországnak küldött ultimátum 383

stratégiai bomba támadás 561-574 stratégiai döntéshozatal 526, 527 szovjet szövetség 513 megbékélési politika 312, 376-378 ellenzők 356 és a közvélemény 360 és a sajtó 341-343 és a vezető réteg 338-346 gazdasági helyzet 325-331, 375 hibák 351, 352

konzervatív párt 337, 343, 356 stratégiai megfontolások 320-325 társadalmi jelleg 335-346 vége 383, 384 mezőgazdasági terület 282 mint Angol Birodalom lxii, lxiii mint nemzetállam 74 munkaerő (1930-as évek) 326-329, 370 munkásosztály hatalma 342 Németországba irányuló export (1939) 377

népsűrűség 282 nők munkába állása 644 protekcionizmus (1930-as évek) 296 részvényárak (1914) 85-88 sebezhetőség (1930-as évek) 315, 316, 323-325, 329

Szovjetunióval szembeni konzervatív ellenállás 331, 345, 379

tárgyalások Németországgal (1930-as évek) 316-318 társadalmi hierarchia 18 török területek csatolása 175 valutaleértékelés (1930-as évek) 196, 226, 328

valutatartalékok (1930-as évek) 331, 372, 373

várható élettartam lvi Védelmi Bizottság 326 védelmi költségvetés XIX. század 93 1918 után 289, 290, 325-327 1930-as évek 331, 334 zsidóság korábban 25

vegyes házasságok 26, 29 lásd még Brit Birodalom; brit hadsereg; Királyi Haditengerészet; Királyi Légierő

Egyesült Nemzetek Szervezete Egyezmény a népirtás bűntettének megelőzéséről és megbüntetéséről (1948) xl hatékonysága 302 Egyiptom, német megszállás 515 Ehrenburg, Ilja 157, 537, 546 Eichmann, Adolf 447 Einstein, Albert 40, 42, 235, 269, 637 Eisenhower, Dwight D. 526, 589, 601, 602, 614

Eizenstein, Szergej 143 Ekkehard, Friedrich 258 el-alameini csata lxiii, 519, 520, 537 Eliot, George 26 Eliot, T. S. 231, 534 Elliot, Walter 354, 359 első világháború (1914—1918) 72, 73 békeszerződések 141, 142 Egyesült Államok belépése (1917)

116, 117

„élni és élni hagyni” rendszere 124 és a globalizmus 73, 109 és birodalmak 184, 185 európai háborúként 116, 117

Európán kívüli hadszínterek 113, 116

focimeccs (1914) 124

foglyok 125-131

gazdasági előnyök 191, 195

gyarmati hadtestek 116, 117

hadüzenetek 86

halandóság xxxiv

hatalmi egyensúly 91, 92, 135

hírszerzés 113, 114

járványok 144, 145

katonák 118-130

keleti front 101, 111, 112, 117, 131, 135, 137, 140, 145 megadás 131-134 mozgósítás 104, 107, 108 mozlim fatva 112

nyugati front 110-112, 117, 118, 123, 124, 126, 128, 130, 131, 134-136, 140, 145, 147, 148, 181 okai xxxviii, 72, 73, 79-81, 88, 91 ostrom 117 pénzügyi válság 85-90 propaganda 126 regények 118-123 tengeri csaták 132 területi változások utána 13 5 theszaloníki front 181 több szinten zajló háború 117 váratlanság 79-81 vélemények, csatározások 114 veszteségek 116, 132, 136-139 zsidók 137-139

lásd még antant; központi hatalmak; és az egyes államoknál Elzász-Lotaringia 105 francia ellenőrzés (1918) 135 francia követelések (1919) 161, 162 megtorlás (1914-1918) 134 német annexió (1871) 8, 99 Emden, SMS 113 Engert, Josef 179 Enver, Ismail 175, 181 Erdély (Siebenbürgen) német közösségek 37, 38, 350 Romániához csatolása (1919) 166

Ernő Lajos, Hesse-Darmstadt 96-98 erőszak

a XX. században xxxiv-xxxvii, lxii, lxii háború utáni 614, 616, 620 időzítés lix

Erzurum, örmény lakosság 177 Erzsébet, anyakirálynő 471 Essen, brit bombázás 562 Észak-Afrika, második világháború 393, 515, 518, 525, 537, 539 Észak-Írország

közösségen belüli erőszak 614 ulsteri válság (1914) 83 Észak-Vietnam és Kambodzsa 626 szovjet támogatás 626 Észtország 149, 406 diktatúra (1930-as évek) 230 és Oroszország német megszállása 443 függetlenség (1917) 154 szovjet megszállás (1940) 432 vegyes házasságok xlix etnikai azonosság xlvii etnikai kisebbségek asszimiláció xlix

ellenük irányuló szexuális erőszak xliv, xlv, li

és a politikai hatalom xlviii és az önrendelkezés (Párizs 1919) 166-174

önazonosság megtartása xlvii „piacdominancia” xlviii üldöztetés xlvii viszonylagos méret xlviii, xlix lásd még zsidók; és az egyes államoknál etnikai konfliktus xli, Ív, lviii 1990-es évek bot és a gazdasági volatilitás lix—lxii és birodalom lxii megjósolása xlviii, xlix Eupen-Malmédy Belgiumhoz csatolása (1919) 161 Európa

diktatúra 228-232 dinasztikus politika 94

Európa (folytatás) gazdasági növekedés az első világháború előtt 16 háborúk a XIX. században 92, 93 import az Egyesült Államokból (1916) 116

keleti hódítás 45 királyi családok 94-102 kivándorlás 46-48

lásd még Kelet-Európa; Közép-Európa Európai Unió 634 bevándorlás 645-647 jóléti állam 645 mozlimok 646 népességcsökkenés 645 eviáni konferencia (1938) 275 ewige Jude, Der (film) 258

Fabritius, Fritz 351 faj xlvii

azonosság, állandóság li, lii kategóriák xliv

különbségek, evolúciós kényszer xliv-xlvi osztályozás li-liii öröklődő li, lii

szociobiológiai funkciók xlv, xlvi lásd még fajok közötti házasságok fajkeveredés xlii-xliv, 20-25 ellene folytatott német hadjárat 252-260, 463 és antiszemitizmus 31, 32 és bűnözésre való hajlam 21 királyi családok 96, 97 reakciók liii, liv

tiltás az Egyesült Államokban 21-24, 31,225, 274,622 fajok közötti házasságok biológiai korlátok xliv-xlvi kontroll liii, 20-32, 252-267, 274, 461-466, 620

Falatige Espaiiola... (fasiszta párt) 232 Farquhar, George 26 fasizmus 197

és kommunizmus 220, 237, 240 és nemzetiszocializmus 231

Németországban 232, 234 szabályzat 229 fegyverkezés 246, 268 mint a gazdasági fellendülés eszköze 279

nyersanyagok 279 lásd még az egyes államoknál „fehér rabszolgaság” 26 Felice, Renzo De 232 Felmy, Helmuth tábornok 366 fengcsengi csata (1904) 54 Ferenc Ferdinánd, az Osztrák-Magyar Monarchia trónörökösének meggyilkolása (1914) 72-74, 78, 85, 98, 104,166, 631 házassága 98,289 és a Szász-Koburg-dinasztia 93 Ferenc Frigyes, Koburg hercege 94 Ferenc József, osztrák császár 13, 18, 98 Fielding, Henry 26 Filip, Ota 407 Finnország 48, 442 függetlensége (1917) 144,154 szovjet megszállás (1939) 432 Fischer, Bobby 609 Fischer, dr. 509, 510 Fischer, Fritz 314 Fitzgerald F. Scott 190 Fiume, olasz megszállás 181 Fokföld, vegyes házasságok betiltása 21 Ford Co., hadászati termelés 528, 529 Formóza 52, 593-594 lásd még Tajvan Forster, E. M. 22 Förster, Bemhard 34 francia-német válság (1875) 80 Franciaország

a kommunista párt sikerei 596 antiszemitizmus 32, 33, 273 bankválság (1929-1933) 193 bankrendszer 226 birodalom 17, 279, 282-284 cári látogatás (1901) 8 együttműködés Nagy-Britanniával (1930-as évek) 332, 333

első világháború átcsoportosítás 111 gyarmati hadtestek 117 hadüzenet (1914) 86 morál 112 veszteségek 111 és a bokszerlázadás 44, 45 és az orosz polgárháború 147 forradalom (1789) 159 gazdasági volatilitás lix gyarmatok 21, 488 katonai haderő (1938-1939) 369,

370

kivándorlás 46 kötvényárak (1914) 86, 87 külpolitika (1930-as évek) 310,

311, 368

második világháború 395 Csehszlovákia támogatása 354, 355, 357, 359-361

Franciaország eleste 384, 389-392 kollaboráció 397, 457 Németországba való szállítás 517 szövetséges partraszállás 522 Vichy-kormány 442, 488 zsidók 397,457 mezőgazdasági terület 282 mint nemzetállam 75 orosz katonai szövetség (1901) 8 török kormánnyal való kapcsolat (1901) 8

török területek megszerzése 175 védelem, brit kötelezettségvállalás 322-324, 354, 377 védelmi költségvetés 93, 332 francia-szovjet kölcsönös segítségnyújtási szerződés (1936) 331 Franco, Francisco, tábornok 312, 344 konzervatív támogatottság 232 mint diktátor 230, 245 és Oroszország német megszállása 460 és a háború 278 Frankfurt

antiszemita kiállítás (1940) 258 antiszemitizmus 255

fajszennyezési perek (1930-as évek) 261

pogromok 60

zsidó vegyes házasságok aránya 29 Frank, Hans 241, 400-403, 448 Frank, Karl 408 Franzos, Karl Emil 39, 40 Fraser, George MacDonald 548 Frenkel, Naftalij Aronovics 205, 206, 208, 209

Freud, Sigmund 42, 637, 638 Freytag, Gustav 33 Frick, Wilhelm 260, 263 Friesler, Roland 260 Frigyes Vilmos, porosz nagyherceg 96, 98

Fritsch, Theodor 27 Fritsch, Werner von 367 Frobenius, Leo 115 Fromm, Friedrich, vezérőrnagy 281 Fukuda Hiroszuke, tábornok 297 Fukujama, Francis lxvii Fuller, J. F. C. vezérőrnagy 388 Fülöp-szigetek 473, 493, 500 amerikai uralom lxvii függetlenség 278, 503 japán megszállás 496,497, 503 kapitulációs igazolvány 554 Fürst Bismarck (óceánjáró) 5 Fürth (Frankföld) 249

Galen, Clemens von, püspök 265,413 Galícia

első világháború 111 német közösségek 36, 39,138,404 vegyes házasságok aránya 29 zsidók 28, 39, 58, 137, 171 Gallipoli, inváziós terv (1915) 113,117, 182

Galt, John 26 Galton, Francis lii Gambia, zűrzavar 7 Gamelin, Maurice, tábornok 359, 361, 369

Gaudier-Brzeska, Henri 128 gazdaság, globális az első világháború előtt 73 protekcionizmus (1930-as évek) 195, 279, 321

szerkezeti egyenlőtlenségek (1930-as évek) 195

valutaleértékelés (1930-as évek) 196 lásd még globalizáció; nagy gazdasági világválság

gazdasági intézmények szerkezete lx gazdasági növekedés, XX. század xxxvii, xli, bú

gazdasági világválság (1870-es, 1880-as évek) lxii

gazdasági volatilitás és etnikai konfliktus lix-lxii Gdansk 159, 618 lásd még Danzig Gdynia létrejötte 164

németek menekülése (1945) 582 General Motors 529-531 Germania magazin 34 Gibbon, Edward 648, 649 Gisevius, Hans 367 Glasgow 15

Egyetemes Béke Kongresszus (1901) 9

városháza, vörös zászló 145 globalizáció 647 első kora 4, 5 és a birodalmak 16 és a nagy gazdasági világválság 197 és az első világháború 73, 610, 647 politikai 16 Glowno, gettó 402

Gluhov (Csernyigov), pogrom (1918) 157 Gobineau, Joseph Arthur comte de liii, liv, 26

Goebbels, Joseph 557 a marketingzseni 239, 240 a megsemmisítésről 399 a zsidó népirtásról 557, 558 antiszemitizmus 256, 257 és a háború 382, 383 és a kelet-európai nacionalizmus 443 és Chamberlain 363 második világháború 397 öngyilkosság 584 propaganda 442 vicc róla 571

Goethe, Johann Wolfgang von 243 Goga, Octavian 272 Goldman, Emma 6 Golta, pogromok 64 Goltz, Colman von der 114, 175 Gomel, pogromok 68, 157 Gompers, Samuel 47 Gomulka, Wladyslav 585 Gorbacsov, Mihail 642 Gorkij, Makszim 14, 15,154, 209, 210 Gökalp, Ziya 175 Gömbös Gyula 230 Göring, Hermann xlii, xliv a zsidó népirtásról 447, 559 és a gazdaság 371 és a háború 361, 382, 383 és a RAF (Angol Királyi Légierő) 395-397

és Chamberlain 361 Luftwaffe fenyegetése 316, 366 öngyilkosság 584 Görögország balkáni háborúk 76, 181 belső konfliktus 591 brit garancia (1939) 378 diktatúra (1936) 230 első világháború 181 mint nemzetállam lvii olasz megszállás (1941) 433 török területek hozzácsatolása 175 zsidóellenes kollaboráció 457 Grabez, Trifko 77 Gramsci, Antonio 229 Grass, Günter 164 Greiser, Artur 408, 466 Grey, Sir Edward 101,102, 106, 315 Grodno, pogromok 59, 137, 423 Gromiko, Andrej 604 Gross, Jan 454

Grozin, varsói tartomány (1914) 137 Grúzia 155, 157 Guadalcanal 524, 538, 547 Guatemala

CIA által támogatott puccs (1966) 610-611,612,615-17 demokrácia 228 halálbrigádok 615-16 parasztság 613

Guderian, Heinz 388-390, 437, 516 Guevara, Ernesto „Che” 609, 615 Gulag 205-207, 218, 220, 510, 534, 580, 590, 654

gumi, katonai jelentősége 280, 283, 284

gyarmatok aranykor 16, 47 birodalmi ünnepek 18 első világháború 115 igazgatás 16-19,47 lásd még dekolonizáció Gyenyikin, Anton 145, 147-149, 156 Gyilasz, Milovan 198 György, V., angol király 95, 100, 101, 103, 106, 151

Haakon, VII., Norvégia királya 95 Habermas, Jürgen 220 háború eredetének brit dokumentumai 1898-1914, A 79 háborúzás okai xxxviii

világszintű csökkenése 634 Habsburg Birodalom lásd Osztrák-Magyar Monarchia hadamari gyógyintézet, eutanázia 413 Haffher, Sebastian 236, 269 Hágai Konvenció 125 Haig, Earl és a modern háború 388 Haiti 21

halálvasút 499, 501 halandóság

1939-1945 xxxiv-xxxv 1945-1983 616

Haider, Franz tábornok 367, 399, 516 Halévy, Éhe 232

Halifax, Lord 340, 341, 343, 345, 367, 384

és Franciaország 357, 360 külpolitika 353-356, 359 Hamagucsi Oszacsi 299, 300 Hamburg 15, 236 fajszennyezési perek (1930-as évek) 261, 274

szövetséges bombázás 565, 569, 571 zsidók, vegyes házasság 29, 30, 251 Hancock, John 530 Hankou (japán ágyúnaszád) 305 Hannibál 110 Hara Kei 289

Haragban a világgal (film) 602 Hardinge, Sir Charles 68 Harmadik Birodalom Általános keleti terv 443, 444,467,472 antiszemitizmus liv, lxi, 249, 262, 263, 268, 269

árja szaporodás elősegítése 266-268 birodalom lxvi, 416,459-463,467 Ciklon-B alkalmazása 508, 509 diktatúra 230-232 Egyesült Államok befektetései 248 erő és dinamizmus 240 eufemisztikus nyelvi újítások 457 eutanázia 264, 265,413,453 faj meghatározása 408, 410 faji politika külföldön 404-410 fajkeveredés elleni kampány 253-266, 463-467

fajkeveredés elleni törvények 260-263 fasizmus 232

fegyverkezés 245, 246, 280, 281, 284, 319, 370-372

felkészüledenség (1938) 365, 366, 368 gazdasági nehézségek (1938) 371,

372,377

gazdasági teljesítmény 245-248 Gestapo 261-263 halálbüntetés 560 halandóság xxxiv

Harmadik Birodalom (folytatás) hasonlóság a Szovjetunióval 426, 428 Hitler-ellenes elemek 367 holokauszt liv, 448-461, 581 homoszexuálisok üldözése xl, 265 hosszú kések éjszakája (1934) 242, 262, 342, 426 ideológia 414 import 333

katonai haderő (1938-1939) 368 képzőművészet 427 kereskedelem 333, 334, 338 koncentrációs táborok 277, 579, 580 közvélemény és háború 367, 368 külpolitika 313-315 Lebembom program 267 Lebensraum (élettér) 281, 282, 284, 285,315,318, 431 megbékélési politika 312, 320-346, 356, 378-380, 383, 384 mint rendőrállam 262 munkanélküliség (1930-as évek) 193, 246, 247

művészetek 242, 426-428 négyéves terv 279-281, 284, 371,426 növekvő radikalizmus 411 nürnbergi törvények (1935)

260-264, 273 orvosi visszaélések 266 osztrák Anschluss 324, 333, 353, 370 propaganda 445 Reichskristallnacbt 268, 269 rezsimváltás lehetősége 383 sintik és romák üldözése xl, xlviii,

264, 414

spanyol polgárháború 312, 353, 561 SS Faji és Telepítési Főhivatal (RuSHA) 407,409, 464-466 sterilizálás 264, 266, 467 szellemi fogyatékosokkal való bánásmód xx, 264—266, 412,453, 509 szovjet export 429, 430 Szudéta-vidék megszállása 347-350, 356-358, 360-365, 374 területi térnyerés 278

totalitarizmus 197 tudományos kutatás 578 végső megoldás liv, 447, 467, 510, 559 zsidó kivándorlás 269-276 zsidó üzletek elkobzása 268 zsidók elleni diszkrimináció 258-260 zsidók megbélyegzése 261, 262 zsidók megsemmisítése xx, 249, 399, 401-405, 411,421, 472, 508-513, 559, 574

lásd még árja faj; Luftwaffe; Németország; nemzetiszocializmus; Wehrmacht harmadik világ háború lxxi, 609-612 népnemzeti mozgalmak 617, 618 Harriman, William Averell 579 Harris, Arthur „Bomber”, repülőtábornagy 562, 567 Harrod, Roy 344 Hart, Sir Robert 10, 46 Hartheim-kastély, elmegyógyintézet 242 Hasek,Jaroslav 13 Haushofer, Karl 282 Headlam-Morley, James 163 Hedzsaz, függetlenség (1920) 175 Heidegger, Martin 231, 243, 253 heidelbergi egyetem 235 Heisenberg, Werner 523 Helfman, Hesia 63 Henderson, Sir Nevile 317, 345, 355, 356, 366, 368

berlini tárgyalásai (1938-1939) 338, 353, 354, 376

Lengyországnak adott garancia 382 Henlein, Konrad 353, 354 Hercegovina mint a Török Birodalom része 74

Hermannstadt (Nagyszeben), német közösségek 37 Hersey, John 519 Herskovits, Alelville J. xlvii Herszon, pogromok 59, 65 Herzl, Theodor 46, 47 69 Hess, Rudolf 282, 439, 471

Heydrich, Reinhard 260, 262, 399,447, 510

hidegháború lxvi, 628 Egyesült Államok külpolitikája 617-621

Egyesült Államok politikája 613, 614, 630

eredete 592-595 és etnikai konfliktusok lxx „kölcsönösen bebiztosított pusztítás” 610 szovjet politika 615 taktikák 623, 624,629 totalitarizmus 197 Hiemer, Ernst 258 Hime, Maurice C. 5 Himmler, Heinrich 262, 441 és a faji kérdés nemi aspektusai 257 és a holokauszt 451 és az SS 262, 267, 460, 461 és Zamosc 404-410 faj egészségtani politikája 402, 405-407, 466, 467

öngyilkossága 584

Hindenburg, Paul von, elnök 234, 238, 240

Hirohito, japán császár 290, 299, 431, 515,574

Hirosima lebombázása 512, 576-578,

594, 595, 598, 600 Hirschfeld, Magnus 256 hitelrögzítő megállapodás (1931) 338 Hitler, Adolf

a hidegháborúról 593, 594 a status quo semmibevétele 352, 353 a vegyes házasságokról 253, 254 „acélegyezmény” (1939) 381 alternatív lehetőségek 237 az eutanáziáról 413 Berlin átépítése 468, 469 beszéde a Reichstagban (1933)

224, 243

Chamberlainnel való találkozásai (1938) 343, 357-360, 362, 398 épelméjűségének megkérdőjelezése 356

és a bismarcld politika 314

és a háború (1939) 380

és a megadás 543

és a Sasfészek 431, 437

és a Szovjetunió 314, 441, 442,

444, 557

és az „elveszített területek” 278 és az Egyesült Államok 527-529 és az imperializmus 284, 285, 315, 346, 348, 381, 397,414, 513, 583 és az indiai függetlenség 502 és az ukránok 443

és Brit-India lxvi, 415, 416, 469-471 és Chamberlain 380-382 és Dunkerque 392 és Lengyelország 398, 399 és Wagner zenéje 557 esetleges puccs ellene (1938) 367 gazdaságpolitikája 279-281, 284 hasonlóságok Sztálinnal 425, 426, 428 hatása a szavazókra 238-244 hódító politikája 314-316, 318 kancellári kinevezése (1933) 238,

240, 243

külpolitikája 313-315 mint diktátor 245, 527 mint komikus figura 231 mint próféta 269

müncheni szerződés (1938) 360, 362 németesítési politikája 407 „Néró-parancs” 558 öngyilkossága 558, 584 propaganda 445 személyisége 233, 234 tárgyalások Nagy-Britanniával (1930-as évek) 316-318 totalitárius állam 220, 224 vallási nézetei 245 vonzereje 241, 243 zsidók elleni gyűlölete 249, 252-254, 314,399,446,512 lásd még Mein Kampf Németország Hitlerjugend 412 Hlond, bíboros 271 Hoare, Sir Samuel 337, 382

Hobsbawm, Eric xxxviii, bed Hoche, Alfréd 242 Hoepner, Erich tábornok 445 Hofmannsthal, Hugo von 42 Hogarth, William 26 Hogg, Quintin 344 Hohenzollern-dinasztía bukása 73 Holesov, zsidók elleni erőszak 169 Hollandia

brit garancia (1938) 377 emigráció 46 gyarmatok 17, 487, 496 második világháború 397, 457 nyersanyagok 487 Holland Kelet-India és Japán 488, 491 nyersanyagok 488 holmogori munka tábor 152 holokauszt 448-459, 508, 581 elkövetők liv, 448-459 Homejni (Khomeini), ayatollah 642 Honduras, demokrácia 228 Hongkong 592, 641 Honma Maszaharu tábornok 496 Hoover, Herbert, elnök 193, 195,196, 225

Hoover, J. Edgar 607 Hoppner, Rolf Heinz 453 Hore-Belisha, Leslie 324, 359 Horthy Miklós, ellentengernagy 230, 245 Horton, George 183, 184 Horvátország 459 boszniai háború (1990-es évek) 631,632, 634

gazdasági teljesítmény (1980-as évek) 632

német kisebbség sorozása 460 Hossbach, Friedrich ezredes 284 Hossbachi Memorandum 318 Hoth, Hermann, tábornok 536 Hoveve Zion szervezet 47 Höss, Rudolf 467, 509 Hruscsov, Nvikita 617, 618 és a második világháború 532 és Kuba 603-609

és Nixon 611,612, 626 kiszorítása a hatalomból 609 Hudson Bay Company 20 Hufft, Maj Raymond tábornok 551 Hughes, Thomas 350 Hull, Cordell 493

Hultschin Csehszlovákiához kapcsolása (1919) 162 Huxley, Aldous 190

Ibánez, Carlos tábornok 228 ifjútörökök xxxiv, 175, 176 és az etnikai kisebbségek 176 örmény népirtás 176-180 Iglau (Jihlava), német közösség 38 Ignatyijev, Nyikolaj 65 Igritszkij, Jurij 197 Iida Sodzsiro altábornagy 495 imphali csata (1944) 519, 525 Incson (Csemulpo), orosz-japán háború (1905) 53, 54 India

brit születésű lakosság 48 brit uralom lxii, lxiii, lxvii, 116, 308, 414-416, 469-471 éhség (1943) 413, 414 és Japán 500-502 függetlenség 413, 500, 589 gazdasági fejlődés 40 „Hagyjátok el Indiát!”-mozgalom 413,415, 503

közösségek közötti erőszak 613 szerződéses munkások bevándorlása 47 vegyes házasságok 20, 21 indiai (szipoj)Iázadás (1857) 21 Indokína 490, 494, 625 és Kína 493

európai bevándorlók 46 francia uralom lxvii, 488, 592 Japán birtokba veszi (1939) 487-489 önkéntes hadsereg 503 posztkoloniális háborúk xxxiv Indonézia 637 megígért függetlenség 502 német megszállás 515 influenzajárvány (1918) 144, 145 Inskip, Sir Thomas 323, 327, 329, 376 Inukai Cujosi 300 Ionescu, Ion 272 Irak 473, 613, 643 brit mandátum 175 demokrácia 648 felkelés (1920) 414 Franciaországhoz csatolt terület 175 kurd népirtás (1988) 629 Kuvait megtámadása 637 lázadás (1920) 561 olajtermelés 283 Irán

CIA által támogatott puccs (1953) 614, 639

és a nukleáris fegyverek 648 forradalom (1979) 642, 643 népességnövekedés 645 olajtermelés 283 Irigoyen, Hipólito 228 Irkutszk, pogromok 68 Ironside, Edmund tábornok 369 Írország lxii, 96, 320 ácsok sztrájkja (1901) 10 függetlenség (1938) 163, 352 kivándorlás 46 letelepedési sáv xlix mint nemzet 74, 164 önkormányzatiság 349 polgárháború (1922-1923) 136 ulsteri válság (1914) 83 lásd még Észak-Írország Isaak, Abraham 6 Ishii, Kikudzsiro 287 Isivara Kandzsi, tábornok 297, 299, 300 István, I., magyar király 37 iszlám 643, 644, 647, 649 lásd még mozlimok Itagaki Szeisiro 501 Ito Hirobumi 52 Izrael és Palesztina 648

Jackson, Robert H. 582 Jackson, Thomas, kapitány 112

Jacob, Sir Claud, tábornok 129 Jagoda, Genrih 212 jaltai konferencia (1945) 524, 588, 590-592

Jalu folyó 53, 54, 56 Jamagata Aritomo 52 Jamamoto Iszoroku, admirális 491, 493 Jamasita Tomojuki, tábornok 495 Janke, Else 257

Januskevics, Nyikolaj, tábornok 104, 105, 139 Japán

belső harcok (1930-as évek) 298-300, 309

birodalom 17, 56, 442, 467, 472-476, 487

brit szövetség elévülése (1923) 287 demokrácia 228

Egyesült Államok, szankciók 489, 528

éhínség (1934) 297

élettér 284, 285, 292, 297

első világháború 286,287, 380

és a kínai piac 56

és a zsidóság 475

és az Egyesült Államok 489-491

és az orosz polgárháború 148, 286

és India 502-504

export az Egyesült Államokból 489, 490 exportpiacok 295, 296 gazdasági fejlődés 1920-as évek 289 1950-es, 1960-as évek 611 gazdasági volatilitás lix gazdaságpolitika (1930-as évek) 198, 294, 295

gyarmatosítási politika 305 háború Kínával (1895) 52

(1937) 306, 307,310 háború Oroszországgal (1904—1905) 53-56,67

haditengerészet 53, 54, 288, 299 hadsereg 52, 54, 290, 291 hasonlóságok Nagy-Britanniával (1902) 285, 286, 308, 309

Japán (folytatás)

Huszonegy követelés 286 import (1930-as évek) 296 iparosítás 285 jamato faj 278

katonai kiképzés 277, 278, 290, 291 katonai költségvetés (1924) 288 Kína elleni villámháború (1941-1942) 476

Kína megszállása (1937) 476-485 Kvantung-hadsereg 298-300, 305, 308, 486

Mandzsúria megszerzése (1931) 297-302, 312, 577 második világháború 501, 502 atombomba 576, 577 Ázsia felszabadításának ígérete 499 csendes-óceáni háború 489-491, 495-497, 537, 540, 547-551 ellenállás (1945) 575 foglyokkal való bánásmód 498-501 gazdaság 517 hadsereg 502, 503, 541 hátrányok 521, 522 kamikaze pilóták 541 kollaboránsok 503 megadás 540-546, 552, 554, 577 Pearl Harbor-i támadás 489, 492-494

rabszolgamunka 498, 499 stratégia 307, 380, 486, 487, 516,

517

Szingapúr 393, 394 szövetséges bombázások 565, 575-577

szövetségesek halálozási aránya 498, 499

veszteségek 537, 538, 575, 576 megbékélési politika 312, 316 merényletek (1936) 309 mint a Nyugat méltó ellenfele 56, 286, 308

modernizáció Ixviii, lxix, 51, 52 nagy gazdasági világválság 294, 295,

331

nankingi erőszak 477-482 népsűrűség 282

nyersanyagok 279, 287, 296, 487 puccs (1936) 309 szavazati jog (1925) 289 Szeijukai párt 300 szovjet megszállás (1945) 592 területi követelések Oroszországgal szemben 148

területi terjeszkedés 52, 53, 278, 285-287, 291, 292, 296-302 uralom (1930-as évek) 298-300, 308, 309

japán népről alkotott nyugati felfogás 547-549

japán-amerikai kereskedelmi szerződés (1911)489

Jáva

japán megszállás 486, 496 önkéntes hadsereg 501 jedwabnei mészárlás (1941) 453, 454, 457

Jefferson, Thomas 20 Jekatyerinoszlav

pogromok 68, 69,156 zsidó lakosság 59-62 Jelizavetgrád

pogromok 64, 66, 67 zsidó lakosság 60, 61 Jellicoe, Sir John, admirális 113, 287 Jenner, Sir William 97 Jezsov, Nyikolaj 212, 216 jiddis nyelv 34, 39, 220 Jodi, Alfred, tábornok 364, 540 Joffre, Joséph, tábornok 111 Johnson, Hiram W. 528 Johnson, Paul xxxviii, xxxix jokohamai felkelés (1905) 56 jóléti állam lásd társadalmi jólét Jones, James 531 Jordánia, brit mandátum 175 Josidzava Kenkicsi 488 Josihito, japán császár 290 józefówi mészárlás (1942) 449-451, 453, 454 judaizmus

állítólagos kapcsolat a bolsevizmussal 424

mint nemzeti identitás 172 Jud Süss (film) 258

Jugyenics, Nyikolaj, tábornok 145, 149 Jugoszlávia

boszniai háború (1990-es évek) 630-636

demográfiai trendek 632 diktatúra (1929) 230 etnikai kisebbségek 166 gazdasági teljesítmény (1980-as évek) 632

német megszállás (1941) 433 német polgárok 161 németellenes megtorlások (1945) 586, 587

polgárháborúk (1940-es évek) 458, 459, 591

szovjet megszállás 588 zsidóellenes együttműködés 457 Jung, Rudolf lviii Jurovszkij, Jakov 151 Juszupov, Felix, herceg 142 Jüen Si-kaj 292 jüdandi csata (1916) 112

kaadeni mészárlás (1919) 167 Kabardok Hegyi Köztársaság 157 Kabarovszk, orosz telepesek 49 Kafka, Franz 42, 235 Kabul könyve (Brafman) 63 Kahn, Hermann 602 kairói konferencia (1943) 593 Kalasnyikov, Mihail 617 Kambodzsa 626-629, 650, 653 mint Kampucsea 627, 628, 629 Vietnam elleni háború (1977) xxxv, 626

Vörös Khmer 626-629 Kamenyev, Lev 215 Kampucsea lásd Kambodzsa Kanada

bevándorlási korlátozások 273

első világháború 321 európai bevándorlók 46 faji előítéletek 273 gazdasági volatilitás lix mezőgazdasági terület 282 nagy gazdasági világválság 193 kapitalizmus 240

válság (1930-as évek) 192, 193, 197 zsidókkal való kapcsolat 31, 32, 272 Karélia Autonóm Szovjet Köztársaság 158

Karib-szigetek az amerikai birodalomban 614

Karolák, Marian 453, 454 Karolina-szigetek Japánhoz csatolása 286-288

Károly, IV., német-római császár 37 Károly, romániai király 230, 273 Kassa (Kosice), német közösségek 37 Katajevics, Mendal M. 200, 204 kátyúi mészárlás (1940) 421 Kaukázusi Föderáció 157 Kazahsztán 48

baltikumi németek deportálása 217, 218

tömeges kiűzetés (1920) 156 Kazany, fehérek elfogása (1918) 147, 148 Kelet

és Nyugat határa 74 nyugati dominancia lxviii, lxix, 44, 108 Kelet-Berlin, felkelés (1953) 618 Kelet-Európa asszimiláció xlix

demokrácia és diszkrimináció 227 ellenük 136-138, 169-174 és Oroszország német megszállása 443 etnikai kisebbségek lv-lvii, 165, 173 etnikai tisztogatás 585-587, 610 gazdasági növekedés (1950-es,

1960-as évek) 611, 612 háború utáni hanyatlás 646 háború utáni rezsimváltás 596 nacionalizmus 167, 443 nagy gazdasági világválság (1930-as évek) 232

Kelet-Európa (folytatás) német közösségek 36, 37, 167, 168, 348, 582, 588

nemzetállam modellje lvii, Ívűi népességcsökkenés 646 nyelvek lv-lvii politikai földrajz Ív, Ivi szovjet megszállás 589, 592 szovjet munkatáborok 590 zsidók

erőszak 137-139, 169-174 közösségek xlviii, 35, 169-174 letelepedés 38 palesztinai bevándorlás 46 lásd még az egyes államoknál kcict-curópai zsidók megsegítésére szervezett nemzetközi bizottság 69 keleti válság (1875-1878) 80 Kelet-indiai Társaság és a fajok közötti vegyes házasság 21

Kelet-indiai-szigetek, holland uralom Ixvii Kelet-Pakisztán 629 Kelet-Poroszország 38, 164, 169, 585 Kellog-Briand-paktum (1928) 302 Kemál Musztafa, tábornok 182, 184, 228, 292

Kennan, George 595, 601 Kennedy, John F., elnök és a kubai rakétaválság 603-608 meggyilkolása 609 Kennedy, Joseph, id. 334 Kennedy, Robert 608 Kenney, George, tábornok 601 Keresztély, Dánia hercege 95, 99, 100 Kemholt, Otto 255 Keynes, John Maynard lix, 329 a századelő életéről 3-6, 9, 40, 42 a totalitárius uralomról 247 a védelmi költségvetésről 329, 376 és a versailles-i békeszerződés 141,

142, 185

és az első világháború 89 gazdasági elmélete 196 Khomeini lásd Homejni Kierszniewska, Grazyna 405

Kijev 152

pogromok 64, 66, 68, 69, 156 polgárháború (1918-1922) 149 zsidó közösségek 59, 60, 62 kilenchatalmi egyezmény 289, 302 Kim ír Szén 593 Kína

Birodalmi Tengeri Vámhivatal 10, 46 bokszerlázadás (1900) 9, 44, 45, 50, 287

„demokráciafaP’-mozgalom 639 északi tartományok autonómiája 305 etnikai kisebbségek 292 forradalom (1900-as évek) 292, 293 háború Japánnal (1895) 52

(1937) 300, 3001,306-310 hadsereg, fegyverzet 483, 484 hadurak 292, 293 han etnikai csoport 292, 474, 475 Huszonegy követelés 286 japán bábkormányzatok 483-485 japán megszállás (1937) 475-485 japán területi terjeszkedés 285-287, 291, 292, 298-302 koreai földművesek jogai 298 korrupció (1920-as évek) 293 kulturális forradalom 623, 624 Kuomintang (nacionalista párt) 298 egyesült front (1920-as évek) 293 és a japán megszállás 483, 484 és az Egyesült Államok 593 forradalom (1900-as évek) 292, 293 korrupció (1920-as évek) 293 mandzsúriai incidens 300-302 nyugati segítség 485, 486, 493, 497 terjeszkedés (1920-as évek) 293 külföldiek által pénzelt fejlődés 294 négyek bandája 640 német segítség 304, 305 Nemzeti Felszabadító Szövetség 307 népköztársaság lxiii, lxvi, 292, 596, 597 export (1978-1988) 641 és az Egyesült Államok 623-626 gazdasági növekedés 639-642, 648

iparosítás 641

Különleges Gazdasági Zóna 641 mezőgazdaság kommunista ellenőrzése 640 nagy előrelépés 640 szabadpiac 642

szakítás a Szovjetunióval 622, 623, 626

Vörös Gárda 623 nyugati birodalmi dominancia 300 orosz területek 48, 50, 51 pénzügyi gyengeség 10 polgárháború 593 „szerződéses kikötők” 10 szétesése (1920-as évek) 286, 287, 292, 293

szövetségesek sikere (1943) 538 utazási költséget ledolgozó munkások bevándorlása 47 valuta 304 lásd még Mandzsúria kínai-japán háború (1937) 306, 307, 311 Kínai Kommunista Párt belső lázongás (1978) 640 egyesült front (1920-as évek) 292 és a japán megszállás 483-485 Kuomintang kritikája 593 polgárháború 593, 594 lásd még Kína: népköztársaság kínai nép

japán vélemény 474, 475, 479, 481 orosz vélemény 49 King, W.L. Mackenzie 345 Kipling, Rudyard 18, 21, 561 királyi családok európai 94—102 rangon aluli házasság 98 Királyi Haditengerészet Egyesült Államokhoz viszonyítva 321 első világháború 112-114 második világháborús erőfölény 394, 395

mozgósítás (1930-as évek) 360, 370 szétszórtság (1920-as évek) 321 Királyi Légierő (RAF)

angliai csata 395-397 bombázó különítmény 324, 561, 565 civilek bombázása 561, 562, 564-566 fegyverkezés 319, 324, 352, 370, 395 félelmek (1938) 369 költségvetés 326 stratégiai bombázás 561-574 szerepe 324

vadászgép-különítmény 369, 395 Kirejev, A. A., tábornok 71, 74 Kirgiz (Kazah) Köztársaság 155 Kirkpatrick, Ivone 361 Kirov, Szergej 211 Kisinyov, pogrom 63, 67-69 Kissinger, Henry 602,623-626,629 kisvárosi Lady Macbeth, A (Sosztakovics) 212

Kitchener, Horatio Herbert, Lord 6, 7 Kittel, Gerhard 258 kivándorlás okai 47

Klemperer, Eva (Schlemmer) 244, 252 Klemperer, Victor 442 a drezdai bombázásról 565, 566 és a „negyedik birodalom” 580 és a nemzetiszocializmus 451,457 és az emigráció 269, 270, 275 háborús élet 411,412 házassága 244, 260, 411 jogok megvonása 259 menekülés 567 nemzetiség 252 Knackfuss, Herman 43 Knatchbull-Hugessen, Sir Hughe 311 Knox, Robert 23 Kobe, felkelések (1905) 56 Koburg-dinasztia átnevezése 101 Koburg hercege 94 Koestler, Arthur 214 Kohima, csata (1944) 525 Kolberg (film) 559

Kolcsak, Alekszander, tengernagy 145, 148 149

Kolomyja, a zsidóság asszimilációja 172 Kolozsvár (Klausenburg), német közösségek 36

Kolumbia, demokrácia 228 Komaki, Cunekicsi 470 Komoto, Daiszaku, ezredes 298 Kompért, Leopold 31 Komucb 145, 148

kommunizmus 202, 237, 597, 603, 612, 614,615,617, 625 és a fasizmus 220, 240 és a zsidók 219, 220 összeomlása 630

Kongó, polgárháború (1998-) xxxiv Konoe Fumimaro herceg 288, 309, 487, 489, 493

Konstantinápoly-Berlin-vasútvonal 176 Konsztantinosz, I., Görögország királya 95, 181, 182 konzolok lásd kötvények Korea

és az Egyesült Államok 596 etnikai kisebbségek lix felosztása Lm, 592, 593, 610 függetlenség (1905) 55 japán érdekek 53

japán megszállás (1910) 56, 474, 577 mint törésvonal lxiii szovjet megszállás (1945) 592 koreai háború (1950-1953) xxxiv, 596-600 koreaiak 474, 475, 501 deportálása Közép-Ázsiába 216 a japán hadseregben 502 japán nemi erőszak 500 Kornyilov, Lavr, tábornok 143, 152 Kosicki, Stefan 270 Koszovó

etnikai tisztogatás 637 gazdasági teljesítmény (1980-as évek) 632

mozlimok 631, 632 kovnói régió, pogromok (1915) 137 kozákok

a német hadseregben (1940-es évek) 461, 591

elűzése (1920) 156, 217 erőszak 50, 138 és az államiság 154

Köln

brit bombatámadások 562 zsidók, vegyes házasságok 251 Königsberg (Kalinyingrád) 37, 252, 566, 588

kötvények

a háború finanszírozására 83-85, 374 árak (1914) 81, 85-88 német 339, 373, 375, 524 piac 90

Közép-Afrika xxxvi, lviii, 515, 636 erőszak (1990-es évek) xxxvi, lviii etnikai konfliktusok 636 lásd még Afrika; Észak-Afirika; Dél-Afrika

Közép-Amerika az amerikai birodalomban 614, 619 Közép-Európa asszimiláció xxix

demokrácia és diszkrimináció 227 eltűnése (1960-as évek) 610 etnikai kisebbségek lv-lvi, 165 174 gazdasági világválság (1930-as évek) 233 háború utáni rezsimváltások 596 megtorló etnikai tisztogatás 586-588 nacionalizmus 167 német kisebbség 348 nemzetállam modell Ivii, lviii nyelvek ív—lvii politikai földrajz Ív, lvi szovjet követelések 596 szovjet megszállás 586, 589 zsidók xlviii, 3 5

ellenük irányuló erőszak 169-174 palesztinai bevándorlás 46 lásd még az egyes államoknál központi bankok, szabályzat lx központi hatalmak (első világháború) az antant imperializmusa 115 békeszerződések 141 siker 117

lásd még az egyes államoknál Krakkó 400 gettó 172

Jagelló Egyetem 401

pogromok 454 zsidóság asszimilációja 172 Krasznaja Gazeta 152 Kraus, Karl 13, 42 Krefeld 236, 262, 264,411 Kremets, megtorlások 454 kreol, definíció 21

Kréta, második világháború 393, 433, 514

Kriegsflugblatter (német hadiújság) 131 Krím-félsziget, zsidó városok 155 kronstadti lázadás (1921) 153, 154 Krosigk, Schwerin von, gróf 372 Kruseván, Pavolacsi 63, 69 Kuba

Disznó-öböl (1961) 600 forradalom (1959) 599, 600-606 parasztság 613

rakétaválság (1962) 599-606, 613 segítség Angolának 612 kulákok 14, 65, 150, 151, 200, 216 Kultúra 270 Kun Béla 170

kurdisztáni népszavazás (1920) 175 Kurföld (Lettország), pogromok 70 Kuril-szigetek

japán megszállás (1870-es évek) 52 szovjet invázió (1945) 592 Kuropatkin, Alekszej Nyikolajevics 50-53, 55 Kurszk

csata (1943) 535, 537, 538, 539, 569, 571

pogromok 156 Kuvait iraki megszállása 637 kvantungi csata (1904) 54

Lagarde, Paul de 28 Laibach (Ljubljana), német közösségek 37

Lang, Fritz 235, 256 Lappo, Henryka 418 Laski, Neville 34, 351 Latin-Amerika demokrácia 22 8

„eltűnések” 620 marxizmus 615 vegyes házasságok 20 Laval, Pierre és Abesszínia 337 Ledig, Gerd 572 Lee, Kuan Yew 497 Légion des Volontaires Franpiis contre le Bolchevisme 460 Lehndorff, Paula, grófnő 98 Leigh Fermor, Patrick 236, 336 Leith-Ross, Sir Frederick 304, 339 LeMay, Curtis, tábornok 576, 601, 606, 609

Lemberg (Lwów, Lvov, Lviv) 39 német közösségek 37, 138 pogromok 137 zsidó per 40 Lemkin, Raphael xl „lengyel folyosó” létrehozása 164 Lengyelország alkotmány (1921) 271 antiszemitizmus (1920-as, 1930-as évek) 170, 270-274 bolsevik előrenyomulás (1920) 149, 150

brit garancia (1939) 378, 379, 381,

590, 591

diktatúra (1926-) 230 etnikai kisebbségek 164, 166, 169 felosztás 58, 432 fiiggedenség (1917) 144, 154 gazdasági függőség 186 judaizmus mint nemzed identitás 171, 172

katolikus egyház és a zsidóság 270, 271 Különleges Pacifikációs Program 401 „lengyelesítési” politika 271 második világháború 399-411 határváltozások 585, 587 Honi Hadsereg szétzúzása (1944) 589

német megszállás 514 német telepesek 405-408 szovjet deportálások 216, 418, 419, 422, 423

Lengyelország

második világháború (folytatás) szovjet megszállás 419-425 szovjet zóna 419-421 villámháború 387 zsidóság megsemmisítése 401-404 megtorlások (1945) 585-587, 591 mezőgazdasági terület 282 nagy gazdasági világválság 192 német előrenyomulás (1917) 144 német közösségek 36, 37, 161, 457 német megszállás (1939) 317, 319, 381, 382, 389, 398, 425 német munkaerő 462, 463 németesítési politika 406, 407, 410,

464

nemzetállam 75

Nemzeti Egység Tábora (OZN) 271 pogromok (1930-as évek) 270 szovjet megszállás (1920) 420 szovjet területfoglalás 589 szuverenitás elvesztése lvii terjeszkedés (1918-1921) 167 területi nyereség (1919) 162, 164 vegyes házasságok xlix, 1, 464-467 zsidóság

és a szovjet uralom 423, 424 kereskedelem 62 népesség 401

palesztinai kivándorlás (1930-as évek) 171 szegregáció 171

Lenin, Vlagyimir Ujics 57, 147, 149 a terjeszkedésről 145 a Vörös Cár 159 egészsége 158 és a királyi család 151 és a pogromok 157 és Sztálin 157,159, 199, 220 merényied terv ellene (1917) 151 rémuralma 150-152 Szibériában 49 tisztogatások 210, 211 utódlása 199

visszatér Oroszországba (1917) 143,144

Leningrád lásd Szentpétervár Lenkoran, a parasztok letartóztatása 215 Lettország 59, 70,406 diktatúra (1934) 230 és Oroszország német megszállása 443 függetlenség (1917) 154 szovjet megszállás (1940) 432 Viharkereszt 173, 455 zsidók elleni erőszak (1941) 455 Levasovo, orosz erdő 211 Levi, Primo 508, 579 Levi, Trudi 172 Lewis, Bemard 646 Lewontin, Richard xliii Liaodong-félsziget 50 japán annexió (1870-es évek) 52 japán uralom (1905) 55 orosz megszállás (1898) 52 Li Szin Man 590 Líbia, olasz megszállás 176 Lichtenstein 75

Liddell Hart, Basil, kapitány 388-390 Life (magazin) 549 Lij Jasu, Abesszínia császára 115 Lincoln, Abraham, elnök 22 Lindbergh, Charles 528, 547 Lindemann, Frederick 564 Linnaeus, Carolus (Carl von Linné) li Lipcse, zsidó vegyes házasságok 251 Lipót, belga király 94, 95 Little, J. C. 329 Litvánia 60, 443, 475 diktatúra (1926) 230 és Oroszország német megszállása 441 függetlenség (1917) 144,154 háború Lengyelországgal (1918-1921) 167

német fenyegetés (1939) 379 szovjet megszállás (1940) 406,424, 432, 436

zsidók elleni erőszak (1941) 455 zsidóság 59, 422 Litvinov, Makszim 365 llandbradachi szénbányarobbanás (1901) 9 Lloyd George, David 116, 160, 164, 182

locarnói szerződés (1925) 237, 322, 353 Lódz

gettó 402,404, 411 szegénység 62 zsidóság, szegénység 272 Loewenstein, Rudolph 32 Lon, Nol 626 London Blitz 562, 565 élet (1901) 4, 5 elosztási hálózat 15 első világháború 84, 87 és recesszió (1937) 372-374 haditengerészeti egyezmény (1930) 299 halálozási arány (1901) nyilatkozat (1908) 9 társadalmi viszonyok (1901) 9, 10 terrorista támadás (2005) 647 tőzsde 87, 372, zeppelintámadások 127 londoni City

és a müncheni szerződés 372 és az angol-német kereskedelem 338, 339

és az első világháború 81-83, 88, 90 német részvények ára (1938) 374, 375 Long, Edward liii Longan, John 619 Lorre, Peter 256

Lotaringia, első világháború 110, 126 Lothian, Philip Kerr 199, 340-342 Lotnik, Waldemar 458 Louvignies bevétele (1918) 133 Lovat, Lord 525 Low, David 309, 343 Lowicz, gettó 402 Lublin, német közösségek 37 Ludendorff, Erich von 132, 241 Luftwaffe 316, 318, 324, 325, 366, 370, 382, 395, 437, 521, 561, 565, 584 Lugard, Frederick 18 Lukic, Milan 633, 638 Lusitania elsüllyesztése 114, 128 Lussu, Emilio 118, 119, 121 Lüshun lásd Port Arthur

Lwów (Lemberg, Lviv) 443, 448, 466 börtön 421

zsidók elleni erőszak 170, 271, 454 Lytdeton, Adrian 197 Lytton, Lord 302

M - Egy város keresi a gyilkost (film) 235, 256

MacArthur, Douglas, tábornok 497, 554, 597, 601

Macaulay, Lord 414 Macedónia, etnikai összetétel 76, 184 Maclean, Sir Fitzroy 215, 216, 590 Macui Iváné, tábornok 289, 477, 479, 482

Macukata Maszajosi 52 Macuoka Joszuke 486, 488, 492 Madagaszkár, zsidó betelepítés 275, 402, 447

madárinfluenza, lehetséges járvány 650 Madrid, terroristatámadás (2004) 647 Magnyitogorszk, építkezés 202-204 Magyarország

a demokrácia bukása 228 a héber nyelv erőltetése 172 antiszemitizmus 273 Ausztriával való kapcsolat (1901) 8, 9 csatlakozik a tengelyhatalmakhoz (1941) 432 diktatúra 230, 232 etnikai kisebbségek 166, 169, 351 „fehérterror” 170

gazdasági fejlődés (1950-es, 1960-as évek) 611

magyar dominancia 12 második világháború 459, 560 német lakosok 36, 161, 586, 587 tengerentúli területek 17 vegyes házasságok xlix, 1 zsidó lakosság 28, 560 zsidók elárulása 456 lásd még Osztrák-Magyar Monarchia Mahler, Gustav 42 Mahno, Nesztor „Batko” 149 Mailer, Norman 519, 535

Majdanek, koncentrációs tábor 510 majkopi olajmezők 514 Makarov, Sztyepán Oszipovics, tengernagy 53 Makino, gróf 309 Malaparte, Curzio 514 Malájföld 486, 499 európai bevándorlók 46 gumi 487

japán megszállás 494, 495 kommunisták veresége 618 Nagy-Britannia visszaszerzi 592 önkéntes hadsereg 503 védelem 487

Malmédy, foglyok legyilkolása 550 Malthus, T homas 635 Maly Dzkmúk (újság) 270 Mameluk Birodalom fennállása lxiv Mamin-Szibirják, Dimitrij 45 Mamuretülaziz, örmény lakosság 177 Mandalay, japán megszállás 476, 496 Mandzsu dinasztia lxiv, 293 lásd még Csing Birodalom Mandzsúria

és Oroszország lxviii etnikai kisebbségek xli felosztása 592-594 japán gyarmatosítók 474 japán jogok 286

japán megszállás (1931) 298-302, 312, 577

kínai uralom alatt (1905) 55 mint Mandzsukuo 298, 303, 307, 333, 337

mint törésvonal lix orosz megszállás (1900) 50, 51 szovjet megszállás (1945) 592 szovjet-kínai konfliktus 622 Manhattan-terv 577, 579 Manitou (hajó) 5 Mann, Thomas 231, 243 Manning, Frederic 118-122, 124, 125 Mao Ce-tung 484, 596, 617, 625, 626, 641,647,655

kulturális forradalom 623, 624

nagy előrelépés 640 önkényuralma 510, 624 szovjet szövetség 597 Marco Polo híd, incidens (1937) 306, 477 Mária Krisztina, spanyol királynő 99 Mariahilf elpusztítása (1914) 138 Mariana-szigetek Japánhoz csatolása 286 Marienburg, német közösségek 37 Marinyeszkó, Alekszander, kapitány 583 marne-i csata (1914) 111 Marokkó

népességnövekedés 646 válság (1905-1906) 80 Marr, Wilhelm 32 Marshall, George C. 589, 596 Marshall-szigetek Japánhoz csatolása 286 Martin Du Gard, Roger 392 Marx, Karl xxxvi, 30, 32 Maryland, vegyes házasságok betiltása 22 Maschke Bizottság 540 második világháború (1939-1945) angliai csata (1940) 395-397, 432, 524 atlanti csata 516, 525, 537 ázsiai hadjárat 592, 593 befejezés időzítése 512, 513 civil halálozási arány 512 csendes-óceáni háború 495—497, 537, 540, 547-551 ellátás lényegi szerepe 522 erőszak xlvi

foglyokkal való bánásmód 532, 533, 544-555, 560, 581, 591, 597 „furcsa háború” 391 gazdasági mozgatók 371-375 genfi egyezmény alkalmazása 498, 546, 553-555

hadszínterek lxx, 393, 526 halálozási arány xxxiv, xxxv háromhatalmi egyezmény (1940) 475, 492

hírszerzés 525

időzítés 364-366, 374, 375, 383 kapitulációs igazolvány 554 keleti front 520, 524, 537, 541, 543, 544, 547, 555, 569, 567

koncentrációs táborok felszabadítása 579-581

mint Amerika hatalmának csúcspontja lxvii

mint nagy faji háború xlii, xliv náci-szovjet paktum (1939) 419, 429, 438

normandiai partraszállás 521, 525, 539, 570

okai 142, 306, 312, 313, 352 Pearl Harbor 489-494, 515, 521, 527, 528, 549

rabszolgamunka 405, 498, 499, 508, 591 szövetséges győzelem 539, 597, 598 lásd még szövetségesek; és az egyes államoknál

Matteotti, Giacomo 229 Maugham, W. Somerset 21 Maupassant, Guy de 18 Mazzini, Giuseppe 161 McAdoo, William 89 McKinley, William, elnök 5, 41, 73 McMahon, Brien 601 McNamara, Robert 602, 605 McNutt, Paul V. 550 Mein Kampf (Harcom) (Hitler) 234, 249, 253, 316, 398, 399, 427, 429, 431, 469, 471, 557

Meinecke, Friedrich 242, 511 Memel (Miimmelburg)

lengyel vendégmunkások 39 Litvániához csatolása (1919) 162 német fenyegetés (1939) 381 német követelés 363 német közösségek 37, 350 Mengele, Josef 410 Mennecke, Friedrich 413 mensevik párt, zsidó tagok 63 merényletek (1900-1913) 73 Metaxas, Ioannis, tábornok 230 Metropolis (film) 235 Meyer, Konrad 443 Mezopotámia, brit mandátum 175 Miklós, II., cár 43 családja 95, 97, 98, 100

és az első világháború 100, 101, 142 és Mandzsúria 51, 100 franciaországi látogatása (1901) 8 házassága 97 kivégzése 151 lemondása (1917) 143 mint uralkodó 142 németországi látogatása (1901) 8 pogromok 68 Miljacska folyó 74 Milosevic, Slobodan 631-634, 637 Ming-dinasztia lxiv Minszk, pogromok 137, 157 Mlada Bosna, csoport 77 Moldáviai Autonóm Szovjet Köztársaság 158

Molotov, Vjacseslav 438, 440 Moltke, Helmuth von 105, 109-111 mongol hordák 45 Mongólia, japán jogok 286 Montenegró

balkáni háborúk (1912-1913) 76 függedenség 76

Moreau de St-Méry, Médéric-Louis-Elie

21

Morgan, J. P. 116 Morgenthau, Henry 177, 180 Morozov, Pavlik 211 Morvaország

cseh autonómia Ivii német közösségek 37, 161 Moszkva 48, 144, 185, 516, 591, 594, 595, 597, 603, 606 a német hadsereg előrenyomulása (1941) 514,557

amerikai kiállítás (1959) 611-613 „fehér” erők közeledése (1918)

147

zsidó közösségek 59, 156, 157 Moszkva-Volga-csatorna 513 mozifilm, antiszemita 258 mozlimok 613 Bosznia 631-634, 637 első világháború 112 európai népesség 643, 644, 646, 647

Muggeridge, Malcolm 202 Mughal Birodalom fennállása 11 szétesése lxiii, Ixiv Mukden (Senjang) csata (1905) 55, 56 incidens (1931) 298, 301 mulattok

elégedetlenség 24 jogok lii, 22 negatív érzelmek 23 népesség 20 relatív erények 24 Murmanszk 429 Murray, Gilbert 336 Musil, Robert 12, 13, 42 Mussolini, Benito 228, 229, 416 „acélegyezmény” (1939) 381 a mozgósítás felfüggesztésének javaslata (1938) 364 afrikai kalandok 278 antiszemitizmus 273 bevonulása Rómába 229 és az egyház 232 és Hitler 431, 442 és Nagy-Britannia 332, 352 karizma 229, 239 megbuktatása (1943) 538 totalitarizmus 197 vallásos hit 245 Mümmelberg lásd Memel München 234, 236, 327, 344, 356, 360, 370-372, 375, 377, 381-383 egyezmény (1938) 313, 362-363, 367, 372, 374

zsidóság, vegyes házasságok 29, 251 Myatt, B. C. 127 Myrdal, Gunnar 25

Nagano Oszami 493

Nagaszaki bombázása 576, 577, 595, 600 Nagata Tecudzan 291 Nagumo, tengernagy 494 nagy gazdasági világválság (1929-1933) 191-197

amerikai válasz 221-223, 225 eredmények 330 és a fasiszta rezsimek xxxviii kilábalás és a demokráciák 224-226 válaszok 278

Nagy Katalin, Oroszország cárnője 38, 59

„Nagy kelet-ázsiai együttfejlődő övezet” 472-474, 476, 482, 504, 515 Nanking 294, 298, 305, 307, 311 mészárlás (1937) 477-480 Narodna Odbrana csoport 77 Natal, vegyes házasságok betiltása 22 Nava Toicsi 297 néger, meghatározás 22 Német Anyák Érdemérme 266 Német Katolikus Középpárt 237, 240 német kommunisták 214, 238 Német Munkáspárt 38 Német Nemzeti Klerikálisok Szövetsége 34

német nép, diaszpóra 36^10 Németország

antiszemitizmus 1930 előtt 26-35 bankválság (1929-1933) 193 bekerítés (1914) 103, 106 birodalom megalapítása (1871) 75, 80 demokrácia (1930-as évek) 224 egyesülési háború 75 egyetemek 235, 243, 271 első világháború baltikumi térnyerés 144 békeszerződés 141 haditengerészet 112-114 hadüzenet (1914) 86 hátrányok 112-116 jóvátétel 185, 195, 236-238 katonák betegsége 146 katonák, megadás 131-134 nyugati front 110-112, 117 pénzügyi gyengeség 115, 116 stratégia 110-114 tengeralattjárók 132 vereség 235, 236, 438 és a bokszerlázadás 44, 45

és a bolsevikok (1917) 143, 144 etnikai kisebbségek 1918 után lvii, 249 felosztás 588, 610 fizetési egyensúly (1930-as évek)

247, 248

gazdasági növekedés (1870-1913) 14 (1950-es, 1960-as évek) 611 gazdasági volatilitás Inc háború Lengyelországgal (1918-1921) 167

iparosítás (1920-as évek) 235 katolikus egyház, szavazási jellemzők 245

kötvényárfolyamok 85, 524 lengyel bevándorló munkások 39 Lengyelország megszállása (1939) 317, 319

lutheránus egyház 245 második világháború 307 atomkutatás 523

Barbarossa-hadművelet 433, 434, 436-440, 444, 445,447,450,451, 461,462,513,515, 517, 524 brit ultimátum 383 elfoglalt területek forrásai 516 és a gazdaság 517, 570, 571 fegyvergyártás 570, 571 foglyokkal való bánásmód 544, 545, 555

Franciaország legyőzése 389-392 haditengerészet 318 hadüzenet az Egyesült Államoknak 527, 528

hátrányok 520-524 katonai fegyelem 541 kódok használata 525, 536, 568 közhangulat 562, 564, 568, 569, 571-573

kurszki csata (1943) 535-537 megadás 540-545 munkaerő 405, 462, 463, 517 orosz foglyok kivégzése 444-446 siker (1940-1942) 318, 384, 392, 393, 514, 515

stratégiai lehetőségek 516, 517 szovjet szövetség (1939) 379, 382, 419, 429, 430, 582 Szovjetunió megtámadása (1941) 384, 431-443,513-515 szövetséges bombázás 561-574 V1/V2 bombák 523, 570 vereségek (1942-1945) 535-538 veszteségek 555, 558, 559, 571 Waffen-SS 460, 461, 550 megszállási övezetek (1945) 588 mezőgazdasági terület 282 mint nemzetállam lvii, 75 mint Porosz Birodalom lxiii nagy gazdasági világválság 192, 237, 245, 246 eredmények 331 kilábalás 225, 245-248 nemesség zsidó ősei 28 nemzetiszocializmus értelmiség támogatása 241-243 faji tisztaság politikája 242 ideológia 244

pszeudo-vallásos jelleg 244, 245,

267, 269

választási sikerek 232, 233, 237-245 népsűrűség 282

nyersanyagok 279, 280, 282, 283, 315, 333,371, 377

Oroszországgal való kapcsolatok 1914 előtt 100 Ostjuden 34

öngyilkosságok a háború után 584, 585 Rajna-vidék megszállása (1936) 311, 332, 337, 353

szovjet uralom (1945) 580-585, 588 szövetség Ausztriával és Olaszországgal (1901)8

tengerentúli területek 17 területi veszteségek (1919) 161, 162, 167

vallásos hit 244, 245 valuta összeomlása (1930-as évek) 236, 237

védelmi költségvetés (XIX. század) 93

Németország (folytatás) vegyes házasságok betiltása 27-31, 253-265 vidék 236

Weimari Köztársaság alkotmány 224 bukása 236, 237 és a szexualitás 254, 255 gazdaság 247, 248, 338, 339 imperializmus 314 munkanélküliség xxxv nagyvárosok 236 zsidók

állítólagos nemi hajlandóság 253-255, 257, 258 asszimiláció 28-30, 38-40, 250-252 gazdasági lehetőségek korlátozások 34,35

intellektualizmus 253 meghatározás 263, 264 vegyes házasságok 29-31,

251-258, 260, 264 „zsidókérdés” liv, 27 zsidó lakosság 27, 249, 250, 401 lásd még árja fej; Harmadik Birodalom; Luftwaffe; nemzetiszocializmus; Wehrmacht

német szociáldemokraták 31, 238 Német Szocialista Reformpárt 28 Német Vámunió 35 Német-római Birodalom lxiv, 94 nemi erőszak okai xliv, xlv, xlix, 1 nemzetállamok 74, 75, 93, 161 és többetnikumú társadalmak 164 eszménye lvi, lvii vezetők xxxvii, xxxix nemzeti össztermék lix nemzetiszocializmus 233, 245, 290, 350, 412,419,425,443,451 a fasizmustól való eltérések 231 antikommunista vonulat 441, 442 brit elemzés 349 német kisebbségek 348, 349 választási hadjáratok 239 lásd még Németország népességnövekedés, XX. század xxxvi népirtás xxxvii, xl, xlix,liv, 508, 510, 621, 629, 632, 635, 636, 639 Népszövetség 164, 166, 167, 287 Alapokmány 160, 161, 163, 287 brit támogatás 313, 336 Japán és Németország kilépése 303, 336,337

Kína folyamodványa 304 sikerek 301, 302 szovjet belépés 304 Neumann János 602 Neurath, Konstantin von 354, 407 New York

külföldi adósság 88, 89 tőzsde 88

Világkereskedelmi Központ elpusztítása (2001) 5 New York Times, The 83, 88, 184 Nicolson, Harold 337, 589, 590 Nílus, S. A. 58

Nimitz, Chester W., admirális 537 Nisio Tosizo, tábornok 485 Nitobe Inazo 291 Nixon, Richard és Guatemala 615 és Kína 621-630

moszkvai látogatása (1959) 611, 612, 621

vietnami háború 622 Watergate-botrány 626 Nobel-díjak (1901-1940) 235 Nogales, Rafael de 178 Nomura Kicsiszaburo 493 Norman, Montagu 338, 377 Norris, George, szenátor 116 Norvégia, második világháború 457 Nossack, Hans 565 Nott, Josiah 24 nukleáris hatalom 595 Nurejev, Rudolf 613 Nürnberg perek 581, 582, 584 szövetséges bombázás 574

nyersanyagok 195, 198,287,296 és katonai erő 283 jelentősége 279, 280 Nyikiforics (rendőr) 14, 15 nyikolajevszki mészárlás (1920) 156 Nyugat

dominancia lxvii-lxix hanyatlás lxviii-lxx keled határ Nyugat-Európa demográfiai változások 643 gazdasági fejlődés (1950-es,

1960-as évek) 611, 612 Nyugat-Poroszország faj meghatározása 408, 409 lengyel vendégmunkások 38 lengyelek kiűzése 400 Lengyelországhoz csatolása (1919)

162, 164, 169 német állampolgárok 169 visszacsatolása Lengyelországhoz (1943) 585

visszacsatolása Németországhoz (1939) 400

O’Dwyer, Sir Michael 503 Oberhauser, Herta, doktor 511 Obrenovics, Alekszander, szerb király 104 Odessza, zsidó közösségek 59, 68, 69 Okada Keiszuke 309 Okává Sumei 473 Okinava

japán megszállás (1870-es évek) 52 védelme (1945) 540, 548, 575 Október (film) 143 Okuna Takao 495

olaj katonai jelentősége Ixiii, 280, 283, 284

Olaszország

a katolikus egyház és a fasizmus 232 a kommunista párt sikere 596 Abesszínia megszállása (1935) 311-313,316, 332, 337,416 Albánia megszállása (1939) 312, 316, 378, 381

diktatúra 228, 229 egyesítés 75 élettér 284

első világháború 117, 132 emigráció 46 és a bokszerlázadás 44, 45 és a spanyol polgárháború 312, 353 és a zsidóság 478 fasizmus 197,229, 231,273 gazdasági fejlődés (1950-es, 1960-as évek) 611

gazdasági volatílitás lix Görögország megszállása (1940) 433 konkordátum (1929) 232 Líbia megszállása 176 második világháború 381, 524 mezőgazdasági terület 282 mint nemzetállam lvii mint Piemonti királyság Ixiii nagy gazdasági világválság hatása 331 német közösségek 37 népesség 282, 645 nyersanyagok 279, 284 tengerentúli területek 17 területi terjeszkedés 278,284 török területek hozzácsatolása 175 zsidó vegyes házasságok aránya 30 Omszk az orosz polgárháború közben (1918-1922) 147

ópiumháború, második (1856-1860)

48

Oppenheimer, J. Robert 579 Orange Szabadállam, vegyes házasságok betiltása 22 Orosz Birodalom fennállása btiv hanyatlása 56, 73

instabilitás (1900-as évek) 11, 13-15 kínai munkaerő 49, 50 központosítás 14 oroszosítási politika 14, 70, 155 polgárháború (1918-1922) 141 területek 17, 48-51 vegyes házasságok 49 Orosz Nép Szövetsége 63

Oroszország

antiszemitizmus 58, 59, 63-70,

137-139 aranytartalék 88 ázsiai hatalom 48, 50, 51 balti tartományok 70 Birodalmi Haditengerészet 54, 55 cári család kivégzése 151 Cseka 151, 152 demokrácia bukása 228 Duma létrehozása 57 éhínség (1920-1921) 158 életszínvonal (1900-as évek) 15 első világháború 111, 112 csapatok 117 hadüzenet (1914) 86 osztrák területek elfoglalása 137, 138 vereség 117, 131 és a bokszerlázadás 44, 45 fegyverkezés (1900-as évek) 71, 105 „fehér” hadsereg 145, 147, 149, 152 Fekete Százak 69 Felszabadító Hadsereg 462 forradalom (1905) 56-58, 63, 68-70 forradalom (1917) 143-145, 150, 153 francia katonai szövetség (1901) 8 gazdasági fejlődés (1870-1913) 14, 62 háború Japánnal (1904-1905) 52-56, 67, 68

háború Lengyelországgal (1918-1921) 167

Harci Szövetség 49 ideiglenes kormány (1917) 143 instabilitás 14, 15 iparosítás 14

járványos nemi betegség 158 jobbágyság eltörlése 14 kaukázusi hadsereg 149 keletre vándorlás 47 koncentrációs táborok (1920-as évek) 152-154, 157 mozgósítás (1914) 104 német közösségek 36 Németországgal való kapcsolat 1914 előtt 100

parasztlázadás (1905) parasztok és a pogromok 66 pogromok 60-70, 108, 137, 138 polgárháború (1917-1921) xxxiv, 142, 145-148, 151-153, 158,286 részvényárak (1914) 87, 88 Szerbia védelme (1914) 102, 104 Szociáldemokrata Párt 63 Szocialista Szövetségi Köztársaság (1922) 158 szovjetek eredete 143 transzszibériai vasút 48, 50 vasútvonalak 50, 66, 71, 145, 147 védelmi költségvetés (XIX. század) 93 vegyes házasságok xlix, 1 zsidóság

autonóm régió 155 diaszpóra 36

forradalmi politika 62, 63, 68, 69 kivándorlás 47, 67 korlátozások 59, 60, 67 letelepedési sáv xlix, 46, 59, 60, 62, 64,66,68-70,137,156,219,447, 448

mint kereskedők 59 népesség 28, 58, 60 összeesküvés-elmélet 63 politika (1920-as évek) 155-157 szegénység 62 térítő hadjárat 59 üldöztetés 47, 137-139 lásd még bolsevikok; Orosz Birodalom; Szovjetunió

Orwell, George 197, 198, 501, 502, 534 Oster, Hans, tábornok 367 Ostjuden

és a német zsidóság 34 és a szexipar 256 Ostland (újság) 409 Ostrowo, német támadás 167 Oswald, Lee Harvey 609 oszétok, Hegyi Köztársaság 157 Osztrák-Magyar Monarchia belső kapcsolatok (1901) 8, 9 csehek státusa 13

első világháború 111,112,131,138,141

és a bokszerlázadás 44, 45

etnikai tarkaság 12

gyengeség (1900-as évek) 12-14

dualista monarchia Ívű, 13

német közösségek 39, 138

nyelvi tarkaság 13

pluralizmus 12

pusztítás 72, 73, 167, 174,175 részvényárak (1914) 86, 87 tengerentúli területek 17 területi veszteségek (1919) 167 ultimátum Szerbiának (1914) 82, 83, 85, 88

választójog 13

védelmi költségek, XIX. század 93 zsidók 28, 33

Ottawa, Birodalmi Gazdasági Konferencia (1932) 321 Oxford Egyetem

All Sauls College és a megbékélési politika 341, 344 iszlám tanulmányok 649 történelmi kategorizáció Ixiii Thursday Lunch Club 344 szakszervezete, „király és haza”-vita (1933) 335

Öböl-államok, olajtermelés 283 „önrendelkezési” politika (Párizs, 1919) 160-174 Örményország függedenség (1920) 175 Kaukázusi Föderáció 157 népirtás 176-180, 182-184 Szovjet Szocialista Köztársaság garantálása 155 öröklődő elv lii, liii Össznémet Liga 27, 35

Paasch, Karl 40

Pacelli, Eugenio (a későbbi XU. Pius) 179 Padover, Saul 543 Pakisztán, népirtás (1971) 629 Pál, jugoszláv régens 230, 433

Palesztina 320 brit mandátum 171, 175 és Izrael 648 Hamász 648

lakosságon belüli erőszak 613 zsidó bevándorlás 46, 47, 67, 171, 274, 275

Papén, Fritz von 237, 238, 340 Paraguay, demokrácia 228 Párizs

békekonferencia (1919) 163, 166, 167, 185,276,287 tőzsde 86

világkiállítás (1937) 426 lásd még versailles-i békeszerződés Parsa, Farrokhru 644 Pats, Konstantin 230 Patton, George, tábornok 551 Paiyomkin (hadihajó) 57 Paulus, Friedrich, tábornok 516, 535,

540

Pavelic, Ante 245, 458 Pax Britannica 91-93 Pearson, Charles 46 Peenemünde, V2 bázis 569 pejhaji incidens (1936) 305 Peking

a munkásosztály sorainak megtisztítása (1968) 624 bokszerlázadás 44, 45 Tiananmen téri felvonulások (1919) 292

Tiltott Város 45 Peninsular (óceánjáró) 5 Percival, Arthur E., altábornagy 495 Perejaszlav, pogromok 64 Perm az orosz polgárháborúban (1918-1922) 149 Peru, demokrácia 228 Perzsa-öböl Ixiii, 515, 516, 518,618,

637, 648

Pétain, Henri, marsall 390, 442 Pedjura, Simon 217 Petrográd lásd Szentpétervár Philips, Sir Frederick 329

Phipps, Sir Eric 317, 355, 360 Phnompen eleste (1975) 627 Piemonti Királyság 75 Pilsudski, Jósef, tábornok 230, 271 Pinsk, pogromok 170 Pleve, Vjacseszlav 58, 69 Plischke, Kurt 258 Ploejti, olajmezők 432 Ploetz, Alfréd 28 Pobedonosztyev, Konsztantyin 65 Pol Potxxxiv, 627-629, 655 Pomeránia

Lengyelországon belül (1943) 584 részleges Lengyelországhoz csatolása (1919) 162

Pomiankowski, Joseph 178 Pontosz, görög lakosság 181, 184 Poos, Jacques 637 Poroszország 58,160 lengyel vendégmunkások 38 mint nemzetállam 75 zsidók, vegyes házasság 29, 30 lásd még Kelet-Poroszország; Nyugat-Poroszország Portai, Sir Charles 564 Port Arthur (Lüshun) japán támadás (1904) 53-55 japán uralom (1905) 55 orosz flotta 50

Portsmouth (New Hampshire), orosz-japán békeszerződés (1905) 55 Portugália

birodalom lii, Ixiv, 17, 20 diktatúra (1932) 230 Posen 34, 407

lengyel vendégmunkások 38 lengyelek kiűzése 400 Lengyelországhoz csatolása (1919)

162, 164, 169 német polgárok 169 szovjet nemi erőszak 584 visszacsatolása Lengyelországhoz (1943) 585

visszacsatolása Németországhoz (1939) 400

zsidó lakosság 29, 30, 58 Poszjet 155 Posztovszkij, P. I. 111 Potiorek, Oskar, tábornok 78 potsdami konferencia (1945) 579, 581, 586, 588

Powers, Tommy, tábornok 606 Pownall, Sir Henry 324, 365, 366, 496 Pöppel, Martin 544

Prága 173, 310, 347, 377, 514, 586, 589 cseh közösség 38 egyetem 37, 38, 40 felkelés (1968) 618 német közösség 38, 39 német megszállás (1938) 363, 374 német-zsidó szimbiózis 173 zsidó közösség 29, 39, 172 Pressburg (Pozsony), német közösségek 37

Princip, Gavrilo 72, 77, 78, 631 Pripjet-mocsarak vidékén történt mészárlás (1941) 451 prostitúció, állítólagos zsidó részvétel 26, 27,40

Proudhon, Pierre-Joseph 33 Prüfer, Karl 511 przemysli csata (1914) 138 Pu Ji császár 303 Puerifoy, James 614 Pyle, Ernie 542

rabszolgák 20, 47 radar fejlődése 325 Radford, Arthur, admirális 601 radzilowi mészárlás 454 Raeder, admirális 516 Rajnai Államszövetség 94 Rajna-vidék

„fekete szégyen” 256, 265 francia megszállás 256 német önrendelkezés 315 német visszafoglalás (1936) 311, 332, 337, 353

rangon aluli házasság 98, 289 Rangun, japán megszállás 496

Ranke, Leopold von 92 Raszputyin, Grigorij Jefimovics 142 rasszizmus mint mém li, lxix Rath, Ernst vöm 268 Rathenau, Walther 236-238 Raubal, Geli 425

Regensburg, szövetséges bombázás 569 Reichsbank 238, 245, 248 és Nagy-Britannia 339 gazdasági válság (1938) 372 Reith, Lord 343

Remarque, Erich Maria 118, 120-123, 125

Repington, Charles á Court 109 Re$i(a, bányák 38 Reuter, Edward Byron 24 Reynal O’Connor, Arturo Ív Rezzori, Gregor von 168, 174, 350 Rhodesia, vegyes házasságok betiltása 22 Ribbentrop, Joachim von 338, 340, 515 és a háború 381 és Nagy-Britannia 338, 340 Hitlerről 340

Litvánia elleni fenyegetése (1939) 381 Nagy-Britanniáról 318 Sztálinról 419 Ribot, Alexandre 89 Riga, pogromok 448, 455 Ritter, Gerhard 110 Rivera, Primo de 230 Rjukju-szigetek, japán megszállás (1870-es évek) 52 Róma-Berlin-tengely 311 romák 446 államiság lvii

üldözések xl, xlviii, 264, 414 Románia

a tengelyhatalmak között (1941) 432 antiszemitizmus 171,174, 272, 275 brit garancia (1939) 378, 379 diktatúra 230, 232 első világháborús vereség 117 etnikai kisebbségek 165, 166 mezőgazdasági terület 282 mint nemzetállam lvi német közösségek 36, 161 németellenes megtorlások (1945) 586, 587

Nemzeti Kereszténypárt 272 nemzetiszocializmus 350 területi nyereség 166 vallási megosztottság 166 Vasgárda 272, 456 vegyes házasságok xlix, 1 zsidómészárlás 455,456 Romanov-dinasztia bukás 73 kivégzés 151

Rommel, Erwin, tábornok 390, 393, 515, 516, 522

Roosevelt, Franklin D., elnök beiktatási beszéde (1933) 221-225, 243 Churchill-lel való kapcsolata 578 ellenfelei 530

és a lincselésellenes törvényjavaslat 225 és a megbékélési politika 384 és a semlegesség 527 és az Egyesült Államok exportja Japánba 490 és Japán 493 fegyverkezés 246

feltétel nélküli megadás sürgetése 543 gazdaságpolitika 196, 197 halála 224, 557 külpolitika 278, 311, 333 Németország felosztása 588 stratégiai bombázás 512, 564 újraválasztása 224

Roosevelt, Theodore, merényletkísérlet 73 Rosenberg, Alfred lviii, 256, 260, 317, 409, 432, 443, 444, 545 Roth, Joseph 42, 135 Rothschild család 19, 32, 33, 47, 81, 86, 88, 90, 99

Rothschild, Edmond Baron de 47 Rothschild, N. M. & Sons 81 Rothschild, Nathan Mayer 81 Rothschild, Nathan, első báró 82, 87, 90 Rothschilds, Die (film) 258 Rotmisztrov, Pavel, tábornok 536

Rotterdam, német bombázás 562 Rousseau, Jean-Jacques 75 Rowse, A. L. 344

Rozsesztvenszkij, Zinovij Petrovics, tengernagy 54, 55 Rohm, Ernst 262

Ruanda xxxiv, I, 635-637, 639, 650

Runciman, Lord 353

Ruppin, Arthur 30, 31, 251

Rusk, Dean 604

Russell, Bertrand 602

Rust, Bernhard, öngyilkosság 584

Saar-vidék, német önrendelkezés 315 Sachsenhausen, koncentrációs tábor 401 Saint Germain-i szerződés (1919) 161, 167, 175

Sajer, Guy 544, 546 Salamon-szigetek, japán megszállás 496 Salazar, António de Oliveira 231 Salzgitter, acélgyár 284 Sanders, Otto Liman von, tábornok 176, 182

Sándor, II., cár 95 merénylet ellene 63, 64 Sándor, ÜL, cár 13, 95 és Bulgáriai Sándor 98 fegyverkezés 70, 71 októberi kiáltvány (1905) 68 pogromok 65-67 Szerbia támogatása 104 Sándor, Bulgária királya 230 Sándor, Görögország királya 182 Sándor, Jugoszlávia királya 230 Sanghaj

az első világháború után 190, 191 brit expedíció (1926) 294 csatája (1937) 310 francia koncesszió 293, 310 japán harcok (1932) 303, 306 kommunisták megtámadása (1920-as évek) 293 nemzetközi városrész 294 zsidó betelepülés 276 sanhajkuani incidens (1933) 303

Santung tartomány bokszerlázadás (1900) 44 Japánhoz csatolása 286, 287, 289, 292, 294

csinani eset 298 sárga veszedelem 43-45 Sazak falu, Anatólia 184 Sazonov, S. D. 102, 104 Scarborough, Zeppelin-támadások 127 Schacht, Hjalmar 239, 351 angol-német kapcsolat 339 gazdaságpolitika 245, 248, 269, 280, 281, 338

Új Terv 371, 372 visszavonulása 238, 339, 371 Schiller, Friedrich 243 Schindler listája (film) 580 Schleicher, Kurt von, tábornok 238 Schlemmer, Éva lásd Klemperer Schleswig északi részének Dániához csatolása (1919) 161 Schlieffen, Alfred von 110 Schmidt, Paul 357 Schmitt, Carl 231 Schnitzler, Arthur 42 Scholz, Victor 511 Schumann, Horst 467 Schuschnigg, Kurt 231, 353 Schwarze Korps, Das (SS-magazin) 244 Schweinfurt, szövetséges bombázás 569 Schwerin, Gerhard von gróf 368 Scott, Paul 22 Scott, Sir Walter 26 Scsepkin, Nyikolaj 152 Seeckt, Hans von, tábornok 304 Semi-Gotha 28 Senjang (lásd Mukden)

Serpantinka, munkatábor 219 Seton-Watson, Hugh 172 sévres-i szerződés (1920) 175, 182 Shakespeare, William xliii Shaw, George Bernard 198, 199, 204, 209,212,340

Sidehara Kidzsuro 293, 301 Siebenbürgen (lásd Erdély)

Siedlice, pogromok 68 Sierra Leone, vegyes házasságok 20 Silone, Ignazio 231 Sima, Horia 456

Simon, Sir John 327, 341, 361, 587

Simpson, Wallis 290

sintik

és az államiság lvii üldözése xl, xlviii, 264 Sivas, örmény lakosság 177 Skandinávia politikája (1930-as évek) 226 skótok kivándorlása 46 Slim, William, tábornok 525, 549 Smetona, An tanas 230 Smigly-Rydz, Edward 230 Smith, Adam 335 Smollett, Tobias 26 Sobibor, koncentrációs tábor 509, 512 Solohov, Mihail 149 sotnme-i csata, A (film) 126 Sonnenberg, Max Liebermann von 34 Sorge, Richard 434,435, 514 Sosztakovics, Dmitrij 212, 217 spanyolnáthajárvány (1918) 144, 145 Spanyolország diktatúra (1936) 230 emigráció 46

gazdasági fejlődés (1950-es, 1960-as évek) 611

illegális bevándorlók 646 „kék hadosztály” 460 mór hódítás 45 népességcsökkenés 645, 646 polgárháború (1936) 312, 330, 353 semlegesség 460 tengerentúli területek 17 Speer, Albert 426, 433, 442, 469, 517, 535, 557, 569-571 Spengler, Oswald 257, 649 Srebrenica, mészárlás (1995) 637 Stahlecker, Franz Walter 447 Stanley, Oliver 354, 359, 374 Sternberg, Josef von 190 Stevenson, Adlai 608 Stilwell, Joseph, altábornagy 497, 538, 593

Stimson, Henry L. 302 Stoecker, Adolf 34 Streicher, Julius 258 stresai front (1935) 332 Stresemann, Gustav 237, 238, 314 Sturdee, Sir Frederick 109 Sung Csöjüan 307 SungMejling 191, 310 Susenszkoje (Szibéria) 49 Suzuki Kantaro, admirális 309, 575 Svájc 74, 94, 514 bankválság (1929-1933) 193 német részvények ára (1939-1945) 524 pénzpiac és az első világháború 132 zsidó vegyes házasságok aránya 29 Swinton, Lord 375 és a fegyverkezés (1930-as évek) 327 visszavonulása 352

szabad kereskedelem (1930-as évek) 279 szabadpiac bú, 618, 641, 642 Szaddám Húszéin 629 Szafavida Birodalom lxiv, 11 Szahalin, szovjet megszállás (1945) 592 Szaiondzsi Kinmocsi, herceg 299, 309 Szaito Makoto, admirális 309 Szakai Rju, tábornok 475 Szaloniki (Theszaloníki) 76, 182 első világháború 181 etnikai kisebbségek lvi, lvii Szarajevó

boszniai háború 631, 632 Ferenc Ferdinánd trónörökös meggyilkolása 72-74, 78, 93, 98, 166, 631 Szász-Koburg-dinasztia 93-102 Szaúd-Arábia 595 iszlám fundamentalizmus 643 mint az Egyesült Államok szövetségese 643

olajtermelés 283

Szentpétervár (Petrográd, Leningrad) forradalom (1905) 56, 57, 63 nemi betegségek 158 polgárháború (1918-1922) 142, 144,149 Süketnémák Szövetsége 213

Szentpétervár (folytatás) tőzsde 86

zsidók 59, 156,251 Szerbia

balkáni háborúk (1912-1913) 76 boszniai háború 631-636 ellenzi Bosznia osztrák annektálását 74 első világháború 117, 139, 140 függetlenség 76 mint kalandor rezsim 104, 106 mint nemzetállam lvi népesség (1980-as évek) 632 orosz védelem (1914) osztrák ultimátum (1914) 82, 83, 85, 88, 102-104

szerződések (1814-1907) 92 Szeverszkij, Alekszander 569 Szibéria

deportálások 202, 206, 217, 422, 436, 444, 472, 533, 546 élet 48, 49 források 279 japán védelem 304 szeparatista hadsereg (1918) 149 zsidó diaszpóra 47, 61, 68 Szilézia

lengyel vendégmunkások 38 lengyelek kiűzése 400 Lengyelországban (1943) 585 Lengyelországhoz csatolása (1919)

161, 162

visszacsatolása Németországhoz (1939) 400

zsidók elleni erőszak (1923) 174 Szimbirszk a polgárháborúban (1918) 147, 148 Szingapúr erődítmény 304

haditengerészeti bázis építése 321 japán megszállás 393, 394, 495, 497, 499, 501

kínaiak lemészárlása 499 Nagy-Britannia visszaszerzi 592 védelem 486, 487

Szíria Franciaországhoz csatolása 175

Szlovákia

fiiggedenség (1939) 363 német közösségek 37 Szlovénia

gazdasági teljesítmény (1980-as évek) 632

német közösségek 37 Szmirna

elfoglalják a görög csapatok 181, 182 keresztények lemészárlása (1922) 182, 183

népszavazás (1920) 175 Szmolenszk, pogrom (1918) 157

szociáldarwinizmus 22,26

szoloveckiji Gulag 205, 206-209, 220 Szolovjov, Vlagyimir 45 Szolzsenyicin, Alekszander 206, 430 Szovjet Szocialista Köztársaságok Szövetsége lásd Szovjetunió Szovjetunió „a nép ellenségei” 200 atomkutatás 578, 579, 595 ázsiai része 159

baltikumi németek deportálása 216, 218

brit szövetség (1938) 369 Csehszlovákia támogatása (1938) 364, 365

Cseka 205

éhínség (1930-as évek) 201, 217 erőltetett iparosítás 199, 202, 203 és a harmadik világ nacionalizmusa 617-619

és a brit konzervatív párt 379 és a koreai háború 596, 597 és a Távol-Kelet 302, 304 és Afganisztán 643 és Kuba 603-610 etnikai tisztogatás 213-220 fegyverzetkorlátozási megállapodások 623

felbomlása 630, 639 fennállása lxvi finnek deportálása 217 Finnország megszállása (1939) 432

gazdasági fejlődés (1950-es,

1960-as évek) 611 gazdaságpolitika 225 gyanús külföldiek 214 háború utáni területszerzés 592 hármas szövetség felajánlása (1939) 379

hidegháború 594, 595

katonai repülőgépgyártás 368, 370

kémek 613

képzőművészet 426, 427 kirakatperek 206, 211 kivégzések (1935-1941) 210 kollektivizáció 200-203, 216 Kommunista Internacionálé tagjainak kivégzése 214 kozákok deportálása 217 kulákság likvidálása 150, 200, 201 külpolitika 593

Lengyelország megszállása (1920) 419 letartóztatások (1935-1941) 207, 211 létrehozása 158, 159 második világháború amerikai segítség 531, 532, 534 Besszarábia, Bukovina és Litvánia annektálása 406 brit szövetség 319, 513 Bulgáriának adott garancia 432 deportálások xl, 533 és a szövetséges győzelem 513 foglyokkal való bánásmód 532, 533, 545, 546, 555 hírszerzés 434, 435 japán támadás 514 katonai eszközök 523 katonai fegyelem 541 kurszki csata (1943) 535-537 munka táborok 532 Lengyelország megszállása (1939) 419-425

Litvánia elfoglalása (1940) 424 német megszállás (1941) 431-448, 513,514

német szövetség (1939) 370, 379, 381,419

német támadás (1941) 417,

434-440

szekularizációs politika 423, 424 veszteségek 532 zsidóellenes kollaboránsok 457 zsidók megsemmisítése 448-459 mezőgazdasági terület 282 mint birodalom 185, 278, 279 munkatáborok 202, 205-213, 219, 220, 277, 510, 532 német import 429, 430 német szövetség (1939) 582 németek deportálása 586 Németországba irányuló export 429, 430

nemzeti össztermék (1929-1937)

204

népesség

1917-1920 158 1930-as évek 202 népességcsökkenés 158 NKVD 205, 207, 212, 213, 215, 216, 420-422, 426, 454, 536, 591 nukleáris hatalom 595, 600 nyersanyagok 279, 283, 284 OGPU 205, 209 olajmezők 514, 517 „osztályellenségek” 200, 201, 213 osztályhoz tartozás öröklődése 213 összeomlása (1991) lxix ötéves tervek 200, 202, 204, 426, 429, 532,611

Politbüro 153, 159, 218 politikai foglyok 206, 207, 210 rivalizálás az Egyesült Államokkal 629

szakítás Kínával (1969) 622, 623 szociális viszonyok (1960-as évek) 611-613

társadalmi mobilitás 202, 203 tisztogatások 210, 432 totalitarizmus 532 városi munkaerő 200 zsidóság 219, 220, 448^159 lásd még bolsevikok; Sztálin, Joszif

szövetségesek (második világháború) amerikai felszereltség 530, 531 anyagi források 517 birodalmi erők 519, 520 bombázás 512, 536, 555, 561-574 ellátás fontossága 521, 522 előnyök 517-522 és a szovjet barbarizmus 534 feltétel nélküli megadás kierőszakolása 542, 543

foglyokkal való bánásmód 546-555 GDP 517-518 győzelem 512-513 idegen hadtestek 520 japán szemszögből 549, 554 katonai berendezések 520-523 német foglyok 540, 541 partraszállás 524 propaganda 552, 553 siker (1942) 533, 537, 538 taktikák 597, 598

veszteségek (1940-1942) 318, 384,

392, 393, 514-516 lásd még az egyes országoknál Szpasszkij, Borisz 613 Sztahanov, Alekszej 200 Sztálin, Joszif

Churchill figyelmezteti 434, 439 churchilli megbékélés 590, 594 és a gazdasági eredmények 611 és a közvélemény 440 és a lengyelek 418-423 és a német támadás (1941) 432-434, 436-438

és a nemzetiségi kérdés 155,157 és az „ukránkérdés” 216, 217 és az atomfegyverek 578, 579, 595, 600 etnikai tisztogatás 213-220,420 gazdaságpolitika 199, 200, 203, 204, 607,611

Hitlerbe vetett bizalom 417, 436, 438 Hitlerrel való hasonlatosság 425, 426, 428

külpolitika 592 második világháború 589

mint Vörös Cár 159, 278, 279 munkatáborok 205-213 Németország felosztása 588 segítség Kínának 293 Shaw róla 199

terror xl, 157, 211-215, 218, 219, 345, 510, 532

tisztogatások 210, 432 totalitarizmus 220, 532 Sztálingrád ostroma (1943) lxiii, 460-462, 516, 519, 535, 540, 545, 547, 555 Szudán, polgárháború (1983-) xxxiv Szudéta-vidék beígért népszavazás 354 mint osztrák tartomány 161, 348 német bekebelezés (1938) 313, 348, 370, 380, 398

német etnikum 161, 348, 349, 353 önrendelkezés 315, 348, 349, 353, 358 válság (1938) 348-350, 353, 362, 369, 374

Szugijama Hadzsime, tábornok 307 Szumátra

japán megszállás 486,496 önkéntes hadsereg 503 Szun Jat-szen 292, 293 Szung Ceven 304 szuperhatalmak 593, 599, 602, 623 és a perifériális háborúk 616, 629 lásd még hidegháború szuverén állam integritása 161 Szuvorov, Viktor 438

T’ao Hisz-szeng 484 Tada Hajao, altábornagy 305 Taiping-felkelés (1858) 48 Tajvan 597 marginalizálódás 625 mint casus belli 648 lásd még Formóza tajvaniak a japán hadseregben 502 Takahasi Korekio 289, 295, 309 Talaatpasa 177, 179 Tanaka Csigaku 300 Tanaka Gicsi 299

tarnopoli atrocitás 448 társadalmi jólét, XX. század xxxvi, xxxix, Ixi, búi, 226 társadalmi osztály és faj 213 örökletes lii, liii

tatárok, autonóm köztársaság 155 Taylor, A. J. P. 71, 313, 314, 322, 587 teheráni konferencia (1943) 585, 587, 588, 592

tengelyhatalmak (második világháború) a szövetségesek előnyvesztesége 515-520

birodalmi törekvések 473, 474 csapatok, a Vörös Hadsereg ellentámadása 588 erőszak 476, 477 és megadás 537-542 irányváltás 559

katonai sikerek (1939-1942) 476, 477, 504, 514-516 nemzeti össztermék 517 stratégia 486, 527

stratégiai lehetőségek (1942) 515-517 tagjai 432, 433 vereség 513, 524 veszteségek 535-538 villámháborús taktika (1939-1942) 432,517

lásd még az egyes államoknál Teng Hsziao-ping 639, 642 terrorizmus, korai 6 Thaiföld

japán megszállás 515 német megszállás 488 Thatcher, Margaret 630, 639, 642, 644 Theilhaber, Felix 31 Thiepval, csata (1916) 130 Thierack, Otto-Georg, öngyilkosság 584

Thompson, Dorothy 586 Thom (Torun), német közösségek 37 Tibet, kínai annexió (1951) 625 Times, The 5-10, 20, 41, 82, 83, 95, 109, 193, 341-343, 378, 388, 590

Tirol

déli rész Olaszországhoz csatolása 169, 333

német állampolgárok 169, 333 Tiso, Jozef 245 tisztségek, örökölhető hi, liii Tito, marsall 589, 590, 594, 631, 632 Tizard, Henry 325 tízéves szabály 290, 304, 326 tobruki csata (1942) 515, 524 Tocqueville, Alexis de 15 Todt, Fritz 431 Todzso Hideki

és a háború az Egyesült Államokkal 491-493

és az indiai függetlenség 503 háború időzítése 486-489 hatalom 309

Togo Heihacsiro, admirális 55 Tojoda Szoemu, admirális 575 Tokió

az első világháború után 190 felkelések (1905) 56 szőnyegbombázás (1945) 576 Tolkien, J. R. R. 416,417 Tolsztoj, Lev xxxix, 55 Tomszk, pogromok 68 Tóra (az endogámiáról) 25 totalitarizmus xl, 197, 198, 218, 220 és az erőszak 647 Toussenel, Alphonse 32 tömeges kivándorlás 75 etnikai feszültség 45-47, 645 vegyes házasságok xlii Török Birodalom 74 amerikaiak xlviii bukása 73, 175 decentralizáció 10 első világháború 175, 176 Franciaországgal való kapcsolat (1901) 8 örmény népirtás (1915-1918) 176-180 lásd még ifjútörökök, Törökország Törökország

adók begyűjtése 10

amerikai rakétatelepítés 604-609

Törökország (folytatás) balkáni háborúk 76 demokrácia megszűnése 228 Egység és Haladás Bizottság (CUP) 175 első világháború 141, 142, 175 mint nemzetállam 175 tengerentúli területek 17 Török Birodalom után 292 vallás és állam szétválasztása 184 lásd még ifjútörökök Trákia 76, 175, 176, 181, 184 Transvaal, vegyes házasságok betiltása 22

Trautenau (Trutnov), német közösség 38 Trebizond, örménymészárlás 178, 180 Trcblinka, megsemmisítő tábor 450, 509, 512

Tredegar (Dél-Wales), pogrom (1911) 60 Treitschke, Heinrich von 35 Trenchard, Sir Hugh 568 trianoni szerződés (1920) 161 Trieszt, zsidók vegyes házassága 251 Trockij, Lev

a területi terjeszkedésről 145 bebörtönzése (1905) 70 és a balkáni háborúk 76 és a cári család 151 és a cári rendszer 57 és a világforradalom 199, 617 és a Vörös Hadsereg 147-149, 159, 533 gyanakvás irányában 57, 58 külpolitika (1917) 144 mint zsidó 58, 62, 156 politikája 155 Trollope, Anthony 33 Trott zu Solz, Adam von 367 Trubeckoj, S. N. herceg 54 Truman, Harry S,. elnök és az atomfegyverek 577-579,

594-597, 600, 601 és Csang Kaj-sek 593 Tudjman, Franjo 631 Tübingeni Egyetem 235

Tyimosenko, Szemjon, marsall 435

Udall, Stewart 604 Uebelhoer, Friedrich 402 Uitlanderek 349 Ujedinjenje ill Stmt csoport 77 Új-Zéland

bevándorlási korlátok 273 első világháború 321 faji előítéletek 273 Ukrajna

deportálások 216 függetlenség (1917) 144, 154 háború Lengyelországgal (1918-1921) 167

háború utáni lengyelellenes események 591

kollcktivizáció 216

mint orosz gyarmat 217

német invázió (1942) 514

német előrenyomulás (1917) 144,148

németesítés 409

pogromok 157

polgárháború (1918) 148, 149 zsidó városok 155 zsidók mészárlása 454 Ukrán Nacionalisták Szervezete 457 Uljanov, Vlagyimir lásd Lenin, V. I. Ulmanis, Karlis 230 ulsteri válság (1914) 83 Umeza Dzsoszihiro, tábornok 575 unokatestvérek közötti házasságok xlv, liii uruguayi eltűnések 620 utazás szabadon 4, 5 Utley, Freda 296

Vakacuki Reidzsiro 300 Van

állítólagos felkelés 178 örmény lakosság 177 Vang Csing-vej 293, 301, 307, 484 vanhszieni csata (1926) 294 Vansittart, Sir Robert 351, 357, 369 Varjag (orosz hadihajó) 53 Varsó 150, 171, 173, 230 felkelés (1944) 569 pogromok 65, 164,170, 271 vasfüggöny Ixxi, 610, 613 Venizelosz, Eleftheriosz 181, 182 vérrokonság, királyi 97 versailles-i békeszerződés (1919) 141, 160-167, 236, 237, 282 gazdasági következményei 185 megsértése 314, 343, 352, 353 vérzékenység (porfíria) és királyi vérrokonság 96, 97 vesztfáliai béke (1648) 161, 276 Vietnam 616

kambodzsai háború (1977) 626, 627 német megszállás 515 vietnami háború (1955-1975) 622-626 Viktor Emánuel, III., olasz király 229 Viktória Melitta (Szász-Koburg) 96, 97 Viktória, angol királynő 45, 95-99, 101 Vilna (Vilnius, Wilno) pogromok 137 szegénység 158 zsidóság kiűzése (1915) 62 Vilmos, II., császár 95, 317 családja 99, 100

és a balkáni válság (1914) 102-104 és a rangon aluli házasság 98 és a„sárga veszedelem” 43-45 és az első világháború 100, 101, 105, 112 hatalom 100

II. Miklós cár látogatása (1901) 8 Virginia állam

bőrszín meghatározása 274 vegyes házasságok betiltása 22 visegrádi atrocitás (1992) 633 Vlagyivosztok 48-50 Vlaszov, Andrej Andrejevics, tábornok 462, 591

Volgográd (Caricin, Sztálingrád), orosz polgárháború (1918-1922) 149 Volhínia 59 német közösségek 37 zsidók elleni támadások 137 Volokolamszk, „Markovo Köztársaság” 58

vorkutai bánya, Komi Köztársaság 206 Vosges, első világháború 126

Völkischer Beobachter (újság) 256, 270, 558 Vörös Hadsereg birodalmi erők 519 Egyesült Államoktól kapott felszerelés 536

ellátás 150 erősség 153

és polgárháború (1918-1922) 148 fegyelem 532, 545 fegyverzet 523 félelem a fogságtól 545 gyengeség 431-433 koncentrációs táborok felszabadítása 579-581

kurszki csata (1943) 535-537

nemi erőszak 583, 584

nyugatra nyomulás 579-585, 588, 589

sorozás 153

talpraállás 532

toborzás 152

zsidók elleni erőszak 157

Wagemann, Emest 242 Wagener, Otto 221 Wagner, Gerhard 260, 263 Wagner, Richard 26, 233, 556, 557 Wallace, George 622 Wallace, Henry 534 Wa-Nandi törzs, Uganda 7 Warren, Charles 528 washingtoni haditengerészeti szerződés (1922)288, 304, 321 Watanabe, tábornok 309 Watson, R. Spence 9 Watson-Watt, Robert 325 Webb, Beatrice 209, 210, 212 Webb, Sidney 209, 210, 212 Weber, Marianne 241 Weber, Max 39, 241 Wedgwood, Josiah 343 Wehrmacht atrocitások 546, 550 ellátmány 432 előrenyomulás 432, 443 és a dezertálás 541, 547

Wehrmacht (folytatás) és a holokauszt 449 és a megadás 540, 543-545, 551 és a Vörös Hadsereg 417, 432, 535-537

és az Einsatzgruppék 401, 445 etnikai összetétele 460-463 fegyelem 541 fegyverkezés 281 kurszld csata (1943) 535-537 segédcsapatok 460 veszteségek (1939-1945) 539, 560 Weininger, Otto 31 Weir, Lord 329 Weizsacker, Ernst von 367 Welles, Sumner 384 Wells, H.G. xxxiii. xxxiv, bőd, 72, 140, 509, 561, 650 Wellum, Geoffrey 416 Westminster grófja, antiszemitizmus 340 Wetzel, Erhard 409 Wilhelm Gustloff elsüllyesztése 582, 583 Wilno (Vilnius) lásd Vilna Wilson, Charles E. 529-531 Wilson, Horace 359-361, 363, 364, 377 Wilson, Hugh 334 Wilson, Sir Henry 106, 320 Wilson, Woodrow, elnök 116, 160, 276 a demokráciáról 227 Népszövetség 160-164,167, 287,288 „önrendelkezési” politika 160-163 Winterton, gróf 354, 359 Wirth, Christian 509 Wiskemann, Elisabeth 172 Witte, Szergej, gróf 58 Wittgenstein, Ludwig 42 Witzleben, Erwin von, tábornok 367 Wodehouse, P. G. 309 Wohltat, Helmut 377 Wolf, Lucien 69 wolkowiski mészárlás 138 Wrángel, Peter, tábornok 149 Wrench, Arthur 129 Würzburg (Frankföld), Gestapo-cselek-mények 262

XX. század

erőszak xxxiv-xxxvii, xl, xli, xlvi, lxii, lxiii

„rövid” xxxviii, bod társadalmi ellenőrzés xxxix

Yeats, W. B. 231 Young-terv 239, 339, 372, 375

Zaart, örménymészárlás 179 Zamosc

mint Himmlerstadt 404-407 németesítés 410 zsidók megsemmisítése 510 Zimmern, Sir Alfred 337 zioni bölcsek jegyzőkönyve, A 63, 69 Zips (Spisská), német közösségek 37 Znamenka, pogromok 64 Zogu, L, albán király 230 Zola, Émile 33

zsidók

állítólagos szexuális étvágy 26, 27,40, 255-258

asszimiláció xlix, 29, 31, 39,40,172, 173,251, 252 definíció 30, 34, 447 diaszpóra 35, 36 endogámia xlv, 25 és az első világháború 137-139 foglalkozások 32, 33 gazdagság 32, 33

gazdasági sérelmek velük szemben 32-36

globalizáció 36 intellektuaüzmus 253 irodalmi megjelenítés 26 kreativitás 42

letelepítési elv (1930-as évek) 275 megbélyegzés 261, 262,455 mítoszok 60, 67

náci megsemmisítés 397, 399-403, 411 nyelv 38

palesztinai betelepülés 46, 47, 171 pogromok 60-70, 137, 138, 169-174

spanyol kiűzetés (1492) li szovjet zsidók megsemmisítése 446-457

vegyes házasságok xlix, 1, 26, 29-31, 251,253 „vérvád” 60, 67 lásd még Hitler; holokauszt; Németország

Zsukov, Georgij, marsall 438, 486, 514, 532, 536, 589

Table of Contents

Bevezetés

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

NEGYEDIK RÉSZ

Utószó