Copyright © 2017 by Vladimir Weaver

Borító terv: Roznik Melinda és Fehér Bálint

Szerkesztés és tördelés: Roznik Melinda

Korrektor: Czene István, Endendros és Estélyi-Tala Nóra

Felelős kiadó: Takács Tamás

ISBN 978-615-00-1096-0

Kiadást támogató: KIMOSZ Alapítvány

www.vladimirweaver.com

Első kiadás: 2018

Gyér kifejezéssel élek, ha azt mondom, meglepett, amikor Vladimir barátom, akit nem kevesebb mint 15 éve ismerek, azzal állt elő, hogy elkészült tudományos-fantasztikus regényével, s szívesen elküldi nekem, hogy elolvashassam. Tette mindezt mindenféle pátoszt kerülve, a maga természetes flegmaságával. Csak a tehetséges emberek képesek erre: szemernyit nem csodálkoznak rendkívüli teljesítményükön. Persze könyvet írni akkor nagy teljesítmény, ha az értéket képvisel, de legalább szórakoztat. Ree Vox kalandja egy mai ember által ismeretlen, kaotikus világban izgalmas, megható és egyben lebilincselő. A szerző találékonysága alapos ismeretanyaggal keveredik a tudományos-fantasztikumból, ami által képes elhitetni a történet valódiságát, fenntartani az olvasó folyamatos figyelmét, s olykor az őrületig feszíteni idegszálait. A barátság okán nehéz objektívan értékelni a könyvet, de abban biztos vagyok, hogy bátran ajánlhatom elolvasásra!

Ifj. Major István igazgató Alba Regia Szimfonikus Zenekar

Fantasy fanként úgy éreztem magam 13+1 Sci-fi regény olvasása előtt, mint a teve, amikor szalonnával kínálják. De miután elolvastam a könyvet, egyszerűen imádtam. Letehetetlenül izgalmas. Mikor lesz már kész a második rész? Amyt akarom!:)

Egy könyvmoly

Jó érzés reggelente elrepülni a Mynodisra. Igen, újra és újra vártam, hogy ott lehessek Ree Voxszal, és átélhessem ezt a sajátos atmoszférát, érezzem ízét ennek a nagyszerűen megálmodott világnak! Szeretem szereplőit, ismerőseimmé váltak. Büszkén küzdenék Reevel váll váll mellett, és örömmel flörtölnék bármelyik női szereplővel, mert mind különlegesek és szépek... Izgalmasan vezetett történeti szálak, a szerző egyedi humora, a plasztikusan megrajzolt jellemek, egy egész képzelet rajzolta geográfia és technikai világ!... Hiányoznak. Mikor repülünk újra?

Sieradzan Sebastian Jerzy elnök

Szivárvány Törzs Közhasznú Egyesület

Egy remekbe szabott könyv, amit elolvasva az ember azt érzi, hogy már valóban nem a Földön van, és amikor kilép az olvasás hatása alól, akkor nem akarózik visszatérnie a Földre. Kitűnő szórakozás, ajánlom mindenkinek.

Fidler Gábor Főtanácsadó, többszörös volt iskolaigazgató

Első rész

(A dobogóról középre)

1. Tragédia

Ömlött a víz a homlokáról. Megbánás volt a lelkében, olyan lelkiismeret-furdalásféle, holott semmi rosszat nem tett. Mégis, mintha ő tehetne róla. Még csak 20 éves, és úgy látszik, hogy máris oda az életet biztosító nanocsomag. Mintha éppen a halála előtt járna, elzsibbadt testét vonszolta, homályos lett a látása, a körülötte lévő világot már fátyolfelhőn keresztül érzékelte. A hangok is csak foszlányosan érkeztek a fülébe, képtelen volt észlelni, csak hangtöredékeket fogott fel az egészből.

A kézfeje fölött, a kis, személyes holokivetítőn csak úgy szaladtak a másodpercek, és a kreditegyenlege alatt vészesen villogó kijelző nullát mutatott. Mintha szaggatottan sípolt volna – de ezt már nem hallotta, képtelen volt meghallani, teljesen maga alatt volt.

– Szedd össze magad – mondogatta magának –, nem fogsz meghalni!

Vagy az idő álljon meg, vagy valahol kreditet kellene szereznie. Mind a kettő jóformán lehetetlen, sőt...

Körülötte az emberek végezték a dolgukat, az utcán egy tucatnyi ember volt. Lehet, volt olyan is, akit ismerhetett volna. A jelenet megszokott volt már. Egy eltorzult, szomorú arcú ember vonaglik az utcán, és a csuklója fölötti kivetítőjén pörögnek a másodpercek... a kredit nulla... és nulla is marad. Ahány ember, annyiféleképpen éli meg ezeket a pillanatokat. Van, aki tajtékzik, van, aki káromolja azt, aki éppen az eszébe jut, van, aki sztoikus nyugalommal várja az elkerülhetetlent, és van, aki mosolyog tehetetlenségében. Bárki adhatna neki kreditet. Bárki! Ha bárkinek is lenne. Farkastörvény: ha neked nincs, másnak sincs. Magad kell megélned az életed, magadnak kell megoldanod. Azt, hogy meddig élsz, csak te szabhatod meg – elméletileg.

Az utcákon sétálók hallották a jellegzetesen sípoló hangot. Tudták, mit jelent ez.

Aki közelebb ért hozzá, rá-rápillantott a csuklója fölött lévő kivetítőre, és látta, hogy jóval öt perc alatt szaladnak már a másodpercek a nulla felé. Tudja jól mindenki, hogy ez az a pont, amikor nincs menekvés. Ha lenne kredit a számláján, akkor felhívhatna egy családtagot, talán valami nagyon közeli barátot. De az ő egyenlege is valószínűleg nulla kredit. De ha mégis lenne kredit a számláján annak a családtagjának, akit fel tudna hívni, akkor ő is pont azzal játszana, ha adna neki, hogy hasonló helyzetbe kerülhetne pár napon belül, mint amiben most épp ő van – persze ez szinte lehetetlen, mert senkinek nincs kreditje, szinte senkinek. Ördögi kör ez. De nem tudja hívni a belső kommunikációs vonalon, mert a kreditegyenleg masszívan nulla. Őrült módon telik az idő, pörögnek a másodpercek. Lassan nem lehet tudni, hogy ez még az élet vagy egy másik valóság.

Egy perc alá szaladt a kijelzőn az idő mutatója, és a számsor megállíthatatlanul rohan a nulla felé. Mit lehet ilyenkor csinálni?! Sírni, csapkodni, nevetni? Egyik sem állít akadályt az elkerülhetetlen elé. Térdre rogy és nézi a kijelzőt, de homályos tekintetével szinte semmit nem lát rajta... és akkor 5,4,3,2,1,0 – arccal előrevágódik az utca kövére. Senki nem megy oda, senki nem nézi meg, senki nem akar neki segíteni. Az ő baja. De ha még akarnának is segíteni, akkor sem tudnának. Nincs rá lehetőség. Na és? Meghalni akkor sem lehet egy másik ember helyett. De legalábbis nem itt, nem most, és nem ebben az életben.

Úgy hívták: Nordan.

2. A csőben

Valakinek ezt is meg kell csinálni, és kiváltságosként lehetőségem van arra, hogy ezt most én tegyem. Ráadásul anno még nagyon is előnyösen alkudtam ki magamnak. Csak ez a fojtogató bűz ne lenne!

Az övem mellett egy ősrégi oxigénpalack lóg. Ha az ammónia és a jellegzetes kén-hidrogén szag vagy más gázok fölhalmozódnának, akkor kénytelen lennék beleszippantani. Talán egy vagy két percet bírnék ki, fogalmam sincs. De soha ne kelljen használni. Már vagy tucatnyi alkalommal végigcsináltam ezt az utat, de csak most érzem, hogy milyen nagy súlya is van. Egy 4 bolygófordulónyi életet élt (12 éves) gyerek, még ha férfi is lesz belőle, ilyen korban még nem tud hatalmas súlyokat emelgetni, vagy csak módjával. Az első 100 méter még oké. De amikor több kilométert araszolgatsz egy olyan csőben, ahol a trutyi majdnem a hasadig ér, akkor az a pár kilós palack tonnányi súlyként húzza le a derekad. Arról nem beszélve, hogy vissza is kell onnan jönni.

A hátamon cipelt csomag egészen lenyúlik az oldalamig. Majdnem a hasam alá lóg, ahogy kutyamód előremászok. Egy kis lépés a lábbal, egy tappancsolás a kézzel.

Az elején egy örökkévalóságnak tűnik az a körülbelül két kilométernyi távolság. Aztán már nemcsak a palack a hasam alatt, hanem a hátamra erősített csomag is egyre nehezebbé válik. Nem is akarom tudni, hogy mi van benne. Igaz, azért 12 évesen mindenki kíváncsi. Ha tehetném, azért csak kinyitnám és belenéznék. De őrült sötét van itt benn, és persze legalább annyira büdös is. Jó, van egy fotonadapter a homlokomra tapasztva, de az nem bírja ki ezt a sokórányi menetelést.

Spórolok vele: ki-be kapcsolom. Mindig megfogadom, hogy veszek egy fotonkürtöt, de csak royal kreditért adják. Őrült sok pénz. Van, aki el sem hiszi, hogy létezik. Csakis a kalóz interpiacokon árulják és ott is csak azoknak, akikben megbíznak. De ennyi pénzért, nem! Sajnálom rá. És őrület, hogy csak royal kreditért adják. De amikor benn vagyok ebben a csőben... és félek, na... egyszerűen nem látni semmit, az orromig sem látok el. Szóval, amikor benn vagyok, akkor minden pénzt megérne, hogy legyen egy fotonkürtöm, amivel végig tudnám világítani azt a 4-5 órát, amit a csőben mászással töltök. Amikor bekapcsolom a fotonadapteremet, és bevilágítja a csatornát, mindig attól félek, hogy valami nagy izé lesz ott előttem, amit addig nem láttam, mert belesimult a sötétségbe, és csak azt várta, hogy láthatóvá váljon a fotonadapterem fényében. Ez lenne a jel arra, hogy végre megehet. Olyan nagy fogú, fekete, vicsorgó izére gondolok, ami pont belefér még ebbe a csőbe, pont itt érzi jól magát, nagyon erős, és csak arra vár, hogy hetente egyszer, amikor bemászom ide, elkapjon és jól megcsócsáljon. Jó-jó. Tudom, hogy gyerekes gondolat ez, mert ha ott lenne, nem várná meg, hogy bekapcsoljam a fotonadapteremet, már jóval előtte megfalatozna annak rendje és módja szerint. Már amennyiben épp emberhúsra van gusztusa. Na de, én még csak egy gyerek vagyok. És amúgy sincsenek ilyen szörnyek, se itt, sem másutt. Hosszú idő az a 2-3 óra, amíg egyik irányból mászom a másikba. Egyedül a sötétben butábbnál butább gondolatai támadnak az embernek. Szerintem a legtöbb felnőtt is összepisilné magát a helyembe. Ilyenkor jót mosolygok magamban azokon a felnőtteken, akik, ha itt lennének, sírva fakadnának, vagy kimenekülnének félelmükben. Tudom én, hogy alapvetően bátor vagyok. Sokkal bátrabb, mint a nagy átlag. Sokkal. Sőt talán a legbátrabb, és még csak 12 vagyok.

A sok feltételem egyike az volt – amikor elvállaltam, vagy inkább megalkudtam a bizniszről – hogy egy 10-eseknél használt, mikroszövet programú öltözetkiegészítőt kapjak. Nem mondom, hogy nem volt nagy befektetés, de ehhez ragaszkodtam. Nem a korlátlan megjelenítő program volt a fontos – jó, az sem utolsó –, hanem hogy a mikroszövettár tizedannyi helyet foglal, és a súlya is legalább ötödannyi, mint a megszokott silány, szektori mikroszövet programöltözetnek. Végre ez a csak négy ponton rögzített öltözet teljesen a testre simul, és tökéletesen illeszkedik. Nincsenek légbuborékok, nincsenek csiklandozó izzadságbuborékok, amik szaladoznak a testeden. Akár az egész testen tökéletesen szigetel. Nemcsak a nyakadig, ahol becsuroghat bármilyen nedvesség, meg ugye ki is mehet, hanem tökéletesen. Aztán, ha kell, szellőzik legalább 100 fokozatban. Melegít és hűt is egyben -30 és + 60 fok között: gyakorlatilag jéggé fagyasztani is tudna, meg tulajdonképpen rákvörössé is meg tudnám magamat főzni benne, ha akarnám. Na és ami a legnagyobb dolog benne, hogy fél évet kibír az akkuja. Nem a gagyi elemes buherálás, igazi minőségi nanoakku van benne.

Ez a mikroszövet programú öltözet van rajtam most is. Tiszta röhej, van, aki egy életen át dolgozva sem tudná megvenni. Én meg gyakorlatilag majdnem hogy nyakig kakiban mászva, a tökéletes szigeteltség végett használom. Micsoda pazarlás. Szerencse, hogy nem látszik a mindennapos használatkor, hogy mi van rajtam – ez intim szféra, és senki nem nézegeti az öltözeted. Szinte ugyanolyan, mint a szektori. A kinézetében egyáltalán nincs eltérés. De a tudása, az akkuja, na, az ég és föld. 10-20 bolygófordulónként frissítenek a hardveren, és ez most jött ki a bolygóforduló elején. Csúcsminőség. Ha nem ez az ósdi oxigénpalack lenne nálam, akkor simán össze lehetne illeszteni az öltözettel, és mint egy búvár, úgy tudnék közlekedni teljesen vízhatlanul bármilyen mélyen, vagy ha egy gázzal szennyezett helyen kellene órákig vesztegelnem, azt is simán túlélném. De csak ez a vacak palack van nálam, ősrégi, és most, hogy órák óta araszolgatok, már tonnányi súlyúnak érzem.

Fáj a derekam. Mióta összegörnyedve, kutyamód mászok előre a csőben, egy percre sem tudtam kinyújtani a lábamat. Néha bután próbálom hátra nyújtani, de nem akarok orra bukni a pöcébe. Már csak pár perc és megérkezem, ezt már kibírom. És most, hogy itt vagyok a cél előtt, folyamatosan világítok, hogy felismerjem a helyet, ahol, hacsak egy percre is, de kinyújtózkodhatok. Na végre! Végre meglátom úgy 3-4 méterre azt a fordulót, ahol a könyökcsövet ki lehet nyitni. Be kell hogy valljam, elfáradtam. Az ember közben nem is érzi, hogy mennyire terheli túl magát. Nemcsak a hosszú kutyagolás, hanem a sötétben való stressz is kikészít, és valljuk be: nem egy legális dolgot csinálok. Bár hozzáteszem, fogalmam sincs, hogy mi van a csomagban, így aztán ártatlan vagyok... micsoda marketing ez – nagyot röhögök. Lehet, hogy a gyilkos is így marketingeli a tettét, miután elvágta az áldozata nyakát: „nem is tudtam, hogy ez bűn, így hát én nem is lehetek vétkes” – na ja, de ez nem így megy.

A jel az, hogy megkopogtatom a cső falát ötször röviden, és megismétlem még kétszer. Nem tudom, ez mire jó, ha ők vannak ott, akkor nem mindegy, hogy kocogtatom a csövet?! Ha meg nem ők vannak ott, akkor meg úgyis baj van. A kocogtatások után hallgatok, figyelem, hogy nyitják-e a csövet. Gyakorlatilag pár másodperc, ha ott vannak a túloldalon, és már nyitva is a cső, amin ha kilépek, akkor minden porcikámat ki tudom majd nyújtani, erre már nagyon vágyik a testem. De síri csend van. Nem történik semmi. Nagyon nem jó ez így.

Már sokadszorra teszem meg ezt a küldetést, de ilyen még nem történt. Most ilyenkor mi van? Mit csináljak? Pörög az agyam, keresem a megoldást. Egyszerű, lekopogom megint a kopogtató kódomat, és akkor szezám tárulj lesz, lehet elsőre nem hallották, vagy távolabb álltak meg. De semmi. A háromszor öt, újbóli rövid kocogtatás után is csak síri csend. Súlyos percek telnek el, és kezdem magam érthetetlenül kényelmetlenül érezni. Nem nyílik ki megszokottan az ajtó, és nem tudom, hogy mitévő legyek most. Egy picit déjà vum van. Amikor először megérkeztem erre a helyre a csőben, nem tudtam, hogy mi fog történni, mennyi időt kell várni, amíg kinyílik. Azt sem, hogy egyáltalán jó helyre érkeztem-e. De akkor azonnal kinyílt, és minden jól sikerült. Most meg semmi nem történik.

Harmadszorra is lekopogom az ütemet, hátha, de megint semmi. Hallgatózom, hogy hátha hallhatok valamit is, de képtelenség egy ilyen vastag, kintről szigetelt csövön keresztül bármit is hallani. Illetve, ahogy hallgatózom, valahonnan messziről morajlik valami. Lehet, hogy mégis rossz helyen vagyok, és valahol távolabb kinyitották a csövet, és meglepetten azt látják, hogy nem látnak semmit. De legalábbis engem ott biztos nem. Hiszen itt gubbasztok a „másik” nyílás előtt, ami viszont masszívan zárva maradt. Nem. A morajlás közeledik, és amúgy én pont jó helyen vagyok. 12 éves vagyok, de nem hülye. Csomószor végigjártam már ezt az utat, és tudom, hogy jó helyen vagyok. Viszont valami miatt a cső nem nyílik ki, és ez a hömpölygő, morajló hang csak zakatol felém lassan, egyre hangosabban közeledik. Ezek a percek óráknak tűnnek, és már nagyon ki akarok innen jutni. Most jut eszembe, hogy fejjel előre vagyok a csőben. Vissza sem tudok fordulni. Ez a cső olyan keskeny, hogy pont annyi hely van benne, hogy éppen beférek. Egy felnőtt beleszorulna. Nyilván nem hiába én vagyok az, aki benne mászik éppen, illetve most csapdában, kétségbeesetten vesztegel. Itt fogok meghalni? Milyen buta halál meghalni a kakiban.

– Ree Vox fiatalon, 12 évesen, illegális küldetésében, egy kietlen csőben, pöcehalált halt – felröhögök.

De ez a helyzet, és egyáltalán nem biztató. Nem tudok megfordulni, és nem nyitják ki az ajtót sem. Nagyon-nagyon nem jó ez így. Eszembe jut, hogy tolatni is tudok... de akkor aztán tényleg egy nap alatt sem érnék vissza. Nos, egyre kétségbeesettebb leszek. – Gondolkodj, Ree, gondolkodj! – biztatom magam, és nyugalmat erőltetek magamra. Mi történhetett? Végigpörgetem az összes eszembe jutó gondolatot a helyzettel kapcsolatosan. Hol vagyok, mit csinálok és hogy kerülhettem ilyen helyzetbe? Lehet elkapták azokat, akik várják a csomagot. Vagy elfelejtkeztek rólam. Nem, az nem lehet. Egy fél vagyont érő csomagot cipelek a hátamon, amiért emberek ölni is képesek lennének, legalábbis az érte kapott royal kredit számából csak arra tudok következtetni, hogy nagyon nagy értéke lehet. Ez tehát gyorsan el is vethető.

Lehet, hogy feláldoztak az én embereim? Sok pénzt viszek nekik vissza megint csak, ennyi pénzért ölni tudnának. Ezt is elvethetem. Hirtelen átfut a gondolat az agyamon, hogy milyen piti összegért csinálom meg nekik ezt a küldetést. Mi lenne, ha visszafelé menet lelépnék az egész pénzzel. Jó is lenne. De hol tudnék lelépni? A csőből nincs menekvés. Így ez a cső lett nekik is a biztosítékuk. Mindenesetre csapdába estem. Valami miatt nem nyílt ki a cső, tehát a másik oldalon lesz a gond. De mi lehet az? Valami nem várt, hirtelen probléma lehet, mert már régen kinyitották volna.

Legalább három perce itt állok bután, négykézláb a bűzben. Akkor hirtelen megvilágosodom. Ez a buta, morajló hang nem lehet más, minthogy az elméletileg nem használt szennyvízcsatornába mégis beleengedik a trutyit. Gondolhattam volna, hiszen miért is állna benne – sőt folydogálna, ha lassan is – folyamatosan a szennyvíz?

Becsaptak. Ha ezt tudom, akkor lehet, hogy nem vállalom, vagy csak drágábban. Késő bánat. Nem látom, hogy merre lehet a felém áramló szennyvízáradat, és azt sem tudom, hogy mekkora lehet a sodrása. Azt viszont hallom, hogy nagyon a közelben van már, valahol a forduló után, pont ott, ahol épp én várakozom arra, hogy a könyökcsatornát kinyissák. És akkor hirtelen érzem, hogy a lábam között, erőteljesebben mint eddig, elkezd folyni hátrafelé a víz, és meg is emelkedett. Hirtelen meglátom az egész csatornát betöltő hullámot. Egy pillanat alatt az arcomhoz ért. Esélyem sincs levegőt venni. Illetve attól még veszek levegőt – már amit sikerült –, mert annak vajmi kevés köze volt az oxigénhez. Gyakorlatilag letüdőztem a legundorítóbb dolgot, amit ember legmerészebb rémálmaiban sem merne elképzelni: egy adag, prémium minőségű csatornakakit. Hirtelen meglepődés. Aztán rémület. Aztán halálfélelem. Nincs levegő. Helyette a tüdőd tele lett minden ocsmánysággal.

Arra sincs idő, hogy hányingered legyen, mielőtt megfulladsz attól, amitől hányingered lehetne. Csodás kilátás. Na és mit csinál ilyenkor egy 12 éves gyerek? Néhány másodpercen belül bepánikol, aztán 1-2 percen belül sodródva az árral hősiesen megfullad.

Akarom mondani, egy átlagos 12 éves gyerek. Na de nem én. Az első pár másodperc – mit ne mondjak – nekem is szörnyű volt. De amint az adrenalin szétáramlott bennem, azonnal kitisztult a fejem. Éreztem, hogy lök hátra a szennyvíz – nem is gondoltam volna, hogy ekkora ereje lehet. Az első gondolatom az volt: „Állj meg, Ree!” Minden erőmmel megkapaszkodtam a csőben, kitámasztottam magam valahogy – jó lett volna, ha nem csak mikroszövet öltözet van rajtam, most jól jött volna egy pajzsgenerátor, amivel egyértelműen nyerőbb lett volna ez a küzdelem. De nem volt – hogy is lett volna, az tiltott dolog, gyakorlatilag azonnali halál jár érte a mi szintünkön –, így saját erőből kellett megtámaszkodnom a csőben. Szerencsére az átmérője, ahogy már mondtam, nem volt nagy, így nem kellett túl nagy erőkifejtés, hogy egy helyben tartsam magam. A következő mozzanat az volt, hogy ösztönösen a szövetöltözetemet azonnal légmentesre zártam. Ez az első pillanatban jó ötlet volt. De levegő még mindig nem állt rendelkezésre, hiszen körülöttem a kaki, és abban bizony kevés az oxigén. De legalább vissza tudtam köhögve öklendezni a torkomban, tüdőmben lévő sok szutykot. Feszített a mellkasom, a torkom égett, mint a pokol, és a fejem is majd szétdurrant a levegőhiánytól. Lehet itt fogok most meghalni? Nyilván nem egy-két perc alatt, mint egy átlagos gyerek, de meddig tudom magam tartani? Meddig jön ez a szennyáradat? Egy perc, vagy kettő, esetleg napokig ürítik ilyenkor a megtelt tartályokat? Ezekre a kérdésekre nem volt válaszom. Csak azt tudtam, hogy sürgősen tenni kell valamit. Levegő nélkül végem van – nemhogy másodperceim nincsenek, tizedmásodpercek alatt kell megoldanom a helyzetet. A derekamra van erősítve az oxigénpalack. Az a csúf és ősrégi vacak. Na igen, könnyű azt mondani. Én is tudom, hogy ott van, de éppen hermetikusan elzártam magam a körülöttem bőszen hömpölygő szennyvíztől. Se ki, se be nem mehet a védőöltözetemen keresztül semmi. Ez jó, hiszen így nem megy az orromba, a számba szennyvíz, nem fogok megfulladni. Viszont igen rossz, mert belül semmi levegő nincs, és be sem tud jönni – egyrészt, mert kinn sincs, másrészt, mert nem engedi a védőöltözetem. Oxigén csak a palackomban van. Villámként cikáznak át a gondolatok az agyamon, tényleg nagyon gyorsan kell cselekednem. Ahhoz, hogy hozzáférjek a palackhoz, meg kell nyitnom a védőöltözetemet. Ha megnyitom, akkor viszont az orrom, a szám telemegy szennyvízzel. Akkor sincs más lehetőségem. Ez a mutatvány vezet el a megoldáshoz, már ha sikerül. Sikerülnie kell. És akkor döntöttem. A pillanat leforgása alatt kinyitom az öltözetemet, és nyúlnék az palack felé; hihetetlen, hogy szinte azonnal megtelik az orrom megint trutyival. Ezt akárhányszor is gondolod át, ha nem gyakorlod, akkor is fuldokolni fogsz, pláne, ha már az elején sem volt a tüdődben levegő. Nagyon rossz érzés, de nincs egy másodpercnyi lazulásra se lehetőség. A számat most nem nyitottam ki, mint azt elején tettem, ahogy az álmélkodó kisgyerek teszi. Akkor az volt a vesztem. Most viszont becsukva tartottam, és csak akkor nyitottam ki résnyire, amikor a palack nyílását bevettem a számba. Mondhatnám, hogy tökéletesen sikerült, és egy kis kakidarab sem ment a számba. De nem ez az igazság. Bármilyen hősiesen is küzd ilyenkor az ember az árral, az ár részben győz és beszivárog a szádba. Igen. Undorító. Hirtelen ötlettől vezérelve befogom az orrom. Na, ez jó ötletnek bizonyult. A nagy bajok közepette, amikor rengeteg hatás ér, akkor igyekezni kell kiszűrni a lényegtelen dolgokat, és mindig a legfontosabbat kell megoldani, és csak azután a soron következő megint legfontosabbat, ami akkorra már egyáltalán nem biztos, hogy az első legfontosabb dolog.

Végre, bár émelyeg a gyomrom, behunyom a szemem, és tudom, hogy az egész fejemet szennyáradat veszi körül, de az orromon már nem jut be, mert a kezemmel befogom. Már érzem, hogy a tüdőmbe levegő került. Mohón szürcsölöm az életmentő oxigént. Akkor megint belenyilall egy gondolat a fejembe. Meddig elég egy ekkora palackban lévő oxigén egy embernek? Mennyi ideig kell itt dekkolnom, a szennyvízáramlás miatt? Most, hogy megoldottam a helyzetet, megint elkezdtem vadul ötletelni. A lehető leghosszabb ideig ki kell tolnom a palack oxigéntartalmát, hogy túléljem. De fogalmam sincs arról, hogy mennyi oxigén lehet egy ilyen palackban. És az vajon egy pár szippantásnyi időre elég, vagy percekig, netán órákig? Mivel azt sem tudom, hogy mennyi ideig kell kibírnom, ezért nem szabad pazarolnom. Már most bánom, hogy az elején megrészegülve attól, hogy végre lélegezhetem, pazarló módon többször is mélyet szívtam belőle. Elhatároztam hát, hogy mint amikor az ember visszatartja a lélegzetét, és számol vissza, úgy csinálok én is, és amíg bírom, nem veszek levegőt. Csak én ezt folyamatosan fogom csinálni. Arra is figyelek, hogy ne mélyen lélegezzem, csak ép annyit, hogy újból egy percig is bírjam levegő nélkül. Megfordult a fejemben, hogy ilyen oxigénszegényen károsulhat-e bármilyen szervem: szívem, agyam, tüdőm. De ezen most nincs időm filozofálni. Jó lenne, ha lenne nanocsomagom, az most ideig-óráig megoldaná ezt helyettem – legalábbis úgy gondolom. De nem vagyok még 17 éves, az még sokára lesz.

Koncentrálj, Ree, koncentrálj a feladatra. Most csak egy a lényeg, hogy ha kell, órákig vagy napokig is kibírd! Bármennyire is koncentrálok, csak az jár a fejemben, hogy mi van, ha ez napokig így lesz. Nem vagyok egy nyavalyás hal, hogy kibírjam. Ja igen, amúgy meg a hal is megdöglene egy ilyen pöcében. Teljes káosz. Azt mondják, hogy a bajban az ember előbb adja fel, és így előbb hal meg. Nagyon sok esetben élhetne, és túllendülhetne egy csomó problémán, csak a kitartása, a szellemi ereje hagyja előbb cserben, és mivel a szelleme feladja, a teste követi az enyészetben. Eldöntöttem, hogy engem most ez nem fog ledönteni a lábamról. És akkor megint elöntött egy jóleső érzés, egy mentő gondolat. Megint csak ostorozom magam, hogy miért nem jutott eszembe előbb. Hiszen minden pillanat az életemet jelentheti, vagy éppen a halálomat. Rajtam most nem a szektori öltözetem van. Ilyen hülyét, mint én! Nem vagyok benne biztos, hogy jól gondolom. A szektori öltözet minden csínját-bínját, valamennyi programját ismerem, hogy lehet váltani, tölteni, még azt is, hogy hogyan lehet meghekkelni. Ezt minden szektori gyerek kívülről fújja. De ez az öltözet más. Fél éve van meg, és mindent nem próbáltam ki még rajta – nem is mertem, egy ideig attól féltem, hogy „meztelen a király”, vagyis meglátják, hogy valójában ez nem egy szektori cucc, hanem egy olyan, amiért lehet meg is öltek volna. Nem kockáztattam, de már bánom. Inkább kockáztattam volna akkor, és most tudnám, hogy meg lehetne-e oldani azt, amire éppen készülök.

Elméletileg ez egy ultra-intelligens öltözet. Vagyis, ha a testemhez szorítom a palackot, és úgy zárom le, akkor elméletileg a palackkal a védőöltözeten belül egy légtérbe kerülök. Teljesen hermetikussá teszem, akkor kikerül minden, de minden a ruha és a bőröm közül. Aztán, ha megtartom a lezárást, de kikapcsolom a testkövetési szorosságot, akkor elméletileg a belélegzett levegőt ki tudom fújni, és többször is be tudom lélegezni. Ez hogy jutott eszembe? Basszus, csak 12 éves vagyok! Nem kéne ennyi akció könyvet olvasnom. Bár akkor ilyen helyzetekben ötletszegényebb lennék!

Na, akkor épp levegőt kellene vennem. Pazarlásnak érzem az eddig odalett oxigént. Mennyit megspórolhattam volna már! Eddig mind kifújtam a szennyvízbe, és most már odavan. Nem, a mostani bennlévőt már nem fogom csak úgy elpazarolni.

Átgondolom még egyszer, hogy mit kell tennem, és gyorsan cselekszem. Az öltözet pillanatok alatt teszi a dolgát, és már le is zár. Érzem, hogy teljesen körülvesz, és a palack belül van. Ez az, tökéletes! Jöhet a teljes kiürítés. Aztán a vákuum: ki-és kifújom a levegőt. Ahogy számolom a másodperceket – körülbelül egy levegőt 45 másodpercig tartok benn – gondolkozom, hogy kétszer már belefújtam, ha ezt megcsinálom még kétszer-háromszor, akkor kipróbálom a palackon kívül, hogy van-e elég oxigén.

Hirtelen azt érzem, hogy majdnem az orromra bukom, mert enged a nyomás. Pár másodperc, és a fejem mintha elnehezedne. Szépen apad a vízszint. Eddig tartott volna csak? Még mindig számolom a másodperceket, és benntartom a levegőt. Nagyon lassan esik le, hogy be vagyok burkolva, és ki kellene szabadulnom. Utasítom az öltözetet, hogy kipróbálhassam, vajon mi lehet kinn. Beleszimatolok a csőbe, és igen, levegő. Felröhögök hangosan. Ezt megúsztam. Kitartottam volna, ha kell, napokig is. Ilyenkor, amikor az ember felkészül, akkor azonnal vége van a megpróbáltatásnak. Bezzeg ha felkészületlen lennék, akkor ki tudja, meddig tartana. De most már egyáltalán nem bánom, hogy vége. Egyáltalán nem volt rózsás a helyzetem, mohón szívom a levegőt magamba. Nem mondom, hogy friss, ugyanolyan büdös és állott, mint amikor benne másztam. De legalább levegő. Biztos, amikor beleengedik a csőbe, akkor levegővel nyomatják, hogy nagy erővel végig tudjon haladni teljes terjedelmével, és ne folyjon vissza. De egyébként nem is érdekel, csak az a lényeg, hogy minden visszatért a megszokott kerékvágásába.

Ebben a pillanatban előttem 10-20 méterre csikordul a cső. Most látom, hogy az első hullámban egy jó tíz métert lökött hátra a szennyvíz. Fény ömlik be a nyíláson, és egy hangot hallok.

– Itt vagy? Hé, van itt valaki? – érződik a hangján, hogy nem biztos benne, hogy még élő személlyel találkozhat itt a csőben. Nem hallotta, hogy az előbb felröhögtem.

– Helló, itt vagyok! – mondom sietve. – Csak hátranyomott ez a szutyokhullám.

– Gyere, siess! Nincs sok időnk. – Úgy hallom a hangjából, kissé ideges.

Összeszedem magam, és elkezdek mászni a fény felé. Alig várom már, hogy végre kiléphessek. Kidugom a fejem a nyíláson, és az előzőleg odatolt vasasztalra tudok mászni.

– Ideje volt már! – mondom, hiszen végre stabil föld van a talpam alatt. – Mi a franc volt ez? Kopogtam, és sehol nem voltatok! Meg akartatok ölni? – kérdezem, és közben sietve lerámolom a hátamról a csomagot.

– Ne siránkozz már, kölyök! Ez egy ilyen meló. És egyáltalán nem vagy halott, sőt ahogy hallom, nagyon is jól vagy.

– De ez nem rajtatok múlt, hanem azon, hogy megoldottam! – mondom, és joggal nézek büszkén a szemébe. Illetve néznék, mert fekete maszkféle van az öltözetébe állítva. Nem tudom, ki lehet, csak egy csalóka vizuális kép az egész ember.

– Nem volt betervezve, hidd el nekünk. Nem a mi érdekünk lenne, ha meghalnál, és ugrana az üzlet. – Mohón nyúl a csomag után, ahogy nyújtom felé, miután leszereltem a hátamról. – Itt a részed – és átnyújt egy csomagot.

– Rendesen be van csomagolva, és vízhatlan? Mert nem szeretnék még egy ilyen kakicunamit. Pláne ha a végén a kreditek is odalennének.

– Túl sokat nyavalyogsz, kölyök. De arra kíváncsi lennék, hogyan élted túl?

– Ezzel itt – mutatom nekik a palackot.

Elveszi tőlem, és alaposan szemügyre veszi:

– Ezt a cuccot legalább ezer bolygóforduló óta nem gyártják. De az is lehet, hogy pár bolygófordulója már be is tiltották. Honnan a francból szereztél te ilyen őskövületet? – nézegeti, vizsgálgatja. – Ez tele van! Hogy élted ezzel túl, ha nem is használtad?

– Spóroltam vele – röhögök, de nem fejtem ki neki, pedig lenne mit mesélnem, mert épp egy örökkévalóságra rendezkedtem be, mire pár perc múlva szerencsére elapadt a szennyvízhullám.

– Phil! Siessünk, idő van! – szól hátulról az egyik.

– Megőrültél? Jó, hogy a lakcímem nem adod ki! – sápítozott a maszkos. Gyakorlatilag mindegyik vizuális álcát használt, egyik sem volt amúgy felismerhető.

– Ne legyél már ilyen! Lehet, hogy már holnap halott lesz. Még csak gyerek, amúgy is elfelejti, mire hazaér – morogja a másik. A többiek is fészkelődnek, látszik, hogy szabadulnának már ebből a kis helyiségből.

– Jól van, vettem az adást, mindjárt indulok. Csak kicsit hadd nyújtsam ki a tagjaimat. Valami üzenet? – volt, hogy mondtak utasításokat, gondoltam, hátha most is van, csak a nagy kavarodásban elfelejtették.

– Benne van a csomagban. Szokásosan két csomag. A kicsi a tied, rá van írva a nagy „R” betű, a nagy meg értelemszerűen másé. A következő időpontot mi határozzuk meg. Illetve visszaigazoljuk, mert ez így életveszélyes lesz. Bármi közbejöhet. Most is, ez a szennyvíz-kieresztés. Ilyenkor már nem tudjuk visszaigazolni. Na most tűnés vissza a csőbe!

– Értettem, megyek már – vágtam rá, pedig nem sok kedvem van hozzá, mert ha a visszaút is ilyen vadregényes lesz, akkor lehet, többet nem is jövök.

Ez persze nem igaz. Gondolkozom, hogy mi lenne, ha többet nem lenne ez a meló, ami gyakorlatilag az életemet változtatja meg. Kizárt dolog, hogy én magamtól mondanám, nem jövök vissza. Még akkor se, ha életveszélyes az egész. Nagy üggyel-bajjal visszamászom a csőbe, és ahogy behúzom a lábam, csattan is csőajtó, és a fény kihuny. A nagy világosság után másodpercek telnek el, mire megszokom a sötétet. Megint órák múlva léphetek szilárd talajra. Soha nem vágytam jobban még, hogy újra két lábra állhassak.

Nagyon ideges vagyok, mert mi van, ha megint eresztenek egy adagot a szennyvízből? Meg sem kérdeztem, hogy számítsak-e hasonló incidensre. Persze fogalmam sincs, hogy bízhatom-e bennük. Ők már megkapták, amit akartak. Ha meghalok, akkor mondhatják azt, hogy nálam volt a kredit, és nem ők akarták ezt a veszélyes időpontot, ahogy utaltak is rá. De nem hiszem, hogy meg akarnának ölni egy ilyen futárt, aki megbízható, már betanult, és érti is a dolgát – na és persze, pont be is fér a csőbe. Nem könnyű ilyet találni – ilyenkor mekkora előny, ha az ember kicsinek és csenevésznek születik! Egyébként meg, minden új jelölt rizikó. Nem. Nem akarnak ezek engem eltenni láb alól. Pont ezért is aggodalmaskodtak. Most már úgyis mindegy, benn vagyok a csőben. Amilyen gyorsan csak lehet, mászom kifelé. Nagyon elfáradtam, a szennyvízzel való démoni harc teljesen kiszívta az erőmet. Talán nem is fizikálisan vagyok oda, hanem lélekben készültem ki, de teljesen.

Viszonylag gyorsan meglátom a cső végét, ahol a fény beszűrődik. Végre kimászhatok.

– Hol a fenében voltál ilyen sokáig? – kérdi vádlón, de közben alaposan nézegeti az arcomat, hisz pontosan tudja, hogy hazudott nekem. Ahogy kimászom, a cső alatt egy hatalmas tó keletkezett, és csak most látom, hogy mekkora mennyiségű szennyvíz folyt keresztül rajtam.

– Zac! Te hazudtál nekem! – Pedig valójában nem is tudom, mit mondjak neki, örülök, hogy végre kiszabadultam és túléltem. Jó lenne kitálalni, hogy éltem túl, hiszen az életem múlott pár másodpercen. Fiatal vagyok, de érzem, hogy most nagyon kihasznált.

– Ree, megvan a csomagom? – faggat, bár látszik rajta, hogy ő is izgult. Nem direkt akart megölni, de a figyelmetlensége majdnem az életembe került.

– Itt van – nyújtom oda neki. Tényleg vízhatlan ez is, mint a többi. Akkurátusan kibontja, és a kisebb csomagot, amin egy „R” betű van, felém nyújtja, – Ez a tiéd – mondja Zac. – Egy-két hét múlva találkozunk, majd értesítelek. Üzentek valamit? – veti oda lazán, rám sem nézve, csak a csomagját tapogatja.

– Csak annyit, hogy a következőnél ők mondják meg, hogy mikor, mert majdnem megöltél.

– Nem öltelek meg! – morogja – Na, húzzál haza, mert sötétedik és keresni fognak, az meg senkinek sem lesz jó.

A saját csomagomat visszarakom a helyére, és elindulok haza.

Otthon már biztosan vár anya. Megint rizs van tojással. A szokásos. Leggyorsabban elérhető, legolcsóbban beszerezhető. Ez a csodálatos csomag része. Természetesen a tojás porból készül. Arra már nem is merek gondolni, miből lehet. Az éhes ember megeszi, egy jó gyerek meg nem kérdezősködik. Ha tudná, hogy én milyen kajákat szeretek...

Egyszer próbáltam hazavinni normál időn kívül húst. Nagyon szeretem a szüleimet, de nem értenek meg, és folyton aggódnak. Akkor majdnem szélütést kaptak, hogy honnan szerezhettem, és egy hétig csak erről beszéltek, majd folyton a fejemhez vágták, hogy bajuk lesz belőle, az egész családot ellehetetlenítik miattam. Akkor azt mondtam, hogy szomorú, de az én életem, csak az én életem. Amíg ez a helyzet, addig nem tehetek semmit. Magam vagyok. Magamnak kell élveznem, és magamnak kell megszereznem mindent. De nagyon rossz úgy élvezni a munkám gyümölcsét, hogy őket nem avathatom be, mert csak elemésztené a családot. Mekkora butaság ez...

Gyakorlatilag a perem végén van a cső vége, és legalább tíz kilométer még az út hazáig. Szeretek sétálni, de most ennyire kibukva, nincs nagy kedvem másfél-két órát gyalogolni. Az vigasztal, hogy a helyén van a csomagom. Végül is megérte, és ez a lényeg.

3. Az első

Nemsokára lesz a nagy esemény, a nagy választással. A figyelmemet most mégis Lini köti le. Két éve láttam meg először, de azóta sem tudok betelni a szépségével.

Hosszú, szőkésbarna, hullámos haja játékosan omlik a válla alá, éppen annyira, hogy egy csodaszép, felnőtt nő hatását keltse. Öt bolygófordulónyi idős most, 55 nap még, és 16 éves lesz. Éppenséggel máris kész nőnek látszik. Mi igazolja ezt? A szektorból, szinte minden fiú a fél golyóját is feláldozná akár, ha csak egyszer is elmenne vele randizni. Valamilyen okból Lini engem választott. Pedig ott van Flinnel, aki a legvagányabb, őrülten erős, és azt mondják rá, hogy pár év múlva ő lesz a legsármosabb férfi az egész Centrál szektorban. Nemegyszer bepróbálkozott már Lininél.

Én nem értek a pasikhoz. Azt viszont tudom, hogy az életem eddigi részében egyáltalán nem voltam megelégedve magammal. Gyakorlatilag a legalacsonyabb és legcsenevészebb gyerek voltam az egész szektorban. Az utóbbi egy évben nőttem valamivel több mint 10 centit. A magasságommal így már elégedettebb lettem: 180 cm. Nem tudom, mivel etetett anyám eddig, de az biztos, hogy az utolsó egy évben emberesedtem meg egy kicsit, pedig semmi kirívót nem csináltam. Lehet most jött meg a kedve a testemnek, hogy kiteljesedjen. Ha valaki látott egy bolygófordulónyival ezelőtt, nem hinné el, hogy én tényleg én vagyok. Fogalmam sincs, hogy mit látott bennem két évvel ezelőtt Lini. Azt sem tudom, miért tartott ki mellettem.

Bár nem olyan sokat, mint én, de azért ő is rengeteget változott azóta, amióta először megpillantottam. Amikor a tükörbe nézek, és visszatekint rám a tüsi, fekete hajú, mélybarna szemű Ree Vox, először nevetni tudnék magamon, aztán meg sírni. Végre, nem azt a nyúzott, nyomott képű gyereket látom visszatekinteni rám, aki pár évvel ezelőtt voltam. Nyilván nem vagyok megelégedve magammal, de sokkal jobban nézek ki, mint régebben. De mindennek van előnye, mint ahogy hátránya is lehet. Valójában minden okkal történik. Nem hibáztatok senkit. Sőt, igazából hálás is lehetek. És bizony itt van előttem a valaha látott legszebb lány. Előttem, és nem más férfi előtt. Az arca mindig mosolyog. Én meg nem tudom eldönteni, hogy pajkos, huncut, vagy csak egyszerűen önfeledten boldog mosoly az arcán, amit állandóan látni rajta. Van, hogy csak úgy bámulom, mint egy bamba kisfiú. Sajnos megfeledkezve magamról, néha azon kapom magam, hogy a dús kebleit stírölöm, aztán palástolni akarván a cselekedetet, gyorsan elkapom a tekintetem róla, és valami oda nem illő, esetlen kérdést teszek fel neki.

– Szerinted lehetnének többen az égen a madarak? – Barom, barom, barom, nagy barom vagy Ree. El sem hiszem, hogy ekkora ökörséget tudsz kérdezni. Nagyon elvörösödöm. Nyilván Lini pontosan tudja, mi történik. Úgy utálom, amikor a lányoknak ilyen jó érzékük van a pasikhoz. Átlát rajtam. Elengedi a füle mellett a hülye kérdésemet, és közelebb lép hozzám. Érzem a leheletét a nyakamon. Beleborzongok.

– Ree! – súgja a fülembe. – Kérhetek tőled valamit?

Istenem, most mit tegyek? Teljesen végem van, alig tudok ilyenkor koncentrálni. Mi a fenéért áll ilyen közel hozzám? Érzem, ahogy hozzám érinti keblét. Ilyenkor annyira zavarban vagyok, hogy kérdés nélkül bevallanám az összes, még el sem követett vétkeimet is, bár nem is volt ilyen kérdés. Elakad a hangom, a lélegzetem kihagy, a szívem meg tízszer többet ver egy másodperc alatt.

– Hmm? – suttogja megint a fülembe, várva az igenlő válaszom, amit persze pontosan tudja, hogy meg fog kapni. Egy ilyen simulós helyzetben, a szektor leggyönyörűbb nőjétől melyik férfi tudna megtagadni bármit?

– Attól függ – nyelek egy nagyot. Közben a derekamra fonja a kezét, és visszahúzza a fejét pont, hogy a szemembe tudjon nézni, és magához húz, hogy érezzem, ahogy egymáshoz simulunk. Mellettem lóg a kezem bénán, mintha nem is hozzám tartozna. Én tényleg annyira meg akarom szorítani, simogatni, de csak állok, mint egy rakás szerencsétlenség. Ő ösztönösen tudja, mit akar, és azt is, hogy hogyan szerezze meg. Én meg ösztönösen akarom azt, amit fogalmam sincs, hogy hogyan tegyek meg. Tiszta paródia. Sakk-matt. – Mit szeretnél kérni tőlem? – kérdezem.

– Arra gondoltam – kezdi szépen lassan, de kifejezetten könnyedén, miközben elengedi a derekamat, és szép lassan keresztbe lépeget a lábával, és mosolyogva lenéz a földre –, ...hogy menjünk ki a tóhoz – kis hatásszünetet tart, majd felnéz azzal a varázslatos szemével az arcomba. Valójában fogalmam sincs pár másodpercig, hogy mit is mondott. Mindig ez van, ha vele vagyok, teljesen rabul ejt. Persze a köd a pár másodpercnyi filmszakadás után aztán feloszlik, és felfogom, hogy mit szeretne kérni tőlem.

– De, Lini! – köhögöm a levegőbe, mint aki éppen félrenyelte a vizet. – Ezt... ezt, hogy gondolod? Oda nem mehet senki engedély és kredit nélkül. Tudod jól – Egymás után bután mondogatom a szavakat, de valahol érzem, hogy ez nem lesz elég.

– Ree... naaa!

Mondtam már, hogy utálom, amikor egy lány pontosan tudja, mit kell tennie és mondania, hogy levegye a férfit a lábáról?! Kacéran megfordul a saját tengelye körül, és ismét a szemembe néz.

– Tudom, hogy te meg tudod oldani. Ha van valaki, akkor az csak te vagy. – Hetykén rám szegezi jobb kezének mutatóujját, és hosszan rám mutat vele. Természetesen a horog csali nélkül semmit nem ér. Mézesmázos – azt gondolom, jó előre megkoreografált – szavakkal folytatja. – Ha ezt megteszed nekem... – megint egymás előtt keresztbe pakolgatja a lábát, úgy lépked felém, és a még mindig bután mellettem lógó bal kezemért nyúl, majd finoman húz maga felé. – Szóval, ha ezt megteszed nekem... akkor... – nagy szüneteket tart a szavak között, hatásos, nem mondom – ...akkor... – elengedi a kezemet, egyet hátralép és összekulcsolja maga előtt a kezét, és háttal fordul nekem, miközben folytatja... – én megteszem neked azt, hogy végre ne csak pisilésre használd... – háttal áll, de hallom, ahogy felnevet.

Teljesen ledöbbenek. Erre nem számítottam. De ez a helyzet, Lini gyönyörű teste, ahogy magához húzott, és éreztem őt, amit és ahogy mondott, megtette a hatását.

Az öltözetemet egy napszaknak megfelelő, lenge módra állítottam, és ahogy Lini visszafordult, esélyem sem volt a történteket olyan gyorsan feldolgozni, és ellene tenni, mint ahogy ő mindent látó szemével és női megérzésével felfogta, hogy a nadrágomban megmozdult a férfi. Istenem, nagyon kínos. Most mondja meg nekem valaki, ilyenkor hogy kell csendesen elsüllyedni, megsemmisülni és mégis embernek maradni? Tudom: sehogy. Gyorsan utasítottam az öltözetemet, hogy váltson, valahogy takarja, vagy csináljon már valamit, hogy ne kelljen szégyenkeznem, de nem nagyon segít, hogy testhez simulósra áll át az öltözet, mert ugye gránitkemény szilárdsággal mutatja még mindig a történteket, ahogy a hasfalamra préselte a férfiasságomat. Aztán az sem segít, amikor bőre engedve, a kis hegycsúcsnyi kiszögellésével Linire mutat. Teljes megsemmisülés. Nem tudok mit tenni, nem akarok a szemébe nézni, megfordulok.

Ez persze őt egyáltalán nem érdekli, pillanat alatt ott terem a hátamnál, egyik kezével a vállam fölött nyúl át, a másik kezével pedig a hónom alatt, és a mellkasom előtt kulcsolja össze a kezét, ahogy hozzám simul.

– Ree! Ugye tudod, hogy „ő” okosabb, mint te? – Elkezd kacagni, és érzem, ahogy rázkódnak a testemhez simuló keblei. Nagyon szégyellem magam. Természetesen a női ösztön ezt is kiszagolja. Egy gyors lépéssel elém kerül, és magához akar húzni. Tudom, hogy a hatás még nem múlt el teljesen, és nem akarom kockáztatni, hogy ismét magára találjon bennem a férfi, ezért el akarom taszítani. De sokkal ügyesebben csinálja, és magához szorít.

– Semmi baj! – súgja megint a fülembe.

– De ez olyan szörnyen ci... – mondanám, de a szájával betapasztja a számat, és amikor megcsókol, érzem, hogy a teste ismét egészen hozzám feszül. Már nem érdekel, hogy mi történik a gatyámban, átadom magam ennek a megmagyarázhatatlan és leírhatatlan szenvedélynek.

Hosszan összeölelkezve és csókolózva egymás karjaiban vagyunk. Ezelőtt is megcsókoltuk már egymást, de ez az első, amikor ilyen érzésem van tőle. Lehet, felnőttünk? Nem tudnék semmit mondani, csak átadom magam a pillanatnak és remélem, hogy soha nem ér véget. Persze semmi sem tart örökké, és Lini megint tudja, mit kell mondani.

– Én akkor a magam részéről úgy érzem, hogy meggyőztelek, – Megint a huncut mosoly cikázik az arcán, és kacagni kezd a karjaimban. – Na rohanj, én otthon megvárlak, te pedig intézkedj. A tó partján, ma éjszaka, teljesen a tiéd vagyok.

Azt hiszem, férfi nem kívánhatna ennél többet. Világszép lány, aki engem akar.

Ahogy kecsesen lépdel hazafelé, hajzuhataga izgatóan verdesi a hátát, minden férfiszemet ámulatba ejtő csípője ring jobbra-balra. Hosszú combjai és csinos vádlija... tökéletes. Pár perccel ezelőtt azon járt az agyam, hogyan beszéljem le a tópartról. Oda nem lehet senkinek sem lemenni, tiltott hely. Nem tudni, hogy ki, miért tiltotta meg. Sok mindent mondanak róla, hogy veszélyes, szörnyek laknak benne, sajnálják tőlünk, meg hogy csak szenvedjünk attól, hogy nem elérhető. Fogalmam sincs, hogy mi az igazság, de nem is nagyon érdekel. Egy védőr falat és tíz birodalmi őrzőt állítottak a tó köré, akik felügyelik a rendet a tó körül. Soha nem értettem, hogy minek ez a kétszeres biztosítás, mintha drágakövek lennének elrejtve a tóban. Mindenesetre nekem pont jól jött az, hogy őrök is vigyáznak, mert nélkülük nem lehetne megoldani, amit tervezek: történetesen a véderő falat nem tudom kredittel megvesztegetni. Egy ilyen alapesetben életveszélyes mutatvány lenne.

Mindenki tudja, hogy a Dobogósok (1-2-3 osztály) kreditegyenlege állandóan nulla. De ha lenne kreditjük, akkor sem érne semmit. Ezek a birodalmi őrök már központi kreditben gondolkoznak. Abban kapják a jussukat. Persze a helyzet náluk sem sokkal jobb, az egyenleg szinte mindig nulla. Állítólag csak a Tízesek tehetik meg, hogy az egyenlegük pluszban lehessen. Még egy olyan egyenleget sem láttam, ami több mint tíz órán át több volt, mint tíz kredit. Általában ahogy jön a kredit, úgy el is vándorol. De a kredit erre való. Ezt tanítják a közgazdasági tanulmányokban is. Ha mindened megvan, ami szükséges ahhoz, hogy élj, akkor ne halmozz fel, mert akkor elveszed a többitől a lehetőséget, és nem lehet fenntartani azt az áldott egyensúlyi állapotot, ahol mindenkinek van egy élhető élete. Ezen sokat gondolkoztam, és csak részben értettem vele egyet. De nem tulajdonítottam neki nagy jelentőséget, hogy bárhol vitatkozzak a Közepesekkel. Ha azt tanítják nekünk, akkor nyilván megvan az oka. Jó okuk van rá.

Az gondolná az ember, hogy amennyiben tele vagy kredittel, akkor ilyen ínséges időkben bármit el tudsz intézni. Mindenkinek van félnivalója. Ha megfosztod egy buta lépéssel magad a nanocsomagtól, akkor nem sok értelme volt annak a cselekedetnek. Így inkább mindenki teszi a dolgát, betartja az írott és íratlan törvényeket, hacsak...

Vannak nevek a szektorunkban, amikre ha hivatkoznak bizonyos körökben, akkor az garancia egyben, és el lehet tekinteni néha bizonyos szabályoktól. Ahogy közeledem az őrökhöz – nyilván már több mint egy kilométerről kiszúrták, hogy feléjük lépkedek –, abbahagyták a beszélgetést, és felém fordulva, mozdulatlanul várták, hogy megközelítsem őket. Nem látom, de tudom, hogy rajtuk van a nanovértjük, ami, ha akkreditált őrök – és ha ide küldték őket, bizonyára azok – akkor az öltözethez csatolt vért kiegészítőjeként használhatják a sisakot is – nem gagyit, hanem a fotonkiegészítőset. Gyakorlatilag így „csupaszon” tökéletes céltábla vagyok. Úgy olvasnak belőlem, rólam, mint egy nyitott könyvből. Pontosan tudják, hogy fegyvertelen vagyok, nincs semmilyen páncélom, még csak pajzsot sem hordok magamnál, a fegyverekről ne is beszéljünk. Mondom, teljesen csupasz vagyok a számukra. Puha célpont. Egy darab hús, semmi egyéb, akinek ráadásul semmi keresnivalója nincs itt. Nyilván fel is készülnek a fogadásomra, hogy mint egy kisfiút, majd jól elfenekeljenek.

Azt gondolná az ember, hogy meggondolatlanul elindulnak felém, hisz ártalmatlannak látszom, de ők profi katonák. Attól még, hogy nem látszik rajtam semmi védelem és semmi támadó eszköz, még lehetek álcázva. Állítólag léteznek már olyan maszkok, amelyek észrevehetetlenek, semmilyen szkenner nem látja, és akár egy fotonbombát is elrejthet alatta az ember, egy fikarcnyi sugárzás sem jut ki a maszkolás alól. Egy jó álcázás mindig előny. Kangong bátya mesélt rengeteget ezekről. Nem mertem megkérdezni, hogy ő ezeket honnan tudja és hogy igazak-e, de amikor nekiállt mesélni, én tátott szájjal figyeltem a történeteit. Már van egy fél bolygófordulónyi ideje, hogy nem tudom, merre van.

A birodalmi őrök még mindig ott állnak. Nem mozdul egyik sem. Lehet, tényleg azt hiszik, hogy maszkolva vagyok. Kizárt dolog. Egy dobogósról ez elképzelhetetlen. Nincs kredit sokszor arra se, hogy mindennap jóllakjunk. Minden van minimum szinten, és mégsincs semmink. Tökéletes paradoxon. Azt nem értem, hogy tűrik ezt milliók? Azt nem tudom megmondani, hány szektor létezik, de Kangong bátya azt mondta, hogy sok ezer hasonló van, ahol ugyanezek a szabályok ugyanígy érvényben vannak. Ott is ugyanúgy tűri mindegyik szektori dobogós, vagy vannak, akik elégedetlenek? Na de, mit tudnak tenni? Van ebből kiút? Kell-e ebből kiutat találni, vagy ne legyünk örök elégedetlenek? Közben odaérek hozzájuk. Tíz méterre lehetek, amikor rám szólnak.

– Állj meg ott, ahol vagy! Neved? Számod? Célod? – gépiesen kérdezgeti protokoll szerint, amit ilyenkor szükséges begyűjtenie. Most okosnak kell lennem, a nanosisak mindent rögzít, videót, képet és hangot is. Nem gondolom, hogy bárki megnézi ezt a felvételt, de azért az ördög soha nem alszik. Csináljuk elővigyázatosan.

Így hát szép lassan felelek neki.

– Ree Vox vagyok, uram. Az azonosító számom: szektor 708, közösség: 019, adat: 3977RV05 – szépen végigmondom, és beazonosítom magam. Nem hallom, mit mondanak, hatalmas csend van, de tudom, hogy ők beszélnek egymással, vagy a sisak audióeszközével, vagy a nanocsomag inter call centerével. Most vagy beazonosítanak, mert ők hozzáférnek a szektor összes adatához, vagy csak fecsegnek valamit, mert érdektelen vagyok a számukra.

– Mi célból jársz erre? Ez egy tiltott övezet, itt nem maradhatsz!

– Logan küldött, hogy nézzem meg, nem kóborolt-e erre a háziállata – monotonon, de jól érthetően regélem el, ahogy kigondoltam már az elején a stratégiámat.

Amikor megérkeznek ezek az őrök, a szektorban vannak magukat különállóknak nevezett csoportok, akik azonnal megkeresik őket. Többnyire nincs nanocsomagjuk, ők a +1 csoport tagjai, gyakorlatilag félig kiváltak a rendszerből. De mint mindennek, ennek is hatalmas ára van. Maga az élet.

Logan, egy ilyen csoport vezetője, akinek a csapatvezetői – de lehet, hogy olyankor ő maga – végigjárja az érkező katonákat, és gyakorlatilag mindegyiket megvesztegeti. Persze ajánlatot tesz. Vagy elfogadják a pénzt, és néha kis kéréseket teljesítenek némi plusz honorárium fejében, vagy lehetetlen időkben megkeserítik a feladatuk teljesítésében őket. Nevetségesnek tűnhet egy állig felfegyverezett és védelemmel teljesen ellátott katonai csapatot megfélemlíteni egy fegyvertelen, páncél nélküli, csenevész embertömeggel. De azt mondta Kangong bátya, hogy nem minden a fegyver. Egy okos, agyafúrt stratégia legalább olyan erőt tud képviselni, mint maga a fizikai fegyver. Aztán hozzátette: de az a legjobb, ha van mindkettőből bőven

– nevetett fel a bátya... Itt van előttem, nagyon jó kedélyű volt. Gyakorlati és elméleti tudásom – ami használható is az életben – tulajdonképpen tőle származik, és ezért nagyon is hálás vagyok neki. Megmondom őszintén, hiányzik. Nagyon hiányzik.

Egyik este mesélte, hogy ezek a magukat különállóknak nevezett, szedett-vetett csapatok régen, ugyanúgy ráijesztettek a katonákra. Azok az elején kinevették őket. Majd pont egy fegyvertelen fogja őket elijeszteni! Egy ember lazán elbánna több száz fegyvertelennel, és ők általában kettes, négyes, hatos vagy nyolcas egységekben szolgáltak valahol. Akiket a szektorba küldenek, azok nem elit katonák. Általában, legalábbis Kangong bátya úgy mondta, valami vétséget vagy sikertelen küldetést tudhattak maguk mögött, és lecsúsztak a jólétről, már amennyiben azt annak lehet nevezni. Itt a szektorban általában őrizniük kellett valamilyen jelentéktelen objektumot, vagy egyéb piszlicsáré feladatot kaptak.

Na, elég az hozzá, hogy a különállók megleptek egy ilyen nyolc egységből álló csapatot, akiknek az volt a feladatuk, hogy egy vízzel teli ciszternát őrizzenek. Oda húszméteres körzetbe senki nem léphet be, ők maguk nem aludhattak 24 órán át, és nem hagyhatták el a körzetet. Az objektum körzetében kellett maradniuk, amíg a váltás meg nem érkezett. Tudták, hogy támadni fognak a különállók, hisz nyílt felhívást intéztek ellenük, amennyiben nem fogadják el, amit ajánlottak. Teljes felszerelésben, árgus szemekkel figyelték hát minden zugát a helynek, hogy hol fognak támadni az emberek. Amikor az ajánlatot tették, akkor kb. öt ember volt ott, de számítottak rá, hogy többen lehetnek. Persze fogalmuk sem volt, hogy mennyi az az annyi pontosan. El sem tudták képzelni, hogy mivel támadhatnak. Kövekkel talán, vagy a gyárakból lopott öntvényvasakkal. Fegyver a központi szektoron belül csak a birodalmi őröknek volt. Nekik olyan védelmi öltözetük, pajzsuk, sisakjuk volt, amit az itt található eszközökkel lehetetlen akár még csak megsérteni is. Volt némi feszültség bennük, mert abszurd volt a helyzet. De azért jókat nevetgéltek, hogy majd megrohamozza őket 20-30 meztelen ősember csontbuzogányokkal, és talán már a roham közepette elbotlik pár, mielőtt odaérnének. Aztán ott meg, mint egy fogpiszkáló lepereg a pajzsukról mindegyik, aki nekik szalad. Csak abban szereznek komoly, maradandó sérüléseket, amit az öltözet fölött lévő nanovért okoz, ha a hatósugarába lép valaki, hasonló páncél védelme nélkül. Márpedig a központi szektorban semmilyen páncél sincs. De ha lenne, sem tudnák megvenni, a dobogósoknak nincs egy kreditjük sem. Szóval röhögcséltek.

A ciszterna körül egy építménykomplexum húzódott, és magát a helyet minden oldalról bekamerázott, nyílt tér alkotta. Ahogy röhögtek és szőtték a lehetetlenebbnél lehetetlenebb, nevetségesebbnél nevetségesebb történeteket arról, hogy hogy lesz a roham, és majd hogyan akarják őket, vagy akár még csak az egyiküket is ledönteni a lábukról – hozzáteszem, valóban esélytelen küldetés –, közben a kívülállók csöndben elhelyezkedtek. Ha az arrogancia helyett az ellenség erejét – bármilyen lehetetlenül kicsi is volt – nem nézik le, akkor hallották volna, hogy mi készül. Persze megértem őket is, épp 200 nyúl készült megtámadni egy, a szavannában sziesztázó oroszlánt. Esélytelen. Bárhogyan, bármilyen módon és bárhonnan is történjen, akkor is lehetetlen a győzelem. Talán még egy karcolást sem szenvedne. Hacsak a saját lábába nem harap véletlenül az oroszlán.

De egy dolog az, hogy erős vagyok és megtámadhatatlan, és egy másik dolog a cél. Vannak elit katonák, akik nem csak egy vetületét látják egy harc kimenetelének, és nem csak egy oldalát látják a lehetséges céloknak. Na, ők nem ezek a birodalmi őrzők voltak.

Ezek viszont nevetgéltek, s mint a sziesztázó oroszlán, pontosan – hozzáteszem jogosan – tudták, hogy nyert helyzetben vannak, ha életükre akarnának törni a nyulak. De egy dolgot nem vettek számításba: a célt. Minden pár másodperc leforgása alatt történt. Hirtelen üdvrivalgás közepette körülbelül száz, fejüket az öltözet vizuális torzításával elfedő, rohanó ember jelent meg az épület minden részéből. Volt, aki az ablakon ugrott le a ciszternához, volt, aki az ajtóból rohant ki, volt, aki az építmény rései között mászott ki. Mint a sáskák, úgy rajzottak. Az őrök ledermedve álltak. A legzavaróbb az volt számukra, hogy nem nekik rohantak, hanem beleugráltak a ciszternába, és a kezükben hozott, fekete porfestékkel beszórták a vizet. Az egész ciszterna fekete festékes lett. Az őrök meg voltak zavarodva. Akik nem ugrottak a vízbe, azokat kergették, akik persze rohantak előlük vissza a résekbe, vagy az ajtókon keresztül. Egy nanovértben sokkal gyorsabb mozgásra képes az ember, nem beszélve arról, hogy a nanocsomag olyan izmokat fejleszt ilyenkor az emberre, hogy hatalmas, kitartó és nagyon erős emberállattá változtatja a tulajdonosát. A kamerák mindent vettek. Talán tíz másodperc lehetett, és talán ugyanannyi, ami alatt eltűntek. A megzavarodott őrök szaladoztak utánuk, de pár másodpercen belül a parancsnok szólt be a csatornájukon.

– Mi az istent csináltok, barmok? Vagy mi történik ott? Miért hagytátok el az őrhelyeteket? – akkor kaptak észbe, hogy mire ment ki a játék. A cél az volt, hogy feladatuk teljesítésében gátolják meg őket. És mindezt premier plánban, tucatnyi kamera is vette.

Természetesen jött a bizonyítvány magyarázata. Hogy őket megfenyegették, előre mondták ezek a tetvek, és ki volt tervelve előre.

– Szóval elismeritek, hogy egy fegyvertelen, magukat különállóknak nevezett, még csak nem is dobogós szektori embercsapat, előre bejelentett akcióval, titeket, a Birodalom által csúcsminőségű fegyverarzenállal felruházott, rutin feladatra kivezényelt őröket el tudott téríteni a feladatuk végzésétől, és képes volt meghiúsítani a küldetéseteket? – a parancsnok kemény ember lehetett és talán igazságos is. Egy perc alatt megszületett az ítélet. Bizonyíték volt, a videón tisztán látszott minden, és végighallgatták a katonák kommunikációs csatornáján folytatott beszélgetéseiket, ami igazán beszédes lehetett. A birodalmi bíró 20 másodperc alatt szignózta az ítéletet: kivégezték a csapat vezetőjét. Parancsmegtagadás, a katonai törvények parancskönyvének bla bla bla, és így tovább. Azóta elterjedt a hír, és aki őrszolgálatot teljesít, az inkább hajlik arra, hogy pénzt keressen, és ne kerüljön soha kivégzésre az ügy.

Na szóval, amikor kiejtettem a Logan szót, ami senki másnak nem mond semmit, csak azoknak a birodalmi őröknek, akiket megkeresett maga Logan, vagy a kis csapata, azonnal összeszorul a farpofában a zabszem. Szinte biztos voltam, hogy kikapcsoltak minden hang-és képrögzítőt, pajzsot is, és az egyik odalépett hozzám.

– Mit akarsz, és miért lesz ez nekem jó? – kérdezte hidegen, hogy a birodalmi őr státusza azért ne szenvedjen csorbát.

– Tíz kredit! Két személyre megnyitod a védőr falat, aztán elviszed tíz óráig az embereidet napfelkeltét nézni.

– Kredit nem ér semmit! – vágja rá.

– De ha az a kredit royal, akkor meg mindent megér! – vágok vissza azonnal. Hátrafordul a többiekhez.

– Van itt a környéken egy szuper napfelkelte, megnézzük kéz a kézben, fiúk! – röhögnek mind, közben visszafordul hozzám. – Hogy rendezzük? – kérdezi.

– Van external egységed? – reménykedem, hogy igent mond, és nem bonyolítja a helyzetet.

– Egy Birodalmi őrző, aki szereti a napfelkeltét, természetesen mindig hord magánál egy ilyet – most már én is mosolygok rajta, ahogy mondja.

– Na, akkor ennek az árát rá is csurgatnám, mondd a számot! – azonnal kezdi is sorolni, én meg beütöm az én egységembe, hogy mehessen a kredittranszfer. A háttérben látom, hogy szedelőzködnek a többiek. Ahogy végeztük, átadja a hatástalanító egységet a védőr falhoz, és ő is elindul a többiek felé.

– Tíz óra, egy pillanattal sem több. Ha akkor még itt talállak benneteket, nem lesz irgalom! – hadarja nekem.

– Törődjetek a napfelkeltétekkel. Ne az én dolgommal – ezzel meg is beszéltünk mindent.

Visszamentem a 708-ba, és odaálltam Lini Rodék lakása elé. A szüleik egyesek voltak. Az első szinten kapták a kiutalt lakásukat. Felettük laktak a kettesek és a hármasok, a kiemelt dobogósok. Nevetséges az egész, de mindenki megtanulta elfogadni azt, ami neki adatott.

Bekopogtattam az ajtón és vártam. Nem telt bele sok, nyílt az ajtó, és Lini már lépett is ki rajta. Szinte azonnal behúzta az ajtót, mintha szégyellte volna, ami azon keresztül elém tárulhat. Egy pillanatra átvillant ez a gondolat a fejemen, de a mai nap nem foglalkozom ezzel, ma nem. Ez a nap másról szól.

Nagyon büszke voltam. Meg sem kérdezte, hogy sikerült-e, készpénznek vette, hogy elintéztem. Vagyis bízik bennem. Ez jó érzés, nagyon jó. Egy erdős részen kell átmennünk, és egy-két kisebb domb közötti földúton visz az út egészen a tó partjáig. Közben látni a fényeket, telepek ülnek jobbra is meg balra is a sík területeken. Sok dobogós éppen vacsorázhat. El sem tudom képzelni, hogy mit, elmosolyodom magamban – hát mit, rizst és tojást, abból a szutyok porból készültet. Nagyon utálom. Ezt adják a napi kajacsomaggal. Heti egyszer van más is. De van, amikor kimaradnak hetek. Mennyit dolgozhat a nanocsomag az embereken, hogy az egyoldalú táplálkozást visszafordítsa, egészségre váltsa? Kicsit elkalandoztak a gondolataim.

Az úton odafelé Lini nagyon jókedvű lett. Miután kilépett a szülei lakásából, folyton nevetett, mosolygott. Mesélt a szerelemről és a nagy választásról. Folyton csak nevetett, én meg hallgattam, csak hallgattam. Örökké el tudnám hallgatni. Megfogtam a kezét, azt hittem, majd elhúzza, de inkább belém karolt és magához húzott. És be nem állt a szája, csak mondta, csak mondta és csak mondta. A tizedét sem tudom, mit mondott, nem arra figyeltem, csak arra a csicsergő hangra, a mosolygós arcra és a csodaszép alakjára. Arra, hogy a mai este csak rólunk szól. Volt egy pillanat, amikor megfordult a fejemben, hogy lehet átver, de amikor a nagy szóáradat közben egyszer csak váratlanul odahajolt és szájon csókolt, megnyugodtam.

– Túl sokat fecsegek, ugye untatlak? – kérdezte, és megint csak nevetett.

– Dehogy! Egyáltalán nem, bármeddig elhallgatnám. – Amint ezt kimondtam, kacagott, és már bele is kezdett az újabb mondókájába.

Nem tudom, mennyi idő alatt értünk le a tóra, de egyszer csak ott volt előttünk. Jellegzetes, finom vízillat terjedt szét, nyugalom honolt mindenfelé. Senki nem jár arra, mindenki tudja, hogy tiltott rész. A katonákat meg én hatástalanítottam, még jóval ezelőtt. Kikapcsoltam a védőr falat, és beléptünk. Szinte azonnal utasítottam az öltözetemet, hogy vizes fürdőzésre készüljön, ugyanezt tette Lini is. Neki csak a hagyományos szektori öltözete volt.

Az mesélte Kangong bátya, hogy régen az emberek szőtték és varrták a ruhájukat, és rétegenként öltöztek fel. Ezeket mosni kellett és szárítani. Nem passzolt a testükre, nem tudott pont simulni sem. Volt, hogy kinyúlt, és volt, hogy szétfeslett, akkor cserélték. Ősi világ lehetett akkor, el sem tudom képzelni, hogyan élhettek akkor azokban a kényelmetlen viseletekben. Ráadásul mindennap, napjában többször is cserélgetni, fel-levenni csomó idő, csomó macera. Ezek a mostani öltözetek – régen persze én is csak a szektorit ismertem – ultra kényelmesek és praktikusak. Az enyém négy helyen rögzítve van a testemen. Az egyik a lábfejemen, egy a hasamon, egy a fenekem felett, és egy pedig a fejemen valahol. Belesimul a bőrömbe, én már észre sem veszem. Ezekben egy csomó program van, és gyakorlatilag a felhelyezett kis egységek mikroszöveteket tárolnak. A négy egység kommunikál egymással, és én irányítom a vevőegységgel. Lehet csak vizuális hatás, de lehet valódi öltözet is. A vizuális hatás alatt akár teljesen meztelen is lehetek, csak éppen úgy látszik, mintha beöltöztem volna. Ez pedig csak akkor derül ki a másik számára, ha megérint, és érzi a mezítelenségemet. Persze vannak valódi öltözetformák is. Na, ebből aztán rengetegféle van. A négy egység a teljes test felületére képez egy szövetbevonatot. Ezek a mikroegységek tökéletesen bevonják a testet, melegítenek, hűtenek, ha kell. Ha akarom, teljesen rásimulnak a testemre, ha akarom, lengén állnak rajtam. És természetesen a kinézetét én választom ki, az csak a vizuális hatás. A programtól függ és attól, akik alakítják a programokat. Pénzért egy halom designt le tudnék tölteni. De egy szektori ruhában amúgy is csak pár darab van. Az enyémben viszont meg már így is van vagy 500 alapból feltöltött kinézet előre programozva, és azonnal használható. Őrült feltűnő lennék, ha használnám. Így hiába lenne képes másra is, csak az alap kinézeteket használom. A lényeg úgyis maga a mikroszövet minősége. Na és persze az, hogy az akkuja normális nanoakku. Ha nem akarsz egy hónapig 30 fokban lenni, akkor bírja akár fél évig is töltés nélkül. A szektorit három-négy naponta tölteni kell. Utáltam mindig is. Ez viszont, ami rajtam van, pihekönnyű. A szektoriban az egységek húzták a bőröd, akkora súlya volt a bennük lévő mikroszövetnek. Ráadásul mindezt hat helyen. Nem is tudom, Lini hogy bírja. De igen, mégis tudom. Megszokja az ember, és ha nincs jobb, akkor ez lesz a természetes. Tényleg, el sem tudom képzelni, hogy régen milyen volt ruhákba öltözködni. Ez az öltözet megold mindent szinte azonnal, és a program egy pillanat alatt rád szabja hőmérséklettől és helyzettől függően a ruhát. Gyakorlatilag megszövi neked. Nem kell cserélgetni, csak utasítani, hogy legyen másmilyen. Barbár világ lehetett régen.

Csobbantunk a vízbe, és Lininek a vízben sem állt be a szája. Megdöbbentem, amikor besétált a vízbe és teljesen meztelen volt. Így nekem is meztelenre kellett állítani az öltözetemet. Szégyenlős vagyok. Nem ment be túl távolra a parttól a mélyebb vízig. Szerintem nem tud úszni, de a tó eleje jó tíz méterig sekély, és csak utána mélyül. Hozzám simul és megcsókol. Nagyon jól érzem magam.

– Örülök, hogy veled vagyok – mondja, és csak mosolyog. – Menjünk ki – és szép lassan kimegy a vízből, bámulok, mint Bálám szamara. Gyönyörű és kívánatos teste van. Hátranéz: – Na? Te nem jössz?

Végre leesik, hogy most nekem kell lépnem, és megmozdul végre a lábam, megtörténik, amire vágytam.

Nanana... Csak nem gondolod, hogy végigmesélem pillanatról pillanatra, mi történt pontosan?! Nem! Ez az én titkom, csakis rám tartozik. Legyen annyi elég, hogy nagyon csodálatos volt. Lini illata, a teste finom simogatása és a szeretkezés...

Mind az összes két perc.:) Hahaha! Most kinevetsz, mi? Miért, neked jobban ment az első? Örülj neki, én bénáztam, na. Két perc sem rossz. És a világ leggyönyörűbb lányával veszítettem el. Csodás volt. Nyilván kiröhögött. De most ezen nem kell viccelődni. Azt sem tudtam zavaromban, ki kivel van. De ő segített. Igen. Azután persze, hogy kikacagott. De én nem bántam, mert vele lehettem. Két percig.

Na jó, csak az első volt két perc. Aztán fél óra múlva második. Így van, azért annyira nem voltam béna... és erről ennyit. Nem árulok el több részletet, legyen ennyi elég.

Aztán persze, egész éjszaka beszélgettünk. Beszélgettünk? Végignevetgélte és végigfecsegte az egész éjszakát, hol belém karolva, hol hozzám bújva. Igazi férfinak éreztem magam. Férfimunka volt.

De ez már tényleg nagyon kellett. Kis, csenevész, alacsony, másodrendű fiúnak éreztem magam mindig. A Kangong bátyával eltöltött idő, az ő tanítgatása és a pozitív szemlélete tartotta bennem az életet. Amikor vele voltam és őt hallgattam, akkor a világ kinyílott, és akartam az életet, akartam azt a jövőt, ami előttem, csak egy karnyújtásnyira volt. Rengeteget tanultam. Olyan anyagokhoz is hozzájuttatott, ami állítása szerint tiltott anyag. Pár év alatt annyi tudomány rakódott az agyamba, mint másnak egy egész életen át sem. Sokat negatívoskodtam mellette, nyígtam neki, mint egy kis óvodás. Nézzél rám, bátya, egy senki vagyok. A legkisebb minden fiú között – De ő mindig szeretettel fordult felém és megnyugtatott. Azt mondta, hogy az életben az erő csak egyfajta képesség. És minden képességnek van egy ellensége. Ha ugyanazok a képességek feszülnek egymásnak, akkor nyilván az győz, akinek az a képessége erősebb. De ha valami egészen mást alkalmazunk, akkor hiába erős valaki valamiben, mert ha megtaláljuk azt a képességet, ami épp annak az ellenszere, akkor győzhetünk felette. Említett valami régi „kő, papír, olló” játékot, amit meg is tanított játszani. Sokat nevettünk rajta. Tényleg igaza volt. Mindenben nem tudsz a legjobb lenni, és nem is kell a legjobbnak lenned. Találd meg az utad, találd meg azt, ami neked leginkább a kézre áll, és abban legyél a legtökéletesebbnél egy hajszállal jobb. Akkor a világ a lábad előtt fog heverni. Most is itt hallom a szavait a fülemben duruzsolni. Rengeteget beszélt a politikáról és a gazdaságról. Feje tetejére állította az eddig ismert világképemet. Alapjaiban rengette meg az összes tudásomat. És hogy ez jó volt-e, vagy rossz, nem tudom. Akkor elvesztettem a lábam alól a talajt. Azt mondta egyszer, hogy ne bízz senkiben. Majd utána rögtön azzal folytatta, hogy az élet nagy területein lévő legjobbakkal köss szövetségeket és életre szóló barátságokat. Nehéz volt sokszor értelmezni, másodpercek alatt egymásnak szöges ellentétben álló dolgokat állított, és csak akkor esett le, ha megmagyarázta, hogy hogy értette. Végtelenül okos és logikus ember volt. És nekem most fogalmam sincs, hogy él-e, hal-e, merre van, ha van valamerre. Hiányzik!

A mai éjszaka viszont Lini visszaadta a férfiasságomat, és megajándékozott életem egyik leggyönyörűbb napjával.

4. A nagy választás

Minden hónap első napján, az előző nagy választás óta eltelt időben a mai napig, fiúknál 17, lányoknál 16. életévüket betöltött fiatalok részt vesznek a nagy választáson. Ez egy örömceremónia. A bolygón 13 osztály létezik. Ezen a ceremónián mindenki eldöntheti, hogy melyikbe szeretne kerülni.

Az első három osztályt „Dobogósoknak” hívjuk a szektorokban. A dobogósok első szintje a munkás réteg. Ők mennek le a bányába, ők termelik ki a kobleximet. De ők vannak a gyárakban is, ők az első hullám. A kettes osztály az irányítók. Akik felügyelik a csoportot, akiket őrájuk bíznak, de dolgozni ők is beállnak, ha kell. A hármas osztály a Dobogós szintű vezetők. Egy bányarészlegben vagy egy gyárrészlegben irányítják, kiosztják a munkákat, a munkafolyamatokat, és betartatják a normákat. Ők már nem dolgoznak. Ha kell, kapcsolatban vannak a közepesekkel vagy a tízesekkel, belőlük is csak a 10-es csoporttal.

Aztán jönnek a közepesek, vagy köztesek, 4-től 9-ig. Ők alkotják a köztes állapotot. Ők szórakoztatnak; művészek, katonák, építők, orvosok, bírák, tudósok. Szóval mindenki, aki a dobogós és a tízesek között található.

Végül vannak a tízesek. A 10-es csoport az, ahová azok tartoznak, akik kereskednek, nincs semmi a tulajdonukban, de ők szervezik és alakítják a kereskedelmi folyamatokat. A 11-esek a szektorokon belül üzletek, gyárak, bányák tulajdonosai, akik bérlik a területet a szektortulajdonostól. A 12-esek szektor– vagy várostulajdonosok, és a 13-asok földrész-tulajdonosok. Ők birtokolják a nano biznisz hasznát, adót, havi díjakat szednek, a 12-esek bevételei után. Ők az elit klubosok. Néhol előfordulhat esetenként átfedés, de ez itt egy kőkemény, leosztott világ, mindenkinek pontosan definiált szerepkörrel, amitől eltérni nem lehet.

Gyakorlatilag a ceremónia arról szól, hogy amikor rád kerül a sor, akkor, ha kiválasztottad melyik csoportba szeretnél kerülni, elveszed az azonos számozású poharat, és kiiszod teljesen. A pohárban az adott csoportnak megfelelő nanorobotok vannak, amelyek szétáramolnak a testedben.

Hogy melyik csoportot tudod vagy kell választanod?! Az bizony nem egyszerű döntés. Elméletileg bármelyiket választhatod. De ha túl mohó vagy és nagyot markolsz, lehet, a végén keveset fogsz. A nanobot csomag ingyen a tiéd lehet. Rengeteg jó tulajdonsága van, segít az egészséged megőrzésében, nem kapsz szívinfarktust, nem kapsz agyvérzést, nem lehetsz rákos, a betegségeket mind kivédi. Ha valami új betegség üti fel a fejét, némi upgrade ellenében megtanulja annak az elhárítását, és ami a legfontosabb, nem öregszel. Kivédi az öregedést.

Mégis, mi a különbség a különböző osztályokban lévő nanorobotok között?! A Dobogósok csak alapcsomagot kapnak. Ez a csomag minden betegséget kiszűr, és nincs öregedés. De csak egy bajforrást képes egyszerre kezelni. A közepesek, úgy tudjuk, a helyzetüknek megfelelőt kapják. Ugyanazt tudják, mint az alap nanocsomag, és ha, mondjuk a katonák csoportjába jelentkezik az adott személy, akkor plusz kiegészítőként az egész testet és izmokat, erőt stimuláló „erő és stratégia” bónusz egységgel kiegészítettet. Na és persze így tovább. Legvégül jönnek a tízesek. Az övékében minden együtt megvan. Az összes csoport nanocsomagjában lévő összes kiegészítő bónusz egység, és ez az, ami megfizethetetlen egy Dobogós számára.

Kredit. Megint az a nyavalyás kredit. Régen, sok száz bolygófordulóval ezelőtt, volt az 5. nagy világégés. Ez volt az utolsó. A világ lakosságának egy százaléka maradt csak életben, és aki életben is maradt, az beteg, rokkant és halálraítélt személy volt. Élt akkor egy Gerrytron Phoo nevű tudós, aki a világ szerencséjére, vagy az isteni gondviselés miatt életben maradt. Ő a nano kutatási területén alkotott zseniálisat. A nevéhez fűződik a nanorobotok első prototípusa.

A kísérlet az volt, hogy egy elszáradt virág, ami épp a végső pusztulás előtt állt, önerőből már a vizet sem tudta volna felszívni, gyakorlatilag irreverzíbilisen menetelt az enyészetbe, kapott egy fecskendőn keresztül minimális mennyiségű nanobotot. A növény szövetein keresztül a nanobotok elértek minden elhalt és kiszáradni készülő szövetsejthez, egészen a gyökerektől a virág szirmáig. Gyakorlatilag, amit a növény már képtelen volt megoldani, azt a kis nanobotok villámgyorsan elvégezték helyette, mondhatni újraélesztették a virágot. Vízmolekulákat szállítottak a gyökereken keresztül a növény minden sejtjébe, visszaállították az ozmózist, elindították a keringést, visszaállították az életet, elnapolták a pusztulást. Világsiker lett. Kellett is, hiszen az emberiség épp a kihalás felé haladt. A professzor pár éven belül bonyolultabb életformák, emlősállatok testének karbantartására is felkészítette a nanobotokat. Az emberek hullottak, mint a legyek. Állítólag alig pár millióan élték túl a szörnyű háborúkat.

A cél az volt, hogy a professzort életben tartva, kifejlessze és így megmentse az emberiséget a nanobotjai segítségével, amik képesek az életet az emberben visszaállítani és megállítani, akár a halál torkában. Sikerült neki. Nagyon kezdetleges volt még, de egy gyűszűnyi nanobot csomagot megitatott egy kísérletre jelentkező, végstádiumban lévő beteggel. Nem volt mit veszítenie, így sztoikus nyugalommal kezelte a kísérletet, úgyis meghalt volna. Így viszont volt némi esélye, hogy életben maradhat. A nanobotok tökéletesen működtek. A professzor úgy alkotta meg ezeket a nanobotokat – amik gyakorlatilag nano méretű robotok voltak, mindegyikben külön processzorvezérlés és végrehajtó egységek –, hogy betáplálta az emberi szervezet minden szövetét és sejtjét, illetve annak rendes működését. Ezek a kis nanorobotok felismertek és megtaláltak minden sejtet és szövetet. Ahol a rendestől eltérőt találtak, azt megjavították vagy eltávolították vagy szaporították, vagy épp leállították, attól függően, hogy a program alapján, hogy lehetne a legjobbat kihozni belőle.

Az ember, aki megkapta az első nanocsomagot, teljesen meggyógyult.

A professzor egy pár hétig vizsgálta a betegét, és rájött, hogy a nanobotok tökéletes munkát végeztek. Nemcsak hogy tökéleteset, annál sokkal döbbenetesebb tényre is fény derült. Az egészet eleve úgy tervezte meg, hogy képesek legyenek tanulni, mert nem tudta pontosan, hogy milyen komplikációk adódhatnak, és minden eshetőségre nem lehetett beprogramozni őket. Pár óra leforgása alatt a nanobotok feltérképezték az embert és szervezetét. Az egészségestől őrült nagy eltérések miatt a számításaikat átszervezték, és az ember génjeit kezdték el alakítani. Gyakorlatilag el akarták kezdeni az embert fiatalítani. Természetesen fiatalabbá nem tudták tenni, mert arról nem volt genetikai kódjuk, de az öregedést megállították. Minden betegséget sorban egymás után kivizsgáltak, feltérképeztek és egymás után megszüntettek.

A kérdés adott volt: vajon ha egy másik embernek beadnak egy hasonló, gyűszűnyi nanocsomagot, akkor azok is hasonlóan viselkednek?! Jött tehát a második, a harmadik és a negyedik önként jelentkező, akinek pár órája vagy pár napja lehetett csak hátra az életben, a betegségek és az állapotuk végett. De akkor egyszerre próbálták ki mind a hárommal. Az idő nagyon fogyott, egyre jobban kiéleződött a helyzet. Ha meghal mindenki, nem lesz, akit meg tudjanak mentetni, és kihal az emberi faj. Egy hónap kellett, mire legyártották a nanobotokat, és amikor elkészült a három csomag, akkor találtak rá a három jelentkezőre. Mind a hárommal megitatták a nanobotokat, és figyelték, mi történik. Az elsőt kigyógyította a nanocsomag a betegségekből, de nem alakult ki a fiatalítás képessége. A másikat folyamatosan életben tartották a nanobotok, de a nő nem volt észnél. A harmadik gyakorlatilag napokig szenvedett, és meghalt. Nagyon sok fejtörést okozott, hogy miért történhetett ez így, és a professzor csapata nem értette, hogy mi folyik itt pontosan és miért. Mindegyik emberből kiszedték az összes nanobotot – természetesen az első ember nagyon tiltakozott, mert már nem nagyon akart megválni tőlük. Azt a nanobotcsomagot, amelyik fiatalítani akarta a legelső embert, két részre vették, és a felét berakták az eszméletlen nőnek. Féltek tőle, hogy megváltoznak azok a nanobotok is, amik eddig zseniálisat alkottak, és legalább a felét meg akarták tartani, ha valami történne a másik felével. A nő fél óra múlva eszméletéhez tért. A nanobot csomag itt is működött. Akkor még nem tudták, hogy mi történt pontosan, de az idő nagyon számított, az emberiség kihalás előtt állt, alig maradt ember már, akit egyáltalán meg lehetett menteni, és volt egy csomag, ami működött.

Akkor a professzor egy merész gondolatra szánta el magát. A gyűszűnyi nanobot csomag többmilliárd egyedet tartalmazott. Előállítani ezeket az akkori rendelkezésre álló kis hatásfokú laborban őrült lassú folyamat. Viszont porciózni, az nem. Egy haldokló önként jelentkezőnek beadtak egy olyan nanocsomagot, amiben 500.000 nanobot volt csak. A nő egy nap alatt meggyógyult, és a nanobotok nagyon lassan elkezdték megpróbálni fiatalítani. Működött!

Nekiálltak tehát, és 500.000-es csomagokban kiporciózták. Létrehoztak egy nagy csarnokban egy kórházszerűséget. Bezsúfoltak oda kétezer embert, és elkezdték nekik beadni a „nanobot light” csomagot, amiben alig volt 500.000 nanobot. Pár nap leforgása alatt mindenki meggyógyult. Ezután kivették a gyógyult emberekből, és hozták a következő kétezer szenvedő embert, akiket az előzőek mintájára szintén meggyógyítottak a „nanobot light” csomagok.

Ezt folytatták, amíg csak tudták. Az emberek meggyógyultak, akik addigra nem haltak még meg. Megmenekült az emberiség. Nem léteznek szavak arra, ami akkor történt. Egy valódi emberfeletti csoda volt ez. De újra kellett szervezni a világot. Mindenkiből visszavették a nanobotokat, hogy meg tudják vizsgálni, mi történt pontosan.

Azt mondják, sok millió embert mentett meg így a professzor. A neve nagybetűvel került bele a világtörténelem könyveibe. Pontosan nem tudni, hogy hogyan, de amikor már nem volt végveszély, a professzor tanulmányozta a nanobot csomagokat. Egy év alatt megfejtette, hogy mi történt.

Kangong bátya mesélte, hogy ezek után egy teljesen új rendszert dolgoztak ki az élve maradt emberek. Kommunákba tömörültek, ahol mindenki azt csinálta, amihez értett, és amiben jó volt. A nők gyerekeket vállaltak, a férfiak, akár erőn felül is dolgoztak. Később ezeket a kommunákat jól definiált szerveződésű rendszerekké szélesítették ki, és ami a legfontosabb, mindenki megkapta Gerrytron Phoo professzor addigra tökéletesített nanobot csomagját, amit sorozatgyártásban négy bolygófordulónyi idő alatt mindenki számára legyártottak. Ez a csomag a munkásokat erősítette a munkában, a politikusokat az ésszerűbb döntéseikben segítette, csiszolta az agyukat, a nőket szépítette, a férfiakat izmosította, és ami a lényeg: nem öregedtek az emberek.

A kredit akkoriban nem létezett még, hiszen nem is volt szükség rá. Mindenki annyit vett el, amennyire szüksége volt. Stratégiailag egy cél felé haladó hatékony és irigylésre méltó közösségek alakultak, akikkel hosszú-hosszú időn át, sok száz bolygóforduló alatt egy teljesen új, élhető világot építettek föl. A mostani világ abból fejlődött ki a mai formájában. A történelemkönyvekben nagyon keveset írnak ezekről az időkről. Amit tudok, az az, amit Kangong bátya mondott el nekem.

A benépesedett bolygó és a sokszínű fejlődés szükségessé tette a kereskedelem racionalizálását, a kredit bevezetését, az osztályok és szintek pontosítását, elmélyítését és a szerepének definiálását. Minden ember érdeke az, hogy egy átlagos szintet elérve, jól éljen. Ezért vezették be azt, hogy minden megszületett embernek, ha férfi, akkor a 17. életévének, ha nő, akkor pedig a 16. életévének betöltésekor joga van bármelyik nanobot csomagot választani, ami biztosítja az egészséget, az osztályának megfelelő maximális teljesítőképességet és azt, hogy nincs öregedés. Emellett minden személy vagy pár kaphat egy általuk kiválasztott lakást a szintjüknek megfelelően az adott szektorban, illetve élelemellátást. Ezért cserébe be kell tartani a csoport szabályait, és a havonta rendezendő kreditfizetséget leróni, amit a kiválasztott szintnek megfelelő munkával tud megkeresni. Ha nem sikerül kifizetni, akkor a nanobot csomagra nem tarthat tovább igényt, elveszíti a nanobotokat, azok elhagyják a testét, és vele együtt veszíti el a viszonylagos fiatalságot.

Mi most pont ezt a napot éljük át. Én meg Lini. Én három napja lettem 17 éves, ő meg hét napja lett 16. Lini most is gyönyörű, ragyog, mint a Nap, és szokásosan mosolyog. Az utóbbi hetekben alig láttam. Hol ő volt gondolom elfoglalt, hol pedig én. Rengeteget futkorásztam – csak halkan mondom, nagy dolgok vannak készülőben. Ilyenkor sokan jönnek el a családokból. Mindenki kíváncsi, mi történik. Bár ha belegondolunk, akkor minden nagyon unalmas. Általában minden a papírforma szerint történik. Vagyis az a család, aki egyes szinten volt, annak a gyerekei szintén egyes szintű osztályba kerülnek, aki kettesben volt, annak a gyerekei kettesbe és akik hármas osztályban voltak, azok gyerekei meg a hármas osztályt választják. Általában. Minden hónapban vannak azonban olyanok, akik nem így tesznek...

A ceremónia levezetésére általában a szektor központi helyén, egy erre a célra használt, nagy csarnok közepén felállított dobogón ül egy meghívott bíró. Néha ott van mellette pár, a szemünkben istennek tűnő 10-es osztályú – most épp egy pár szektori vezető és a ceremóniamester. A dobogót körülveszik a birodalmi katonák, hogy biztosítsák az eseményt.

A dobogó valóban monumentális, és annak is az elülső részén van egy nagy, egyszerű stílusban díszített asztal, és annak is a nézők felőli részén jól láthatóan helyezkednek el az osztályok számai és előttük egy-egy pohár. A dobogó előtt ülünk mi, a választók, akik épp a megfelelő korban vagyunk, hogy itt ülhessünk. Már előtte egy órával mindegyikünket egyenként átnéztek, hogy jogosultak vagyunk-e választani.

A csarnokban, körben, majdnem teljes magasságig ülőhelyek, ahová ilyenkor a szektor B zónájának 700-710 kommunája szinte teljes egészében leül, és várja, hogy mi lesz. A szektor 23 zónából áll. Minden szektorzóna, 100 darab, számmal jelölt kommunából áll, és egy kommunában kb. ezren élünk. A csarnokba beférne akár huszonötezer ember is, de többnyire 8-10 ezren szoktak ilyenkor megjelenni. A legtöbben azért eljönnek. Nem sok szórakozás adódik, és egy hónapban egyszer azért ez mégiscsak egy esemény, még akkor is, ha nagyjából mindig ugyanazok a dolgok történnek, vagyis hozzák a papírformát. A mai nap 37 lány és fiú ül elöl, akik között ott vagyok én, és ott van Lini is. Lininek tőlem távol, a sor másik végére sikerült beülnie, szinte én érkeztem legutoljára. Lini mögött ül Flinnel, ő pont egy hónappal ezelőtt választotta be magát, a dobogós harmadik osztályba. Nem értem, hogy kerül pont Lini mögé, de nincs idő most ezzel vacakolni, így is kiloholtam a lelkemet.

Beazonosítottak és leülök, pont akkor, amikor elkezdi a ceremóniamester a beszédét, amivel megnyitja a nagy választás napját. Mindenki elhallgat és figyel. A legtöbbeknek, akik itt ülnek, már megvan a nanocsomagja. A csomaggal ilyenkor ingyen rá lehet kapcsolódni az esemény adására, és a szemük elé vetítődik a csarnok kameráin keresztül szinte minden mozzanat. A hangot ilyenkor úgy hallani, mintha a fülön keresztül hallaná, de a nanobotok a hangi élményt egyenesen az idegrendszeren át közvetítik mindenkinek. Akinek nincs még – vagy már – nanocsomagja, az viszont a hatalmas videókivetítőkön és a hangosításon keresztül látja és hallja, hogy mi történik. Persze lehet másképpen is rákapcsolódni. Másképpen, már aki tudja, hogy hogyan. Én tudom.

Első alkalommal a birodalmi bíró olvassa fel a szabályzatot, miután a ceremóniamester szólítja.

Jó estét! Köszönöm a bemutatást és a szép szavakat – pillant a ceremóniamesterre, aki sok jót mondott róla, mielőtt átadta neki a szót: – És hát igen Phephil bíró vagyok, a birodalmi igazságügyi rendszer hármas osztályának kirendelt bíróhelyettese – tehát egy kis senki, gondoltam magamban. Pontosan nem tudom, mekkora hatalma lehet egy ilyen bírónak, aki csak egy helyettes. Emlékeim szerint, amit persze nem az iskolában tanítanak, ezek a bírók azok, akik nem dönthetnek végrehajtásokról, csak kis ügyekben képviselhetik a nagy birodalmi jogrendszert. Ezért mondtam, hogy egy utolsó kis senki lehet. Persze azt hozzá kell tenni, hogy az ittlévő emberek közül ő az egyik legnagyobb ember. Talán az a 10-es nagyobb lehet ott mellette. Igen, ő biztos feljebb van nála. Közben folytatja a mondókáját – ...a rám ruházott birodalmi hatalomnál fogva megállapítom, hogy az itt felsorakozott, korban és minden más természetbeni szerepkörben megfelelő 37 fiatal a mai napon, a Nagy Választás Ceremónián kiválaszthatja magának az osztályát. – Hát ezt eddig is tudtuk... hosszú jogi és történelmi mese következik arról, hogy régen hogy alakult ki ez az igazságos és az emberiséget azóta is fenntartó, jogszerű rendszer. Mesél Gerrytron Phoo professzorról és az ő örökségéről, az I. Birodalom létrejöttéről, annak jogi formuláiról és az azt követő, jelen pillanatban is működő II. Birodalom jogszerű változásairól, vagyis a mai helyzetről. Hosszú, dögunalmas beszéd, szokásosan. De nem lehet mit tenni, minden ilyen megnyitónak van egy ásítozós része. Soha nem értettem, hogy ezt miért nem lehet, mondjuk, írott formában odaadni a tisztelt résztvevőknek. Aki akarja, az elolvassa, aki meg nem, az úgyis végigásítja az egészet. Azért kíváncsi lennék, ha az ittlévőktől teszt formájában visszakérdeznék a szövegből vagy arról, hogy mi történt pontosan a pulpituson, nos, igen meggyőző eredmény születne arról, hogy ez valójában csak arról szól, hogy az előadó élvezetesen előkészített beszédét előtárja az unott és nem figyelő közönségnek. Ezeket min dig ki lehetne hagyni. Igen, ki lehetne, de soha nem hagyják ki. Így van ez most is, csak mondja, mondja, mondja és mondja.

37-en elöl mi nagyjából egy vonalban ülünk. Előre kell jól hajolnom, hogy megláthassam Lini arcát. Ahogy előrehajolok, látom, hogy Lini éppen hátradől, pont kicselezett. Hátradőlök én is, hogy így láthassam meg. Lehet nem kellett volna, mert ahogy hátradőlök, látom, hogy Flinnel hajol előre, és valamit Lini fülébe súg, miközben Lini szája a füléig ér, majdnem hogy kacag. Mindig odavagyok azért, ahogy kacarászik. Egy lány sem tud ennyire zavarba ejteni és egyben a csodálatomat kivívni. De most inkább a mérgemet sikerül feltornásznia. Mi a francot duruzsol az a bájgúnár Lininek? Lininek most másra kellene figyelni. Ez a mi nagy napunk. Előredőlök, vissza nyugalmi állapotomba, hogy, nehogy kitörjön belőlem a mérgem, és a végén még felkeljek és lekeverjek egyet annak a szemét Flinnelnek. Persze azt sem tudom, mi történik, nagyon macerás dolog ez az előítélet nevű fekete átok, ami az embert ilyenkor elborítja, és sokszor igaztalanul, de legalábbis a tények tudása nélkül csapkod összevissza, sokszor maradandó károkat okozva azzal.

Ahogy visszarendeződöm a székemre, látom, hogy a bíró mögött ülő 10-es pont rám néz és vigyorog, mint egy jóllakott óvodás. Mintha azon röhögne, hogy épp bosszús lettem Lini miatt, akit ebben a pillanatban a szektor nem hivatalos bájgúnárja szeretné a bugyijából, izgató hárfa hangon kimuzsikálni. Mintha ezek összebeszéltek volna, hogy minél nagyobb mérget okozzanak nekem. Ree! Nyugodj meg, Ree! Nyugalom. Ez a mi napunk, és csak össze vagyok zavarodva. De esküszöm, ha még egy ilyen lesz, felkelek és kiosztom a pofonporciókat Flinnelnek is, meg annak a vigyorgó tízesnek is, bármi is lesz utána a büntetésem. Nem is tudtam, hogy engem így ki lehet hozni a sodromból. Nem emlékszem, hogy ennyire mérges lettem volna bármikor is: pedig örülnöm kellene.

Sok buta gondolat, ami forog az agyamban, és már csak arra eszmélek, hogy a dögunalmas jogi és kultúrtörténeti beszéd után nagy tapsot hallat a közönség. Nyilván azért, mert mindenki a beszédétől elaléltan, minden szavával egyetértően kifejezi tetszését. Persze. Fogalmuk sincs, miről beszélt az a nő ott kinn. Álszent tapsolás, szerintem utálatos. Nem is tapsolom meg.

A ceremóniamester a taps lecsengése után, szinte azonnal neki is lát, hogy elmondja, most jön akkor a nagy választás pillanata, amikor mindenki kiválaszthatja az osztályát, és erről a kinn lévők tesznek tanúbizonyságot, hogy minden a rend és jogszerűség medrében folyik. Sorban mennek ki a lányok és a fiúk. A legtöbb természetesen az első osztályba kerül azzal, hogy az első osztály száma előtt lévő poharat fenékig megisszák, ugyanis abban vannak egyben a nanorobotok, amik ilyenkor szétáradnak a testébe és elkezdik áldásos tevékenységüket. Ezután a kiürített pohár helyett az asztal fedele alól felemelkedik egy másik teli pohár, ismét teli a nanobotokkal, hogyha a következő megint csak azt az osztályt választja, akkor ezt megtehesse. Valahol a huszadik lány, amikor kimegy, akkor nem az egyes osztály poharát veszi a kezébe, hanem a második osztály poharát. Megissza az utolsó cseppig, majd nagy taps fogadja. A szülei a helyi gyárban, ahol a szüleim is dolgoznak, ott csoportfelügyelők. Így természetesen van lehetőségük egyengetni a lányuk csodálatos jövőjét is.

Lini egyfolytában hátra van dőlve, és hagyja, hogy Flinnel szépfiú duruzsoljon a fülébe. Aminél már csak az rosszabb, hogy ezt az a tízes, kinn a dobogón, szemmel láthatóan elismeréssel és mosolygós arccal nyugtázza, néha-néha rám pillantva és gőgösen mosolyogva. Biztosan csak engem vakít el a düh, és csak a vörös füst miatt, amit a lelkem okád ki magából a szemem elé, amiatt és csak azon keresztül látom ilyen rosszul a helyzetet. Meg kellene nyugodnom kicsit. Mindjárt én következem. A választás a szektor zónáinak kommunaszáma szerint történik, és azon belül előbb a lányok, utána a fiúk mennek ki, ha többen is vannak, akkor névsor szerint. És akkor szólítják:

– Lini Rod. Gyere ki, válassz, és élj örökké! – mondja a bíró. Ezt előtte ma már 35-ször mondták ki, és persze előtte, minden hónapban sok-sok ezerszer, évente sok milliószor, és 100 bolygófordulónként pedig sok milliárdszor elmondták már, természetesen csak a nevek változtak előttük „...Válassz, és élj örökké!” Milyen fennkölt mondat is ez... Élj örökké. Mégis, évente 100 milliók halnak meg. De akkor is, amikor kimondják ezt a mondatot, a lelked összeszorul, és a remény csillámpora beszórja az éned valamennyi részét, hátha neked sikerülhet örökké élni. Miért is ne?! A lehetőség itt van a kezedben, és minden adott hozzá.

Közben Lini mosolyogva fellép a dobogóra. Látom, ahogy lépdel a pulpitus felé, ami előtt áll a nagy asztal, és a gondolataim máris előre szaladnak. Lelki szemeim előtt mosolyogva megfogja a poharat, az egyes számú osztály poharát, hátrafordul, felém néz, kiissza, és mosolyog... Én közben már előtte állok, és hangosan azt mondom: – Lini Rod, teljes szívemből szeretlek, egész életemben egy ilyen lányra vártam és vágytam, mint amilyen Te vagy. Te vagy nekem a mindennapi levegő, aki az egész testemben szállítja az oxigént mindaddig, amíg a szívem az utolsót nem dobbantja. Te vagy nekem a napfelkelte és napnyugta. Veled akarom az életem minden percét megélni. Az vagy, aki számomra a tökéletes nőt megtestesíti. Lini Rod, legyél a feleségem! Itt letérdelek, és várom, hogy igent mondjon, közben elindítom a kis feketelőpor mutatványomat, amit két hétig tartott, mire beszereztem. Jóformán, mióta Linivel együtt voltunk, ennek a szervezésén is ügyködtem, ezért biztosan megbüntetnek majd. Ha jól tudom, ezt régen tűzijátéknak hívták. Mivel nem ismeri a jog ezt az anyagot, ezért nincs büntetési tétele sem. Szóval annyira nem aggódom, de az okos bölcsek úgyis kitalálnak valami megrovást. Annyi baj legyen, hisz szerelmes vagyok, és most bármit elviselnék Lini szerelméért cserébe. Természetesen utána elmondanám azt az ajándékomat is, ami megint csak heteket vett igénybe, hogy összehozzam, történetesen azt, hogy a 708-ban, vagy akár a 710-ben is, van két kis lakás, ami nem 25 négyzetméter, mint a kis, élhetetlen, dobogós, kiutalt lakások, hanem 45 négyzetméter, amely természetesen a harmadikon van, ahol csak a dobogós harmadosztályúak lakhatnak.

Emlékszem, amikor Lini behúzta az ajtót, hogy szégyellte, ami mögötte volt, azt a kicsi zugot, amiben a szüleivel élt. Hát most egy dupla akkora lakás lehet kettőnké. Nem kell soha aggódnia semmiért, velem örökké boldogan élhet. Mindenünk meglesz, úgy élhetünk itt, mintha királyok lennénk. Így képzelem el, miközben Lini megérkezik az asztalhoz.

Kicsit aggódom azért, hogy minden jól menjen, és örüljön mindennek, amit összehoztam, nem kis utánjárás és nagyon sok pénz bánja ezt, de bánom is én, minde nemet odaadnám egy szerelmes pillantásáért és azért, hogy most igent mondjon. Talpon állva, idegesen várok a jelre, mert amikor az egyes poharat megfogja, akkor meg kellene szólalnia F. Schubert Serenade gyönyörű zenéjének, amikor előtte térdelve elmondom a feleségül kérő szövegemet.

A terv egy inspiráló, kreatív dolog. De a valóságban a legritkábban történik minden úgy, mint ahogy a fehér papíron a tervet első pillanatban megkreálták az álmodók.

Lini odalép az asztalhoz, pár másodperc múlva megfogja a kiválasztott poharat. Először a tízesre néz – nem látom tisztán, mert csak féloldalról látom, illetve a kivetítőn látottak alapján következtetek. Egy lépést lép oldalra, és kinyúl. Megállt a pillanat, befagyott az agyamban a kép. Neeeeeeem. Biztosan csak megszédült, vagy csak rosszul lépett. Lini, nem azt, hanem az egyeset! Mondani akarom, de az én szavaimnak semmi eredménye nem lenne már itt. Ő határozottan nyúl, és kezében ott van a hatos számú pohár, miközben megfordul, ránéz mosolyogva Flinnelre, és megissza a pohár tartalmát.

Nem szólal meg a Schubert-melódia, a körülöttem lévő világ darabjaira hullik, és nem elég, hogy darabjaira hullik, hanem ezt az elviselhetetlen rombolást és széthullást folyamatosan ismétli valami, a lelkembe egyre mélyebben szúrva a kését. Lini eldöntötte, hogy nem marad a szektorban, és ezzel tudomásomra hozta, hogy nem lesz a feleségem soha. A hatos osztály a dobogósok felett van, az a szórakoztató osztály. Nem ez a nyavalyás melós szektor. Lininek kicsi volt a szektor, vagy túl poros, túl pórias és puritán. Csillogásra vágyott. Nyilván a kis tűzijátékom, a zeném és amit mondtam volna, sem hatotta volna meg. Talán kiröhögött volna a 45 négyzetméteres lakás láttán is. Valószínű. Elveszettnek éreztem magam és egy rakás szerencsétlenségnek, aki azt hitte, hogy megadhatja ennek a lánynak azt, amire vágyik. Fogalmam sem volt, mire vágyik. Honnan is lett volna róla fogalmam? Valójában alig ismertem. Nem tudom, hogy most azért szenvedjek, hogy nem tudok Lininek jó párja lenni, vagy azért, hogy magamat sajnáltatva a jövőben egyedül, Lini nélkül kell, hogy éljek.

Jön le a lépcsőn, odapillant rám – közben mindenki tapsol és fütyül – folyamatosan nevet. Egy pillanat volt, hogy láttam a szemében a boldogságot, kicsit a lelkem is megtelt örömmel, de abban a pillanatban fordítja is el a fejét és Flinnel felé néz. Lassítva látok mindent, illetve nem látok semmit, a kép homályos. Hallani is csak valahonnan nagyon távolról hallom a nevemet. Én következem. Azt sem tudom, hogy hogy megyek föl a dobogóra, már csak arra eszmélek, hogy...

– Ree Vox. Gyere ki, válassz, és élj örökké! – mondja nekem is a bíró ma már 37. alkalommal. Hátranézek Linire, aki most Flinnellel van, rajta csüng, önfeledt boldogan nevet. Látom ugyanúgy, ahogy velem ölelkezett. Mi a franc történt azóta? Mi az, amiről én nem tudok? Egy igazi szerencsétlen flótás vagyok, aki azt hitte, mindent a kezében tart. Most látom csak, hogy kezem között vizet akartam szorítani, és büszke voltam a markom erejének láttán, de amikor a víz minduntalan kicsordult a markomból, lebiggyedt a szám széle. Hol rontottam el? Elrontottam egyáltalán? Nem is ismeri Flinnelt. Amikor próbálkozott nála, folyton kidobta. Vagy most végül mégiscsak megváltozott valami? Egy hónapja Flinnel dobogós harmadosztályos lett. De ő most a hatos osztállyal elméletileg itt hagyja a szektort és vele együtt Flinnelt is.

Nem értek én már semmit. Szétrobban a fejem a sok okoskodástól, és az eredeti tervemhez képest eddig semmi sem történt úgy, ahogy szerettem volna, kivéve azt, hogy itt állok a nagy választásom előtt az asztalnál. Már csak meg kell fognom az egyes poharat, kiinni, és boldogtalanul élni tovább a tyúkszaros kis életemet.

Nem akarom Lini nélkül a szektorban húzni az igát, ő volt a fény az életemben. Akkor tudja meg igazából az ember, hogy mije van, vagy lehetett volna, amikor elveszíti azt. A külvilág megszűnik létezni. Valójában a döntésben senki nem siettet. Nincs rá szabály, meddig gondolkozhat a választó, de általában a választás csupán pár másodperc, hiszen előtte határozott elképzeléssel, dagadó mellkassal lépnek az asztalhoz a választók. De amikor megiszod a pohár tartalmát, egy döntéseddel determinálod azonnal a jövődet. Egy döntés onnantól akár meghatározhatja az életed minden pillanatát. Vajon hány ilyen döntés van az ember életében, ami ilyen mérhetetlenül nagy, befolyásoló tényező? Lehet minden döntésed ilyen, és azokon az utakon már soha vissza nem fordulhatsz. Vagy minden visszafordítható, csak hinni kell benne és akarni kell? Legalább egy perce állok az asztal előtt. Azon gondolkozom, hogy elveszem a 13-as poharat. Egy pillanatnyi mosoly fut végig rajtam, annyira kicsiny pillanatig, hogy az arcomra nem festi fel a jellegzetes mosoly képét, az idegrendszernek ideje sincs kiküldeni az izmoknak, mert máris halva született ötlet. Ugyanis minden osztályba kerüléskor havidíjat kell fizetni. Ha közepes vagy, 4-9 osztályig, akkor ráadásul ezt hetente kell fizetni. Ott már nem kreditet vonnak, hanem központi kreditet. Ha viszont tízes vagy, akkor napi levonásod van, és az meg már royal kreditben vonódik, elérhetetlen a normál halandók számára. Na, nem kell azért félteni egy tízest sem, mert aki oda születik, megvan a rávaló, legalábbis ezt mondják a rossz nyelvek. Ezek mind pletykák. De egy biztos, hogyha meginnám a 13-ast, akkor a halálos ítéletemet írnám meg. Nem tudom, mennyibe kerül, mert ezt nem közlik, a mi szintünkön nincs is jelentősége. Az én eddigi ügyeskedéseim miatt, talán a 13-asban is pár napig, pár hétig ki tudnám fizetni, de ez én vagyok, talán egyedüli az egész világon.

A törvény úgy szól, hogy minden 17. életévét betöltött fiúnak és minden 16. életévét betöltött lánynak választania kell, legalább és maximum egy poharat. Nagyon régen, az időt nem tudjuk pontosan meghatározni mikor, volt egy lány, aki amikor ugyanígy, mint ahogy én most fenn vagyok az asztalnál, választani volt kénytelen a szabályok tudatában. Ő viszont nem akart választani. Dobogós lány volt. Azt mondta, hogy 13-as akar lenni, de azt nem választhatja, mert nem tudja kifizetni. Amit meg választhatna, az meg nem akar lenni. Így hát odament az akkori elnökség asztalához, és az oda készített vizespoharakból elvett egyet. Töltött magának a bíró vizéből a pohárba, és ezt mondta mindenki előtt: a törvény szó szerint úgy szól, hogy egy poharat kell választani – és valóban, az akkori jogalkotó így szövegezte meg ezt a törvényt, hisz minden egyes pohár egy osztályhoz tartozott – én tehát – folytatta a lány tovább – választottam egy poharat, és kiiszom, hogy a törvénynek megfeleljek, azzal megitta a pohárból a vizet, és leszaladt a dobogóról. Mindenki döbbenten állt ott, az akkori főbíró is, aki végtelenül kedves ember volt, nem állíttatta elő és nem büntette meg a lányt, hanem a következőket mondta:

– Lám, a törvények is néha-néha megmutatkoznak tökéletlenségükben. A mai naptól felterjesztem, hogy ne változtassák meg, hanem egészítsék ki a törvény szövegét arra, hogy 13 + 1 pohár legyen minden nagy választáskor, aminek a plusz egy tartalma tiszta víz. Választani egy poharat mindig kötelező lesz, de a választó választhatja azt is, hogy nem választja egyiket sem, és mégis választ egy poharat. – Erről mesélnek sokan, de a Birodalom igazságügyi és jogi rendszere kézzel-lábbal tagadja, hogy így történt volna. Nekik megvan a sajátos magyarázatuk, hogy ez csak egy anyagi megfontolásból bevezetett és mindenki szabadságát meghagyó intézkedés, ami az eredeti törvényben is már benne volt. Soha nem tudjuk meg, hogy volt.

Mindenesetre a 13+1 pohár most is itt van az asztalon. Az a plusz egy pohár kicsit az asztal széle felé van ugyan, viszont ugyanolyan a nagysága, a kialakítása, a hőmérséklete és a színe is, csak éppen, az osztálybesorolás nélküli, nanobotok hiányoznak belőle, csupáncsak tiszta víz van benne. Ha megiszom, vele együtt elszáll a lehetőségem arra, amit az elején a bíró nekem is mondott: – „Gyere ki, válassz, és élj örökké!” – a nanocsomag nélkül ez lehetetlen.

Ahogy mondtam, nincs szabály arra sem, hogy meddig válogathat az ember kinn. Percekig vagy napokig. Gondolom, azért egy fél óra múlva megkérdeznének, hogy jól vagyok-e, vagy mi a baj. Törvény szerint, ma és most, hogy kinn vagyok, nekem választanom kell, és amíg nem választok, addig nem mehetek innen le. De Lini elvesztésének nagy fájdalmától butábbnál butább gondolatok szaladoznak a fejemben, és az sem segít, hogy látom hátrafordulva Lini mosolyát, amit ingyen osztogat a bájgúnár felé.

És akkor megvilágosodik minden. Nem akarok ehhez a világhoz tartozni, és senki nem él örökké. Megfogom a +1 poharat, felemelem és kiiszom.

Döbbent csönd van a teremben, néhányan sápítoznak, talán sikolyokat is hallok a háttérben, de legtöbben csak összesúgnak, és nagyokat sóhajtoznak. Van, aki a szája elé tett kézzel veszi a nagy levegőket, és a fejüket is nagyban csóválják. Ki az a hülye, aki így eldobja az életet magától? Gyakorlatilag ezzel végérvényesen kiírtam magam az élők és az élni akarók sorából. Még Lini arca is elkomorul kicsit – elégtételt érzek, hogy ki tudtam zökkenteni a nagy szerelemből, amit az irányomban kellene most, hogy érezzen, és amit ehelyett mindeközben ő másra fecsérli. Leteszem szép lassan a poharat vissza az asztalra, amit nem cserél ki a gépasztal, egy hülye is sok a világban, aki nem választja az örök élet lehetőségét, annak az esélye pedig, hogy ebből többen is lehetnek, kizárt dolog lenne. Ahogy megérinti a poharam alja az asztal síkját, a csarnok egyik oldalajtaján gyors léptekkel lép be nyolc fegyveres, vértbe öltözött, végrehajtó birodalmi rendőr, és elindul az emelvény felé. Én már lépkedek le a lépcsőn, hogy leüljek a székemre. A végrehajtók határozott és gyors léptekkel a lépcső aljában állnak meg, és hangosan kérdezi az egyik.

– Melyikük önök közül Ree Vox?

– Én vagyok – felelem meglepetten.

Csak nem történt valami baj? Kicsit elmélázok. Baj? Hát nem elég baj az, hogy

Lini nem szeret, nem lesz a feleségem már soha, és épp az ügyeletes bájgúnár karjaiban vihorászik, amit csak az akasztott meg, hogy beléptek a végrehajtók. Nem elég nagy baj, hogy pont egy perce van, hogy eldobtam magamtól a nanocsomag adta öröklét lehetőségét? Nem elég baj, hogy kiírtam magam az élet nevű játékból és kitaszított lettem? Bele sem gondoltam, a szüleim most mit élnek át. Akkor idevehetjük ezt is, hogy nem elég nagy baj az, hogy a szüleimnek meghasítottam a szívét, akik szerettek és most is szeretnek, de, gondolom, azt sem tudják, hogy hol áll a fejük? Mindig is azt mondták, hogy egyszer én okozom a vesztüket, és lám, megtettem. Szégyellem magam, ahogy erre gondolok. A végrehajtó katona odaáll elém.

– Ree Vox! Letartóztatom a birodalmi 6. törvénykönyv 5. szekciója, 145. paragrafus első bekezdésének 15. pontjának és a 332. paragrafus 3. bekezdése alapján. Önnek jogában áll tagadni a vádakat, jogában áll szólnia és védekeznie, amiket ha, megtesz, akkor a vád felhasználhat egyéb büntetések kiszabásakor. Nem áll jogában képviselőt fogadni, mivel a birodalmi bh1523 ügyszámú ügyhöz kirendelt döntőbíró már meghozta az ítéletét a rendelkezésére álló bizonyítékok alapján. Ree Vox! Kérem, tegye maga elé a kezét. – bakker, ezt nem hiszem el. Van még valami a mai nap, ami még várat magára? Talán személyesen Lucifer jön és kikéri a lelkemet, de előtte kiveszi a májamat, megsüti, és előttem indiántáncot járva a tűz körül megeszi? Vagy mi jöhet még? Előrenyújtom a karjaimat, amire a végrehajtók egyike rátesz egy idegbilincset. Fel akarom emelni a kezemet, abban a pillanatban elviselhetetlen fájdalom sugárzik végig az egész testemben; az idegbilincs jól funkcionál.

– Kérem, ne mozgassa a karját, mert az nagy fájdalommal, akár halállal is járhat, aminek a felelősségét, a megbilincselt személynek kell viselnie. Kérem, kövessen! –

A végrehajtók sorba állnak, előremegy négy katona, és utána nekem kell indulnom, a maradék négy pedig követ minket. Innen nem nagyon lehet szabadulni. Ez a mai nap?!

Lini megajándékozott életem egyik legszörnyűbb napjával.

5. Nem akartam élni, meghalok...

Látszik, hogy ezek a végrehajtók nem a szektori, hanem birodalmi őrzők szintjén mozognak. Minden mozzanatuk kifinomult és fenséges. Ahogy hátrapillantok, Lini arcára csókot ad Flinnel. Lini mintha kicsit zavarban lenne. De aztán elfordul, és nem látom, hogy szomorú-e vagy ismét nevet a helyzeten. Flinnel mindenesetre nevet, ő aztán boldog. Elvette tőlem azt a lányt, aki az életem volt. Ahogy elhaladunk a dobogó mellett, oldalra nézve látom a tízes elégedett tekintetét. Malacfeje van, de valószínű sokat edzheti magát, mert erőteljes a teste. No nem annyira, mint ezeknek a katonáknak, akik legalább 10 centivel magasabbak itt mindenkinél, és az izomzatuk alapján a vasat is ketté tudnák törni. A nanobot hatása lehet. Elfordítom a fejem, a szemem sarkából még látom, ahogy a tízes a jobb kezét elhúzza az álla alatt, a nyaka előtt, jelezvén, hogy el lesz nyisszantva a nyakam, azaz nekem már reszeltek. Nem foglalkozom vele. Apatikus hangulatban vagyok, nekem már minden mindegy. Ennél rosszabb mi lehet? Apám felállva néz utánam, édesanyám ülve szomorkodik, hogy mi lesz a fiával.

Gondolkozom, ahogy megyünk, mi volt az a rengeteg paragrafus, meg törvény, amiket megsérthettem, és hogy mennek ezek a dolgok? Na meg nem azt mondták ezek, hogy már döntött is a bíró? Az meg hogy lehet? Engem senki meg sem kérdezett? Mi a bizonyíték, meg hol vannak a bizonyítékok?! Ennyire elesettnek még nem éreztem magam.

A csarnok egyik zárható helyiségébe mehetünk. Valami tároló rész lehet, de ránézésre nem nagyon használhatják. A csarnokban elkezdődik a zene, és a ceremónia zárásaként a választóbuli veszi kezdetét. Mindenki kap egy kis élelemcsomagot, és kb. egy óráig táncolhatnak az egybegyűltek. Van, aki marad a helyén és csak nézi a többit. Van, aki a helyén táncol, van, aki bemegy középre és ott ad bele mindent, amit csak lehet. Levezeti a havi feszültségét, hogy legyen ereje megélni az örök életét. Örök élet? Na igen, ez egy vicc így. Ahogy beérünk, előszednek egy kopottas, székformájú valamit, nem számít milyen, leülni le tudok rá. A talpig vértben lévők hátramennek az első végrehajtó mögé, szembe velem, vélhetően ő lehet a parancsnok.

Látni és érezni nem lehet, de tudom, hogy kikapcsolják a páncélokat.

– Ree Vox, az önt megillető személyiségi jogok miatt hoztuk önt ide, hogy bizalmasan csak ön tudja az ítéletét és a helyzetét. – Szép lassan, tagoltan mondja a tiszt, miközben az arcom előtt a levegőbe enged egy nanokamerát, ami a szemfókuszomat megtalálva levetíti a vádló videómat. Látom, ahogy megérkezem a tópartra, valamivel több mint egy hónapja Linivel, és kikapcsolom a tó körüli védőr falat. De Lini nem látszik. Vágás látszik, ahogy benn fürdöm a tóban, illetve ahogy meztelen elindulok kifelé. Kicsit meg vagyok zavarodva, és az igazságérzetemet nagyon bántja a dolog.

– De ez nem így volt! Hol van a többi kamera? Azokat is nézzük meg! – mondom kicsit kikelve magamból.

– A többi kamera anyaga nem áll rendelkezésre, vagy nem voltak bekapcsolva, vagy törölte valaki, vagy megsemmisült.

– De ha megsemmisült, akkor valakinek meg kellett azokat semmisíteni, ha az egyik működik, kell a többinek is.

– Amennyiben van bizonyítéka rá, Ree Vox, hogy a kamerákat ki semmisítette meg, vagy a felvételeket ki törölte ki, kérem, hozza nyilvánosságra. Viszont amennyiben ilyen bizonyítéka nincs, szorítkozzunk azon tényekre, amik a rendelkezésünkre állnak. – Sakk-matt.

Valahol igaza van, de másrészt meg a napnál is világosabb, hogy itt valami nincs rendben, itt valami bűzlik. Hirtelen csak ezek és csak ezekből a szögekből, csak rólam látható, engem elmarasztaló videók látszanak. De én csak egy dobogós vagyok, se pénzem nincs, se mentorom, és az életem semmit nem ér. Könnyebb, gyorsabb a rendelkezésre álló bizonyítékok alapján ítélni, mint hosszú nyomozást folytatni a birodalom pénzén, mert még a végén kiderülne, hogy valami nem kívánt dolog van e mögött, és az senkinek nem jó, ha kiderül, főleg annak nem, aki nem akarja, hogy ez kiderüljön.

Na igen. De ki az, aki nem akarja, hogy ez kiderüljön? Becsaptak. Lini nincs a képeken. Ahogy rám nézett. Ahogy elfordult. Lini becsapott engem. Nem, azt nem hiszem, hogy ő hozna ilyen helyzetbe. Ő nem akarhatja a halálomat. Ez teljességgel lehetetlen.

– A katonák, akik őrizték a tó partját, hol voltak ilyenkor? – kérdezem határozottan, hogy na akkor itt van a fogás, erre feleljetek meg, nagy, okos végrehajtók.

– A katonák, az ön által is látott videó bizonyítékok alapján vétkesek. A bírói döntés alapján a csoport vezetőjét kivégezték, a csapat tagjait lefokozták és áthelyezték. – Na bakker, most sem vagyunk előbbre, szorul a hurok. A végrehajtó tiszt folytatja. – A rendelkezésre álló bizonyítékok alapján önt, Ree Vox, kivégezzük. – Ez nagyon velőt rázóan hangzott a végrehajtó tiszt szájából. „Kivégezzük”– Na de ne már, ennyire gyorsan azért nem gondoltam, hogy hirtelen megpurcanok.

– Csak van valami kiút ebből! Ez csak egy vétség volt. Most akkor itt megölnek? – hangzott a kétségbeesett próbálkozásom, és közben járt az agyam ezerrel, a kezemen az idegbilincs, előttem a 8 katona teljes páncélban és a birodalom csúcsfegyvereivel a kezükben. Vagyis megkarcolni sem tudnám, de mivel a kezem sem szabad, még lehetőségem sincs rá. Aztán ha ők támadnának rám, akkor milliárdféle módot adna a kezükben lévő fegyverarzenál arra, hogy épp hogyan nyuvasszanak meg. A végrehajtó erre is felelt.

– Nincs mentség, és nincs kibúvó. Jogerős és azonnal végrehajtandó az ítélet. A kivégzést a C arénában hajtják végre, ahol jog szerint önnek lehetősége van még védekezni. – Hátul pár végrehajtó felröhögött. Na, van itt azért remény, gondolom magamban, a csürhe fogalom azért a legerősebbekben is elburjánzhat.

– És oda hogy kerülök, meg mikor? – kérdezem, és jár az agyam, mint motolla, hogy hogy szabadulhatnék ki. Amióta kiejtette a száján, hogy ki akarnak végezni, ez nálam nem tűnik perspektívának. Kell, hogy legyen valami megoldás.

– A mai nap elszállítjuk, és holnap hajnali 6 órakor megkezdődik a kivégzése – mondja most is kimérten és érthetően. Nem teljesen világos, hogy lesz ez a kivégzés, meg az sem, hogy ott hogy védekezhetek, de valahogy minden porcikám azt mondja, hogy azt már nekem nem nagyon kellene megvárnom, mert abból bizony csak bajom származik. Ott nyilván néhány, a buksimra simuló csodálatos hajszálam is meggörbülhet akár.

Nálam van a tűzijáték, hirtelen bevillan a fejembe. Mi lesz, ha én azt mind eldurrogtatom itt benn, a kicsinyke teremben? Ahogy ezen gondolkozom, hirtelen olyan dolog történik, mint amilyen ez a mai nap is volt: nem várt és, mondhatni, ördögi.

Felülről a semmiből, beugrott két fegyveres. A végrehajtók is emberek, és úgy látszik, senki sem tökéletes, a pajzsuk mindegyiknek kikapcsolva maradt – nem vártak, nem számítottak zárt helyen támadásra úgy, hogy kb. senki sem tudja, hogy itt vagyunk, hiszen random helyiségbe vittek, a kinn lévők sem látták, hogy hova.

A két beugró alak homlokára egy repülő madár van felnanotetoválva, talán egy galamb lehet – az ember megiszik egy pár nanobotból álló csomagot, és belülről beleégetik a bőrébe, mint egy domborművet, az adott helyre, az adott jelre. Kívülről kézzel is érezhető, és olyan, mintha foszforeszkálna. Sok embernek van ilyen. De mivel az osztályok jelei is hasonlóak – egy nap múlva a nanobotok az ember csuklójára és a nyakának bal oldalára rátetoválják az osztályának számjelét – ezért csak engedéllyel lehet ilyet készíteni. Ezt csak egy pillanatra látom, és az egész hatás is egy pillanatig tart, az egyik ugrása közepette a kezében lévő fotonpengéjét izzítva át tudja szúrni a hátul álló végrehajtót, még mielőtt a pajzsát működésbe hozná. Természetesen a mellette lévők azonnal cselekednek, és mind a kettőt megölik. Ebben a pillanatban én is eleresztem a tűzijátékomat; ha már káosz, akkor legyen káosz – bölcs mesterem mondta mindig, a meglepetés ereje mindig hozhat előnyt, csak tartsd nyitva közben és rögtön utána a füled és a szemed is. Hatalmas hang, és fényhatások közepette a feketelőpor hatalmas robbanásokat eredményez. Én addig nem tudtam, csak akkor szembesültem azzal, hogy a kikapcsolt állapotú vértek mindenféle robbanásra automatikusan vész-bekapcsolnak, és mivel itt a tűzijátékot robbanásnak érzékelték, mind a hét végrehajtónál gyorsabban vész-bekapcsoltak, mint ahogy a normális módút a katonák kapcsolni tudták volna. Ez azt eredményezte, hogy egy véderő mező aktiválódott körülöttük, ami engem és a két beugró ember holttestét székestől és mindenestől eltaszított magától, és jól meg is ütött, szerencsére engem az egyik beugró holttestével együtt ért el, és a nyomást meg az égetést, az ő halott teste fogta fel, kvázi leégette a teste felét, és szerintem minden csontját eltörte. Feleslegesen, hisz addigra halott volt már. De nem feleslegesen nekem! Székestől és két holttestestül kirobbantott a vért energiamezője a folyosóra. Benn még mindig szólt a tűzijátékom, amire a katonák azonnali fedezéket keresve, tartva a többi támadótól, behúzódtak a terem sarkaiba. Én eközben azonnal felismertem a menekülés lehetőségét, de ahogy kirobbantott a mező, a kezemet is meglóbáltam, és az idegbilincs akkora fájdalommal honorálta meg a mozdulatot, hogy azt hittem, ott helyben becsokizok. A legelső feladataim egyike tehát, hogy megszabaduljak tőle.

A pillanat töredéke alatt – ahogy az idegbilincs hatása kiment a testemből – felmértem a helyzetemet, és ösztönösen nyúltam a holttest kezében görcsösen szorongatott fotontőrért. Szerencse, hogy a protokoll nem kívánta meg, hogy hátrabilincseljék a kezem, akkor kicsit nagyobb bajban lettem volna. De így kezembe fogtam a tőrt, és egy mozdulattal le tudtam vágni magamról az egész bilincset, ahogy megolvasztotta fémvezérlő részét. Hm, nem is tudtam, hogy tudom használni ezt a fotontőrt. Most van ilyen először a kezemben. Illegális fegyver, a dobogósok számára legalábbis. Első gondolatom az volt, hogy eldobom, mert nagy bűn ilyet hordani, halál járhat érte, de felröhögök hisz már úgyis halálra ítéltek egyszer, ennél jobban már hogy tudnának halálra ítélni? Közben már szaladok, és keresem a kiutat, hogy a lehető legrövidebb módon kimenekülhessek a katonák karmai közül. Sokat játszottunk még gyerekként ebben a csarnokban, és ahogy kiérek a folyosóra, látom az Xc-Xd jelzéseket, pontosan tudom, hogy, hol vagyok. Leszaladok egy aluljáróba, amiről tudom, hogy azonnal ki fog vinni, és a szektorba vezet. Teljes erőmből futok, ahogy csak bírok, mert nem tudhatom, mikor iramodnak meg utánam a végrehajtók. Meg fogok halni, de még nem most. Ennél jobban még soha az életemben nem akartam élni.

Valami mintha megváltozott volna bennem.

6. A világosabb fele

Ahogy a választás napja a végéhez közeledett, megállt a palota keleti szárnyának felső erkélyén, és belenézett a lenyugvó nap utolsó pillantásába, amit visszakacsintott még feléje, mielőtt belezuhant a fekete paplanú horizontágyába. A szürkület átadta uralmát az est sötétjének. Háta mögött a szobája a legmodernebb színű és díszítésű elemekkel kirakott, de mégis szolid, fejedelmi hálószoba volt, ahol a világítást adó fotonerősítők szinte a lenyugvó nap fényhatásának érzetét keltették, egyenletesen elosztva az egész szobában. A két kőoszlop masszívan állt Dessio Freedama ágyának két oldalán, ami hívogató nyugalmával és kényelmével messziről csalogatta áldozatát. Nem csak az ágy volt a bűnös, hanem benne két egymást simogató, gyönyörű meztelen lány, akik a hívószót nyomatékosították a fiúban. Nem lelte már akkora örömét a szexben idegen kéjnők által, mint pár éve, amikor először találkozott a gyönyörrel, és valójában azt sem tudta megmondani, hogy mi az, ami legjobban csillapítaná vágyát. Valami másra vágyott, ami nem az, amit eddig tapasztalt. De 17 évesen már szinte mindent tapasztalt, mert megtehette. A lakosztálya a keleti toronyban volt a felső szinten, amiben egy hatalmas hálószoba, aztán egy annál kétszer nagyobb nappali, két fürdő, egy a nappalival összevonható étkező meg konyha, plusz két, a hálószobájához hasonló nagyságú kettéosztott edző-, kényeztető-és szabadidőszoba is volt.

A lányok Dessio minden vágyát teljesítették volna. De a gondolatai máshol cikáztak. Ahogy belépett a hálószobába az erkélyről, behúzta a függönyt maga mögött, és ránézett a lányok meztelen testére azon gondolkozva, hogy megvolt a várva várt, sokat emlegetett választás napja. Kiitta a 13-as poharat, a számláját feltöltötte az apja 50 millió royal kredittel, itt ez a két gyönyörű 6-os lány, akik lesik minden kívánságát, és neki boldognak kellene lenni. De a boldogsága valahol messze jár, valahol kinn, távol a testéből. Olyan hívogatóan néztek rá, és annyira szépek voltak! Hosszú, fekete hajzuhataguk igényesen kialakítva, a nanofesték arckezelő sminkprogram legújabb, legszexibb dizájnját használták, az illatuk afrodiziákumként hatott a leghidegebb férfi számára is. Mégsem volt kedve a lányokhoz. Viszont ez a mai nap mégiscsak nagy választás volt, bebújt hát a lányok mellé és hagyta elcsábítani magát.

Reggel korán kelt. Lenn a központi ebédlőben épp az apja evett, leült mellé. Négy felszolgáló lány és két fiú lépett hozzá, akik a terítéket hozták, és elérakták a reggeli alapfelszereléseit, illetve mellé folyamatosan hozták ki a hideg és meleg reggeli fogásait, sajtokat, felvágottakat, rántottát tízféleképpen elkészítve; paprikásan, sajtosan, gombásan, sonkával összekeverve és így tovább, tükörtojást, pirítósokat. Az asztalrész előtte egy nagy reggelikölteménnyé változott. A két felszolgáló fiú közül a magasabbik megkérdezte, hogy, milyen reggeliigényt tud még felvenni, amit nyilván az elkészítéstől számított pár másodpercen belül fel is szolgált volna. Dessio csak intett a kezével, jelezve, hogy hagyják, nincs szüksége semmire. Elvett az asztal széléről egy pirítóst, rákent egy kis vajat az egyik fajta vajból, talán ő maga sem tudta megmondani, hogy milyen vaj lehetett, tett rá az előtte lévő, legalább tizenötféle sajt egyikéből, és valami összekevert, darált húskrémfélével kente meg. Beleharapott, de aztán egyből vissza is tette a tányérra, mintha elment volna az étvágya. Az apja a napi videóháló híreket lapozgatja némán, a szeme elé 3D-ben kivetítve, ami mögül végül a fókuszát kimozdítva kiszól neki.

– Nincs étvágyad? – kérdi az apja. Úgy 30-40 év körülinek néz ki, egy tiszta arcú, ébenfekete, középen kettéválasztott hajú, elegáns, magas és végtelenül szikár férfi, csillogó, kék szemével vizslatta Dessiót. Az egész teste hatalmas erőt sugároz, és olyan nyugalom árad a személyéből, hogy azt érzed, hogy bármikor rábíznád az egész életed a jövőben.

– Nem tudom, csak úgy jár az agyam – veti oda kelletlenül Dessio. Hiába, csak most lett 17, mindenesetre 25 évesnek biztosan kinéz, oldalra fésült, szőkésbarna hajával és barna szemével bőven komolyabbnak látszik, de azért fiatal és jóképű. Őt bizonyára minden nő megszemléli, bárhol is jelenjen meg. Legalább olyan magas, mint az apja, izmos és hasonlóan szikár. Az apjára ütött, vagy csak hozza egy 13-as formáját.

– Ilyenkor miért vagy annyira gondterhelt, mondd? Min jár az agyad? Nem tetszett az esti ajándék talán? – mosolyodik el, mert két csodaszép lánnyal tölteni az éjszakát nem gondolná senki, hogy egy férfi számára akkora hatalmas teher lenne.

– Nem, dehogy... illetve dehogynem, tetszett. Köszi. Tényleg nagyon jó volt, meg minden...

– Akkor meg, mi a baj? Mi történt? – kérdezi.

– Furcsa dolog volt... ahogy jöttem le a szobámból... – kicsit elmélázik, ahogy visszagondol a nem oly’ rég történt esetre, a szemével a nagy ebédlő tetejére néz, ahogy gondolatait visszavezeti a történtekre.

– Na, mi lenne az a furcsa dolog? – szakítja meg az apja a megszokottnál kicsithosszabbra sikerült elmélázást.

– ...Tudod, ott termett hirtelen a semmiből egy szolga, és kérdés nélkül azt mondta – „...készülj! Hamarosan itt a 6. világot megrengető háború. Mert minél nagyobb

vagy, annál nagyobbat eshetsz, minél gazdagabb vagy, annál nagyobbat veszíthetsz, csak az nem fél, aki nincstelen, mert neki nincs veszítenivalója.” – Ezután szépen elballagott. Én meg megdermedve álltam ott. 6. világháború? Miről beszélt ez? Ez még viccnek is rossz. Jó, háborúk nélkül nincsen béke. De hogy világháború?! – megint elmélázott Dessio.

– Biztos csak rád akart ijeszteni, és ahogy látom sikerült is neki – mondta, és közben végigmérte a fiát. – Olyan vagy, mint aki összetojta magát. Tudod már, hogy milyen irányban folytatod a tanulmányaid?

– Jaj, Apám! Egy tízes nem lehet gyáva. Azért születtem tízesnek – és hozzáteszem, te is –, hogy a világot uraljuk. De engem nem érdekel az, amit te csinálsz. Nem akarok gyáván megbújni a nevem és rangom mögött. – Dessio nem látta a szavai mögött lévő hév miatt, az apja a gyáva szó hallatán kicsit összerezzent, de mivel nem látszott semmi ebből, a fiú folytatta. – Engem a háború és hadászat érdekel. Katona akarok lenni. Én akarom vezetni az egész hadsereget, de legalábbis annyit, amennyi a tudásomból és az erőmből kitelik. A legjobb akarok lenni! Nem beszélve arról, hogy a Sys háborúiban te is ott harcoltál, és ott vívtad ki a hírneved. Onnantól ívelt föl a Freedama név. Én nem akarom örökölni azt, ami a tiéd, csak azért, mert a fiadnak születtem. Én el akarom venni a dicsőséget és megszerezni azt, ami majd az enyém lesz! Tehát igen, eldöntöttem.

– Kitől akarod elvenni? Mert már minden valakié. Na és hogy? Na és miért? Erőszakkal, mert megkívánod? Ez az az ok, ami a háborúkat mozgatja és kirobbantja. Na meg a nők – mondja, és felnevet. Szinte azonnal vissza is vesz a nevetéséből, és megint megszokottan, higgadtan folytatja. – Igen, én is háborúztam, mert akkor háború volt. Teljesen más idők, teljesen más viszonyok. Azt gondoltuk, hogy a békéért harcolunk. De vajon kinek a békéjéért, kinek a háborújában? Valóban elég erős vagy, vagy elég erős leszel ahhoz, hogy végig tudd vinni az elképzelésed?

– Én nem félek a háborútól. De ugyanúgy nem félek a békétől sem. A katona a békében felkészül arra, hogy ha háborúba kell vonulnia, akkor abban a pillanatban, amikor kezdődik, tökéletes formában tudja megvívni azt. Nem vagyok irigy senkire és senki tulajdonára sem. De ha valamit, ami az enyém, el akarnak venni, akkor kemény kézzel akarok odaütni, én akarok lenni a legjobb, én leszek a legjobb! – arca elkomorul, és mintegy megerősítésképpen az asztalra csap az öklével. A tányérok és evőeszközök tehetetlenül imbolyognak, és jellegzetes hangon csörögnek, mintha mind azonnal darabokra törne éppen. De csak egy pillanatig tart, azonnal el is hallgatnak a drámaivá sikerült hangtalanságba menekülve.

– Te akarsz lenni a legjobb? A gyilkolásban? – kérdezi nyugodt hangon. – Hm... – úgy tesz, mintha elgondolkodna, pedig közben pontosan tudja, mit akar mondani, a megszokott higgadtsággal mondja tovább – ...A második legjobb lehet, csak egy ezred másodperccel marad majd el tőled. És a harmadik meg csak két ezred másodperccel. Mi van, ha ezek összefognak ellened?

– Legyőzöm őket! – mondja, és kihúzza magát.

– Egyedül, a kettő majdnem olyan jó ellen? Azért ennél okosabbnak gondoltalak, fiam! – visszanéz a tányérjába, és kimért, nyugodt mozdulattal a szájába tesz egy falatot, és ugyanolyan nyugalommal rágja.

– Addigra megtanulom a higgadtságot, mint amilyen te is vagy, és a legjobbaktól megtanulom, hogy az ilyen helyzetekben mit célszerű tenni. – Nézi az apját, ahogy lenyeli az ételt.

– Nem kell a hízelgésed. De amit mondasz, helyes. – Megtörli a száját egy fehér asztalkendővel, és folytatja. – Lassan felnősz és megérted, hogy a háborút nem mindig a legerősebbek nyerik. A legerősebbekkel vívatják ki a győzelmet. De a végső élvezői azok a bölcsek és okos stratégák, akik legtöbbször az egészet kikényszerítik. Ha egy háborúban vagy harci helyzetben nem tudod, hogy ki az, akit átvernek, akkor bizony éppen téged tesznek lóvá!

– Ezzel most mit akarsz mondani? Azt, hogy engem fognak mindig becsapni?

– Ezzel csak azt mondom, hogy tanuld meg azt, hogy mindig te legyél az, aki irányítja a helyzetet. Neked mindig tudnod kell minden mozzanatról, ami zajlik körülötted. Soha ne legyél elbizakodott és gőgös! Ha háborúzol, figyelj a háborúra! Ha harcolsz, figyelj a harcodra! Te legyél az okozó! Abban a pillanatban, amikor elveszted az irányítást, ugyanabban a pillanatban vesztettél. – Feláll az asztaltól, és odamegy az ablakhoz, hogy kinézzen rajta. A látvány magáért beszél, a hegyek vigyázón veszik körül a kastélyt és a nyugalmat, de egyben végtelen gazdagság érzetét keltik.

– Értelek, apám. – Ahogy ezt kiejti a száján, bejön a nagy ebédlőbe Gege, a kastély egyik komornyikja, és bejelenti Dessio barátját, a szomszéd város tulajdonosának és a birodalmi hadsereg tábornokának a fiát.

– Uram! Rob Gotte, a tábornok úr fia jött el látogatóba – meghajol, és mellette egyből be is viharzik Rob.

– Helló, Dessio! – azonnal megpillantja az asztaltól épp akkor felkelő fiút, aki mosollyal az arcán felé indul, és kezet fognak. – Na mesélj, megkaptad a... – ebben a pillanatban, ahogy oldalra fordul, meglátja az ablaknál álló Drake Freedamát, Dessio apját. Ahogy rohant, észre sem vette, ahogy az ablaknál áll – ...elnézést Freedama Úr, a nagy sietésben nem vettem észre, hogy az ablaknál van. Bocsánat a figyelmetlenségemért. Az apám tiszteletét és üdvözletét küldi. Kéri, hogy amennyiben ideje engedi, kérem, látogassa meg, hisz nagyon régen látták már egymást.

– Rob fiam! – biccent neki kimérten Drake. – Érezd magad otthon nálunk! Add át üdvözletem az édesapádnak! Ha az időm engedi, meglátogatom majd.

Ahogy a tiszteletköröket megejtették és üdvözölték egymást, a kormányzótól pár méterre – közte és a fiúk között – megjelent a 3D kivetítőn egy alak, aki a bejelentkezés pillanatában már meg is szólította a férfit.

– Uram, jó hírem van. – Egy katonai ruhába öltözött, középrangú katona volt, aki ahogy kimondta, körbenézett, és megkérdezte: – Folytassuk privát vonalon?

– Mondja csak, hallgatom.

– Harragh Teccel beadta a derekát, uram, és igent mondott – hadarja a katona.

– Ez jó hír. Nagyon jó hír – biccent a fejével Drake. – Közölje vele, hogy holnap első dolgom lesz, beszélni vele. Köszönöm.

– Értettem, uram. Engedelmével... én akkor... – motyogja.

– Leléphet!

– Köszönöm, uram. Szép napot! – és azzal bontotta a videó vonalat.

– Dessio! – fordul azonnal, ahogy befejezte a beszélgetést a tiszttel a fiához, a kormányzó. – Hol is tartottunk?! – kérdezi, mintha nem emlékezne arra, miről beszéltek, vagy hogy hol fejeződött be a beszélgetésük, mielőtt megérkezett a fiú barátja. Egy ilyen ember, mint a kormányzó soha nem felejti el a beszélgetései a fonalát, még ha ezredszerre is zavarják meg közben. Ennél ő sokkal hatalmasabb elme. De a hatás kedvéért most játszik, hiszen megvan a célja minden egyes mondatának és szavának is.

– Arról, hogy sokat kell még tanulnom?! – kérdezi vissza picit szórakozottan, de azért apja előtt mindig egyfajta megfelelési kényszert érezve, ezért talán, mintha a feszültség, ha alap szinten is, de az egész testére ránehezedne.

– Freedama Úr! – veszi át Rob a szót hirtelen a semmiből előbújva, határozottan, de a szavai hanglejtése mögött érezhető egy mély meghajlás a kormányzó előtt.

– Elnézést, hogy megszakítottam a beszélgetésüket, de azt terveztük ma Dessióval... – sunyi pillantást vet a barátjára, miközben a nevét kimondja, aztán folytatja – ...hogy elmegyünk a városba, és kipróbáljuk az új... – de itt, hirtelen megint csak visszapillant Dessióra és kicsit tanácstalan – ...már amennyiben megkaptad az ajándé...

– Milyen ajándékot? – veti közbe hanyagul, és húzza fel a szemöldökét a kormányzó. Az látszik rajta, mintha kíváncsi lenne, miről is van szó.

– Apámtól jól megfontolt módon azt kaptam, amit egy fiú csak kaphat. Örömöt, teli bankszámlát a jövőre, és megkaptam bölcs tanácsait, ami, azt gondolom, hogy a legtöbbet éri.

– Szóval nincs meg a korvett! – kerekedett le Rob szája széle, látványosan őt nem a bankszámla meg miegymás érdekelte.

– Milyen korvettről beszéltek ti? – kérdezte a két lehorgasztott fejű fiútól a kormányzó.

– Fél éve, amikor együtt voltunk azon a kormányzói partin, akkor említetted, hogy kapok tőled egy korvettet, és azt gondoltuk Robbal, hogy ez most lesz – mondja Dessio kicsit szomorúan, de határozottan.

– Dessio! – szól oda a kormányzó a fiának, hogy figyeljen rá, és amikor odaemeli a tekintetét, a kormányzó, tőle nem megszokott módon, a komolyság és kimértség palástja mögül kibújva, egy játékos mozdulattal odadob a fiúnak valamit. Dessio azonnal kinyúl, és fél kézzel elkapja.

Egy kis doboz volt, aminek azonnal leveszi a tetejét, belenéz, és kiemeli belőle a kis mini eszközt. Ahogy hozzáér, azonnal életre kel, és Dessio előtt szemmagasságban, egy helyben „röpköd”. Egy videón azonnal megjelenik mindenki számára látható módon a reklám, miközben szintén mindenki számára hallhatóan kiszól egy kellemes női hang a hangszórójából:

– Dessio Freedama! A T1000 SKY10-es típusú korvett személyére írásához, kérem, először az ujjlenyomatainak felvételéhez nyújtsa ki a kezét. – Miközben ezeket mondja, a videón körbefordul egy gyönyörű, áramvonalas repülő és űrhajó hibrid. Mint egy reklámon, kívülről és belülről is végigmutogatja. A csodálatos felszereltségéről pontokba szedetten, röviden tájékoztat a videó, miközben folyamatosan végigvezet a kamera a belső téren. Pazar kialakítás. Pazar felszerelés, kívül-belül a legmodernebb megoldások. A kor legújabb és legtökéletesebb darabját mutatja be. Elmondja a narrátor, hogy tíz darab készült eddig, és ebből két darabot értékesítettek. Képes lézerrel, közepes hatótávolságú ionrakétával és permanens fotonágyúval is támadásba lendülni, ha szükséges, továbbá fel van szerelve nem csak támadó, hanem a legmodernebb pajzs technológiával is, amit a légtérben ugyanúgy, mint az űrben is képes kihasználni. Sok technikai elemet sorol még, miközben a szem egység letapogatja Dessio egész tenyerét egy lézerszkenner segítségével, aztán folytatja az azonosítást.

– Azonosítás indul... – a beszkennelt adatokkal futtat egy programot két másodpercig, az adatok közötti azonosító egyezést megvárva. Hiába tudja mindenki, hogy Ő Dessio, a protokoll az protokoll. – Beazonosítottam, uram! Kérem, a retina azonosításához nézzen olyan szögben, hogy középen pont lássa a zöld pontot! – A kivetített képen csak Dessio látta, amit kért tőle a szem egység. Egy másodperccel ez után azonnal be is jelentette. – A retinaazonosítás kész. Kérem, a hangazonosításhoz kétszer egymás után mondja el hangosan a nevét.

– Dessio Freedama. Dessio Freedama.

– Köszönöm. A hangazonosítás sikeres volt. Dessio Freedama, uram! A T1000 SKY10-es típusú korvett személyére írása megtörtént. A háromszintű beazonosítás sikeres volt. A 2015/TSKY-1 azonosítószámú korvett innentől az ön tulajdona, Freedama Úr. Gratulálok. Van valami kérdése, vagy amiben még szolgálatára állhatok? – kérdezi gépiesen, de kellemes nőies hangján.

– Azt mondja, tíz darabot gyártottak, és csak kettőt adtak el, ki vette meg a másikat? – kérdezi izgatottan Dessio.

– Sajnálom, uram, de ez egyes titkosítási szintű adat, melynek kiadására nem vagyok jogosult. Annyit árulhatok el, hogy ön az első tulajdonra írt, T1000 SKY10-es típusú korvett-tulajdonos. A másik megvásárolt hajó még nem került azonosításra.

Segíthetek még valamiben?

– Nem, köszönöm a segítséget.

– Nincs mit, uram. Engedelmükkel, visszatérek a dokkolómba. – Azzal a mozdulatlanságából közepes gyorsasággal kisuhant a nagy ebédlőből. Dessio az apja felé fordult.

– Apám! Nem is tudom, mit mondjak...

– Talán, hogy köszönöm – szakítja félbe az apja.

– Köszönöm. Ez... ez... valóban, szóval nagyszerű! Erre vágytam legjobban! – Nem találja a szavakat, látszik rajta, hogy tényleg valódi az öröme.

Ahogy ezt Dessio kimondta, végtelen öröme odafagyott az arcára. A kormányzó, hirtelen elfehéredett arccal, a mellén egy fotonlövedéktől átszakítva hátratántorodik, épphogy meg tudta magát tartani, de azt követően térdre esik, és Dessio hiába hihetetlenül gyors, csak a padlóról tudja a kezében tartani.

– Apám! – kiáltja. – Hívjatok már orvost! Azonnal! – ordítja teljes tüdőből.

7. A két világ között

Ahogy rohanok a szektorban a birodalmi végrehajtók elől, egyszer csak beugrik egy gondolat. Ha én lennék a végrehajtó, akkor vajon mit tennék a helyükben? Azt gondolnám, hogy én csakis a szektor belseje felé menekülhetek, valahol ott aztán elbújnék a nagy tömegben, megnehezítve a keresést. De én pont az ellentettjét fogom csinálni. A szektoron kívülre kerülnie nem lehet egy dobogósnak, mert azonosítania kell magát, és átlépni csak a közepesek vagy a tízesek tudnak. De akkor is, ki kell próbálnom!

Régi emlék sejlik föl, ahogy elmegyek a cső bejárata mellett: megüti az orromat a pöce szaga, lehet, épp nemrégen engedték ki a trutyijukat. Most, ha megint belebújok és továbbmegyek, mint 12 évesen, lehet, egészen át tudok érni. Át tudnék, de már nem vagyok 12 éves. És nemcsak hogy nem vagyok annyi, már nem vagyok akkora sem. Sajnos nem férnék bele a csőbe.

Elhaladok egy keskeny, sikátorszerű felfalazott részen. Régen erre jártam párszor, kíváncsi voltam, merre van a védőr fal. Ez egy speciális fal, ami a védelmi zónát köti össze a szektorral. Szemmel nem látható, csak ha belelépsz, akkor veszi fel a kapcsolatot veled, azonosítást kér, és ha nem tudod azonosítani magad, akkor, ha nem hagyod el a falat, áramütésszerűen kihajít a szó szoros értelmében magából. Nem jó vele szórakozni, mert egyrészt bele is halhatsz. Másrészt azt mondják, ha sikerül beazonosítani, akkor kiderül, hogy dobogósként próbálkozol átjutni, annak meg nem lesz jó vége, csak felhívod magadra a figyelmet. De engem most nem ez izgat, hanem valami más. Amikor odaérek a láthatatlan falhoz, veszek egy mély levegőt, hátranézek, hogy követtek-e, és mikor meggyőződtem, hogy nincs vész, „bele” lépek. Ez egy kétkapus védőr fal. A szektori részről azonosítani kell magad, és csak engedéllyel mehetsz be a védelmi zónába. Visszafelé kicsivel könnyebb. De én most befele akarok menni. Azonnal hallom a fülemben az azonosításra felszólító nyugodt, de határozott férfihangot. Ezt senki nem hallja, csak az én idegi csatornámra kapcsolódik rá, és a fejemben hallom.

– Dokky város, szektori védőr fal, 19-es zóna 43-as kapuja. Ön belépni készül a védelmi zónába. Amennyiben engedéllyel teszi ezt, kérem, azonosítsa magát! – darálja végig.

Na szép, akkor megvolnánk. Itt vagyok a szektori világ és másik világ között. Tudnám magam azonosítani hanggal, retina szkennel, ujjlenyomattal, esetleg egy engedély azonosítási számával. De nálam egyik sem működik. Szektori dobogós nem lépheti át ezt a falat. Ha valamelyik azonosítási módot elindítanám, azonnal kiderülne, hogy én nem léphetek oda be. Engedélyem sincs, így annak a számát sem tudom hát bediktálni. De tudok valamit, amit nem sokan tudnak. A kapu kinyílik, ha a megfelelő pénzösszeget valaki befizeti. El sem tudják képzelni, hogy valakinek ebből a szektorból legyen a számláján pénz, azt meg főleg nem, hogy annyi pénz, amit itt be kell fizetni. Az meg aztán csoda lenne, ha valakinek a szektorban központi kreditje lenne, hisz itt csak kredit van, illetve lenne, de az sincs.

Minden ember számlája három részre tagolódik, egyik részre utalják a krediteket – ezeket főleg a szektori dobogósok kapják, értéktelen szektori vacak az egész, semmire sem jó, és amúgy sincs belőle, azonnal levonják a havi költségekre. A másodikba kerül a központi kredit. Ezt kapják a közepesek, bírók, feltalálók, művészek stb. Egy központi kreditért kapna az ember 1000 kreditet. Gyakorlatilag három hónapját fedezné az az egy központi kredit az életének. A harmadikba kerülnek a royal kreditek. A royal kredit a tízesek fizetőeszköze. Normál halandónak szinte beszerezhetetlen. Egy royal kredit 10000 központi kreditet ér.

Mivel soha nem mentem még át a zónából a kapun, fogalmam sincs, hogy mennyi pénzbe kerül, ráadásul a számla nyitását a nanobotok végzik a központi bankkal. Mivel én egyik osztályba sem kerültem a választáskor, így nem nyitottak hivatalos számlát sem. A pénzem egy külső egységtároló adapteren van. Ezt most vagy elfogadja a rendszer, vagy nem. Aztán vagy van elég pénz rajta, vagy nincs. Tiszta hazárdjáték. De mivel sok választásom nincsen, meg kell próbálnom.

A külsős pénzegység adaptert kb. 200 bolygóforduló óta használják. Sokáig féltek a pénzrablástól, ezért központosították a pénzeket, és minden egyes pénznemet, legyen az kredit, központi kredit, vagy akár royal kredit, egy azonosító programmal titkosították. Ez egy nagyon bonyolult folyamat, amit minden digitális pénzegység magában hordoz. Amikor egy pénzegység letöltésre kerül, minden azonosítója és titkosítása vele együtt cserél gazdát, azt pedig valamennyi bank a belső banki hálózaton végigellenőriz. Aki ezt fel akarja törni, pénzegységenként tudja csak megtenni, ha egyáltalán képes rá. Vagyis ha 100 kreditet fel akar törni valaki, akkor a műveletet százszor kell végre hajtania. Azt mondják, hogy egy kreditet feltörni egy tízfős csapatnak teljes technikai felszereléssel nagyjából 2-3 hét lenne. Ezután valamennyi bank egyedi titkosításán végig kellene ellenőriztetni. A lebukás esélye kritikusan magas, egyáltalán nem éri meg. Akkor kezdtek elterjedni a külsős pénzegységadapterek, amikor egy-egy nagy ember megbukott a posztján, de a vagyonát féltve, hogy elkobozzák, valahogy ki kellett hogy mentsék azt. A mohóság kényszere adta ezt a kiskapu-lehetőséget. Szerintem manapság minden tizedik embernek van külsős adaptere. Én is egy ilyenen tartom a pénzemet, már 12 éves korom óta. Nem is tudtam volna másképpen megoldani, és most, hogy egyik osztályba sem kerültem be, ez az egyetlen útja, hogy a pénzemet biztonságosan tudjam tárolni.

Normál esetben a nagy választáskor a nanocsomag felregisztrál az osztályomba, egy csomó műveletet hajt végre, amiről szerintem a legtöbb embernek fogalma sincsen. Biztosítja az egészségét, azt, hogy ne öregedjen az ember, és nyit egy számlafiókot a krediteknek. Hogy az egyenlőség látszata meglegyen, minden embernek osztálytól függetlenül mind a három rész megnyitódik, vagyis akár fogadhat és küldhet kreditet, központ kreditet, és royal kreditet is. Saját számláján keresztül válthat is oda-vissza, ha van elegendő fedezete. Álságos a dolog, hisz a dobogósoknak soha nem lesz a számláján központi vagy royal kredit. Egyébként, ha valaki felfelé vált, azt a központi bankrendszer azonnal jelzi, és egy belső program kivizsgálja. Ha úgy ítélik meg, akkor azonnal személyesen is utánanézhetnek. Lefelé való váltáskor nincs ellenőrzés.

Egyébként ez a számlafióknyitás nagyon kényelmes, meg kell hagyni, zseniálisan kitalált rendszer. Az ember bármit akar vásárolni, nem kell semmit tennie, a nanobotok azonnal kommunikálnak a vásárlás folyamatakor az adott eladóponttal, és a számláról egyből utalják a pénzt a vásárlás megvalósulásakor. Ez ténylegesen gyors, egyszerű, kényelmes és tökéletesen biztonságos. Ha nincs ilyen számlafiókod, de pénzed igen, akkor csak egy külső adapteren tudod tárolni a pénzedet, ami rá tud kapcsolódni ugyanúgy a banki hálózatra, és gyakorlatilag arról ugyanúgy tud az ember pénzt utalni vagy fogadni. De csak félig automatikus, itt ellenőrizni kell, hogy kinek, honnan, mennyit, ellenőrizni kell a helyességet, és a parancsokat manuálisan kell kiadni. Kivéve, ha kicsit értesz a technikához és az emberi anatómiához, főként az idegrendszeri működéshez.

Amikor valaki egy szektori védőr kapun akar átjutni, és pénz ellenében szeretné mindezt megtenni, akkor is a nanocsomag botjai végzik el a szükséges tranzakciót a számlafiókjából – ha van rá fedezet –, azonnal átutalják az összeget, és máris beléphet a védelmi zónában. Normál esetben ez így működik. De mi van, ha mindezt, külső adapterről akarom megvalósítani? Sok még itt a megválaszolatlan kérdés, de már a védőr fal fogságában vagyok, itt már csak előre lehet menekülni. Vagy sikerül, vagy nem. Egyszerűen rácsatlakozom a speciálisan kialakított adapteremmel a banki hálóra, és pénzlevételre állítom. Várok, mert mást ugye nem nagyon tehetek.

Nem tudom, mennyi idő, nem tudom, minek kell történnie, nem tudom, hogy zajlik a folyamat. Soha nem voltam még ilyen helyzetben, azt hiszem, ideges is vagyok. Ideges? Mi az hogy?! Majd szétrobban az artériám, úgy pumpálódik benne a vér. Ha ilyenkor, az utaláskor mérnék az ember vérnyomását, és az is feltétel lenne, hogy nyugodt legyen, akkor én bizony itt és most megbuknék, az tuti. Próbálok arrébb mozdulni, de az erőfal nem enged. Lehet, hogy valami gond van, vagy még tart az azonosítási folyamat. Aztán hirtelen csak megszólal a fejemben az ismerős hang.

– Dokky város, szektori védőr fal, 19-es zóna 43-as kapuja, az ön által elküldött 50 royal kredit átváltása után 500000 központi kredittel a transzfer árat lerótta, a kapu nyitva, ön áthaladhat a védelmi zónába – darálta megint az a bizonyos hang.

És valóban, az erőmező azonnal engedett is, és én átléptem a másik oldalra. Oda, ahol soha életemben előtte még nem jártam.

8. A senki földjén

Még csak el sem tudtam azon gondolkozni, hogy most akkor nekem ez mennyi pénzembe is került, amikor is, ahogy kiléptem a védelmi zóna ajtaján – mert bentről kifelé semmi nem látszódik, csak amikor kikeveredik az ember a védőr falak közül –, egyből, legalább hat birodalmi őr néz velem farkasszemet. Azonnal megállt bennem az ütő. Még pénzt is fizettem, hogy visszakerüljek a birodalmiak karmai közé.

De még csak rám sem néztek igazából az első pillanatnyi, szerintem véletlen szemkontaktus után. Beszéltek tovább, mintha semmi sem történt volna. Mi a franc? Ezek nem tudják, hogy engem ki akartak végezni, vagy mi van most itt?

Valószínűleg az idevezényelt őrök el sem tudják képzelni, hogy aki azon a kapun belép, ne egy közepes vagy tízes legyen. Olyan nem történhet, hogy egy dobogós átlép, pláne egy körözött dobogós. Így aztán szabadon folytathatom az utam, bár fogalmam sincs, hova; valahová az ismeretlenbe. Ahogy jobban szétnézek, látom, hogy a védőr fal innenső oldalán, a faltól olyan ötven méterre egy nagyon masszívnak látszó, vas megerősítésű kő-, vagy talán betonfal erődítmény húzódik, szinte végig. Valószínűleg, ha mégis tömegesen ki akarnának törni a dobogósok, akkor innen, ezekről a falakról könnyűszerrel levadászhatnák a birodalmi katonák. Na de ilyen megint csak nem fordulhat elő. Ez fölösleges aggodalom, amit a tízesek nemigen szoktak érezni. Akkor meg minek? Mindegy, nem az én dolgom. Elindulok a hatalmas, nyitott vasajtó irányába, és csak remélem, hogy kérdés nélkül át tudok rajta jutni.

Úgy is lesz, senki nem kérdez semmit: hogy ki vagyok, mit akarok, honnan hová akarok menni. Semmit. Még csak rám se néz senki. Ez jó. Ez így nagyon jó.

Ahogy kicsit megnyugszom, eszembe jut, hogy egy valag pénzt vontak le a számlámról. Ötven royal kredit hát az ára, hogy valaki átjusson. Egy tízesnek ez semmi. Talán naponta keres ennyi pénzt. De egy közepes már meggondolja, hogy ennyi pénzt költsön, már ha van neki. De mint tudjuk, neki sincs szinte semmi pénze a számláján. A dobogósokról ne is beszéljünk, ők álmodni sem tudnak ennyi pénzről.

Ötven royal kredit nagyon sok pénz.

Úgy számolom, hogy a védelmi zóna úgy másfél kilométer széles lehet. A távolban látok valami magaslatfélét, de fogalmam sincs, mi lehet, és akkor hirtelen megint elgondolkodom. Mi van akkor, ha ott megint van egy védőr fal, és azon is át kell mennem? Ott is ugyanúgy kell fizetni? Megint ötven royal kreditet, vagy lehet, annak többszörösét? Ki tudom-e fizetni, vagy ott megbukom? Kicsit lassítom a lépteim, és mivel esteledik, azon gondolkozom, hogy én most itt egy kicsit megpihenek. Ráérek én holnap vagy később is átmenni oda. Ez itt úgyis semleges terep. Ha valahol, hát itt tuti nem keresnének. Bár megfordul a fejemben, hogy mi van, ha közben azért lejelentik az itteni birodalmi őrzőknek is, hogy megszöktem, és nagyobb figyelemmel legyenek. De aztán elvetem, hiszen ez azonnal átjött volna a szökés pillanatában. Egy adott körben minden katona értesül a fontosabb történésekről, és a szektorban nem történik olyan sok dolog, erről már régen tudnának. Szóval nem érzik szükségesnek, hogy itt is informálják az Őrzőket. Egyébként meg, én itt nem fordulhatok elő. Gyakorlatilag egy nem létező szellem vagyok, amíg nem azonosítom be magam. Márpedig azonosítani sehol nem fogom.

Fáradtnak, idegesnek, kimerültnek, zaklatottnak és még ki tudja, minek kellene, hogy érezzem magam. De tele vagyok energiával, és mintha meg lennék táltosodva, egyre-másra jönnek az ötletek a fejembe. A sok ötletelés után úgy döntök, végül is az lesz a legjobb, ha folytatom az utamat, legyünk túl rajta inkább most. Ha sokáig húzza az ember, akkor csak elbizonytalanodik. Ha a felső zónákban leszek – amikről fogalmam sincs, hogy merre, hogyan vannak –, akkor majd kitalálom, mit is tegyek.

Ott amúgy is nagyobb biztonságban vagyok, mint itt, mert az pont egy zónával távolabb van, mint ahol keresnének.

Elég gyorsan odaérek a védelmi zóna végére, és bizony meglátom azt, amitől féltem: egy újabb védőr zóna. Nincs mit tenni, be kell lépnem.

– Dokky város védelmi zóna védőr fal, 19-es zóna 12-es kapuja. Ön belépni készül a tudományos zónába, amennyiben engedéllyel teszi ezt, kérem, azonosítsa magát – darálja ismét végig.

Bakker, megint az az azonosítás, amikor az előbb megfogadtam, hogy nem fogom sehol azonosítani magamat. De mi van, ha itt tényleg azonosítással kell, és nincs lehetőség pénzért átmenni? Nem mondom, hogy nem vagyok beijedve. De már ilyenkor az ember teszi, amit tenni kell. Ismét rácsatlakozom a banki hálóra, és pénzlevételre állítom. Várok. Kb. eltelt már annyi idő, mint az előbb, sőt szerintem már dupla idő is. De semmi nem történik, a mező fogva tart. Most kellene, azt hiszem pánikolni, de valahogy nyugodt tudok maradni, és tiszta a fejem is.

– Dokky város, védelmi zóna védőr fal, 19-es zóna 12-es kapuja, az ön által elküldött ötven royal kredit átváltása után 500000 központi kredittel a transzfer árat lerótta, a kapu nyitva, ön áthaladhat a tudományos zónába – darálta megint.

Azonnal átjutottam a másik zónába, itt nem volt dupla kapu, csak egy, és akkor hirtelen megpillantottam az elém táruló hatalmas város fényeit, a monumentális építményeket. Mindezt talán egy másodpercig élvezhetem, mert ahogy átléptem, valaki vagy valakik, akik a város esti szürkületében – azonnal, ahogy átcsúsztam a védőr falon – határozott mozdulattal valamivel, ami a kezükben volt, jól kupán vertek. Semmi esélyem nem volt. Tettem, amit tennem kellett, szépen elterültem előttük valahol, ahol azelőtt még soha nem jártam.

Ez a mai nap. Ma csak jó dolgok történtek velem. De már cinikusnak sincs kedvem lenni. Most legalább – így kupán verve – nincs semmi dolgom. Amikor az ember aléltan fekszik, semmi bajról nem tud, nem nyomasztja semmi, csak úgy szépen, a semmi közepén, a senki földjén lebeg. Fogalmam sincs, mire fogok felriadni, ha egyáltalán lesz még olyan.

9. Az egyik oldal

A Mynodis felszínének kialakulásakor a bolygó tengereiből kiemelkedő földrész három részre szakadt. A három földrész elnevezéseikor vagy részegek voltak az elnevezői, vagy olyan egyszerű emberek nevezhették el őket, mint a szög. A középső földrész neve Centrális lett. A tőle nyugat felé található földrész a Nyugati Föld, a tőle kelet felé található földrész pedig a Keleti Föld nevet kapta. A Centrális és Nyugati Föld között egy hatalmas tenger húzódik, ami a Nyugati-tenger nevet kapta. Dél felé egy hosszú kinyúló, kiterjedését tekintve 100 mérföld széles hídszerű földsáv szinte teljesen összeköti a két földrészt, azt leszámítva, hogy földsávot a Centrálishoz közelebb eső részen egy Nyugati-csatorna nevet kapó szoros szakítja ketté. Ez hasonló módon van a Keleti részen is, csak a közöttük húzódó tenger a Keleti-tenger nevet viseli, és a két földrész közötti megszakított földsáv északon köti össze a két földrészt, és a földsávot kettészelő szoros neve Keleti-csatorna lett. A földsáv itt valamivel vaskosabb, úgy 150 mérföld lehet, és a két földrész közelebb van egymáshoz, mint a Centrális nyugati szomszédja, így a Keleti-tenger valamivel keskenyebb. A Nyugati Föld és a Keleti Föld között nincs földkapcsolat; egy hatalmas tenger választja el egymástól őket, ami a Great-tenger nevet viseli.

A Mynodis rendhagyó módon négy kormányzót hord a hátán, és nincs főkormányzó. Mivel a Centrális a legnagyobb földrész, így talán mondhatni, a leghatalmasabb kormányzó Drake Freedama. A Centrális kiterjedését tekintve az összes szárazföldek felét teszi ki. Északi és a déli részen hatalmas sziklák és hegyek húzódnak, így az a rész alig lakható.

A Nyugati Földön két kormányzó van. Északon, nagyjából 25%-nyi hatalommal Walt Boulder, délen pedig nagyjából 20%-nyi hatalommal Eddon Bitt kormányzó.

A Keleti Föld déli része lakatlan, és csak egy kis sávban, mintha a földrészen egy sapka lenne, az északi rész kis sávjában lakják. Ennek a kormányzója egyedülállóan egy nő, Alise Doorty, nagyjából 10% -nyi hatalommal a kezében. A maradék és egyben a legnagyobb, mondhatni fő hatalom, 45% Freedama kezében összpontosul. Freedama nagyon jó kapcsolatot ápol Alise kormányzóasszonnyal. Így kettőjük kimondatlan szövetsége – összeadva a erejüket – nagyjából 55%-ot tesz ki.

A Nyugati Föld déli részén Eddon Bitt talán a világ leghatalmasabb repülő-és űrhajógyárát igazgatja. Bár a Nyugati Föld nagyobb részén Walt Boulder a kormányzó, ő mégis déli szomszédja katonai erejétől retteg. Walt kormányzó viszont kígyólelkű ember. Politikai érzékét anyjától örökölte, akinek a nevét valamennyi tízes ismeri. Sikamlós, szuggesztív stílusa éket vág bárkinek a gondolataiba, ő az az ember, akinek nem szabad sokáig hallgatni a mondatait, mert a végén az embert arról is meggyőzi, hogy írassa rá a vagyonát, vagy adja neki az életét, meg még a lelkét is.

Walt tart Eddon erejétől, de egyben örül is, hogy katonailag erős szövetségesével a befolyása megduplázódik. Eddon Bitt az ördögtől sem fél, viszont számít Walt eszére és politikai képességeire. Így aztán ezek a valamelyest „kényszerszövetségesek” sokkal erősebben kapcsolódnak egymáshoz, mint ahogyan azt valaha is remélhették volna.

A Nyugati Föld déli részén Eddon Bitt kormányzó a fiával a jobbján épp az egyik gyárának főhangárja felé sétál az előtér főfolyosóján. Hanu Bitt 20 éves, és teljesen az apja ellentéte: magas, szikár, hosszúkás képű, de tiszta arcú, férfias megjelenésű. Termetre és kinézetre még csak-csak hasonlít az apjára – barna hajával és barna szemével –, de természetre a két férfi ég és föld.

– Nem tudom, még mit tehetnék, apám, ez a...

– Cseszd meg a nyavalyás köhögésedet! Úgy viselkedsz, mint egy kislány – köpi a szavakat maga elé Eddon Bitt kormányzó, és úgy lépdel, hogy a fia alig tudja tartani vele a lépést. – Megmondtam már neked ezerszer: ezek nem „emberek”, hanem azok a kiszolgálók, akik meg kell hogy valósítsák a céljaid. Bárki el tudja mondani, hogy miért és hogyan nem működik. Szarom én le, hogy ki mit mond, engem csak a végeredmény érdekel.

– Nem lehet korbáccsal hajtani az embereket. Mindennek van egy menete, és...

– Hallod te, amit beszélsz? Adj nekik éjszakai puszikát a homlokukra, és közben aranyoztasd be a kicsike farkukat is. Egy nagy szart fognak neked engedelmeskedni így. Milyen menetről beszélsz? Az van, amit én akarok. Nem az, amit be akarnak mesélni neked. Egy órára sem tudlak magadra hagyni, mert azonnal megmazsoláznak.

– De akkor mit vársz még tőlem? – kérdezi elkeseredetten Hanu.

– Eredményt, basszus! Nőj fel végre, és találd már meg a tökeidet! – rá sem néz a fiára, csak kitartóan, szinte lohol a hangár hatalmas ajtaja felé.

– Úgy beszélsz velem, mintha kutya lennék. A fiad vagyok – próbálkozik egy merészebb mondattal Hanu.

– Ja! Anyád legalábbis ezt akarja beadni nekem – hirtelen megtorpan, és végigméri lenézően a fiút. Hanu majdnem orra bukik, ahogy lefékez, és egy pillanat is elég: ahogy belenéz az apja szemébe, mintha égetné a testét, azonnal le is süti a tekintetét. – A kutyák szoktak így csaholni, mint ahogy te. De nekem nem kutyára, hanem egy sárkányra van szükségem, aki szétcseszi a világot. Bárkire is ütöttél, az nem én vagyok. Mit kezdjek egy folyton síró kislánnyal?! Ha az ellenség rád néz, a puszta látványodtól is vérszemet kap – köpi a szavakat a fia irányába, majd amilyen gyorsan megállt, ugyanolyan gyorsan ismét elindul a hangár felé, folytatva az útját, talán gyorsabban is, mint ahogy eddig lépdeltek.

– Nem állunk senkivel sem háborúban – mondja erőtlenül, és mikor kimondja, talán maga is érzi esetlenségét az egésznek.

– Te majd csak akkor veszed észre a háborút, amikor a nyakadat elvágta egy fotonkard vagy egy nanokorbács. A háború nem akkor kezdődik, amikor a hadseregek felsorakoznak egymással szemben. A háború akkor kezdődik, amikor valaki agyában szikraként megfogalmazódik a gondolat, hogy akarok egy erősebb fegyvert, mint amilyen a másiknak van... áááááá... de mi a fenéért is szenvedek én itt veled?! Inkább menj, és tanulj táncolni a bárokban, vagy mit tudom én!

– Én igyekszem, apám.

– Nem igyekezni kell! Igyekezni azok igyekeznek, akik elbukásuk előtt próbálkoznak. Tegyél le végre valamit az asztalra! – Odaértek a hatalmas ajtóhoz, aminek közepén egy kb. két méter magas kisebb ajtó is volt, nyilván, hogy a nagyot ne kelljen folyton nyitogatni az embereknek.

A kormányzó mellmagasságban kinyújtotta kezét, mintha valaki elmormolta volna a „kezeket fel” felszólítást, a szemével kereste a fókuszt a retinaazonosításhoz, és mikor meglátta a zöld pontot, egy kis hang is jelezte, hogy kész. Hangosan elmondta kétszer a nevét, és pár másodperc múlva kinyílt a kisebbik páncélajtó. Legalább egy méter széles ajtó csúszott ki a síkjából, hátra kellett lépni, hogy utána két oldalra tudjon csúszni. A biztonsági ajtót valószínűleg fotonüteggel sem lehetne kimozdítani a helyéről.

Belépve a hatalmas hangárba négy őr állta útjukat, és bal oldalon egy őrbódé magasodott, amiben még két őr tevékenykedett. Talpig felfegyverezve és páncélban voltak. A kormányzó a bódé faláról elvett egy kis pálcát, amikor is azonnal aktiválódott az őrbódé oldalsíkja előtt egy digitális, virtuális tábla, ahová a pálcával szignózta a belépést, odanyújtotta Hanunak is a pálcát, de ő nemet intett a fejével. Miközben Hanu a mutatóujjával a levegőben – virtuális digitális táblára – szignózta a belépését, a kormányzóhoz odalépett egy vezető technikus, aki azonnal a tárgyra is tért.

– Jó napot, uram! Üdvözlöm, Hanu úr! – az üdvözlése protokolláris, de szükségszerű. Ahogy folytatja, szemmagasságban egy a belépési azonosításhoz szükséges, virtuális, digitális táblához hasonló, de annál legalább kétszer nagyobb, virtuális képernyő jelent meg előtte hirtelen.

A régi időkben mindent eszközökkel oldottak meg. Volt eszköze a hanghívásoknak, amit az ember a füléhez tartott, vagy a fülébe helyezett eszközzel végzett, így tudott beszélni egymással két vagy több ember távolról. Volt eszköz a képi megjelenítésre, ezeket monitornak és tévékészüléknek hívták. Voltak idő-és különféle mennyiségmérő eszközök, amiket az emberek a kezükön hordtak, vagy csak magukkal hurcoltak. Szörnyű világ lehetett. Ezernyi vackot kellett az embereknek magukkal hordozni, félni, hogy elvesztik, otthagyják valahol, vagy meglopják őket.

A nanovilág lehetőséget adott arra, hogy szinte semmit ne kelljen az embereknek magukkal cipelni. Minden, amire szükség van, az a testükben – esetleg a testükön – hordozható. Az emberi idegrendszer bonyolult, de az idők folyamán sokkal bonyolultabb nanorendszereket épített az ember. Először a számítógépeket sikerült nano méretre kicsinyíteni, aztán már nanorobotokat állított elő az ember, amikbe több ezer számítógép is belekerült. Így a viszonylag bonyolult idegrendszerhez ezek a nanobotok közvetlenül, sejtszinten tudnak csatlakozni, sőt, akár sejten belül is gyógyítanak, működtetnek, és a külső megjelenítéseket közvetlenül juttatják el a tudatba, mintha azokat látnák, hallanák, éreznék. Ilyenformán már nincs szükség szinte egyetlen kis irányító, vagy szolgáló eszközre sem. A nagy, szolgálati tárgyak irányítását – járművek, hangi vagy képi eszközök – közvetlenül agyi parancsokkal, a nanobotok rendszerével való összekapcsolódásával teheti meg az ember, vagy egy virtuális monitoron a funkció egységek kézzel való megérintésével, vezérlésével. Az „idősebbek” még valahogy genetikailag hordozzák az eszközigényeket. A kormányzó az aláírásakor a régi, tollal való írást mímelte, holott sem tollra, sem pedig papírra nincs szükség már a szignáláshoz. Persze, még mindig léteznek segédeszközök. De ezek nem szükségesek, kivéve, ha extrém helyzetek alakulnak ki. De extrém helyzetek nem alakulhatnak ki. Hacsak...

– Kormányzó Úr! – folytatta a technikus. – A megvalósulási terveket azonnal indítom – mondta, és amikor a kormányzó intett a kezével, a szemében láthatóan elindult a videó. Ilyenkor az emberi szem ráfókuszál a képi anyagra, és csak ő látja, kívülről csak némi fényváltás látható. A jó az egészben, hogy a valóságban előtte zajló dolgokat is ugyanolyan jól látja, az agy egy idő után megszokja azt, hogy két eseményre is kell figyelni, és a nanocsomag maximálisan segít feldolgozni a két, egymással párhuzamos cselekménysorozatot. A technikus ahogy odafordul a kormányzóhoz, a háta mögött hagyta fix, abszolút pozícióban a – közben maga elé vetített virtuális – monitort. De csak egy váltás, és azonnal relatívra kapcsolt, és bármerre mozgott, mindig a teste előtt követte a mozgását. Az előtte álló virtuális monitorpanelen valamit állítgatott, és várta, hogy reagáljon a tervekre a kormányzó.

– Mi ez a szar? – robban ki belőle, ahogy kikapcsolja a privát képi anyagot. – Megmondtam, hogy két hét. Egy perccel sem több. Hülyének néznek engem? – ordítja.

– Uram, ez a terv... – folytatná alázatosan, de azonnal belé is fojtják a szót.

– Nem érdekelnek a rémtörténetei! Hol van a vezető? – kérdi dühtől fortyogóan.

A hangár hatalmas, és a közepén egy óriási gép, talán félkész állapotban lehet, előtte egy híd, aminek bal oldalán gyönyörűen kialakított iroda. Abban vannak a vezetőmérnökök, technikusok és a projekt vezetője.

Ahogy lenéz, azonnal látja a jelenetet, és pontosan tudja, mi történik. Látja, ahogy a kormányzó felnéz, látja a mérgét. Ez a tekintet mindent megmagyaráz, talán jobban tudja, mi történt az elmúlt percekben, mintha ő maga is ott lett volna, és személyesen megéli a történteket. Nyugodtan, már-már idegesítően lassan felméri a helyzetet, befejezi az irodában a két technikussal az elkezdett beszélgetést.

Eközben a kormányzó, amint felmennek a legfölső emeletre és átrobog a hídon az iroda ajtajáig, majd beront rajta, pont akkor kel fel a két technikus a székből, köszöntik a kormányzót, még az egyik kezet is fog vele és búcsúzik.

– Nagyon értékes volt ez, Nina, köszönöm. Holnap reggelre az asztalodon vannak a megbeszélt anyagok. Szép napot! – azzal indulna el az ajtó felé, mikor megpillantja a kormányzót. – Tiszteletem, kormányzó úr! Még egyszer viszlát! – és azzal kimennek az irodából. A kormányzó és Hanu utat engednek nekik, de még ki sem értek, azonnal belekezd:

– Hogy képzeli, hogy felülírja az én elképzelésemet? – szokásos lekezelő és hangos számonkérése már szinte természetes a kormányzó szájából.

Nina Eorin magas, szőke hajú, kinézetre egy húszas éveinek végén járó nő. A haját összefogva hordja, szemüveget visel – mindenki tudja, hogy ez vagy csak egy rossz szokás, vagy divat, vagy hóbort, hiszen a nanorobotok a legkisebb szemferdülést vagy szemzavart is azonnal javítják, gyakorlatilag nincs szükség a szemüvegre.

Azt azért el kell ismerni, hogy az arcát bájosan kiemeli a szemüveg, és bár nem tűnik túl szépnek – az összehatás inkább emlékeztet egy kocka mérnökre, mint egy divatos nőre –, mégis, mintha az érződne a nőből, hogy tudna ő csábító lenni, ha akarna.

– Kormányzó úr, örvendek a szerencsének. Foglaljanak helyet! – mutat egy-egy fekete bőr ülőgarnitúrára, ahogy hellyel kínálja őket.

– Nem fetrengeni és bájcsevegni jöttem. Azt akarom tudni, ki adott engedélyt arra, hogy két hét helyett négy hét alatt készüljön el a tíz legújabb hibrid SA-25-ös!

– Az idő adott engedélyt. De kérem, foglaljanak helyet, ha fetrengeni invitáltam volna, akkor a szobámban, az ágyamra mutatok, de ezek csak kényelmes ülőhelyek.

Kérem, kormányzó úr, foglaljanak helyet, és elmagyarázok mindent.

– Áááááhhh... persze, az idő adott engedélyt! – morog, és közben lassan, de ugyanolyan mérgesen belehuppan a kényelmes fotelba. Szerencsére, a nő mondanivalójának csak a felét értette meg. – Ki az az idő, aki...

– Uram! – fojtja bele határozottan a szót Nina. Ritka ilyet látni, hogy nem a kormányzó fojt bele szót valakibe, hanem fordítva. A nő nagyon kellemes, de határozott szavai megnyugtatják, és talán az is, hogy kényelmesen elhelyezkedik, és biztonságosan, kíváncsian tudja figyelni, mit akar mondani neki a főtechnikusa. – Ez a projekt, amit rám bízott fél évvel ezelőtt, az életem – és a jelenlegi időszak legfontosabb technikai vívmányai miatt is – kiemelkedően fontos projektje.

– Akkor mi a fenéért nem csinálja már meg?

– Az idő miatt, mint ahogy már mondtam is.

– Fél éve mást sem csinálunk, csak az ígérgetéseket hallgatjuk! Mondtam, az összes pénzemet is elköltheti, csak eredményt akarok.

– Nekem nem a pénzére van szükségem.

– Akkor mi a francra? – fészkelődik egyre feszültebben a kormányzó.

– Uram, adjon nekem ebben a másodpercben két hét időt! – mondja határozottan Nina. A kormányzó összeráncolja a homlokát, és tőle nem várt módon, igen bután pislog.

– Adtam időt, két hetet, hogy legyen kész! – mormolja picit zavarodottan.

– Nem értett meg engem. Ebben a másodpercben biztosítsa nekem azt, hogy legyen két hét időm! Álljon meg az idő, és legyen plusz két hetem.

– Miről beszél? Az idő nem áll meg, pont ez a bajom, hogy nem leszünk kész, amire terveztük! – hadarja megint haragosan a kormányzó. – Fél éve bíztam meg ezzel a munkával. Akkor is megmondtam, hogy baromira fontos!

– Tegye meg, hogy kezdjük elölről, és amit fél éve nekem munkát kiadott, azt az előtt két hónappal adja ki nekem, mint ahogy most fél éve kiadta. – Nina hangja nyugodt és egyenletes, nem siet sehova. Csak azt akarja, hogy megértse végre a kormányzó, hogy mi a baja.

– Mi a szart zagyvál itt össze, én fél éve már, hogy megbíztam.

– Pont ez az – vág megint a kormányzó szavába. - Ha nyolc hónapja adja ki nekem ezt a feladatot, akkor most már kész van. Ahogy ön nem tud nekem időt adni, úgy én sem tudok máshonnan időt szerezni. Márpedig ez a folyamat időbe telik. Szénné hajtom az embereimet. Nekik is kell pihenni, mert annyira fáradtak lesznek, hogy egy idő után hibáznak. Az meg időveszteség megint. Hiába akar egy gyereket két hónap alatt, ha annak a megfoganása után kilenc hónapra van szüksége, hogy a világra jöjjön.

– Kirúgnám én előbb is a világra, meglátná azt. – De a mondat végére mintha kicsit lehiggadna. – Mondja el nekem, Nina, ha a pénz nem számít, akkor miért nem csinálták párhuzamosan ezt, többszörözve az erőforrásokat?

– Mert csináltuk. Amikor ön kiadta a parancsot, és a fontosságot priorizálta, az első dolgom az volt, hogy a technológiát megsokszorozzuk. Egy időben indítottuk el a kapacitástöbbszörözést és az SA-25 összerakást. De a kapacitástöbbszörözés is időbe kerül, és arra ugyanúgy erőforrásokat kellett csoportosítani. Ráadásul a pénzét sem fölöslegesen költöttem. A kapacitásunk háromszoros lesz, és ezt csak dupla pénzből valósítottuk meg. Még nagyjából egy hónap, és el tudjuk indítani a gyártást, háromszoros gyorsasággal. De addig csak a mostani erőforrásaink állnak rendelkezésünkre, és az pont négy hetet jelent a gyártásban. – A kormányzó figyel, és mintha gondolkozna. Hirtelen elneveti magát, és a fiához fordul.

– Látod, Hanu fiam, ennek a nőnek nagyobb tökei vannak, mint neked. – Nina és Hanu is nyelt egy nagyot: valószínűleg ez a mondat egyikőjük számára sem volt túl vonzó. A kormányzó folytatta. – Ha csak feleennyire értelmesen tudnál érvelni, az egész világ a lábaid előtt heverne. – Ezután már teljes figyelemmel csak Nina felé fordult. – Értse meg, nekem ez nagyon fontos! Hozza ki belőle a maximumot! Mert mi van, ha valaki tudomást szerez a gyártásról, és ő is elkezdi a megfelelő lépéseket megtenni?! Azonnal oda lenne az előnyünk.

– Ki szerzett erről tudomást, uram? – kérdezi meglepetten a nő.

– Nem azt mondtam, hogy megszerezték. De biztosak lehetünk-e benne, hogy nem?! Egyértelmű, hogy nem, szart sem tudunk, hogy mi folyik az ellenfeleink agyában. Én nem akarom azt, hogy előttem járjanak. Én akarok az első lenni! – ahogy ezt kimondta a kormányzó, Nina figyelmét a hídon egy technikus kelti fel, ahogy az irodája felé rohan. Ahogy odaér, Nina látja rajta, hogy igen zaklatott.

– Mi a baj, George?

– Valaki ellopta! – mondja lihegve, ahogy a szaladástól alig bír beszélni.

– Ki mit lopott el? – kérdezi most már a kormányzó. – Felelj már értelmesen!

– A rendszerben egy teljes letöltést találtunk az SA-25-ről. A totális dokumentációt még soha, senki nem töltötte le egyszerre. Ez akár azt is jelentheti, hogy rossz kezekbe is kerülhetett – hadarja zaklatottan. Egy pillanatra megfagy a levegő az irodában.

– Bassza meg! – hangzik a nagy csend megtöréseként, a kormányzó meglepettségében csak ennyit tudott hirtelen hozzáfűzni.

10. Kényszerű idő

Mit várhat az ember az ébredéstől? Madárcsicsergős, csodálatos virradást, kellemes, napsugaras fényeket, ahogy az esti sötétítés mögül lágyan bekúszik a virradat, és a homlokomon csókol. Nyugalmat és egyben kipihent tettvágyat érez az ember ilyenkor az összes végtagjában, csak egy picit lustálkodna még, de egy kiadós szemtörlés és ásítás után már pörögnek is a kerekek az agyban a teendők után koslatva.

Így lett volna szép. De én egy sötét lukban térek magamhoz, és abban a pillanatban, hogy kinyitom a szemem, baromira erős fény verődik át a retinámon, egész belemarva az agyamig, mint amikor kihallgatáson az ember arcába igazítják a stadionvilágítást. Ez csak egy pillanatnyi kényelmetlenség, de rá pont egy másik pillanatnyival később a fejem épp ketté akar szakadni – gondolom, a kupán verés sikerességének másodlagos és csak felriadás után érezhető hatása. Épp nyúlni is készülök a tarkómhoz, annak megtapogatása végett, mint ahogy azt minden ilyen balesetet elszenvedő tenni is szokta – a mozdulat kényszeres, és a fájdalomcsillapítás terén a hatása zéró. Ahogy a karom mozdulna a tarkóm felé, a következő – előzőekben is csodás másodperceim után – mintha villám csapna belé az egész testembe, és valami „jaj istenem, most azonnal összefosom magam ettől a rohadt nagy fájdalomtól” érzést érzek a kislábujjamtól egészen a fejem búbjáig. Talán ha valaki kívülről látja a testem, akkor a röntgenen látható csontvázképemet láthatja ritmusosan, bennem villogva pislákolni. Nyilván kívülről senki nem látja a kínomat, maximum csak azt, hogy piszkosul szenvedhetek valami megfoghatatlan kíntól. A karom azonnal az ölembe hullik, és amikor a lehulló fejemmel rátekintek, egyből meglátom a bűnöst: a kezemet ismét egy idegbilincs fogja egymáshoz.

Az agyamba hasító gondolat, hogy megint elkaptak a leendő kivégzőim, már csak hab a tortára. Még csak pár másodperce tértem tudatomra, de a pokol minden bugyrát megjártam, a testemben futkározó fájdalom képében. Most már a tudatomat is elárasztja a kétségbeesés. Ugyanott tartok, mint ahonnan elindultam? Mire volt akkor jó ez a nagy rohangálás a szektorok, zónák között?

A teremben egyébként alig van fény. Az egyedüli világosság az, ami erősen pozícionálva még mindig a retinámon keresztül épp a kisagyamat próbálja kilyukasztani. Ahogy megszokja a szemem a fényállást, látom, hogy előttem egy asztal van, az asztal mögött egy ember ül, mögötte két szürke alak áll, és úgy érzem, mintha a hátam mögött is állna valaki. A talpam alatt valami poros, homokos massza lehet, talán beázik a helyiség, és a talapzat nincs lebetonozva, lekövezve. Milyen érdekes, amikor az esélytelenek nyugalmával ül az ember, és sok dolga nincs, csak a szenvedés után kicsit pihegni, akkor ilyen baromságokra is tud figyelni, hogy épp mi van a lába alatt.

– Ne mozogj, mert fájni fog. De az is lehet, hogy belehalsz, ha nagyon ficánkolsz itt – mondja egy kimért, nyugodt, de határozott hang, valahonnan a háttérből. Nem tudom megmondani, hogy hányingerem van-e, vagy csak a fájdalomtól ment ki a testemből az életkedvem is, de nehezen tudok koncentrálni arra, amit mondanak nekem, kicsit még minden kába. Pedig most nagyon össze kellene kapnom magam, hogy figyelni tudjak. A helyzet hasonló, mint nem is olyan régen, pár órával ezelőtt: ki kell valahogy jutni ebből a helyzetből, méghozzá a lehető legjobban.

– Ki vagy te? – kérdezi a velem szemben ülő. Próbálom a lehető leggyorsabban összeszedni magam, de nem olyan könnyű. A mai napon stresszmentesnek egyáltalán nem mondható helyzetek tömkelegén vagyok túl, és nemhogy jobb lenne a helyzetem, hanem egyre csak romlik. A háttérben állókat alig látom, de aki velem szemben ül, ahogy tisztul a kép, végre egy nagyjából kivehető emberi alaknak tűnik. A szám is ki van száradva, megnyalom hát az alsó ajkamat, de a nyelvem is olyan száraznak tűnik, mintha egy szikkadt szivacs lenne. Talán ilyenek azok a pillanatok, amikor az ember tehetetlenségében feladja, és apatikusan beletörődve a helyzetébe, átengedi magát a történéseknek. Nem látszik rajta, hogy valami birodalmi katona vagy rendfenntartói szerv embere lenne. De már nem tudom, hogy kinek vagy minek higgyek, lehet, csak a szemem csal meg. Mindenesetre a nevem már úgyis mindenütt köztudott, és ha itt vagyok, akkor tuti beazonosítottak. Hazudni nem nagyon érdemes, úgyis az lesz, aminek lennie kell.

– Ree Vox a nevem. Kik vagytok és mit akartok tőlem? – veszíteni azzal sem veszítek, ha kérdezek. Ha nekem nullánál több infóm van, azzal csak nyerhetek.

– Ree Vox... – ízlelgeti a nevemet, mintha az emlékeiben keresgetne valami megoldást arra, hogy vajon honnan ismerhet. Ránézésre, már amit látok belőle, nekem egyáltalán nem rémlik, hogy bárhol is találkozhattunk volna, legalábbis eddig biztos nem. – Mit keresel te itt?

– Nos, vendégségbe jöttem, csak piszkosul fos a vendéglátás – biccentek le a kezemen zizegő idegbilincsre. – Szóval, kik vagytok és mit akartok tőlem?

– Nagyon vicces kedvedben vagy, kölyök. De ha a vendéglátás nyomaszt, akkor elmetszhetem a torkod, és vége a fos, szenvedős vendéglátásunknak. Itt most egyelőre én kérdezek. Döntsd el gyorsan, hogy szeretnél-e válaszolgatni, vagy inkább az előbb említett megoldást választanád szívesebben.

– Ha a végén úgyis elmetszed a torkom, minek válaszolgatnom? Mit érek vele? Vagy van más ajánlatod is? – Mintha hirtelen teljesen kitisztult volna a fejem, és visszatért az élet is a testembe. Szokatlan, de teljesen fitt lettem. Meglepően értelmeseket kérdezek, és a gondolataim is a helyükre kerültek. Ez jó. Ez tetszik.

– Lehet, hogy lesz. Csakis rajtad múlik kölyök. Szóval, mit keresel itt? – kérdezi megint kitartóan. Nyilván érthető is, hiszen szeretne ő is tisztán látni.

– Válaszolnék is neked szívesen, de fogalmam sincs, hogy hol is van az az itt. Egy fingszagú lyukat látok, ami akárhol is lehet.

– Hm. – Most az idegen kezd el gondolkozni, hogy mit mondjon, mivel segítsen úgy, hogy nem segít. – Aki azon a Védelmi Zóna kapun átjön éjszaka, és nincs a tízes osztály valamelyik jelzése a nyakán, ott ez a kérdés, hidd el nekem, adja magát.

– Azon gondolkozom, ahogy ezt elmondja az idegen, hogy nem rossz, nagyon nem rossz. Nem kellett kérdést sem feltennie, nem is adta ki, és mégis fejem felé tette a kétkedést, és joggal várja a választ vagy a reagálást a mondatára. Valahogy az jut az eszembe, hogy őszinte leszek, és én fogom őket nyomás alá tenni, már amennyire nekem hatalmamban áll.

– Szektori vagyok, és elkaptak a birodalmiak. Kedvesen a nyakamba varrtak egy félig igaz helyzetet, amit a legrosszabb esetben is megrovással kellene maximum büntetniük, de mire levegőt vettem, már ki is hirdették, hogy kivégeznek. Természetesen az igazságosság teljes mellszélességével, a jogszerűség támogatottsága mellett. Nincs egy ember sem a világon, aki önszántából beletenné a fejét a hurokba, még akkor se, ha valóban jogos az ítélet, pláne úgy, ha abszolút jogtalannak érzi. Így én is kerestem a kiutat. Amíg valaki az általam remélt naposabb oldalon kupán nem vert, azt gondoltam, hogy ez a jó irány. A többit már ti jobban tudjátok, mint én. Én itt ébredtem, ti meg még mindig bujkáltok a sötétben, mintha félnétek tőlem, pedig az én kezemen van az idegbilincs. – Azt hiszem, hatásos volt a mondatom, de legalábbis az egyik önértékelésének nagyon nekifeszülhetett, mert felkapcsolt egy fényforrást valahol, és a szemembe tóduló fény kialudt. A terem, ha nem is úszott fényárban, de legalább most már mindenki egyformán látszódott.

– Azt áruld el nekem már csak, hogy tudtál átjönni a kapun? – kérdezgetett tovább ugyanolyan nyugodt hangon, mint eddig is a velem szemben ülő. Most viszont már láttam rajta pontosan, hogy nemcsak a hangja nyugodt, hanem az egész arcából és testéből is árad a nyugalom. Miért is féljen, valóban: szorongatott helyzetben én vagyok. Az már teljesen világos, hogy nem birodalmiak – nyilván ez még az én helyzetem tekintetében nem mentő körülmény, hisz a kezemen még mindig ott a bilincs, továbbra is korlátozva vagyok szabadságomban, és nemrégen annak a lehetősége is elhangzott, hogy elvágják a torkomat. Ahogy nézem a körülöttem állókat, ezt el is tudom képzelni róluk. Valami okosat kellene mondanom nekik tehát, amivel a helyzetem jobbra fordul, de nem tudom, kik ők, és mi lehetne az, amiért elengednének engem. Az előző stratégia bevált: igazat mondok, és szorítom őket, ameddig lehet.

– 12 éves korom óta olyan dolgokat hoztam-vittem, amit csak én tudtam megtenni, és mivel a bizalom kiépült, így ez permanens kapcsolat volt. Ezért olyan pénzeket kaptam, amikről egy dobogós álmodni sem mer. Most hasznát is vettem, mert így át tudtam jönni a kapun. – Szép lassan mondtam nekik az igazságot.

– Egy nyavalyás kreditet sem találtunk nálad. Nem vagy egyik osztályban sem, vagyis nincs számlafiókod se a banknál. Nem beszélve arról, hogy kredittel nem nyílik a mennyország kapuja – hadarja érdekes orrhangon a jobb oldalt álló hatalmas mogul, és felröhög hangosan, gondolván, hogy mekkora vicceset mondott.

– Látom, megfordultatok már párszor ti is odabent, ha ilyen jól tudjátok azt, hogy kredittel nem működik az automata, és ha kreditet kerestetek nálam, akkor az azért van, mert azt is jól tudjátok, hogy nem csak belső banki hálón, hanem külső adapterrel is lehet fizetni. Ha nekem nincs belső hálózati fizetési módom – az előbb említett osztály híján –, csakis adapterrel tudtam fizetni. Ez meg azt jelenti, hogy kellett lenni pénznek nálam, egy külső adapteren. Ezeket az infókat meg vagy egy ezt a rendszert tervező vagy működtető ember, vagy valami kóbor utakon járó banda tudhatja csak. Szóval adott a kérdés: ha nem vagytok birodalmiak, akkor milyen utakon jártok? – Ahogy végigmondom a hatásos mondókámat, síri csend ül meg a kis poros teremben. Egy hosszú másodpercig hallgat mindenki. Nyilván tagadhatnának, de talán akkor a tagadásukkal derülne fény mindenre. Végül megint a velem szemben ülő szólal meg, most már egyértelmű, hogy ő a főnök.

– Nem vagy te annyira hülye, mint ahogy először hittem, és amennyire hülyének akarsz látszani – ahogy ezt kimondja, kihúzza a széket a lába közül, és feláll. Az eddig a hátam mögött álló alak elveszi a széket, és ő ül az asztalhoz, a hozzám képest merőleges széléhez. Az asztalra teszi a kezét, összekulcsolja, és a szemembe néz. Nem tudom, miért, de igaz tekintete van. Érzem, hogy a világ, amit képvisel, velejéig romlott és hazug. De ő maga igaz ember érzetét kelti.

– Szerintem nyuvasszuk meg – mondja a hatalmas mogul. Nem tudom, mitől ez a kirohanás. Én úgy éreztem, mintha már haladnánk a fény felé, de most kicsit elbizonytalanít: talán a végső cél, tök mindegy, hogy én most mit mondok, a megnyuvasztásom lenne?!

– Kik adnak egy 12 éves gyereknek hatalmas pénzeket, csupán azért, mert dolgokat visz és hoz? Na meg milyen dolgokat vittél-hoztál pontosan? – kérdezi aki épp az előbb állt fel az asztaltól.

– Soha senki nem mondta meg nekem, mi az, amit el kell vinnem. És bár mindig is érdekelt, mi van a csomagban, soha nem kérdeztem, és soha nem néztem meg.

– Ez eddig nem tűnik sem veszélyesnek, sem komolynak, sem pedig nehéznek ahhoz, hogy komoly pénzeket tudj vele keresni – aggályoskodott még mindig, aki az előbb is kérdezett.

– Vannak olyan helyek, ahova egy magadfajta ember soha nem jutna el, én meg igen. – Itt az igazság mintha már nem nagyon segítene. Mindenki fészkelődik és mozgásban van. Egyedül csak aki az asztalnál ül, az nyugodt. A hóhérok szoktak a legnyugodtabbak lenni. Talán nála van összecsomagolva a guillotine, és csak arra

vár, hogy megkapja a parancsot. Aztán hirtelen feláll az asztaltól, most lehet csak látni, hogy mindenkitől legalább egy fél fejjel magasabb; hatalmas válla van, és szikár, mint egy kőszikla. Amikor felegyenesedik, háttal áll nekem, de olyan érzésem

van, mintha pont ugyanúgy látna, mint amikor szemben ült velem. Valami motoszkál a fejemben, de nem tudom hova tenni a gondolataim szürkeségét. Viszont az érződik, hogyha nem születik számomra hasznos megoldás, akkor lehet, itt ér véget az életem. És akkor hirtelen megszólal.

– Öljétek meg! – mondja ellenkezést nem tűrően. Nos, hát ez így hirtelen marha hidegen hangzott, és se köpni, se nyelni nem tudtam.

11. Politikus

A genetika és a nanocsomag együttes létezése érdekes és egyben furcsa helyzeteket teremtett. Előfordulhatott az, hogy egy nanocsomagját elvesztő fiú kinézetre 5060 éves, míg az apja, aki még mindig magában hordja a nanobotokat, talán jó, ha 20-30 évesnek kinéz. Van, aki genetikailag idősebbnek néz ki, és van, aki megragad huszonéves kora szerinti kinézetében, hosszú évtizedekig is akár. Mindenféle variáció előfordul. Így találhat magának bárki párt a legszélsőségesebb elképzelések és vágyak mellett is. Ráadásul megmondani, hogy ki az idősebb, nos, azt csak saccolással lehet. Természetesen a legtöbb esetben téved az ember, kivéve, ha nem rokon az, akiről az ember tudja, hogy mikor született.

A Nyugati Föld északi kormányzósága alá esik talán a Nyugati Föld legszebb területe. A vízpartjai, kristálytiszta vize, a homokos tengerparttól a sziklás, vadregényes tájáig minden egzotikumával magával ragadó. Talán csak a Keleti Föld néhány része veheti fel a szépségével a versenyt, csak ott több mint a fele kihalt rész, és ez a mostani ember számára abszolút nem vonzó.

A Nyugati Föld északi kormányzója a legszebb részt választotta ki lakhelyéül, egy sziklásabb rész legtetején, közvetlenül az északi part tetején, tökéletes kilátással a tengerre. Ahogy a hajnali nap kalapja felbukkan a horizonton, és lassan, de határozottan bekúszik az éjszakai szürkeség hóna alá, egyre fénylőbb erővel emeli át a bolygó másik féltekéjének irányába, ahol épp most kezdi az este birodalmának építését.

Kessy Boulder a kormányzó lánya, húszas éveinek vége felé járó, magas, szemet gyönyörködtető, hosszú, szőke hajú lány. Ahogy a hajnali napfény beleszimatol a hajába, és vele együtt fésüli ki belőle az éjszaka gubancait, ahogy a talpáig érő hálóingében kinn, a hatalmas rezidencia erkélyén, a tenger felé állva tekintetét a hatalmas víz felé fordítja, az ember azt gondolhatja, egy istennőt lát. Mezítelen testét csak a sejtelmes ruhaköltemény takarja. Ha valaki így látná, ahogy buja idomai átsejlenek öltözetén, kezét-lábát törve is felmászna hozzá, hogy végigcsókolhassa testének minden négyzetcentiméterét.

A hatalmas rezidencia korán ébred. Már szinte mindenki felkelt. A kormányzó az eltúlzottan nagy nappaliban ül egy széken, és bámul maga elé, csak a csillogó kék szemében néha villanó fény jelzi, hogy a videóújságot lapozgatja, és az aznapi híreket nézegeti. A felesége, Tess épp a konyhában az egyik szakácsot osztja ki, nem mintha kellene, itt mindenki tudja a dolgát. Ha bármi a megszokottól eltérőt szeretnének, fél óra alatt minden elkészíthető, még akkor is, ha be kell szerezni. Néha viszont jólesik az embernek a hatalmát kivetíteni egy szolgára; unalmas az élet, ha nem történik semmi, de te vagy a császár, és annyira szépen megy minden, hogy nincs szükség egy hangos szóra sem. Ilyenkor kell egy kis látszatproblémát generálni, hogy mégis tudják, ki az úr, vagy esetenként az úrhölgy a házban. Házban? Dehogy házban! Palotában. A Mynodis mind a négy kormányzója luxuskörülmények között, luxuspalotában lakik. Megmondani, hogy kinek van nagyobb palotája, szinte nem is lehet. Talán a legszerényebb a Keleti Föld kormányzója, de neki a földrésze is a legkisebb a többiekéhez képest. Aztán persze ki tudja, vagyon tekintetében mi a helyzet; nem minden a látszat.

Tess, Kessy anyja bekopog a lány szobájába, és benyit hozzá.

– Gyere be! – mondja az anyjának.

– Fél óra múlva reggelizhetünk is – mondja, és közben elindul a lánya felé, ki az erkélyre. Kessy szobája hatalmas, legalább 20 métert kell sétálnia, amíg elér az erkély ajtajáig. – Nagyon gyönyörű vagy. Bárcsak én... – és miközben mondja, a lánya ugyanúgy, ugyanazt a szöveget ismétli párhuzamosan vele:

– Bárcsak én születtem volna ilyen szépnek, mint te, lányom... blablabla! – mondja Kessy gúnyosan, az anyjával párhuzamosan. – Jaj anya, minden nap ezt hallgatom. Ha nem lennél szép, apa nem vett volna feleségül!

– Ne legyél szemtelen! Örülj, hogy ilyen szép vagy. Apád meg, ha vak lenne is, jobban látna, mint így, hogy látó politikus lett belőle. – Néz lemondóan maga elé.

– Jaj, anya, néha úgy beszélsz, mintha világvége lenne. Legyél már kicsit pozitív! Te vagy a kormányzóné. Van egy szerinted is szép lányod, és egy hihetetlenül okos és körmönfont férjed, na meg hatalmas vagyonod is. Semmi okod nyöszörögni.

– A vagyon nem minden.

– Anya, hagyd abba! – Befejezi a haját, és besiet az anyja mellett, érződik, hogy ki tudja borítani, ahogy az anyja ezeket a mondatokat mondja neki.

– Jól van, jól van. Gyere, menjünk le reggelizni.

– Én nem biztos, hogy most veletek reggelizem, átugrom Hanuhoz – mondja, miközben mintha keresne valamit szorgosan a nagyszobában.

– Lányom, az a fiú öt évvel fiatalabb, mint te! Folyton nála lógsz. Lehet, hogy a kor nem számít, de talán szerezhetnél egy pár évvel tapasztaltabbat is, és egy kicsit több időt is tölthetnél itthon velünk.

– Nem vagyok már gyerek. Ne bosszants! Tudom már, mi az, ami nekem jó. Nem láttad az öltözetkiegészítő programot? – kérdezi, és felforgatja a lakás minden zugát.

– Honnan tudjam? De folyton a legújabb ruhákkal foglalkozol. Ezerféle design van már letöltve az öltözetedbe, és nem fér már az adathordozóra se. Lassan annyi design lesz, hogy a mi öltözetünk memóriáját is a tieddel fogod feltölteni!

– Anya, ez nem igaz, alig van pár darabom, és tegnap láttam, hogy kijött a legújabb Deparossi. Istenien néz ki – teszi hozzá, és látszik az arcán, meg a hangján is érződik, hogy ezt már fejben megvette, sőt már fel is öltözött a ruhába, sőt, már a választott pasi elméletben le is vette róla és... Szóval itt már csak a pénzen való megvásárlás hiányzik, és arról lebeszélni egy hadseregnyi birodalmi katona fegyverrel sem tudná.

– Deparossi? Na nem! – sikítja szinte az anyja. – Ilyen alapon meztelenül is mehetnél.

– Ajhhh... – sóhajt nagyot a lány. – Inkább nem mondok már semmit. Ne legyél maradi! – Megtalálta az egységet, és azonnal el is indította a vásárlást. Pár másodperc alatt meg is volt, és máris töltötte fel az öltözetébe. Abban a pillanatban, mikor megérkezett, máris beállította aktuális viseletnek.

– Te jó ég! – kap a fejéhez az anyja. – Ez rosszabb, mint amire számítottam – Izgató volt a design, de valóban, talán csak az nem látszott ki, ami nem is létezett.

Amit látni akartak a férfiak, azt ha sejtelmesen is, de láthatták. Kessy alakja majdnem – ha nem teljesen – tökéletes. Rajta kevés design néz ki rosszul.

– Anya, mennem kell. Csókolom apát is – mondta, és már szaporázta is a lépteit, már amennyire tudta, a designhoz választott, közepesen magas sarkú cipővel.

– Mivel mész? Vidd el az én AA10-esemet! – De a lánya már se nem hallotta, se nem látta. Vagy csak nem akarta – Azért vacsorára gyere haza! – Utolsó, de már abszolút haszontalan próbálkozás volt csak az anyja részéről, amit ő is pontosan tudott, de ösztönösen, mint egy jó anya azért még utánakiáltotta.

Pár perc múlva – természetesen – az anyja AA10-esében ülve száguldott a levegőben a másik kormányzói palota felé. Azért a lényeges dolgokat az ember kiválogatja a beszélgetésből, és valljuk be, egy AA10 sokkal jobb, mint az AB0, amit két évvel ezelőtt születésnapjára vettek neki. Sokkal tágasabb, kényelmesebb és vagányabb. Ha megengedheti az ember a fényűzést, miért ne használja ki? Ez lehetett volna Kessy mottója.

A legkisebb mértékben sem érzett semmilyen lelkiismeret-furdalást az anyja irányában. Az anyja, ha tehetné, egy kalitkában tartaná. De az élet nem csak arról szól, hogy otthon gubbasztva éljük a sínbe tett életünket. Szabadon repülve élni, mint a madár, sokkal szórakoztatóbb. Kessy gondolatai már amúgy is messze jártak, messze, ahol egy férfi felfalja csókjaival, ahol az a férfi a combjára teszi a kezét, ahol az a férfi az egyik lábát becsúsztatja a két térde közé... ááá, már egyáltalán nem volt magánál. Szerencsére az AA10 automatikusan vezet, és az utas ilyenkor úgy ábrándozik, ahogy csak akar.

Tess lement az ebédlőbe, ahol a férje már ott ült az asztalnál, befejezte a nappaliban a videóhírek szemlélését.

– Hol van Kessy? – kérdezi szinte érdektelenül. Lehet, hogy kicsit érdekli, de a válasz – bármi is lesz – nem fogja felháborítani.

– Átrepül a szövetségesed fiához. Nem furcsa, hogy egy nála fiatalabb fiúval van szinte folyamatosan?

– Nincs vele folyamatosan. Amúgy is fiatalok még. Hadd szerezzenek tapasztalatot – mondja érdektelenül a kormányzó.

– Hát ez az! Tapasztalatot, Hanutól? – fortyan föl a nő. – Hanu nem elég, hogy fiatal, de megalszik a szájában a tej. Talán a nadrágját sem tudja egyedül kiválasztani! Nem is értem, mit eszik a mi lányunk egy ilyen gyereken. Neki ez a stílus soha nem jött be. Nem kedvelte a tutyimutyi alakokat. Ő mindig is a nagyvadra hajtott. Én már egyáltalán nem értem. Na mindegy, együnk – javasolta, és tapsolt egyet a kezével, amikor is azonnal megindultak a felszolgálók, és pillanatok alatt benépesült az asztal minden étekkel, amit csak az ember el tud képzelni reggeli gyanánt.

Nagyjából egy órával az indulás után Kessy megérkezett a Bitt Palotához, és rendben leszállt a dokkolóba. Képzeletben már ezerszer járt itt, de a repülési idő sokkal lassabb volt, mint az ő szárnyaló tudata. Szép lassan kilépett a jármű ajtaján, hogy a cipősarkával elegánsan tudjon lépkedni; aki látta, másodpercenként tízszer biztosan beleszerelmesedett.

A Bitt Kormányzói Palota reggel már teljes díszben van. Egy belső alkalmazott segített lelépdelni a rámpáról, és közben tájékoztatta.

– Kessy kisasszony, üdvözlöm. A kormányzócsalád jelenleg házon kívül van, de kérem, fáradjon be a nappaliba.

– Köszönöm, tudok róla. Nemsokára jönnek értem. Kérem, vezessen át a privát dokkolóba! – mondta a lány határozottan.

A férfi engedelmeskedett, és előrement, mutatta az utat a lánynak. Alul mentek az alsó szintek alatt, ott gyorsabban át lehetett menni a palota majdnem másik végébe, ahol a család privát dokkolója volt. Miközben sétáltak át, megérkezett a másik gép, és le is szállt.

– Köszönöm, elmehet. Innen már én is tudom – utasította Kessy a férfit, és elindult a rámpán a géphez. Belépett a családi luxusgép belsejébe, mögötte becsukódott a bejárati oldalajtó. De az oldalsó szobában nem volt senki. Átment a másik, középen levő helyiségbe, ahol az irányítóegység is volt, és odalépett az irányítópulthoz, mert ott sem volt senki. Nagyon izgatott volt már, így vaktában beköszönt a gép belseje felé:

– Helló! Merre vagy? – kérdezte, majd előrehajolt, ahol a vezérlőpult volt, és az előtte lévő kényelmes szék fölött átnyúlva el akart érni egy kis egységet.

– Itt vagyok! – Ahogy ezt meghallotta, érezte, hogy azonnal hátulról a testére simul. Pont jókor hajolt előre, tökéletes póz az üdvözléshez. A férfi a kezével átnyúlt a lány combjai közé, és a lány miközben felegyenesedett, feszesen nyomta fenekét a férfi ágyékához.

– Hiányoztam? – kérdezi a lány.

– Talán nem érzed? – mosolyog rá, miközben megfordítja maga felé. – Ne legyen a nevem többé Eddon Bitt, ha most egyből nem hajítalak fel az asztalra, és nem téplek szét.

Egy parancs, és Kessy azonnal meztelenné vált. Valóban, a gyönyörű ruha csak pár másodpercig kellett, csak addig, amíg a kormányzó átvitt értelemben le nem tépte róla. Igen, a kormányzó. Nem pedig Hanu, ahogy azt mindenki gondolta. Már jó ideje volt a kormányzó szeretője, pedig mindenki azt sejtette, hogy a kis nyuszilelkű Hanuval jár. Kessynek soha nem kellett volna a nyúl, ha az oroszlánt is megszerezhette magának.

12. A döntés

Nem tudom pontosan érzékeltetni azt a pillanatot, amikor bilincsben ülsz egy nagyon kis helyiségben négy emberrel körülvéve, és egy hosszabb beszélgetés alatt menteni próbálod az irhád úgy, hogy gyakorlatilag azt sem tudod, mire megy ki a játék. Majd mindezen túl, a végén, amikor leizzadva minden figyelmedet a csoport főnökére összpontosítod – hogy lehetőleg élve kerülj ki a helyzetből –, hirtelen a csapat egy számodra semleges mellékszereplője letaglózó ökölként kiejti lazán a száján, hogy: „öljétek meg!” Ez leírhatatlan katarzis. Na, most mit lehet ilyenkor tenni? Igen, mondjuk, meghalni gyorsan. Ez eléggé adná magát. De nem gondolom, hogy bárki csak úgy meg akarna halni. Az élethez való ragaszkodás elemi ösztön.

Amikor felállt a számomra mellékszereplője ennek az egésznek, és hátat fordított nekem, abban a pillanatban eszembe jutott valami, csak olyan gyorsan elhangzott a likvidálásomra kiadott utasítás, hogy alig volt időm mindent összerakni. A sors vagy a szerencse talán nekem is kedvezhet néha. Persze az adrenalin, vagy valami más erő azért dolgozott bennem, és mivel meghalni sem terveztem itt, ebben a kis, fénytelen, poros és büdös helyiségben, azonnal cselekednem kellett.

– Amikor 12 éves voltam, és átmásztam egy pöcével telt csövön, miközben majdnem odavesztem, akkor egy ilyen kis, bűzös terembe sikerült kimásznom. Mielőtt meghalok, mondd el nekem, hogy a csuklódon az a régi tetoválás, ugye, egy társaság jele? – érezni lehetett a levegőben, hogy bármelyik pillanatban megvillanhat a nano-vagy fotonpenge fénye, és engem keresztbevághat valamelyik ember. Nem volt idő, hogy válaszoljon, hát folytattam. – Mert az a csempész, akinek akkor dolgoztam – és szerintetek jelentéktelen csomagokat szállítottam -, ugyanilyen tetoválást viselt a csuklója belsején. – Miközben beszéltem, a háttal álló férfi a fejét kicsit oldalra fordította úgy, hogy már láttam oldalról az orrát. Igen! Úgy látszik, mégiscsak jól gondoltam. – Úgy hívták: Phil. Ő volt akkoriban az, akinek valóban számítottam, akivel kényszeresen, de kölcsönösen megbíztunk egymásban. Azt hiszem, rendes ember volt az a Phil, aki pont ugyanezt a tetoválást viselte, mint Te. – A férfi felém fordult ekkor, és a szemembe nézett.

– Honnan tudod annak a Philnek a nevét? – kérdezte nagyon lassan és alig hallhatóan.

– Egy ugyanilyen helyiségben voltunk, és az egyik társa a nevén szólította, én meg emlékeztem rá – mondom, de folytatni már nem engedi, belekérdez.

– Hogyan láttad meg, hogy neki is ilyen tetoválás van a csuklóján? – kérdezte, és kicsit közelebb hajolt.

– Egy oxigénpalack mentette meg akkor az életemet. Amikor megkérdezte, hogy menekültem meg, odanyújtottam neki, és akkor láttam a csuklóját.

– Öljük már meg, összevissza fecseg! Ilyen mesét a tetoválásról meg a palackról bármikor kitalálhatok én is – hadarja megint félig orrhangon a mogul, aki most már igen a szívembe véste magát. Az előttem álló férfi a beszéde közben felemeli a kezét, és csendre inti.

– Vegyétek le róla a bilincset! – mondta határozottan.– De főnök...

– Ne szólíts főnöknek, és tedd, amit mondtam!

– Hát jó, főnök, de én szólta....

– A kezed járjon, és ne a szád! Többet nem fogok szólni, és a te fejed fogom leszedni! – volt a hangjában valami fejedelmi. Ilyenkor az ember elgondolkozik, hogy valóban ők fejedelmibbek-e, mint mi, dobogósok – mert eközben vettem észre, eddig nem is láttam a nagy koncentrálásban és izgalomban, hogy a nyakán ott volt a 11-es tetoválás. Végre lekerült a csuklómról az idegbilincs! Úgy éreztem, mintha egy tonnás követ vettek volna le rólam, pedig semmi súlya nem volt.

A csapatban mintha kicsi zavar támadt volna. De nem szóltak egy szót sem. Ezután már csak a valódi vezető beszélt.

– Van egy ajánlatom számodra, ami fontos döntés – közli, és leül a székre.

– Hallgatom! – vágom rá gyorsan.

– Vagy elvágatom a torkod, vagy beállsz hozzánk és nekem dolgozol. – Lassan, megfontoltan és nyugodtan mondta, és mindvégig a szemembe nézett.

– Hát, nagyon úgy fest, hogy ez eldőlt. Elég sokat dolgoztam azon, hogy a nyakamat kihúzzam a szorítóból, nem akarnám ismét kitenni hasonló kellemetlenségnek. Elfogadom, és dolgozom neked. – Én is a szemébe nézek, amikor ezeket mondom. Pár másodpercig mintha mosolyogni készülne, de helyette inkább felállt.

– Helyesen döntöttél!

– De lenne nekem is egy pár feltételem – mondom hirtelen felindulásból. A férfi már majdnem áll, amikor szép lassan ismét visszaereszkedik a székbe. A többiek megdermedve állnak, nem szólnak semmit.

– Elmetszett torokkal akarsz nekem dolgozni talán? – kérdezi tőlem.

– Nem, mert ezen már túllendültem. Heti 20 royal kreditet kérek a munkámért, plusz azt, ami amúgy is jár. És nem akarok, és nem is fogok senkit megölni – jelentem ki határozottan.

– Lápos talajon lépdelsz, ugye tudod? Lehet, mégis a másikat akartad választani?

– Nem – mondom hirtelen és határozottan. – Kicsit átgondoltam. Az első meló után, amit rám bízol, legyen az bármi is, eldöntheted, hogy akarod-e, hogy neked dolgozzam, vagy elvágod a torkomat. De ha a munkámat választod, akkor elfogadod a kérésemet is vele.

– Még mindig nem vagy abban a helyzetben, hogy parancsolgass, kioktass, vagy feltételeket szabj bárkinek is.

– Mit veszítesz? Egy ingyen munkát akkor is megcsinálok neked, és még mindig elvághatod a torkom, ha nem jól csinálok valamit. – Elmosolyodom, de még mindig a szőkésbarna, jól fésült, magas homlokú, hosszúkás arcán megülő komor, kék szemébe nézek.

Sok, hosszú másodperc telik el így, és ezek nem a legkönnyebb másodpercei életemnek; lehet, hogy bánom is már, hogy ebbe így belementem, egyszerűen csak hagyni kellett volna és dolgozni neki, végül is meghagyta az életem. De a játékszabályokat az elején kell tisztázni, a játék közben nem jó a változtatás. És én nem túlélni akarok egész hátralévő életemben, hanem azért élni is szeretném az életemet. Egyszer aztán hirtelen mosolyra görbül a szája. Jééé, a nagy jégember is tud mosolyogni.

– Valahol tetszik nekem a bátorságod. Ha én ott ülnék, és bár soha nem leszek a te helyzetedben, nem tudom, vajon ezeket a szavakat el tudnám-e mondani én is. Megegyeztünk. Egy melót elvégzel, és utána visszatérünk erre. – Ezzel lezártnak tekinti a helyzetet, és én sem akarom tovább feszíteni a húrt. – Lássuk, miből élünk.

Gyerünk!

Mindenki indul kifelé, és én is megyek utánuk, sejtelmem sincs, most mi következik. Lehet, azonnal itt a feladat? Lehet, hogy mégis megölnek? Túl gyorsan változott és változnak itt a dolgok körülöttem.

13. Szektor 708

A nagy választás után jellemzően az ott egybegyűltek táncoltak, mulattak. Sőt, plusz élelmezési csomagot kapott minden résztvevő. Miután megjelentek a birodalmi végrehajtók, már nem sok kedvük volt a mulatozásra. Ilyen precedens emberemlékezet óta még soha nem történt, hogy a nagy választáson végrehajtók jelenjenek meg, pláne az nem, hogy elvigyenek valakit. Aki csak tehette, sietett haza, és a legtöbben még a plusz élelmezési csomagot is otthagyták, nem akartak semmilyen ügybe belekeveredni.

A végrehajtó csapat parancsnoka viszonylag fiatal, bár a kort mindig is nehéz meghatározni. Nyugodt és precíz katonának tűnt. Most viszont hatalmas hibát vétett. Nem elég, hogy a küldetése kudarcba fulladt, ráadásul még a helyzetet is rosszul kezelte. Több órája már, hogy loholnak, de eredménytelenül. Egyértelmű, hogy előbb-utóbb bekövetkezik az elkerülhetetlen.

– C130 végrehajtóegység, itt a parancsnoksági kapcsolat. Haladéktalanul jelezze a pozícióját és a küldetésének eredményét! – Nos, ez az a pont, amikor nincs mese, színt kell vallani, mert csak rosszabb lesz a helyzet.

– Itt a C130 végrehajtóegység. A helyzetünk Dokky város, belső szektor, B zóna, 708. kommuna. Elvesztettük a kivégzendőt – mondja megsemmisítően halkan a belső kommunikátorba.

– Mi a fenét csináltak eddig? Tudja, hogy jelentési kötelezettségszegés vádjával bíróság elé állíttathatom? Elment az esze, katona! – hangzik nagyon határozottan, vitába szállni vele képtelenség.

– Elnézést, uram, de a célszemély szökése után úgy értékeltem, hogy azonnal el tudjuk kapni – ment a bizonyítványmagyarázás szépen, ahogy kell.

– Katona, ez már órákkal ezelőtt történt! Mi a fészkes fenét csináltak eddig?

– Átkutattunk minden lehetséges helyet, uram.

– Voltak a szülőknél, a barátainál és a többieknél, akikkel kapcsolatot ápolhatott?

– Nem, uram! Jelentem, először a környék utcáit fésültük át.

– Maga tényleg barom! Nem jelenti a veszteséget, a küldetése sikertelenségét, és töketlenül szaladgál a B zónában az egész egységgel, utasítás nélkül? – érződik a helyzet abszurditása. – Hogy lépett meg? – kérdezi aztán, kis szünet után.

– A kivégzendőt szabályszerűen tájékoztattuk a helyzetről, a jogairól, amikor a terem tetejéről, ahová elvonultunk, két fegyveres férfi ugrott le, és az egység öt tagját kivégezte.

– Nem tudok mit mondani erre, ráadásul van veszteség is az egységnél! Mégis mire számított, dicséretre? Te jó ég! A foglyot akarták kiszabadítani?

– Nem, uram. Két rivális banda egymás közötti leszámolási harca lehetett, ahol mi voltunk a rossz helyen.

– Ezt mire alapozza? Lehet csak elterelés volt a valódi célról. Van túlélő?

– Nincs, uram. De az egyik támadónál volt egy digitális térkép, ami pontosan megjelölte a termet, és az ellenséges banditák kezén látható tetoválás szerepelt rajta.

A helyet random választottuk, előre senki nem tudhatta, így az előzőleges térképen nem szerepelhetett, a tetoválás meg azt mutatja, hogy egymást akarták likvidálni.

Ezután, látva a lehetetlen helyzetet, öngyilkosok lettek.

– Menjenek a szülői házhoz, kérdezzék ki őket és minden rokont, barátot is! Két óra múlva a jelentésükkel az asztalom, várom a parancsnokságon! Ne bassza el nekem!

– Igenis, uram!

Azonnal indultak is a kommuna ismert házához. Az itteni házak igen kicsik, az alsó szinteken élnek a dobogósok első osztálybeli lakói. A birodalmiaknak pontos térképeik vannak a lakókhoz, amit a videótérképen azonnal bepontozva látnak.

Ahogy odaérnek, azonnal kopognak, és felszólítják a benn lévőket.

– Kinyitni! Birodalmi végrehajtó egység! – mondja határozottan.

Pár másodperc után jelenik csak meg anyám az addig is nyitva lévő ajtóban.

Ilyenkor van a víznyitási idő. Egy nap csak egyszer, esti időben, adott hangjelzésre, tíz percre, a lakást lakók számától függően kétszer egyperces időkre lehet a zuhanyzót használni. Ilyenkor, ha, mondjuk, hárman lakják a lakást, akkor sorban, egymás után egy-egy percre aláállnak a vízfolyás alá, bevizezik magukat, majd utána beszappanozzák. Ha mindenki kész, kezdődik a vonatozás, elölről: kihasználva a második egy percet is, mindenki egymás után lemossa magáról a szappant. Megalázónak tűnik, de a szektorban ez már megszokott. Örülünk, ha van víz. Van olyan nap, amikor spórolás címszó alatt kimarad egy esti víznyitás, és akkor csak a következő napon lehet fürödni. Természetesen kreditért a nap bármelyik szakában megnyitható a zuhany. De mint ahogy az köztudott, senkinek nincs a számláján kredit, így ez a lehetőség csak porhintés. Tehát fontos, hogy ebben az időben ne pazarolja el az ember az időt, ha tisztálkodni szeretne.

– Miben segíthetek Önöknek? – kérdezi anyám.

– Ön Ree Vox anyja?

– Igen, én vagyok.

– Ree Vox itt lakik?

– Igen, itt lakik, de most nincs itt, maguk vitték el a nagy választás alatt – válaszolja meglepetten.

– Körülnézünk a lakásban!

– Csak tessék – mondja, és eláll az ajtóból.

A végrehajtó intésére két katona besiet a lakásba. Egy kicsi, 30 négyzetméteres lakásban kevés hely van, ahol el lehet bújni. Szegényesen felszerelt, egyszobás lakás az egész. Nyugodtan lehet mondani, hogy itt nem lehet elbújni. A végrehajtók pár másodperc után ki is jönnek, és jelentik: – Tiszta, uram. – A parancsnok folytatja.

– Tájékoztatom, hogy a birodalmi hatóság félrevezetéséért akár kivégzés is járhat.

– Anyám a szájára teszi gyorsan a kezét. Őt könnyű pánikba ejteni. A végrehajtó folytatja. – A fia megszökött. Ha megjelenik és kapcsolatba lép önökkel, azonnali jelentési kötelezettségük van a hatóság irányában, amit a sürgősségi A1001 belső vonalon ingyenesen és soron kívül megtehetnek. A jelentés elmulasztása esetén a fiuk büntetését azonnal átöröklik mint cinkostársak. Megértették? – kérdezi határozottan a katona. Apám a földet kémleli, anyám meg, még mindig a pánikhelyzet görcsében, szótlanul bámul a katonákra, hol az egyikre, hol a másikra. A katona újra kérdezi:

– Megértették? – kicsit hangosabban és nagyobb nyomatékkal. Anyámék egyszerre, bólintva válaszolnak, mind a ketten:

– Igen!

A birodalmi végrehajtók végigkopogtatták az összes ismerőst, barátot – még Lini apjáékhoz is bementek. Mindenkinél ugyanaz és ugyanúgy zajlott le. Természetesen sehol nem találtak meg.

Hogy is találhatnának, hisz én éppen egy alig kivilágított teremben választom a nyakam elvágása helyett azt, hogy csempészkarrierbe fogok. Egyértelműen önként és dalolva, abszolút minden külső nyomástól és hatástól mentesen.

14. Először minden nehéz

Végeredményben, ha egy nehéz helyzetben már döntést hoztál, akkor a stressz okozta feszültség után bármi is a végső döntésed, és bármi is a következménye, egyfajta nyugalom árad szét a testeden. Általában. Nekem jóformán az egész napom tiszta stresszből állt, az egyik szutyok helyzetből a másik, talán még nyavalyásabb helyzetbe kerülve. Így szinte végtelen történetspirálba keveredtem, ahol csak rosszabbnál-rosszabb dolgok következtek.

Amikor kiléptem a kis, büdös teremből, és újdonsült gazdáim után lépkedtem, még mindig totál ideges voltam. De nagy meglepetésemre elvittek egy hatalmas lakásba. Minden viszonylagos. De ez a lakás legalább 100 négyzetméteres. Én a zónában 30 négyzetméteresekhez szoktam, és ez legalább háromszor akkora volt, és minden tekintetben messze minőségibb, mint a szektoriak. Igényesen kialakított nappali, két kis szoba, ebédlő, mindenféle, azelőtt még soha nem látott, főzéshez szükséges eszközzel a nappali sarkában kialakított konyharészben. De ami a legjobb, hogy volt benne zuhanyzó és mellette egy csinos kis kád is, bármikor használható, folyamatos folyó, akár teljesen forró vízzel. A szektorban ez elképzelhetetlen. Azonnal neki is álltam. Vagy másfél óráig csak álltam a zuhany alatt, egészen addig, amíg a kezemen és a talpamon a bőr olyan redős nem lett, mint a kacsa talpa. Teljesen kiázott a bőröm, de törődtem is én vele! Ez az érzés mennyei volt. A sok őrült helyzet után egy valóságos felüdülés.

A nemrég kikiáltott csempészcsapatom azzal hagyott magamra, hogy ez ideiglenesen az én lakásom, és holnap reggel megbeszéljük, hogyan tovább. Ilyen kéglit örökre is elfogadnék. Egyelőre nem tűnik rossz döntésnek, hogy nem hagytam levágatni a fejemet.

Persze azért motoszkál bennem, hogy mi lesz holnap, mert eddig bármikor is éreztem magam biztonságban, vagy a bajoktól megmenekültnek, az utolsó pillanatban mindig felborította valami a bilit. De most mindenképpen jól érzem magam.

A lakás tele van élelmiszerrel falba épített tároló rekeszekben, és van egy rekesz, amit soha nem láttam még eddig, teljesen le van hűtve, és olyan élelmiszereket látok vákuumozva bennük, amit még royal kreditért sem lehetett venni a szektorban. Mindig eszembe jut a szektor. Én ott születtem, ezt már soha nem tudom kiszorítani a fejemből. Mindenki csak a szektornak nevezi, vagy belső szektornak. De valójában most is egy szektorban vagyok. Viszont ha kimondom, hogy szektor, akkor senki nem erre a helyre, hanem a dobogósok világára gondol.

Annyi minden finomság lehet itt, bár nem vagyok éhes, a szemem viszont kívánja. Így kiveszek pár, számomra megnevezhetetlen élelmiszert: húst, sajtot, zöldségeket. Mindegyiket felbontom, és megkóstolom őket egyenként. Bár én a szektorban is hozzájutottam külsős élelmiszerekhez, de ilyen ízeket és finomságokat nem pazaroltak ránk, még royal kreditért sem. Hihetetlen ízkavalkádot érzek a számban, egyszerre sós, egyszerre finom, fűszeres, és meg sem tudom fogalmazni, hogy milyen felséges ízeket érzek még. Azt hiszem, megjött az étvágyam is. Ahhoz képest, hogy csak pár falatot akartam bekapni kóstolás okán, fél órája falatozom, és majdnem tele van az étkezőasztal felbontogatott dobozokkal, vákuumozott húsokkal, gyümölcsökkel és egyéb finomságokkal. Nem nagyon tudom, mit mihez kell enni, van, hogy csokoládét eszem a sajthoz, gyümölcsöt a húshoz, valami lekvárfélével összekeverek egy konzervet. De mivel soha nem éreztem még ilyen és ennyiféle finomságot a számban, különösképpen nem érdekel, hogy jól csinálom-e, a lényeg, hogy nagyon élvezem.

Szinte teljesen erőre kapok, és mintha másodpercenként erősödne a karom, a lábam, és nőnének az izmaim is. Nevetek magamon, ahogy kicsit kimozdulok a szektorból és új dologra lelek, azonnal összevissza képzelődöm itt. Eszembe jut Lini. Becsapott engem. Nem tudom, mi történt pontosan, vagy hogy miért árult el engem. Sok a kétséges elem még, de az biztos, hogy valahogy ő is benne van abban, hogy én ide jutottam.

Még mindig szerelmes vagyok. Nem tehetek róla, ha idejönne, és a mosolygós arcával megcsókolna – beleborzongok, ahogy elképzelem –, és közben azt mondaná nekem: – „bocsáss meg nekem, szeretlek”, én egy másodpercig sem gondolkodnék, azonnal visszafogadnám, és elfelejteném, ami történt. Valahol olvastam, hogy a szerelem vak. Nem, ez butaság! A szerelem bizony egy hülye baromállat. Beleköltözik az emberbe, és észrevétlenül egy olyan szérumot fecskendez belé, amitől vak, szenvedélyes, őrült, kiszámíthatatlan hős és egyben szerencsétlen is lesz. Ez a kábító hatás, nem tudom, meddig tart. De amíg ki nem ürül a szervezetedből, tehetetlen vagy. Minden egyes sejtedben benn van.

Aztán hirtelen az is eszembe jut, hogy végső soron egy nagyon nehéz átoksorozaton vagyok túl, és éppenséggel ha minden így marad, akkor elmondhatom, hogy győztesen és szerencsésen kerültem ki belőle. Aztán bevillan egy pillanat alatt az is, hogy előttem áll egy feladat, és ha azután haszontalannak látszom majd, akkor, azt gondolom, újdonsült ismerőseim nagyon gyorsan visszatérnek a nyakvágáshoz.

Aludni kellene. Túl egy kiadós zuhanyzáson, túl egy valóban fenomenális habzsoláson, itt lenne az ideje, hogy lecsillapítsam az elmémet is, hogy holnap tiszta fejjel, duzzadó erővel tudjak a feladataimra koncentrálni, elsőképpen arra, hogy átbeszéljük a csempészkedésem első feladatát – gondolom én.

Két lábammal már a padlón, de a fenekemmel még az ágyamon ülve, a térdemre könyökölök, és előrenézek a szoba belseje felé. Tudom, hogy nem álmodom, de ez az egész még mindig olyan, mintha egy hihetetlen mese szereplője lennék. Emlékszem a tegnap esti zuhanyzásra, a sok finomságra, ami az esti rossz álmaimért lehet felelős – ha nem szokta meg az ember azt, hogy éjszakára tömött hassal alszik el, akkor bizony megtréfálhatja némi rémálommal. Nem emlékszem, mit álmodtam, csak arra, hogy le vagyok izzadva. Volt már ilyen a szektorban is, de akkor nem a teli hasam volt az okozója, hanem a rossz körülmények, a folyamatos stressz és idegeskedés, ami nálam még csak nem is mondható, hogy olyan intenzív lett volna, hiszen nekem egészen más élet jutott odaát is.

Felkelek az ágyról, és eszembe jut, hogy itt nincs víznyitási idő, de azért egyenesen a zuhanyzóhoz megyek, megnyitom egy pillanatra, hogy hátha tévedek, vagy mégis csak álmodtam, de azonnal látom, hogy a meleg víz sugárban ömlik a karomra. Egy gonddal kevesebb. Meztelenre állítom az öltözetemet, és gondolkozás nélkül – ha már megnyitottam – alá is állok, és a pillanatból megint legalább fél óra kényeztető testáztatás lett.

Hajnal van, a nap már felfelé kúszik az égbolton, és nekem fogalmam sincs, hogy mit jelent a csempész szakmában az, hogy reggel. Nemsokára belépnek, vagy még órák múlva érkeznek csak meg hozzám? Jó lenne felkészültnek lenni, hogy minden kérdésükre meg tudjak felelni, de ez lehetetlen így, hogy nem tudom, mire is számítsak. Valami mintha változna bennem; mióta kiléptem a szektorból, más ember lettem; azt érzem, hogy nincs mitől félnem, nincs mit aggódni, minden helyzetre fel vagyok készülve. Persze azért, ezzel párhuzamosan, az aggódás is be-betolakodik az elmémbe, de kiegyensúlyozottabban kezelem, és veszít a pozitív erőmmel szemben.

Régen sokkal stresszesebb voltam. Kangong bátya sokat mondta, hogy az idegeskedést csak én generálom, és csak én tudom magam megnyugtatni. A külső hatások miatt saját magamat keverem bajba, és pont ezért kell a külső hatásokat csak megfigyelőként szemlélni, tiszta fejjel, nem hagyni eluralkodni az érzelmeket, hanem amennyire csak lehet, elemezni, és az eredmény tudatában a legmegfelelőbb választ adni rájuk. Előttem van a képe, ahogy kacag, és mondja, hogy nem vagyunk robotok, ezt tökéletesen csak egy gép lenne képes megvalósítani, és az érzelmek ugyanolyan fontosak, mint a racionális énünk. Mindent a maga helyén és idejében kell tudni jól kezelni. Na, igen. Könnyű azt mondani.

Több óra volt még, mire megérkeztek, én addig elfoglaltam magam a hűtő kifosztásával. Más rekeszekben találtam valami száraz dolgokat is, de megkóstolva arra az álláspontra jutottam, hogy ezekhez, akár a szektori rizshez, főzésre lenne szükség. Én meg most tuti nem fogok szakácskodni. Jóllakva és épp a gondolataimmal birkózva hallom, hogy kopogtatnak. Szólok nekik, hogy jöjjenek be, mert az ajtó vezérlését még nem ismerem. A szektorit manuális zárakkal látták el, itt valami digitális vezérlése van, és mivel nem az én lakásom, ezért nem akartam mindjárt okoskodni.

Hatan lépnek be a lakásba, és most, hogy így heten vagyunk, nem is tűnik olyan hatalmasnak ez a lakás. Milyen érdekes az ember, ahogy megszerez valamit, azonnal kevesli. Emberi nagyravágyás.

– Helló, Ree! – köszöntenek szépen sorban mind.

Kettőt egyáltalán nem ismerek: egy aranyos, kerek arcú, tőlem pár centivel alacsonyabb lányt, és egy viszonylag sunyi képű, a lánynál valamivel idősebb fiút, akit még nem láttam eddig.

– Helló! – válaszolok, és akkor esik le, hogy tulajdonképpen egyik nevét sem tudom. – Az a helyzet – kezdem kicsit bátortalanul –, hogy senkit nem tudok a nevén szólítani – mondom, és a megfelelő kérdő, fancsali képet vágom hozzá. Akiről tegnap kiderült, hogy a vezér, elneveti magát.

– Valóban, akkor talán kezdjük a bemutatkozással – mondja, és leül az egyszemélyes fotelba.

A többiek is keresnek maguknak helyet, ahol leülnek. Én a nappaliban egy háromszemélyes, kényelmes, plüss bevonatú kanapén terültem el, amikor beléptek, de velem szinte szemben van még egy kétszemélyes, és kicsit jobbra tőlem egy egyszemélyes fotel is. A tegnapi kivégzésemet nagyon akaró, nagydarab mogul a konyharészlegben ül le az étkezőasztalhoz, ahol nem olyan régen dézsmáltam meg a hűtő tartalmát, vele szemben pedig a lány foglal helyet. Akit vezetőnek gondoltam, az az étkezőasztal mellől szerez egy széket, és jobbra, nem messze a valódi vezértől leteszi a széket; úgy látszik, nem közösködik a lánnyal meg a mogullal, vagy ő lehet a főnök jobbkeze. A sunyi képű, akit ma láttam először, lehuppan a kétszemélyes fotelba, és mellé az a férfi, aki tegnap csak állt szemben velem hátul, de egy szót sem szólt.

– Na, akkor lássuk. Az én nevem Leonid Gropp. Én vezetem a csapatot. Mellettem ül a csapat koordinálója, Flott Kemilo. A csapat legerősebb hőse Ben Doss – mutat a nagy mogulra. – Mellette ül a csapat legszebbje, Femile Femine. A csapat legokosabb mérnök technikusa Roob Hadir – mutat a sunyi képűre, akit ma láttam először. – Na és végül, de nem utolsósorban, a legeredményesebb csapattagunk ül mellette: Alain Westronin.

Bólintok mindegyik felé. Elsőre elég szedett-vetett csapatnak tűnik. Valahogy nem egységes az egész. De mit is okoskodom, nem értek én a csempészethez. Nagyon kíváncsi vagyok sok mindenre. Ők ismerik egymást, de én mégis csak egy idegen vagyok a számukra. Ezer kérdés merül fel bennem hirtelen, és valahol ugye el kell kezdeni. Na meg az információ mindig előny.

– Áruljatok el nekem egy dolgot. Miért van szükségetek rám? Egységes, sokfős csapatnak tűntök. Nem fér a fejembe, hogy miért bízhatnék én bennetek. Ha ez a buli eddig is jól működött, akkor miért lennék én jó befektetés? Ha meg nem működött, miért pont egy zöldfülű fog ezen változtatni? Mert ugye, ha a végén úgyis ki akartok végezni, akkor előtte fölösleges tiszteletköröket futni – próbáltam ködösen is, de mégis egyértelműen fogalmazni, viszont mindenképpen szeretném a nyulat kiugrasztani a bokorból.

– Érdekes kérdés. Megértelek, hogy bizalmatlan vagy, hisz te sok mindent meséltél magadról, rólam, rólunk viszont semmit nem tudsz. Van olyan is, akit meg ma látsz először – kezd neki a főnök. – Mi valóban egy igen ütőképes csapat vagyunk. Mindent hirtelen nem tudok elmondani neked, de a lényeg az, hogy eddig egy egységgel dolgoztunk, amit bevetettünk havonta, kéthavonta. Dokky városban 247 ilyen hasonló csapat működik, mint a miénk – legalábbis ez a nem hivatalos adat – teszi hozzá kétkedve. – A Mi nevünk a „Spy Hit”. Minél több és keményebb munkát tudunk elvállalni, majd aztán elvégezni is, annál jobb a pozíciónk. Így keményebb és jobb munkákhoz tudunk hozzájutni, és válogathatunk belőlük. Természetesen ezeknek a díjazása össze sem hasonlítható a sallang melókkal. Ha be tudsz kerülni a „Royal Gyűrűbe”, akkor kitárul a világ előtted.

– Mi az a Royal Gyűrű? – kérdezem.

– Az egy benső kör. 12 csapat alkotja, és aki bekerül, az minőségi munkát kap. Valójában felülsz a tortára habként.

– Hogy lehet bekerülni oda?

– Nos, a listán lehet lefelé esni is, és felfelé kúszni is. Minden munka pénzt, pontot és elismerést is ér. A pénz a megélhetésre, a pont a lista helyezésének megállapítására, az elismerés meg a csapat moráljának erősítésére szolgál.

– Akkor el kell vállalni a legbonyolultabb és legtöbb pontot érő munkát – mondom a mintegy kézenfekvő megoldást, de ez csak nagy nevetést vált ki a csapat szinte valamennyi tagjából.

– Szép is lenne, akkor mindenki erre hajtana. De ez nem így működik. Minden csapat az utolsó 24 hónapban elvégzett munkáinak pontértékösszege alapján kerül be a listának megfelelő helyére. Tehát senki nem mondhatja, hogy volt egy pár rossz hónapom, és az utolsó vagyok. Harminc szintbe sorolt munkatípusból választhat a csapat. A szinted alatt lévő munkákból nem választhatsz, de fölfelé pár szintet láthatsz, és ha van rá pénzed, meg időd, akkor lecsaphatsz rá.

– Mit értesz azon, hogy van rá pénzed és időd?

– Minden munkát le kell foglalni. Ez áll egy technikai, munkamegerősítési procedúrából „Biggie”-n keresztül, és a munka elvégzése után kapható összeg depozitjából. Vagyis nagyon meg kell gondolni, melyik munkát vállalod el. Lehet, meg tudnád oldani, de nincs rá pénzed. Lehet, van rá pénzed és meg is tudod oldani, de épp valami másik melón dolgozol, és mivel minden munka határidőhöz van kötve, másodpercre pontos elszámolással, rizikós bevállalni egy egységnek több munkát, mert ezzel a veszted is okozhatod. Végül lehet, hogy időd is és pénzed is van, de épp nincs olyan munka, amit el tudnál végezni.

– Ez azért így igazságtalan, akik eléggé fenn vannak, azokat nem lehet utolérni, mert nekik pénzük is van, idejük is van, és lehetőségük is van. Ez a rendszer így az erőseket segíti.

– Mert nem hallgattál végig. Minden második hónapban van egy úgynevezett egyenlítő. Minden csapatnak kötelező legalább három alkalommal részt venni benne egy évben. Ez arról szól, hogy elég nehéz munkákat sorsolnak ki az adott szinten jelentkezők közül, és aki a legeredményesebb, az egy szintet automatikusan ugrik, aki viszont a legutolsó, az egy szintet bukik. Ha elég jól osztod be az energiádat és halvány szerencséd is van, egy év alatt akár 5-6 szintet is tudsz felfelé lépdelni.

– De ha nincs pénzed, akkor nem tudod a munkát elvégezni – mondom, mert még mindig nem minden világos.

– Itt, az egyenlítőben nincs depozit. Ezek is komoly, valós munkák, amiért pénzt is kapnak a csapatok, ha elvégzik, de itt inkább a szintezés a lényeg.

– Egy csapatban hány tag lehet? Mert akinek sok a pénze, sok embert tud megfizetni, és akkor az megint hatalmas előny.

– Egyszerre csak két munkát vállalhat el egy csapat. Tehát maximum két csapatra van szükség. Ha többen vannak egy csapatban, mint két egységre elegendő emberállomány, akkor a többi ember pihen, amíg a két egység dolgozik a munkán. Vagyis az sem épp optimális. Talán a három egység nem lenne rossz, csak akkor meg mindenki részesedése csökken – mondja Leonid. – Nagyon jól meg kell választani a létszámot. Én nem hiszek a nagyon magas létszámú csapatban. Talán nekünk még egy emberre lenne szükségünk, és most épp veled beszélgetünk.

– Mi hányadikak vagyunk? – furcsán hangzik a számból a „mi” szó, mintha már azonnal teljes értékű csapattag lennék, és teljesen beolvadtam volna a csempészek közé.

– Jelen pillanatban a 67. csapat a városunkban, és épp most a 8. szinten állunk. Két éve mi voltunk a 10. csapat az első szinten.

– Mi történt, miért volt ez a nagy zuhanás?

– Ez egy hosszú történet – mondja Leonid, és maga elé bámul.

A többiek is hallgatnak.

Hallom a hangján, hogy nem nagyon szívesen beszél róla, talán volt itt más is, ami elég fájdalmas lehetett, vagy talán csak a hiúság okán nem akar beavatni, hogy valami hatalmas bénázási sorozaton estek keresztül. Nem tudom, de jobb nem bolygatni, ha akarja, úgyis elmondja egyszer. A mellette álló koordinátor, Flott veszi át hirtelen a szót.

– Szóval a csapat összeállítása úgy néz ki, hogy én meg Roob dolgozunk a központban. Leonidnak amúgy is annyi vezetői teendője és szervezési munkája van, hogy esélytelen, hogy a feladatok tényleges elvégzésével foglalkozzon, tehát ő kiesik, csinálja a nem kevés dolgát. Ben, Femile és Alain azok, akik a terepen vannak. Van, amikor egy munka kétszemélyes, van, amikor három ember is kevés, néha viszont egy is elég. Ha négy ember kell, akkor beszállok én is, ha kell – húzza ki magát Flott.

– Viszont a legtöbb munkához minimum két ember szükséges. Hatékonyak úgy tudnánk lenni, hogy két egységre oszlunk, és így akár el tudnánk egyszerre két melót is vállalni. Ha négy ember szükséges a munkához, akkor nem kell nekem beugrani. A központban amúgy is nagyobb hasznomat veszitek, mert az is kétemberes. Nagy a rizikó, ha csak egy ember ücsörög ott. Nagyjából ennyi – fejezi be Flott a legelső kérdésemre a választ.

– Tehát ha beválok, akkor hasznot tud húzni belőlem a csapat? – kérdezem.

– Viszont ha befuccsolsz, akkor meg nagy szarban leszünk – vágja rá hirtelen Ben, a nagy mogul.

– Ezért kapsz egy olyan munkát, amit ajándékba kaptam Biggie-től, ugyanis csak felkentek lehetnek egy csapatban.

– Felkentek? Az mit jelent? – Csak remélem, hogy nem kell vérszerződést, meg ilyen őrületet csinálni.

Őszintén megvallom, ez az egész olyan, mintha egy játékban szerepelnék: az összes lista, meg csapat, meg baromság. Én azt gondoltam, hogy ez teljesen titkos, és senki nem tudja ebben a világban, hogy ki mit csinál, ki mit vállal, és az egész egy hatalmas titok. Itt meg egy valóságos társasjátékot vázolt fel Leonid, amihez épp csak a dobókocka hiányzik. Nagyon nehezen tudom ezt magamban tartani, és még millió más, egyéb kérdés is cikázik az agyamban, de egyszerre mindent, amúgy is tudom, hogy lehetetlen megérteni.

– Minden csapattagnak bizonyítania kell a rátermettségét. Ezért közvetlenül a csapatok elosztó vezetője ilyenkor ad egy extra munkát. Itt nincs depozit. Az új tagot akarjuk megismerni, és az alkalmasságát akarjuk látni. Ezen a próbán nem illik elbukni. – Nem nagyon ecseteli, de sejtem, hogy az elbukás a csapatból való kiesést jelenti, az meg valószínű egyenes út az örök vadászmezők felé.

– Mi a munka, és hogy zajlik az ilyen pontosan? – kérdezem, hisz ez most megint igen fontos kérdés. Mert miután már megéreztem, milyen jó a zuhanyzás, meg milyen kaják léteznek a világban, már nagyon nem akarok átlépni az árnyak világába.

– Először is, ha készen állsz, nemsokára bemutatunk Biggie-nek, és ő adja át a munkát nekem – mondja Leonid. – Ezt követően én átnézem és ismertetem veled.

Minden rajtad múlik. Ha akarsz, egyedül vágsz neki, ha akarsz, kérsz segítséget.

– Ki az a Biggie? Nekem ez az egész olyan, mint hogyha egy régi számítógépes játékban játszanék, és épp a dobókocka döntené el, hogy merre kell lépni – mondom most már, mert elég zavaró érzések keringnek bennem. Flott elneveti magát.

– Nagyon hosszú idő volt, amíg ennyire kiforrta magát ez a világ – kezd neki Leonid. – Lehet, hogy több tucatszor ennyi csapat, vagy akár magánzó létezik a városban. Mi is tudunk sok szerveződésről és magánzókról. Ismerünk és hallottunk sokféle dolgokról már. De aki nem egy egységes rendszerre teszi le a voksát, az lemarad, és előbb-utóbb elhullik. Régen fegyverrel, egymásnak feszülve ment a versengés minden egyes koncért. Ma már nincsenek leszámolások – illetve, csak igen ritkán. De még mindig nagy baj az, hogy ha magánzó vagy, akkor neked kell a munkákat szerezned. Ez nem olyan, mint egy hagyományos üzlet, hogy üzlethelyiséget bérelsz, irodát nyitsz valamelyik forgalmas, városi helyen, vagy reklámozod magad a hipertérben. Hosszú idő, amíg nevet szerzel. Talán egy szervezetet, ha ismerünk, akik öt fő körül vannak, és magánzóként már van akkora nevük, hogy személyesen megkeresik őket. A legnagyobb rendszerben van a mi csapatunk, és itt nem kell találkozni személyesen a megrendelővel, nem kell idegeskedni a pénz miatt, nincsenek leszámolások, és folyamatosan vannak munkák. Amiket mi nem tudunk elvégezni, azok a lepattanók, amikre rárepülnek a szervezeten kívüliek. Minden óraműpontossággal ketyeg, egyáltalán nincs a dobókocka véletlensége a rendszerbe beiktatva. Na meg, ennek a rendszernek a feje Biggie. Ha valami gondod van, akkor Biggie megoldja, ha munka kell, akkor Biggie munkát szerez. Ha bármi kérdés van, akkor Biggie az, aki mindenképpen meg tud felelni rá, még akkor is, ha egyébként senki más nem tudja a választ. Ő itt valóban az abszolút vezető.

– A következő lépés akkor az, hogy vele kell beszélnem?

– Ha felkészültél, igen.

– Ő hol van? Hova kell mennem? – kérdezem. Megint nevetnek.

– Sehova. Videó vonalon jelentkezik – mondja még mindig nevetve Flott.

– Nem tudom, hogy kellene felkészültnek lennem. Ha kell valamit még tudnom, akkor mondjátok el, de ha nem, akkor meg essünk túl rajta.

– Valójában semmit nem kell tudnod, az amit tudsz, pont elég. Lehet nem is kérdez semmit. Akkor hívom. – Leonid a belső vonalon azonnal hívja is.

Biggie egy kövér arcú, talán 40 éves forma, izgága, szőkésbarna hajú férfi. Természetesen a kor mindig csalóka, de ezt szinte folyamatosan el lehetne mondani minden embernél. Valójában soha nem a kor a lényeg, hanem a kinézet. Az emberek legnagyobb része a csomagolást mindig is fontosabbnak tartotta. Persze a kibontás után, mikor a csomagolás már nem fontos, lehetnek még meglepetések.

Amikor megjelenik a videó 3D képe a kivetítőn, mintha egy mindig vidám és örökmozgó ember lenne, azonnal csicseregni is kezd:

– Helló, kis csapatom! Hogy vannak a Spy-tagok?

– Köszi, megvagyunk – szinte alig tud felelni rá Leonid, Biggie azonnal folytatja.

– Szóval akkor én átküldöm neked azt a nagyon csodálatos munkát, ahogy ígértem is. Csináltasd meg gyorsan, és beszéljünk a többiről – mondja Leonidnak. – Hol is vagy, te újdonsült szerencsés? – keres a nappaliban engem.

– Itt vagyok! – segítek neki, amikor is felém fordul.

– Áááá igen, megvagy. Tudod, ez a legjobb csapatom az összes közül. Jó helyen vagy. Ha segítesz, ők is segítenek, és ha ők segítenek, én is fogok. – Rám kacsint. – Na, akkor én megyek is, sok a dolgom. Három hét, ne feledd! – fordul Leonid felé ismét, és bontja a vonalat.

A nappaliban pár másodpercnyi csend honol, bevallom, kicsit többet vártam ettől a beszélgetéstől.

– Ez, azt hiszem, elég gyorsan ment... – nézek furcsán a többiekre.

– Biggie mindig ilyen – feleli nekem. – A lényeg, hogy megvan a munka. Ha más kérdés nincs, akkor menjünk át a központba.

– És az merre van?

– Gyere, megmutatom – mondja Leonid.

Ahogy kimegyünk a lakásomból, egy fordulóval arrébb a folyosón az első ajtó nyitja a központot. Érdekes, lehet, hogy egész éjszaka itt voltak mellettem? Nyilván nem a központban alszanak. De azért akkor is érdekes érzés. Látszik, hogy ez is egy

– az enyémnél azért sokkalta nagyobb – lakás volt, még mielőtt átalakították központtá. Első ránézésre legalább két és félszer nagyobb, mint az én egész lakásom, amiben az előbb voltunk. A dupla nappali egyik oldalán egy ősrégi átlátszó üveg-vagy plexipanelféle irányító pult húzódik, két részből. A panelen, ha épp, mint ahogy most is, be van kapcsolva, ezer kijelző, megannyi gomb látható, amit érintve, csúsztatva lehet vezérelni. Nem tudom, hogy honnan hozhatták ezt még ide, talán az őskorban használtak ilyeneket. Mert ahhoz, hogy valamit kijelezz és azon vezérelj, nem kell semminek lennie, sem üvegnek, se semmi egyébnek; a virtualitás ezen már jó régen túllépett.

Roob lehuppan elé az egyik aránylag kényelmesnek kinéző székre, amivel pont a panel előtt végig tud csúszni, így eléri a legtávolabbi pontját is, ha kell. Ben átmegy a másik hatalmas helyiségbe, ami majdnem teljesen egybe van nyitva a nappalival, és az ottani konyha hűtőjéből kivesz valami italfélét, aminek a tetejét lecsavarva jellegzetesen szisszen egyet, amit szinte meg sem várva, máris a szájához emeli és fenékig kiissza azt. Leonid Roob háta mögött van és figyeli, a többiek meg elhelyezkednek nyugiban a nappaliszerű, központi helyen.

– Roob, szólj, ha átjött, látni akarom – szól még hátra Leonid, aztán felém fordul.

– Te nem ülsz le, Ree? – kérdezi tőlem.

– De, majd igen, csak kíváncsi vagyok, mi fog történni még. Ez a központ itt a tiéd? – mutatok körbe, és várom Leonidtól a választ.

– Ez az egész csapaté. Ha megfelelsz, akkor a tiéd is – kicsit elgondolkozik, és folytatja. – Egy dolgot még nem beszéltünk meg, hogy hogy alakítsuk ki a két egységet. Ben, Femile, Alain és Ree. Alapból kettesével kellene összeállnotok majd.

Érdemes lenne eldönteni, hogy lenne a legjobb és a leghatékonyabb.

– Én nem leszek a zöldfülűvel – lép vissza a nappali irányítótermébe Ben. – Nekem egy erős személyiségű társra van szükségem. Bármikor felemelek két mázsát a fejem fölé, csak ne nekem kelljen sok döntést hoznom. – És valóban látszik rajta, hogy inkább harcos, mint tollforgató típus.

– Nekem mindegy, én Bennel is lehetek – mondja Alain, aki most szólal meg először, eddig nem hallottam a hangját. Valahogy az az érzésem, hogy senki, még Alain sem szívesen lenne velem egy egységben.

– Hát jó, majd én leszek veled, Ree – néz a szemembe Femile, és kacsint.

– Akkor ez megvan, Ben és Alain egy egység lesz. A másik egység pedig Femile és Ree – mondja Flott.

– Megjött a meló anyaga, Leonid! – szól hátra Roob. – Kirakom egy csoportba, és mindenki beleprivátozhat.

Látom mindenki szemében a kis fényeket fel-felvillanni, ahogy nézik a videót, és olvassák hozzá a leírást. Próbálom addig elfoglalni magam, és körbenézek a központunkon. Igen, a mi központunk. Persze, ahhoz még el kell hogy végezzem ezt a feladatot. De nagyon furcsa még, hogy ez a mi központunk. Az enyém is. Soha nem volt még ennyire komoly dologhoz közöm. Hosszú percek telnek el, mire Leonid odaszól.

– Te nem nézed? – kérdi meglepetten.

Egy privát vagy csoport videóanyagot, ha lenne nanocsomagom, akkor könnyedén rácsatlakozva a hálóra én is láthatnék. De mivel nincs, így csak közvetlen videóelérést tudok nézni. Vagy 3D videóhívást látok és hallok. Persze van mód arra, hogy belépjek normál módon is, és ők nem tudják, hogy nekem erre már régen fel van készítve a testem, de ezt nem kell még tudniuk. Ahogy Leonid kimondta, azonnal rá is jött, mi a hiba, és javította.

– Ja, hogy nincs nanocsomagod – állapította meg Leonid.

Nekem is csak most tűnt fel egyébként, hogy itt van előttem hat ember, és mindegyikük egy-egy osztályhoz tartozik. Ben nyakán egy kilences szám látszik, vagyis ő katona, a rendvédelem osztályába lépett be a nagy választásakor. Roob és Alain nyakán ötös szám van, ami a tudományok osztálya. Femile és Flott a hatos számot viseli, ami a szórakoztatás és a művészet osztálya. És most esik csak le, hogy Leonid tízes, az ő nyakán egy tizenegyes szám foszforeszkál. Tény, hogy mindenki közül Leonid a legméltóságteljesebb, és egyértelműen ő a csapat vezetője. Aztán odaszól Roobhoz:

– Tedd ki a kivetítésre is!

Azonnal látni lehet a helyet, amiről a szóban forgó küldetés és feladat szól. Egy hatalmas gyárépület. Végigvezet azokon a helyeken, amiről adata lehetett a megrendelőnek. A leírás azt mondja, hogy egy nanoporton csatlakoztatható, külső QX adapterrel felül kell írni a gyár valamelyik hármas szintű hozzáféréssel rendelkező termináljáról a FORT 55 vezérpanel gyártási folyamatát. Ebből a panelből le kell gyártani száz darabot, és azokat kihozni. Ez a panel egy 10 cm x 10 cm nagyságú, vékony panel, a súlya 10 gramm körüli. Egy zárt csomagban kell feladni a mellékelt címre.

Nekem ezek nem mondanak semmit. De azért nem kerülte el a figyelmemet, hogy egy zöldfülűnek egy ilyen feladat, nos, hogy is mondjam, nem gondolnám, hogy egyszerű. Fogalmam sincs, hogy milyen problémákat kellett eddig megoldaniuk a csapatnak. Ha nekem ilyen nehezet adnak, akkor milyenek lehetnek az egész bonyolultak?

– Érted a feladatot, Ree? – kérdezi Leonid.

– Érteni értem én...

– Jó, akkor itt a feladat. Minden adatot, amit tudunk, részletesen megvizsgálhatsz, és böngészd is át lehető legtüzetesebben. Három heted van a megoldásra. Te döntöd el, hogy csinálod, vagyis minden a Te kezedben van, vedd úgy, hogy most te vagy a főnök. A lakásodból is el tudod érni ezt az anyagot, ha akarod. Holnap pedig megkapjuk a QX adaptert is. Normál nanoportos adapter. Mi most dolgozunk egy feladaton a csapattal. Ha gondolod, maradhatsz, vagy akár kimehetsz kiszellőztetni a fejed. Átgondolhatod az egészet, stratégiát szőhetsz. A központ a segítségedre van, vagy ahogy te szeretnéd, úgy lesz. Megértetted?

– Igen. Azt hiszem, kimegyek és szétnézek – mondom magam elé, és elindulok az ajtó felé.

– Rendben. Felvettük a retinakódod, és a hang-és ujjlenyomat-ellenőrzőbe is beraktunk. Bármikor be tudsz jönni ide is – informál Flott.

– Köszönöm, jó munkát – mondom, és nyitom is az ajtót.

Szaladoznak a gondolataim. Ez kifejezetten nehéz feladatnak tűnik. Vagy megoldom, vagy meghalok. Van három hetem. Addig még tuti élhetek. Csak kitalálok addig valamit!

Nem túl nagy háztömb, amiben élünk. Öt emelet magas, és mi a legtetején vagyunk. Nincs kedvem felvonóval menni, ezért inkább a lépcsőn megyek. Senki nem használja. Azért építi az ember, hogy a nem várt, és remény szerint soha be nem következő baj esetén lehessen használni. Egyébként teljesen fölösleges, és csak a helyet foglalja.

Ahogy épp lépnék a kijárati ajtó felé, Flott hangját hallom.

– Ree! – megfordulok, és megvárom, amíg odaér. Körbenéz, és felém nyújt valamit. – Ezt használd – mondja. – Retinavédelem.

Nem több az egész egy kicsi pöttynél, amit „ráragasztok” becsukott szemmel a szemhéjamra, és azonnal „elolvad”; beletelepülnek a nanoegységek a szemembe, és megakadályozzák, hogy a kamerák, szkennerek, vagy bármi be tudjon azonosítani a retinámon keresztül. Hasznos dolog, és nem csak akkor, ha el akarsz bújni, hanem ha végigsétálsz egy forgalmas úton: így a zavaró reklámok nem ugranak fel, és nem akarják állandóan személyre szabni a cégek – természetesen csakis a te érdekedben – az ajánlatukat. Igen bosszantó tud lenni. Nagyon sokan használnak retinavédelmet, így ez teljesen legális kiskapu. Megint, az érdekek elnyomják a hasznos dolgokat. Akik használják, legtöbben tízesek. Vagyis azok, akik a tulajdonosai azoknak a cégeknek és üzleteknek, amelyek folyton lesik a járókelőket vagy arra tévedőket, és amint sikerül a retina alapján beazonosítani, azonnali ajánlatot adnak nekik.

Arra tehát a maguk érdekében nem hoznak törvényt, hogy ne lehessen ezt a nagyon zavaró reklámtechnikát alkalmazni, mert akkor a saját üzletüket tennék tönkre. Viszont ők maguk felvérteződnek ellene. Én magam nem a reklámok ellen fogadom el, hanem azért, ha valamelyik beazonosít, azon nyomban kiderülhet, hogy egy szökött kivégzendő vagyok, és pillanatok alatt a fejem fölé vetítenének egy 3D „Körözés alatt” jelet vagy feliratot, és ha fejpénz is van rám kiszabva, akkor még azt is, hogy mennyi jár a becsületes elfogónak. Minimális itt a bűnözés, de aki bűnözni akar, az vagy a legmodernebb technikát használva kivédi a problémákat, vagy nem mutatkozik ott, ahol nem szabad.

– Köszönöm, Flott, erre nem is gondoltam – mondom neki, miután felraktam a szemhéjamra, ami egy már másodpercen belül nem is látszott.

– Ha kimész, vigyázz, és maradj itt a tudományos zónán belül, ne menj át a Szórakozás zónájába most még!

– Hol van az a zóna? – kérdezem tőle.

– Ja, hogy nem tudod. Nem lesz könnyű feladat itt megszokni mindent. Az az igazság, nem irigyellek, hogy így hirtelen, minden előkészítés nélkül beleugrasz a mély vízbe. De bevallom, nem lenne rossz még egy ember a csapatba, úgyhogy én kifejezetten drukkolok neked, Ree! – mondja, és a kezét nyújtja, amit elfogadok, és megrázom. Erős a szorítása, ami tuti, hogy nem az éjszakai alvásai közepette alakult ki. – A szórakozás zónája egy erőfal, ami nagyon jól látható. Nagyjából tíz méter széles, piros erőfal.

– Pénzbe kerül átmenni rajta? – kérdezem.

– Nem, oda bárki átmehet, de azonosításon esel keresztül, mindenképpen be fogja szkennelni a retinádat tíz méteren belül. Ha eltakarod, akkor elkábít, és nem enged át.

– Köszi, Flott, ezt jó tudni.

– El sem tudom képzelni mi az, amit mondhatnék még, ami fontos lehetne így hirtelen. Ne ölesd meg magad, és ne hagyd, hogy elkapjanak rendben? – megveregeti a vállamat.

– Rendben! Vigyázok, megígérem. Amúgy sem akarok túl messzire menni, csak kicsit kiszellőztetem a fejemet.

– Ja, és még valami. A szektorba se menj vissza! Tudom, hogy a szüleid hiányozhatnak, de az egyenes út a lebukáshoz – mondja visszafordulva még, és én tudom, hogy igaza van.

Flott visszamegy a lifthez, én meg kilépek az utcára. A ház bejárata egy kicsi utcára nyílik. De nem messze látni lehet a fő utcát, amin hallani is, hogy zakatol az élet. Szép lassan sétálok ki a kereszteződésig, ahol egyből látszik is, hogy minden utcára nyíló üzlet ki van nyitva. Ahogy kiérek a kereszteződésbe, kinyílik a tér, és jobban szemügyre tudom venni a zónát, bár nyilván ez a rész nem biztos, hogy mindent elárul magáról, hisz csak egy pirinyó szelete a nagy egésznek.

Azt mondják, hogy Dokky Mynodis Centralisának a legnagyobb városa. Meglepő, hogy szinte csak légtaxik vannak. Az utcai forgalom elég gyér, mind a járművek, mind az emberek tekintetében is. Látni utcai taxist is azért, de csak elvétve. Hatalmas, villogó, 3D-reklám multikivetítők mindenfelé, szerencsére nem tudják szkennelni a retinámat, így nem zaklat semmilyen reklám. Meglepő, hogy vannak járművek, amiknek kerekei vannak. Furcsa, visszaléptek volna az őskorba? Lehet valamelyik helyi vezetőnek kerékgyára maradt a múltból, vagy... igen... ez a tudományos-technikai zóna, lehet, hogy valamit próbálhatnak. De csak nem kéne visszafelé fejlődni. A légpárna, vagy az elektromágneses, esetleg a fotontoló; mindegyik megoldaná a problémát, és kiválthatná a sérülékeny kerekeket. Furcsa, de ők tudják.

Az egész részen szinte csak ipari részek, irodák és néhány lakóépület található. Monumentális és modern az egész, de rám kicsit nyomasztóan hat. A szektor azért ennél sokkal barátságosabb, és valahogy családiasabb, melegebb érzéssel vesz körül.

Nem azt mondom, hogy visszavágyom, de ez akkor is kicsit furcsa.

Ahogy nézelődöm pár percig, és már indulni kellene valamerre, az az érzés szánkózik át a testemen, hogy nekem most nem itt kellene lennem. Senki nem zavar semerre, állhatnék itt éveket is. De borzasztóan nyomaszt, hogy meg kell oldanom a feladatot három hét múlva. Vissza is fordulok, eldöntöttem, hogy amennyiszer csak lehet, átnézem az anyagot, amit Biggie adott. Biztosan van rajta valami, ami segít a megoldásban. Minden pillanat, amit nem a munkával töltök, elvesztegetett idő.

A szobámba már normálisan, ujjlenyomattal tudok belépni, nem pedig a jól megszokott manuális zárak nyitásával, mint a szektorban. Minden furcsa itt most, de majd megszokom. Muszáj lesz: úgy látszik, ez az új otthonom, amit nem is bánok. Első utam a hűtőhöz vezet, mintha egy napja percenként éhes lennék. Az új klíma lehet, vagy a környezet, vagy csak az, hogy korlátlanul van mit enni, nem tudom, de tényleg örülök, hogy az ételre nincs gondom. Már csak azért sem, mert amikor kinyitom a hűtő ajtaját, minden polc és rekesz megint színültig tele van. Valaki belopózott és feltöltötte volna? Épp ezen forog az agyam, amikor kopogtatnak.

– Szia, Ree! – Femile az. Nem tudom, miből érezte meg, hogy már vissza is jöttem, de pont a hűtőben való matatásom közben ért. – Leonid mondta, hogy minden héten hétfőn és csütörtökön reggel, hasonló időben, mint most is, tartunk egy ilyen összejövetelt, ahol mindenki elmondhatja észrevételeit, búját-baját, ötleteit, meg hogy mit, hogy lehetne jobban, hatékonyabban csinálni... stb. – Rám néz, és pár másodperc után megjegyzi még: – Ja, nem tudtam, hogy mi az amit szeretsz, bármikor megváltoztathatod a tartalmát, és akkor beállítástól függően, akár azonnal, mint ahogy most is, mindent újratöltenek.

– Kik? – kérdezem bután nézve rá. – Csak úgy bejönnek a lakásomba?

– Mi a Fooduniverse-től rendelünk, de bármikor válthatsz.

– Nem tudom, azok kik – hebegem, és valóban nem tudom, hogy mit is mondjak neki, de őszinteségi rohamomban felvilágosítom. – Tudod, a szektorban nincs ennyi választék. Konkrétan mindig csak rizs és tojáspor van. Ehhez nekünk nem kellett külön tárolókat tartani az amúgy is kicsi lakásokban, mert hetente kétszer kaptuk az élelmiszerellátmányt. Valójában tegnap és ma laktam jól először életemben. Nekem szerencsém volt, már ettem pár finomságot, mert megtehettem, de ennyi mindent és egyszerre még soha sem. Azt sem tudom, hogy a legtöbbnek mi a neve. Neked ez most biztosan furán hangzik, de ez az igazság. – A lány valóban meglepettnek tűnik. Eddig csak az ajtóban állt, de most becsukta maga mögött, és beljebb lépett. – Jaj, milyen szórakozott vagyok, ülj le, foglalj helyet! – becsukom a hűtő ajtaját és próbálok úgy csinálni, mintha tapasztalt házigazda lennék.

– Soha nem tudtam pontosan, milyen az élet a szektorban – kezdi a lány. – Sok mindent mesélnek róla, és szerintem a fele sem igaz. De ha annak csak a negyede is valós, amit mondanak, akkor is nagyon szörnyű. – Kicsit elgondolkozik, és folytatja.

– Azt gondolom, hogy valójában csak az tudja, aki dobogós a szektorban... – hirtelen a szó végét elharapja, és rám néz bocsánatkérően: – ...ne haragudj, nem akartalak megsérteni, hogy így hívlak, csak...

– Nyugi, semmi baj nincs. A dobogósok, bármennyire is furcsa, büszkék arra, hogy ők dobogósok, valójában semmi másunk sincs, amire büszkék lehetnénk. Én dobogós vagyok, és valahol az is maradok, bár most itt vagyok köztetek. Itt minden más, minden sokkal szebb. Bármikor zuhanyozhatsz. Megszámlálhatatlanféle kajád van, annyit ehetsz, amennyit szeretnél...

– A szektorban nincs zuhany? – szakít félbe a lány.

– De van, csak a víznyitási idő mindennap az esti órákban olyan 10-15 perc. A harmadik osztálybeliek 15 percre, az egyesek, kettesek pedig 10 perc időintervallumra használhatják a zuhanyt.

– Összesen ennyi idő van zuhanyozni?

– Nem teljesen, ennyi idő van arra, hogy kétszer egy percig használd a zuhanyt. Illetve, ha hármas osztályú vagy, akkor kétszer másfél percre. Az első egy percet az élvezet percének hívjuk a szektorban. Akkor csak aláállsz, és csak folyik rád a meleg – de olykor langyos – víz, de az egész napos loholás porát nagyon jólesik lemosni magadról. Van olyan is, amikor egy vagy két napra is hiába várod, nincs víznyitás. Ott ül a család a szobában, és várjuk a hangot, ami jelzi, hogy most már megnyithatod, és folyik a meleg víz. Ezután beszappanozod magad. Sietni kell, mert ha rád kell várni, akkor lehet, a végén valakinek már alig marad ideje. A második egy perc arra kell, hogy a szappant le tudd magadról mosni. Így megy ez szépen sorban, attól függően, hány fős a család – mondom, ahogy közben visszagondolok az akkori életemre.

Elmosolyodom magamon. Az „Akkori” életem, mintha olyan régen lett volna. Egy napja sem vagyok itt, de már múltnak tekintem. A lány arcára kiül a döbbenet. Látszik rajta, hogy ezer dolgot akar kérdezni, de hogy pontosan nem meri-e, vagy nem tudja, melyikkel kezdje, azt nem lehet látni az arcán. Eddig nem is volt igazán lehetőségem megfigyelni a csapatot. Most ülök így, hogy van időm megnézni Femile-t. Középhosszú, vörös haja van és kék szeme. Testhez simuló ruhát visel, ami kidomborítja az amúgy is egyértelmű tényt, hogy a teste tökéletes. A melle nem túl nagy, de kihívóan, feszesen áll az öltözetben. Az arca nem az a tipikus világszépe, de bájosan szolid nő hatását kelti. Nagyon lefoglalják a gondolatai, így nem hiszem, hogy észreveszi azt, mennyire megnéztem a testét. Eszembe jut Lini. Vajon mi lehet vele, hol lehet? Az előttem lévő lány nyakán ugyanaz a hatos szám van, mint ami Lini nyakára is már bizonyára felkerült. Lini sokkal szebb. Fényévekkel szebb, mint Femile. És, igen, minden pillanatban szembesülnöm kell azzal, hogy még mindig szerelmes vagyok belé.

– Ez így nagyon szörnyen hangzik, és embertelen, hogy tisztálkodni sem tudtok rendesen – mondja, és látszik rajta, hogy valóban megérinti az egész. Nyilván átélni ezt nem lehet, csak az tudja, aki benne él, de még belegondolni sem jó érzés.

– Én kinek a lakását foglalom most el? – kérdezem hirtelen, hogy kicsit másfelé tereljem a szót.

– Ez az egyik vendégszobánk. És most már a tied, ha megfelel.

– Vendégszoba? – kérdezem elkerekedett szemmel. – És ti hol laktok? Egy ilyen hatalmas lakást adtatok nekem... – Femile elneveti magát.

– Hatalmas? – kérdezi nevetve. – Az enyém kétszer akkora, és a többieké is.

Leonid itteni lakása nagyjából négyszer ekkora lehet. Szóval a tied a legkisebb.

– És ti hol laktok? – kérdezem újra, mert kihagyta a másik kérdésemre a választ.

– Mindannyian ugyanebben a háztömbben.

– Mennyit szabad itt enni? – kérdezem hirtelen. Femile megint elneveti magát.

– Mi az, hogy mennyit? Amennyi jólesik.

– De úgy értem, hogy ezt ki fizeti, vagy, hogy megy ez itt, mert nekem...

– Nyugi, Ree. Az élelem itt ugyanúgy benne van az osztály szerinti árban – megint kicsit elgondolkozik. – Nos, igen. Mindenki a saját szintjén nyomorog. Tudod, egy közepes osztályú, hacsak nincs valami extra kiváltsága, amit azért itt már olykor-olykor meg lehet szerezni, pláne ha kelendő vagy... Szóval kapsz egy lakást, a lakáshoz tartozó kiszolgálást, rezsit, élelmet, és ami hozzá tartozik. Nagyjából ennyi. Ezért dolgozol hétfőtől szombatig tíz órát. A vasárnap szabad. De nincs semmi a neveden. A lakást is, meg mindent csak bérelhetsz. Nem vehetsz légautót, repülőt, semmit.

– Mi a szektorban mindennap dolgozunk, vasárnap is. Csak akkor 4 órát.

– Hogy utaztok a munkahelyetekre?

– Munkahely? – most én nevetem el magam. – A bánya érdekes munkahely, és természetesen gyalog.

– Mindenhova gyalog mentek?

– Igen. Miért, itt hogy?

– Nos, ha a munka megköveteli, akkor a tízes vezetőd engedélyével légtaxizol. Amúgy föld alatti Hyperrel.

– Nálunk a Hyper csak terméket, árukat szállíthatott. Dobogós nem utazhatott vele.

– Én nem is tudnám elképzelni, hogy lehetséges a város másik végébe gyalog átmenni.

– A szektor kommunáiban a lakásodtól maximum 500 méterre volt a gyár vagy a bánya, ahova kellett menned. Szóval annyira nem vette ezt senki a lelkére szerintem, ez volt a legkisebb bajunk a szektorban – most én gondolkozom picit el. – Mióta

vagytok ti együtt a csapatban? – Femile mély levegőt vesz, és mintha valami monumentális dolognak ugrana neki, nekikezd.

– Tudod, érdekes a helyzet. Én másfél éve vagyok Leoniddal. Ben és Alain két éve. Roob egy éve jött, és Flott talán a legrégebbi.

– És előtte?

– Na, ez az. Ezt lehet, jobb lenne, ha Leonid mesélné el. De ő talán soha nem tenné. Annyit elég ha tudsz, hogy ez egy családi vállalkozásféle volt. Valami félresiklott, és Leonid elveszítette a családját.

– Meghaltak? – kérdezem – Hogyan, mi történt?

– Legyen ennyi elég. Én sem tudok minden részletet. De ha Leonid el akarja mesélni, akkor majd ő elmondja. – Femile feláll, és kis sóhaj után mondja: – Én visszamegyek, mert már lehet, keresnek. Ha tudok segíteni valamiben, szólj! – elmosolyodik és hozzáteszi: – Egységtárs!

Valóban, társak vagyunk. El is felejtettem. Pár másodpercig kalandozom csak el, amíg hátulról szemlélem, ahogy Femile a szűk öltözetében, kilép a lakásom ajtaján. Aztán két gondolatom lesz: az egyik, hogy eszem valamit – valami csodás itt a kaja, ki kell élveznem! A másik, hogy neki kell állnom a tervezésnek.

Egész estig benn gubbasztottam a nappalimban, és legalább ötvenszer megnéztem már Biggie anyagát. Nem semmi, ami küldött. A gyárcsarnok minden adatát tartalmazza: mekkora az alapterület, hol vannak a szellőzőnyílások. Milyen anyagból és milyen vastagsággal készültek a falazatok, mindenhol javaslatot tesz, ha falat akarnék törni vagy vágni, valamit keresztbe ásni valahol. Ami az anyagban szerepel, ahhoz javasol eszközöket is, amikkel kivitelezhető. Pontosan megmondja, kik és hányan dolgoznak, milyen munkabeosztásuk van. Az őrök váltási idejét, fegyverzetét. Van, akinek képzettségét és gyengéjét is mellékeli – például az egyik hangári járőrnél gyengeségként jelzi, hogy többször törött volt a bal térde. Szóval iszonyatosan alapos az anyag. Aki ezt összeállította, kitűnő munkát végzett.

Ahogy egyre többször nézem, úgy megyek bele egyre alaposabban minden részletbe, hátha találok valami fogást rajta. Összegzéseket készítek, és feljegyzem azokat a tényeket, amiket nem tudok megváltoztatni, és az ügy kapcsán tutira figyelembe kell vennem. Ilyen például, hogy három hét múlva, az utolsó napon mindenképpen végre kell hajtani a feladatot, és addigra meg kell tudni, mennyi időt vesz igénybe a komplett feladat végrehajtása. Mennyi idő az oda-vissza út, mennyi idő az egységeket legyártani – fogalmam sincs, mire jók azok a FORT 55 vezérpanelek pláne úgy, hogy valamit buherálni kell rajta a program segítségével, mondjuk ez egyébként irreleváns. Az anyag azt is mondja, hogy egy panel gyártási ideje egy perc, de van több gépsor is, és így egyszerre lehet tízet is gyártani. Azt persze nem tudom, hogyha a változtatásokat belerakjuk, mennyivel növelheti meg a gyártási időt, így duplájára számolom.

Rengeteg kérdés merül fel. A bejutás. Hogy írom felül a programot? Meg tudom-e csinálni egyedül, vagy vinni kell egy embert, aki ért ehhez, esetleg ott valakit kényszeríteni rá, hogy megtegye? Aztán egy halom biztonsági őr szambázik keresztül-kasul a gyárban. A végén pedig, hogy hogy jut ki az a száz panel. Biztosan nem engednek ki csak úgy egy dobozt, ha ráírom, hogy „légyszi, légyszi, hadd vigyem ki”, mert ez egy gyár, komoly biztonsági előírásokkal. Na és még ott van az is, hogy én hogy jutok ki.

Akárhányszor is futok neki, ez megoldhatatlan feladat. Ehhez legalább kellene 10-20 ember és több hónap, bárhogyan is számolom. Leonid mondta, hogy valamin éppen most ők is dolgoznak. Tudom, hogy még csak az első nap, és még az sem telt le, de máris pánikhangulatom van. Őket meg nem akarom zavarni. Mindjárt az első vizsgafeladatomnál bemondom az unalmast. Nem-nem. Ezt nem csinálhatom. Nekem kell megoldanom.

Már éjszaka lehet, és nem vagyok álmos. De már többször nem akarom és nem is tudom megnézni az anyagot; a számokat, adatokat már amúgy is fejből vágom. Furcsa is, hogy stresszhelyzetben az ember milyen gyorsan képes megjegyezni mindent. Vagy csak mert zseni vagyok. Elmosolyodom magamon. Persze, zseni. Ahhoz azért elég nagy szarban vagyok. Ha zseni lennék, nem itt lennék. Tényleg, akkor hol lennék? Nem is tudom, milyen lehetőségeim vannak.

Kangong bátya szavai jutnak mindig az eszembe. Ő mondta, hogy az emberek nagy részével az a baj, hogy nincs előttük az összes lehetőség. Vagy ha ott is van az összes lehetőség, de legalábbis azt, ami nekik megfelelő lenne, nézik, de nem látják. Ha mégis látják, akkor nem tudják elképzelni, hogy elérhetik. Ha mégis el tudják képzelni, hogy elérhetik, nincs rá tervük, hogyan kezdjenek neki, és hogy érjék el.

De ha mégis lenne tervük a kezdésre és arra is, hogy lehet pontosan kivitelezni, akkor nincs kitartásuk végigvinni. Aztán ha mégis megvan a kitartás is, akkor meg az odavezető út göröngyössége stresszeli őket, és az akadályokat látva adják fel.

A legtöbb ember rövidtávon akar mindent megszerezni, és amikor azt érzi, hogy nem megy, és sok az akadály, sokszor az első pofonnál és földbe döngölésnél fekve marad, és többet nem mozdul. Rövidtávon sokkal többet képzelünk el magunkról, hosszútávon meg nem tudjuk elhinni, hogy csodákra vagyunk képesek.

Eldöntöttem hát, hogy három hétig tökéletesen odafigyelek a célra. Megnyugszom, és összpontosítom a figyelmem. Talán rosszul kezdtem el, hogy csak úgy nekiestem.

Mert először is, milyen egy jó csempész? Mindenesetre okos, figyelmes, kitartó, talán erős is – eszembe jut, hogy nem nagyon feszegettem azt, hogy én nem vagyok gyilkos, és nem fogok senkit megölni – de mi van, ha megtámadnak? Hagynám magam elfogatni, vagy még rosszabb esetben ott a helyszínen leöletni? Nyilván nem. Nem tudom, hogy képes lennék-e embert ölni. Nem szívesen jár ezen az agyam, de bármennyire is akarom elodázni a dolgot, sajnos ezeket is számításba kell vennem. El kell kezdenem erősíteni a testem. Ben jut eszembe. Na, olyan nem akarok lenni. Olyan, mint egy óriás. Mindenesetre az tuti, hogy bivalyerő van benne. Leonid, ő igen. Rajta látszik, hogy igazi „csempész teste” van. Így okoskodom, de valójában fogalmam sincs, milyen egy igazán jó csempésztest. Meg aztán ott van Femile is. Ő meg nő, mégis csempész. Nem tudom elképzelni, hogy birokra kelne katonákkal vagy őrökkel. Ő inkább kecses, bájos. Most, hogy így rá gondolok, elég kihívó volt a feszülős cuccban hátulról... Ree! Koncentrálj bakker a feladatra. Megint Kangong bátya jut eszembe. Ő mondta, hogy a nagy világháborúkat a hatalommámor és esetenként a nők indítják; és most én még azt is hozzáteszem, hogy a figyelmet is nagyszerűen el tudják vonni.

Összefoglalva tehát: el kell kezdenem gőzerővel csempésznek lennem. Nem tudom, milyen a jó csempész, így inkább arra gondolok, hogy nem azzal foglalkozom, a többiek milyen jók csempészként, hanem hogy én milyen tulajdonságjegyeket erősítsek, vagy öltsek fel még, hogy a magam nemében jó csempész legyek. Hm. Hát ez nem egyszerű.

Aludnom kell. Nem vagyok álmos, de belátom, hogy az alvás fontos. Tiszta fejjel mindent másképpen lát az ember. Szóval alszom, majd a holnapi napi rutin után kimegyek a városba, és megszemlélem a tetthelyet is talán. Aztán tervezek ezerrel. Felkészítem a testem és az agyam arra, hogy jó csempész legyek. Na jó, alvás!

A reggel tettre készen ért. Reggeli után úgy döntöttem, hogy a terv szerint kimegyek és szétnézek. Egy óra séta kell, nem lehet mindig benn gubbasztani. Nem tudom amúgy, mi van velem, de szárnyalni érzem magam. Kifejezetten jó a hangulatom. Frissen keltem, és a néha belém harapó stressz mellett is olyan érzésem van, hogy a feladat piti, és mintha már túl is lennék rajta. Erősnek érzem magam és magabiztosnak. Csak vigyázz, Ree! Magasról lehet nagyot esni. Az elbizakodottság is ártalmas lehet az egészségre. De akkor is így érzem magam, és most semmi nem tud kibillenteni az érzéseimből. Ahogy kilépek az ajtón, Flott áll velem szemben, épp hozzám akart bejönni.

– Jó reggelt, Flott! Hát te?

– Jó reggelt! Megjött a QX adapter. Felmásoltuk a hálóra is, de ez az eredeti. Ha gondolod, megnézheted, de Zeusz kódban van írva. Hacsak nem vagy legalább A5ös programozó – néz rám sunyin, és rázza a fejét, hogy esélytelen értenem, mi van rajta. – A lényeg, hogy Roob szerint működhet, és ezt kell használnod – azzal a kezembe nyom egy 1 cm x 3 cm QX nanoportos adaptert. – Ne veszítsd el! Én megyek is, csak ügyesen aztán, Ree! – azzal el is viharzik, magamra hagyva a folyosón.

Nem tudom, mennyit vizsgálhatták az adaptert. Én most, hogy a kezemben van, csak kívülről tudom megnézni. Megnézem minden oldalról. Normál adapter, és kész. Amúgy meg ha már elterveztem, elmegyek, és megnézem a gyárat magamnak.

Az utcán megint látom a nyitott üzleteket. Éttermek, öltözetkiegészítő programokat áruló boltok, lakberendezési üzletek és még vagy ezerféle bolt van ebben a zónában. Ilyet nem lát az szektorban egy dobogós sem. Nincs egy kredit sem a számláján senkinek, haszontalan lenne ott boltot nyitnia bárkinek is, hozzáteszem, meg is van tiltva. Ahogy sétálok az úton – megszoktam, hogy mindenhová gyalog megyek, és még csak meg sem kérdeztem, hogy lehet jogosultságot szerezni a föld alatti Hyperre –, egyszerre csak elmegyek egy üzlet előtt, amire ki van írva, hogy tetoválás. De hát a tetoválás tilos! Hirtelen eszembe jut, hogy az én nyakam nem foszforeszkál egyik számmal sem, nem tartozom egyik osztályba sem. Ha meglátnak, akkor nem lenne kellemes magyarázkodni, ki is vagyok itt. Még jó, hogy itt van ez az üzlet, utasítom az öltözetem, hogy garbószerűen fedje el a teljes nyakam az államig. Helyes, így nem látja senki, hogy alatta nincs az osztályjelem tetoválva.

Benézek a szalonba: egy félmeztelen, körszakállas, izmos arc ül egy székben, és akkor megértem a tetoválást. Soha ezelőtt ilyet még nem láttam. A nanotetoválás modern, egyszerű, fájdalommentes és egészségre nem ártalmas. Ez az arc itt egy elavult módszerrel, tűkkel rajzol, az emberi bőrbe juttatott festék segítségével.

Kellene a francnak ilyen. De ha nyitva van, akkor biztos van igény rá, és eszembe jut Leonid csuklóján is a tetoválás.

– Helló! Miben segíthetek? – kérdezi lazán. Az egész emberből sugárzik valami nem ebbe a szektorba tartozó érzés. Vagy ha ide is tartozó, akkor olyan kívülállóféle.

Talán olyan, mint én is leszek. A csempészek sem idevalóak talán.

– Csak ezzel a régivel tudsz művészkedni? – kérdem, és magamat is meglepem a kérdésemmel.

– Mire lenne szükséged? Ha eltáncolod, lehet, kitaláljuk rá a megfelelő módszert.

– elmosolyodik. A fogai mindegyike – már, ami látszik – arany vagy aranyozott. Iszonyatosan néz ki, legalábbis én soha azelőtt nem láttam még ilyet. Biztosan hülyének néz, de kihátrálok.

– Köszi, még kitalálom majd... valamikor... visszanézek... vagy ilyesmi. – Összevissza beszélek. A lényeg, hogy szabaduljak. Benn látom, az arc visszaül a székébe.

Se nem ideges, se nem fura, lehet, már megszokta a magamfajta hülyéket.

Mindegy, most a célom az, hogy megnézzem a gyárat. Nem tudom, mennyit kellett mennem, az idő gyorsan telik, ha az embert lefoglalják a gondolatai.

Egy baromi nagy hangár előtt állok, aminek az egyik főbejárata az útra nyílik. Vele szemben van egy elég magas épület. Arra gondolok, hogy feljutok a tetejére, és onnan körbefigyelek, hátha látok valami fontosat. Épp akkor lép ki valaki a szemben lévő épület ajtaján, amikor odaérek. Biccentek neki, és nem hagyom, hogy becsukódjon az ajtó. Csak reménykedem, hogy ki legyen nyitva a tetőtér ajtaja. A szektorban semmit nem zártak. Viszont az olyan helyeket meg, amik valami miatt fontosak voltak, védőrökkel vették körül.

Szerencsére akadály nélkül kijutok a tetőre. Az épület szélén végig korlát van.

Amikor kiállok a szélére, akkor látom, valójában mekkora az egész gyár. Elöl az utcafrontról csak saccolni lehetett, hogy nagy, de most, hogy rálátok az egészre, megdöbbentő, hogy mekkora. Az emberi szem nagyon gyenge, és alig látna részleteket ilyenkor. Persze ha lenne egy birodalmi öltözetem, vértem és hozzá sisakom, akkor a kiegészítőkkel tisztán látnám az öt mérföldre lévő ember hajszálaira ráesett porszemet is. Most csak még, a szektorban szerzett, beépített szemjavító nagyító objektívet tudom használni. Ezt már én buheráltam a szememhez. Ilyen tuti nincs senkinek. Távcsöveket már régen nem használnak az emberek különálló egységként. Egyrészt mert nagy és sok helyet foglal el, másrészt mert jobb a sisakban, egy nanoobjektív távcső modullal.

Így is minden látszik. Nem tudom pontosan, de talán egy mérföld hosszú is lehet a hangár. Mögötte egy nagy dokkoló, ahova épp egy teherszállító száll le. Oldalt és legelöl meg a légtranszport kamionoknak és közepes légfurgonoknak van több beállója. A legtöbb teherszállítógép a gyár logójával van felfestve, jó nagy betűkkel: BQQVVQ. Van néhány más is, gondolom, külsős birodalmi fuvarozók lehetnek.

Legelöl hirtelen leszáll egy légtaxi, és kiszáll belőle egy hosszú, fekete köpenyes férfi. Magas, erős testalkatú, teljesen ősz fejű férfi, de amikor ráközelítek, az arca szerint 30 éves lehet, ha nem kevesebb. Az őr felé kinyújtja a kezét, az ujjlenyomat-ellenőrzés egy pillanat alatt kész, és már engedik is be az ajtón.

Nem tudnám elmondani, hogy mennyire jó érzés, de mosolyog a tested, és vele mosolyog minden sejted, amikor azt érzed: „igen, megvan”.

Otthagyom a tetőt, és lesietek az épületből, hogy elérjem még, ami nagyon fontos lesz a számomra a holnapi napon.

A csempészcsapat lázasan dolgozik azon a feladaton, amit velem nem közöltek, hogy micsoda. De tegnap is és ma is, amíg oda nem értem hozzájuk, a központban volt mindenki. Belépek a központba, és köszöntöm őket. Felém néz mindenki, mintha nem vártak volna.

– Szia, Ree!

– Helló, Mindenki! – mondom, és Roobhoz fordulok: – Roob, figyelj rám, kérlek, lenne egy kérdésem. Be tudsz juttatni a BQQVVQ hangárba? – ekkor már tényleg mindenki abbahagyja azt, amit csinál, és csak rám figyelnek. Roob nem egy szószátyár ember.

– Be – mondja hát röviden.

– Flott! – fordulok a csapat koordinátorához: – Milyen birodalmi központi ellenőrző szervezet van itt a városban, a zónában?

– Nos, van a Dokky-Sec és a Birodalmi Felügyelőségi Hatóság – mondja némi gondolkozás után.

– A BQQVVQ vállalat gyárát melyik ellenőrizheti, akár felszólítás nélkül is? – kérdezem még tőle.

– Mind a kettő. Miért? – kérdezi Flott.

– Ha Roob be tud juttatni engem valamelyik ellenőrző szervezet nevében a gyárba... – itt kis hatásszünetet tartok, és Roobra nézek. – Roob? – kérdezem tőle megerősítést várva.

– Nem probléma! – mondja megnyugtatóan.

– Akkor ma megcsinálom a feladatot – mondom könnyedén.

A csapat a fenekére ült hirtelen, nem várták, hogy ezt fogom mondani. Tegnap reggel megkaptuk a feladatot, három hetem lenne rá, de már egy nap múlva meg is akarom csinálni.

– Megőrültél? – kérdezi Ben a szokásos orrhangján.

– És hogy akarod ezt megcsinálni? Talán egyedül? – teszi fel a kérdést Leonid, és minden szem megint csak rám szegeződik. A fejemet bizonytalanul jobbra-balra ingatom.

– Iiiigen – nyújtom el hosszan. – Nagyjából... igen.

15. BQQVVQ

Egy óra múlva már egy légtaxiban ülök. Az úti célom a BQQVVQ gyáregysége. Nem mondom, hogy teljesen nyugodt vagyok. Az egész csapat le van taglózva tőlem. Egyszerre sugározták felém minden ellenszenvüket, kétkedésüket, féltésüket, és mintha le akartak volna beszélni róla. De hisz ők adták a feladatot nekem. Leonid mondta, gondoljuk át ezt még egyszer, ne kapkodjunk. Van idő, három hét még hosszú idő. De már minden készen állt. Nem volt idő sokat magyarázni, csak a leglényegesebb dolgokat mondtam el nekik, és a feladataikat osztottam ki.

Látták rajtam, hogy határozott vagyok és eltökélt, végső soron meggyőzte őket a hegyi beszédem: „Most segítetek végrehajtani azt, amivel megbíztatok engem, vagy csak bojkottálni tudtok? Az mondtátok, hogy mindent én irányítok, ez az én feladatom, úgy csinálom, ahogy akarom. Nem volt időminimum, csak maximum idő-korlát. Hát akkor szedjétek fel a csempész lelketeket a sárból és ne sápítozzatok itt nekem, hanem ígéretetekhez hűen, segítsétek a munkámat és csináljuk meg a feladatot!” Ez aztán hatásos volt.

Első lépésként be kell jutnom a hangárba. Roob varázslatával indul a buli. Előtte persze én varázsoltam párórányit az előkészülettel.

A taxi leszáll a gyár kapuja előtt. Én a legkimértebb magatartásomat erőltetve magamra, elindulok a bejárat felé. A bejáratnál tíz őr van, az ajtót ebből három felügyeli. Biccentek az egyiknek, de a lépteimet nem lassítom. Kimérten és magabiztosan lépek elé, és az egyik kezemet feltartom. Elméletileg a csapat minden tagja hall, és én is hallom, ha valamit nagyon mondani akarnak.

– Jó napot! – mondom olyan hangon, mintha én lennék a világ ura. – a Birodalmi Felügyelőségi Hatóság G5023/3 ügyében Eckhart Gettingen ügynök vagyok. A hatósági számom EG3511. Azonosítson be, és nyissa ki az ajtót. Sietek. – Még én is meglepődöm a szavaimon. Az egész úgy hangzik, mintha valami iszonyúan fontos ügyben járnék el. Megfelelően hivatalos, pont elég hideg és tökéletesen célratörő az egész. A kapuőr rám néz, egy kicsit meg is torpan, és minden ellenőrzés nélkül mondja.

– Fáradjon be, uram! – próbálja természetesen mondani, de mintha félne kicsit.

– Gery, nyissátok az ajtót! – utasítja a közvetlenül ajtónál álló társát.

Szép nyugodt léptekkel, de azért megfelelően gyorsan, elindulok a hangár bejárata felé. Az őrök rám néznek, és lesütik a szemüket, én nem foglalkozom velük. Belépve a hangárba már jön szembe velem egy fehér öltözetű személy. Kinn, mikor elengedett az őr, gondolom, azonnal jelezte, hogy érkezem, és küldték az ekkor szokásos, megfelelően felkészült és elég magas beosztású mérnök technikust, aki a segítségemre lesz majd. Egy elég alacsony, kicsit szétszórtnak látszó, 50 évesnek kinéző ember szólít meg a személyében, egy kicsit riadtan, ahogy rám néz.

– Üdvözlöm, uram! Tom Khary vagyok. Menjünk az irodámba, és kérem, mesélje el a látogatása okát. Kollégáim jelezték, hogy a hatóság látogatást tesz nálunk. A vállalatunk mindig ügyel, hogy minden a legnagyobb rendben legyen, erről, ha akar, meg is bizonyosodhat. Jöjjön, menjünk!

– Főként nem csevegni jöttem, sok időm nincs is. Ezért térjünk a tárgyra! – határozott vagyok és főként hideg.

– Természetesen, uram, megértem. Elnézést, nem akartam az idejét rabolni.

– A látogatásom célja az ellenőrzés. Ha valóban minden rendben van, akkor semmitől nem kell félni. Vezessen végig a technikusain. Hányan dolgoznak itt technikusként?

– Ma 27 technikusunk van szolgálatban, de amúgy a teljes állomány 195 fő.

– Hányan vannak legalább A5-ös minőségben? – kérdezem hivatalosan.– Összesen tizenkilencen, uram.

– A mai nap?

– Ma csak tizennégyen.

– Vezessen oda hozzájuk!

Egy lifttel megyünk fel a vezetői hídra, ahol az irodák találhatóak. Ahogy szétnézek, hihetetlen látvány tárul elém. Rengeteg szerelő és gép dolgozik. A szektorban csak emberek dolgoznak, ehhez képest kőkorszakba illő módon. Elég gyors a lift, de még így is elég sok idő, ezért aztán addig az üvegen keresztül szemügyre tudom venni szinte az egész gyárat – már ami ennyi idő alatt lehetséges. A hídon átmegyünk egy nagyobb irodán, ahol csak nők dolgoznak, vélhetően számlázási feladatokat vagy rendelési dolgokat végezhetnek.

– A FORT 55 vezérpanelt melyik részleg vezérli? – kérdezem hirtelen ötlettől vezérelve.

– Az hozzám tartozik, uram.

– Van itt hármas szintű hozzáféréssel rendelkező terminál? – kérdezem teljesen nyugodtan.

– Igen, uram, a vezérlő szinten minden terminál ilyen.

– Hány van belőle itt?

– Itt kettő. Egy az én irodámban, egy pedig ebben a helyiségben – mutat maga elé.

Megérkezünk egy elég nagy irodába, és ahogy belépünk, majdnem mindenki ül, és az előtte lévő virtuális panelmegjelenítően dolgozik. Van, aki valószínűleg programoz valamit. Van, aki tervrajzokat nézeget, vannak, akik csak olvasnak. Nem értek a technikához, de ezek az emberek itt a föld legokosabbjai. Legalábbis remélem.

– Eckhart Gettingen ügynök vagyok. Jó napot kívánok mindenkinek – mondom, hogy mindenki jól hallja. – Nem akarom sokáig zavarni a technikus urakat, de egy ellenőrzésen kell végigmenjen a vállalat. Igyekszem rövidre fogni, kérem, álljanak fel ide elém az A5-ös minősítésű technikusok.

Először mindenki összenéz, nem szokványos kiállítani az embereket csak úgy, mint a vágóállatokat a meózás előtt. De aztán szépen kijön mind a tizennégy ember, négy nő és tíz férfi. Végignézem őket.

– Lenne egy gyors feladatom az önök számára, egy önként jelentkezőt kérek. A férfiak menjenek vissza a helyükre. – Megint zavarodottak lesznek, de teszik, amit kérek. Csak a négy nő marad kinn. Előveszem a QX adaptert, amin a program van, és úgy tartom, hogy mind a négy női technikus lássa, és közben mondom a feladatot.

– Le kellene futtatni ezt a hatósági tesztet egy terminálon. Szóval ki vállalkozik a feladatra? – kérdezem, és minden figyelmemet rájuk fordítom. Eddig a pontig volt némi izgalom bennem, de ebben a pillanatban megnyugodtam. Megvan!

Rámutatok balról a második lányra, és elé lépek.

– Kisasszony! Kérem, segítsen nekem. Már az is nagy segítség volt, hogy idáig eljutottunk, még egy utolsót kérek: futtassa le ezt a programot a rendszeren! – mondom, és a kezébe adom az adaptert.

– Uram, elnézést kérek, de ez szabályszerűtlen és ellentmond a... – nyökögi a fő technikus, akivel jöttem. De ahogy cinikusan rákezdek, köhincsélve, röhögve, szinte azonnal belefojtom a szót mondata közepén.

– Szabályszerűtlen? – még mindig röhögök. – Hát, akkor bizony írni kellene egy jegyzőkönyvet. Azt azonnal küldhetné is el a Hatóságunkhoz. Ezt mi rögtön továbbítanánk a főnökeinek, és aztán kivizsgálnák pár nap alatt. Ha megállapítódik, hogy valamit rosszul csináltam, akkor változtatunk a dolgon! – mondom kellő nyomatékkal minden szavamon. Majd folytatom lágyabban: – De ha mégis kiderülne, hogy minden a legnagyobb rendben van – itt direkt hatásszünetet tartok –, akkor bizony nem lennék az ön bőrében! – Rá sem nézek a technikusra, csak a lányt figyelem. A technikus vergődik pár másodpercet azért, de a végén beadja a derekát.

– Uram, elnézést, akkor csináljuk úgy, ahogy mondja, hiszen mégiscsak a hatóság tudja, hogy kell ezt jól csinálni, és mi azon vagyunk, hogy minden szabályszerű legyen, és megfeleljünk az elvárásoknak és követelményeknek. – Ha egy kicsit hosszabb lenne a technikus nyelve, még az is lehet, hogy a tomporom is nyálas lenne már egy ilyen szép mondat után. Nyilván, a világ teljesen korrupciómentes. Nevethetnékem van ilyenkor. De a feladat a legfontosabb most.

– Nos, kisasszony, akkor megtenné? – kérdezem a lánytól. A lány közben a melléhez szorítja az adaptert, biccent egyet esetlenül, és elindul a terminál felé. Amíg a lány dolgozik, visszafordulok a vezető technikus felé.

– Ugye azt állította, hogy önhöz tartozik a FORT 55 vezérpanel gyártása?

– Igen, uram, azt az én részlegem állítja elő, és... – nem értem az embereket, akik szorult helyzetben vannak, vagy meg sem mernek szólalni, vagy szófosás jön rájuk.

Kénytelen vagyok belefojtani a szót.

– Nagyszerű! Akkor, kérem, gyártasson le 100 darab FORT 55 vezérpanelt, és címeztesse meg erre a címre! – ahogy ezt kimondom, és a címet átküldöm, a technikus szeme elkerekedik, nyel egy nagyot, és látom, hogy nagyon sok ellenérvet szeretne felsorolni. De okulva az előbbi, erőviszonyok szerinti biztosan vesztes szócsatánkból, csak ennyit mond:

– Igen, uram! – elindul az irodája felé, ami pont ebből a nagy irodahelyiségből nyílik. Közben a lány visszajön hozzám, és csak annyit mond:

– Uram, remélem, elégedett a szolgálataimmal! – és visszanyújtja az adaptert.

– Nagyszerű, Kisasszony! Utolsó kérés, hogy 100 darab után kérem visszaállítani az eredeti programot. Személy szerint én többet nem háborgatom, megígérem. – A lány bólint. Elveszem tőle az adaptert, és elindulok a vezető irodája felé. Mikor belépek, látom, hogy a technikus intézkedik a saját virtuális vezérlőpaneljén.

– Sikerült? – kérdezem.

– Igen, kész – mondja szinte rezignáltan.

– Mennyi ideig tart?

– Tíz perc, uram.

– Nagyszerű! Ha ez ennyire gyors, akkor már más ellenőrzéssel nem háborgatnám tovább. Ha ez ilyen flottul megy, és a szállítók is rendben megkapják, mára be is fejeztük – mondom, és mélyen a szemébe nézek az amúgy már lelkében alaposan megtépázott technikusnak.

– Biztosíthatom, hogy minden rendben lesz, és a szállítók is időben megkapják a csomagot. Amire leérünk, már minden készen van.

– Kérhetnék egy pohár vizet? – mondom minden porcikám menekülne már, de még egy kicsit húzom az időt, mert nekem tudnom kell, hogy minden rendben van-e.

– Igen, de akkor fáradjunk át az étkezőrészbe, ott vannak az automatáink.

Ahogy megyünk át szép, lassú léptekkel, idióta kérdések jutnak csak az eszembe, amikre buta válaszokat kapok a technikustól. De itt már csak az számít, hogy az őrülten lassan haladó idő leteljen.

Mintha minden lassított felvételen menne, pedig nekem most arra lenne szükségem, hogy szaladjon az idő. Majdnem odaérünk az étkezőrészleghez, amikor hirtelen kilép egy tőlem is magasabb, tagbaszakadt ember, a nyakán 12-es foszforeszkáló számmal. A technikusnak be nem áll a szája, épp a hangár felépítményéről kérdeztem, vagy valami ilyesmiről, fogalmam sincs, csak úgy random találtam ki a kérdéseket, mert a válasz már nem nagyon érdekelt. Ő teljes lendülettel és beleéléssel, minden szakmai tudását megmozgatva magyarázza. De most baj van. Egy 12-es osztályú jön szembe velünk. Igyekszem a legtermészetesebben, császári hatalommal bíró embernek a látszatát kelteni, mégis láthatatlan porszemként elhaladni mellette. Na ez, így lehetetlen. A férfi belegabalyodik, gondolom, előbb az arcomba, majd a szemembe, és nem tud elszakadni tőle. Megáll mellettünk. Ennél rosszabb nem is lehetne.

– Jó napot, Tom! – fordul a technikushoz. – Mit csinálnak itt? – kérdi a technikust, aztán hozzám fordulva folytatja. – Kit tisztelhetek a személyében? – Hát az a bizonyos zabszem próba pozitív lenne most nálam. Szerencsére jól idomítottam a technikust, és válaszol helyettem, így néhány másodperc időelőnyt szerezve nekem, hogy összeszedjem magam. Mert ha most nekem kellene egyből megszólalnom, akkor biztos, hogy csak kisegér hangon tudnék vinnyogni.

– Á, Pherrol Úr! – biccent, és azonnal folytatja. – Meglátogatott a Birodalmi Felügyelőségi Hatóság. Eddig minden rendben van, uram! – mondja, és mosolyog, mint a vadalma.

– Eckhart Gettingen Ügynök, tiszteletem, uram! – Ez a pár másodperc elég volt, hogy összekapjam magam, és megfelelően hivatalosra sikeredett, úgy érzem.

– Bob Pherrol! Üdvözlöm! Mi járatban így, csak hívatlanul? – kérdezi kicsit vádlón. – Gyerünk az irodámba, hátha tudok valamiben segíteni.

Na, csak ez hiányzott. Ebben a pillanatban egyrészről rám szakadt az ég, másrészről meg csatát nyertem. Mert a fülemben hallom Leonid hangját: „A csomag célba ért! Valahogy húzd ki magad a szarból, nincs terv a megsegítésedre. Ha valami ötleted van, próbálunk támogatni.” Vagyis sikerült. Mármint a csomagnak. Kijutni. De nekem még nem, és ha ez így halad, akkor nem is fog. Ez a 12-es nem hülye, pontosan tudja, hogy itt nincs valami rendben.

– Köszönöm a szívélyes invitálást, de sietek, és mivel minden rendben van, ezért nincs segítségre szükség. – Meg tudom tartani a merev, hivatalos hangnemet, de én már ezt csak cincogásnak hallom belülről.

– Tom, köszönöm, menjen, majd innen átveszem az Urat – mondja a technikusnak, aki mosolyogva elballag, mintha tudná, hogy most az én tökömet készülnek épp satuba fogni. Nincs mit tenni, nem szaladhatok el, mert azzal végem lenne. El kell menjek vele az irodájába, és ott bájcsevegve valahogy kirántani magam a kelepcéből. Erre nem készültem fel. Ezek az emberek nem szoktak itt lenni. De most ez itt van mégis. Miért nem lehet egyszer valamit problémamentesen végigcsinálni?

Az iroda teljesen a másik oldalon van elszeparáltan. Csendben ballagunk egymás mellett szótlanul. Mielőtt belépnénk, kérdez egy sakk-matt kérdést, majd utána mutatja az utat az ajtón befelé.

– Eckhart ügynök! Melyik osztályról látogatott el hozzánk, és ki ott az osztály vezetője? – Sakk-matt, asszem, végem van. Magabiztosan és illedelmesen mutatja az utat befelé az irodába, az oroszlán barlangjába.

Egy igazi idiótának érzem magam. Olyan kicsire zsugorodtak a mogyoróim és ezzel a tekintélyem is, hogy a bokszmeccs végén K.O.-val a földre került is nagyobb eséllyel tud érvelni, mint én most ebben a helyzetben. Az sem nagyon segít, hogy észreveszem: a férfi fel van fegyverezve, az oldalán lóg egy fotonkard.

Nem tudom, hogy a kajában van-e valami, vagy a levegőben, de mióta itt vagyok ebben a zónában, hihetetlen ötleteim vannak, és eszementek a cselekedeteim. Ahogy belépek az irodába, egy nagyon tágas, háromszor akkor iroda tárul elém, mint az én egész lakásom. Szinte teljesen üres, csak a fényűzés miatt van ekkora tér benne. Meg kell hagyni, pazarul érezteti a fejedelmiségét. Az iroda első harmadában van egy hihetetlenül igényes ülőgarnitúra. A falon két modul virtuális tévépanel hang nélkül mutatja be a gyárat gyönyörű képekkel, videókkal, nagyon szemléletesen. Minden négyzetcentiméterében fejedelminek látszik. Nemsokára, ha belép, válaszolnom kell. Ha válaszolok, az bármi lesz is, baromság lesz. Ha baromságot válaszolok, akkor még jobban előveszi a kétkedés, mint eddig – ha egyáltalán lehet ennél jobban –, és azzal együtt lehet, hogy előkerül fotonkardja is.

Hirtelen jön az ötlet: bakker, leütöm, és kész. Ahogy belép, minden erőmmel összefogom a kezemet, és ami csak belefér, orron verem a csávót. Ilyenkor azt várja az ember, hogy az áldozat a második orrba verését magától a jó öreg padlótól kapja, miután kiterülve nyúlik el a padozaton. De ez a 12-es egy valóságos terminátor. Azt látom, hogy bár megindult az orra vére, az arcára kiülő csodálkozáson kívül semmi baja nincsen. Az előbb leírt szoba sincs nagy segítségemre: mint ahogy mondtam, szinte üres. Semmi nincs a kezem ügyében, amivel kupán verhetném. Szerencsémre azért ő is meg van kicsit illetődve, így a reflexei lelassulnak, és noha szerintem én vagyok jobban betojva, mégis, még mielőtt kitalálná, mi a következő lépésem, már késő. Mert az agyam szikrákat szór, olyan gyorsan keresi a megoldásokat. Azt gyorsan elvetem, hogy újra arcon üssem, mert először is, nekem jobban fáj – marha nagy szerencsém van, ha nem törött el a jobb kezem valamelyik porca. Másodszor meg, bár vérzik, de más invazívabb hatást nem sikerült elérnem, így majdnem törött kézzel megismételni balgaság lenne. Na, ekkor ért el a agyam az egyetlen lehetőségre: a 12-es oldalán ott lóg a fotonkardja. Ahogy mondtam, szerintem engem az adrenalin hatása pillanatnyi előnyben részesít, egyszerűen odakapok a fegyverhez, és még mielőtt rájönne, mit akarok, leakasztom az oldaláról.

Most jönnek a gubancok. Houston, Houston, van egy kis probléma. Fogalmam sincs, hogy kell ezt a szart bekapcsolni, most van ilyen először a kezemben. Pár napja, bekapcsolva volt először egy fotontőr, de ez most nincs kapcsolva. Most jut először eszembe, hogy én ide egy fotontőrrel érkeztem, amit a csapatom valószínűleg még akkor elkobzott tőlem. Közben a 12-es is összeszedi magát, és mérlegeli, hogy most meneküljön-e, vagy rám rontson. Egyik sem túl jó a helyzetemet elemezve.

A fotonkard az egyik legkifinomultabb kard, mondhatni a mostani idők egyik legjobb fegyvere. Ezekből van többféle is, és a 12-es fegyvere a legjobbak közül való. Egy páncélba öltözött embert, hiába is támadja meg bárki vasdoronggal vagy vaskarddal, semmit nem tud ellene tenni. Ellenben, ha fotonkard van nálad, és tudod is használni, kis ügyességgel ki tudod hámozni a legjobb páncélzatból is. Viszont egy fotonkard, ha csak úgy lóg az oldaladon, haszontalanabb, mint egy marék lepke a kezedben, mert ha nem harcolsz, még egy diót sem tudsz feltörni vele. De nem a legjobb minőségűekkel, amelyeket már úgy gyártanak, hogy bekapcsolva fontonkard és nyugalmi állapotban pedig egy barumid nevű anyag – amit történetesen a mi szektorunk bányáiban is bányásznak –, ami úgy viselkedik, mintha kemény acél lenne. Ez az én nagy szerencsém. Elég tekintélyes a súlya, vagyis ha rá tudok sújtani, akkor az hatásos lehet.

Viszont a szerencsétlenségem az, hogy csak hirtelen kupán akarom vele verni – előtájékozottság nélkül, egy 12-es, akinek az élete fele a katonáskodásról és párbajról szól, egy ilyen lassú, béna mozdulatot félholtan is kivéd. Csak egyet mozdult, és a kard elsuhant mellette.

Megint csodás a helyzet. Nem tudom megmondani, hogy a testem vagy a lelkem melyik részének parancsa alapján, de miközben sújtottam a pengével, a férfi ágyéka felé rúgtam egy hatalmasat. A mozdulat maga kívülről úgy nézhetett ki, mintha egy orosz sztyeppetáncos a medvetánc közepén nem oldalra, hanem előre dülöngélve kicsit nagyobbat lépne a kelleténél előre, és valószínűleg egy igazi harcos, ha ezt látná, belehalna a röhögőgörcsbe. De most nekem a hatás és a hatás okozta előny volt a lényeg.

Az első pillanatban, miután a 12-es elhajolt a suhintás elől, viszont bezsákolta a mogyorórúgást, az arcán egyből látszott, hogy egy láthatatlan vákuum beszívta az arcát, és itt történt azért valami. De ez a masszív terminátor mintha nem akarna megrogyni, csak vagy öt másodperccel utána görnyed össze. Itt viszont már én voltam nyerésben. Nem tudom, szakszerűen hogy kell egy karddal valakit fejbe verni, én úgy fogtam a fotonkardot, mint egy bunkósbotot, és akkorát vertem a tarkójára, amekkorát csak tudtam. Nem volt visszaút. A férfi úgy csuklott össze, mint egy colostok.

Ledobtam a fegyvert a földre, és legszívesebben futásban hagytam volna el az irodát, de az megint lebukás, így a lehető legméltóságteljesebben, mintha semmi nem történt volna, kiléptem az iroda ajtaján, és kimérten, de a lehető leggyorsabb léptekkel iramodtam a lift felé. A lift ilyenkor, amikor sietne az ember, vajon hol van? Pontosan! Épp lefelé szállítja a technikusokat. Legszívesebben nekiállnék nyomkodni a gombot. De mert először is, elég egyszer megnyomni, és attól, hogy idióta mód nyomkodom, nem fog gyorsabban jönni, másodsorban meg, ha idióta mód viselkedem, rögtön lehullana az álcám, nagy erőt veszek magamon, és mintha a világ minden ideje az enyém lenne, nyugodtan várok.

Felfelé a lift talán csak egy helyen nem áll meg. Ilyenkor ne üssön meg a guta!

Csak reménykedem, hogy sikerült akkorát ütnöm, ami épp nem halasztotta meg a 12-est, de pont elég nagy volt, hogy legalább fél napig kiütve tentézik a langyos padlón.

Végre beszállok a liftbe, és egyedül elindulok lefelé. Egyórásnak tűnik lefelé az út, és ilyenkor az ember mindenkiről azt gondolja, hogy látja rajta, hogy valami rosszban sántikál. Mintha ki lenne az arcomra írva. De nem. Senki nem tudja a titkomat, így amikor kiszállok a liftből, szintén elegánsan, higgadtan, de a lehető leggyorsabb léptekkel, elindulok a hangár kijárata felé. Az ajtó kinyílik, én épp lépek ki rajta, és már érzem a megmenekülés páráját, ahogy megcsapja az arcomat, amikor fenn a hídon elkiáltja magát valaki:

– Állítsák meg azt a csaló gazembert!

Mégsem kapott akkora ütést. Szerintem egy ekkora dózisú ütéstől egy mamut is legalább kétszer felfordult volna már, de a nyavalyás terminátor nem akar megdögleni. Illetve, azt nem venném a szívemre, de legalább egy 20 percre pihenhetne már lustán a padlón. Az eszem gyorsan kiadja a parancsot, és odaszólok az ajtóőrnek, remélve, hogy nem tudja még, miről van szó.

– Echart ügynök vagyok, a birodalmi ellenőrzéstől!

– Igen, uram, tudom! – mondja, és haptákba vágja magát.

– Zárassa le most, amilyen gyorsan csak tudja vészlezárással a csarnok ajtaját! Szeretném ezt is látni.

– Igenis, uram! Vészlezárási protokoll! – kiáltja, és kiadja az utasítást, ami két másodpercen belül vész-lezárja a csarnok amúgy is erős ajtaját.

– Köszönöm – mormolom, és elindulok a légfurgon felé, ahol ott vár már Ben, Alain és Femile.

16. Zsiványélet, ide veled

A légfurgontól nem messze, de már látótávolságon kívül, egy háztömb tetején lévő dokkolón szabadultunk meg. Lenn beültünk egy taxiba, ami elvitt minket nem messze a központhoz. Onnan szétváltunk, és az utolsó pár száz métert gyalog tettük meg. A nem kívánatos szkennerek meg kamerák ne akarják megtudni, hogy kik vagyunk és mi a végcélunk.

Attól nem tartok, hogy nagy nyomozásba fognak kezdeni a vállalatnál. A tízes sokkal büszkébb annál, mintsem hogy bevallja, tévedett, vagy hogy legyőzték. Most ráadásul egy 12-es maradt alul, és ez rá nézve inkább lealacsonyító. Így inkább hagyja veszni. Nem éri meg, hogy elkapják a tolvajokat, de a becsülete csorbát szenvedjen.

Nagyjából egyszerre érünk be a központunkba. Azt várná ilyenkor az ember, hogy üdvrivalgás, konfettieső, pezsgőbontás és miegymás vár a csapatra, de talán főleg rám. Ehelyett mindenki leül a kis helyére, és fagyott levegőjű csönd honol az egész szobában. Ben megy csak ki szokásosan megint a hűtőhöz, és önt magába valami italt, a többiek meg csak ülnek, gondolom, ezer kérdéstől nyomottan, és nézik a központ vezérlőszobájának közepén a padlóra lerakott dobozt, amiben ott van a legyártott 100 darab FORT 55 vezérlőpanel. Mikor Ben visszajön a vezérlő szobába, kezében a félig kiivott üveggel, felém néz, és nem bírja magában tartani.

– Mi a fészkes lófasz volt ez? Megcsináltad a melót egy nap alatt. Ilyet még nem fostam, öregem. Hogy a francba hoztad ezt össze? – kérdezi a jellegzetes orrhangján.

– Amúgy le a kalappal előtted – mondja megemelve a kezében tartott üveget, és beleiszik.

– Olyan a hangulat, mintha rossz dolog történt volna – nézek körül némi mosollyal az arcomon. – Nem ünnepelni kellene ilyenkor? Sikerült, megcsináltuk! – mondom, és még mindig mosolyogva széttárom a karom.

Erre aztán mindenki elmosolyodik és gratulál. Femile poharakat is hoz végül, és valami meg nem határozható, számomra legalábbis ismeretlen, buborékos italt tölt ki a poharakba, és mindenkinek ad belőle.

– Igyunk Reere, aki világrekorddal véghez vitte a lehetetlent – gratulál Femile, és nevetve kiissza a poharát. A többiek még egyszer gratulálnak, és csatlakoznak hozzá.

Flott hozzám fordul.

– De tényleg! Áruld el: hogy hoztad ezt össze?

– Hogy hoztuk össze mi, közösen! – javítom ki.

– Nem-nem! Ez a te érdemed, mi lágy szellemként szinte csak megfigyelők voltunk az egészben – jelenti ki Flott, és belekortyol az italába. – Itt nem az a kérdés, hogy 2-3 hét alatt egy ilyen akciót egy csapat meg tud-e oldani vagy sem, mert nyilván meg tudja – pláne, ha több év tapasztalat is van a hátuk mögött. De egy nap alatt összehozni, ez lehetetlennek tűnik, és ne vedd zokon ezt a hangulatot, nem azért van, mert nem örülünk, csak az öröm mellett egyben döbbentek is vagyunk.

– Egyszerű amúgy az egész – mondom, és belekezdek a magyarázatba, amikor már mindenki arcáról leszárad a borús döbbenet köde, és az ilyenkor elvárt öröm hangulata itatja át a termet.

– Akkor meséld el, és mi ámulattal hallgatni fogjuk – kéri Femile.

Elmesélem hát, hogy az egész ma reggel kezdődött, amikor kimentem sétálni, és bementem a tetoválószalonba. Előtte több tucatszor megnéztem az anyagot, és ezerszer átgondoltam, hogy lehetne megoldani a helyzetet. Bár már tegnap is járt egy pillanatra azon az eszem, hogy mitől jó egy csempész, de tegnap még csak a nagy feladatot láttam magam előtt. Az az anyag, amit Biggie küldött, egy szükséges, és egyben hatalmas rossz. Az embert tájékoztatja a feladat monumentalitásáról, csomó helyzetbemutatás, alapos őrségelemzés, fegyverzet, idők, számok, szóval milliárd adat arra, ami valójában bebiztosít, hogy valami bonyolult megoldást akarj találni a helyzetre. Viszont a legegyszerűbb dolgok alkalmasak legtöbbször arra, hogy megoldásra vigyenek. Tegnap még úgy viselkedtem és úgy gondolkoztam, mint egy tömegember. Jó volt az irány este, amikor megkérdeztem magam, hogy mitől lesz jó csempész valaki. Hisz ha az utca emberét felkéred egy ilyen feladatra, az adatok ismeretében még ő is lazán el tudja mondani, hogy kell hozzá egy hadseregnyi ember, és fotonütegekkel körülvéve, azonnal mindenki maga alá tojva átadja a vezérlőpaneleket. Na igen. De ez nem jó, mert feltűnés és hadseregnyi ember nélkül kell megoldani.

Előző nap tehát még azon az úton jártam, hogy megvizsgálva a helyzetet, százszor is végigfutottam a minimálisan szükséges feladatokon, az ahhoz szükséges embereken. Valahogy be kell jutni észrevétlenül. Lehetne alagutat ásni, vagy felülről, a hangárt meglékelve bejutni. Ilyen és ehhez hasonló butaságok jutottak az eszembe.

Ami önmagában nem gond, csak itt nem lenne egyszerű megoldás. Aztán valakinek felül kell írnia a programmal a rendszert, aztán legyártani a paneleket, azokat összegyűjteni. Valahogy a biztonságiakat kijátszani, a hangáron kívülre juttatni, és a birodalmi szállító cégtől a végén ellopni. Akárhogyan is számoltam és optimalizáltam a feladatot, ide öt-tíz emberre minimum szükség lett volna.

Ha, mondjuk, felül meglékeled a hangárt, és besurrantok, kell egy ember, aki a programhoz ért. Azt egy erős embernek fedeznie kell. Kell egy őr, aki felülről szemmel tartja a hangár őreit. Egy vagy két embernek a gyártósoron összeszedni a paneleket, csomagolni, és vagy nekik, vagy még pár embernek valahogy átharcolni az őrökön, hogy kijusson. Kinn kell lennie megint csak két embernek, akik valahogy elszedik a szállítóktól a csomagot, és egy, aki mindezt látja, amikor kijön a csomag, hogy tudja informálnia társakat, hogy kitől, melyik szállítóktól is kell ellopni. Ezután azokat, akik bent maradtak, valahogy kijuttatni, vagyis egy ember a tetőn is kell, hogy segítsen. Iszonyatosan bonyolult.

Itt fordult meg először a fejemben, hogy egy mindenképpen többemberes feladatot hogy akartok rám bízni, ráadásul felkészületlenül. De majd erre visszatérek még.

Ma viszont ahogy beléptem a tetoválószalonba, és ahogy az úton zavart a fedetlen nyakam, hisz megláthatták, hogy ebben a zónában nem vagyok köztes vagy tízes, a két dolog összeállt. Attól voltaképp nem kellett volna egyébként félnem, hogy nincs semmi a nyakamon. Hisz gondolhatják, hogy még nem vagyok 17 éves, és még nem voltam nagy választáson. Egyébként is, az ember a kisebb osztályokra nem kíváncsi, fel sem tűnik neki, mindenki felfelé tekinget leginkább. Ez is azt igazolta, hogy amikor nem várt módon megjelent a 12-es a hídon benn a gyárban, mindjárt kíváncsi lett egy másik 12-esre, hogy mit kereshet az ő gyárában hívatlanul.

A tetoválószalon egy bűnbarlang. Viszont egy igazi kincsesbánya egy ilyen feladat elvégzéséhez. Először nagyon megijedtem a szalon vezetőjétől. De később, amikor a hangárnál kémleltem a helyzetet, és láttam az emberek ki-bejárását, a légi teherszállítókat, azonnal összeállt a kép. Tudtam, hogy ezt ma megcsinálhatjuk. Visszamentem hát hozzá, és nagyon nyíltan elbeszélgettem vele. Amit terveztem, azt csak egy magamfajta osztály nélküli tudta megoldani. Adott egy illegális belső tetkót, ami ugyanolyan, mintha 12-es osztályban lennék. Felhívta a figyelmemet, hogyha elkapnak, akkor ő tagadni fog mindent, engem meg kivégeznek. Elnevettem magam, mert azon már túl vagyok. Aztán adott egy szert, ami olyan nanobotokat tartalmazott, amitől igazi rémpofám lett. Ti már csak az autónál láttátok, de fontos volt, hogy ne ismerjen fel senki. Roob volt itt ebben nekem a „B” terv. Egy régi tanítóm mondta mindig, hogy egy feladatot „B” terv nélkül el se kezdj megvalósítani. Na, nekem azóta nem csak „B”, hanem „C” tervem is van mindig. Ha egy őr szemtelenül megbámulva a 12-es rusnya pofámat – nem hibáztatom, mert valóban egy csúf képet csináltak a nanobotok – a kemény szavaimra még mindig kérné az azonosítást, akkor Roob intézi a belépőmet. Ha már benn vagyok, akkor kb. helyben vagyunk.

Biggie anyaga arra jó, hogy szinte minden alkalmazott, technikus benne volt.

Amikor ma Flott a kezembe adta a QX adaptert, még csak halványan motoszkált a fejemben, és délutánra világosodtam meg, hogy férfi és nő között óriási különbségek feszülnek. Egy férfi egy külső adapterre soha nem húzna fel rózsaszín bevonatolást „Love” felirattal és szívvel. Amikor a másik oldalán láttam a BQQVVQ jelet és egy hangár csoportjelzést, amit előtte a Biggie-féle anyagban is láttam vagy ötvenszer, és már kívülről fújtam, akkor tudtam, hogy ez a QX adapter egy belsős technikus árulása, aki ráadásul 99%, hogy nő.

Amikor ugyanis visszafelé száguldottam azon felismerésemmel, hogy a BQQVVQ vállalat nem csak birodalmi vállalatokkal szállíttat – még mielőtt a tetkós szalonba mentem volna –, beugrottam az Air-Prof Légiteherszállótó mini vállalathoz. Megrendeltem a mai napi szállítást a BQQVVQ-hoz, és mivel amúgy is szállítanak, fel sem merült, ki vagyok, vagy miért én és miért személyesen megyek, csak felvették a többihez az egyszerű fuvart. Mondtam, hogy írják a többi számlához, amit a lányok készségesen, mosolyogva meg is tettek. – Femile fancsali pofát vágott felém, épp hogy nem nyújtotta ki rám a nyelvét, pedig még nem volt vége. – Mert itt láttam ugyanis az öt ott dolgozó lány munka melletti bájos elfoglaltságait, amitől megjött a „Heuréka” érzés. Ezek a lányok ugyanis vörös, rózsaszín és ezen színek kombinációjával minden kezük ügyébe kerülő egységet, adaptert és így tovább bevonatoltak egy általam eddig nem látott nanoegységgel. Szép rózsaszín, hol rózsával díszítették, hol csókolós szájjal, hol szívvel és így tovább. Ekkor lettem szinte biztos, hogy az QX adapter nőé; olyan nőé, aki programozó, legalább A5-ös szintű, és benn van a BQQVVQ hangárjában. Emlékeztem már szinte kívülről a beosztásokra is, annyiszor láttam őket. De még mielőtt hozzátok bementem, megnéztem a beosztásokat Biggie anyagában, és még pár más dolgot is – majd erre is visszatérünk –, és láttam, hogy ma az összes nő, aki A5-ös minősítésű, benn dolgozik. Tehát ma van a nagy nap. Nem volt idő gondolkozni, mert a munkaidő is véges, ezért nem nagyon avattalak előtte be benneteket, hogy legyen idő mindenre.

Miután bejutottam, a legfontosabb feladat az volt, hogy megtaláljam azt a nőt, aki készítette az átíró programot, és vele magával hajtassam végre a változtatásokat. Így kipipálva az a probléma, hogy oldjam meg egy plusz technikus személyét, aki segíteni fog a feladatban, miszerint a programot felülírja. Biggie anyaga alapján tudtam, hogy kevesebb a női technikus, sejtettem, ha megtalálom, és meglátja a saját maga által gyártott kis QX adapterét,azonnal bepánikol, és én ki fogom szúrni, hogy ő az. Így is lett.

A következő feladat az volt, hogy megtaláljam a részleget, akik a FORT 55 panel gyártásáért felelnek, és rávegyem őket, vagy azt a személyt, aki felelős érte, hogy legyártsanak 100 darabot az addigra felülírt programmal. Nagy szerencsém volt ebben, hogy pont a vezető technikus felelt a gyártásáért, akit a végigvezetésemre jelöltek ki. Az addigra az egóját jóval a béka feneke alá döngölt technikus már nagyon nem tehetett semmit, mint ellenállás nélkül legyártatta, becsomagoltatta, és megadott címre kivitette.

A szállításért felelős kiadó biztonsági rendszere így hivatalos, kiszállítható engedéllyel érkező csomagot már csak Ben, Femile és Alain által addigra az eredeti személyzetétől megtisztított légfurgonba kellett beraknia valakinek, és engem megvárni, amíg kisétálok, és szerelmesen elrepülünk az Air-Prof Légiteherszállító mini vállalat légfurgonján.

Eddig pofonegyszerű is volt. De akkor hirtelen megjelent az az átok 12-es. Itt már nem volt „D” tervem. Ennek az embernek nem szabadott volna benn lennie. De ott volt. Semmi mást nem tehettem, minthogy nagy nehezen hatástalanítottam. Hogy a sors vagy a véletlen, hogy Isten vagy egy béna mozdulatom segített-e, azt már nem tudni, de elég az hozzá, hogy az agyonverhetetlennek látszó 12-es végre padlót fogott. Éppen hogy csak annyi időre, amíg ki tudtam lépni a hangárból.

Aztán idejöttünk.

– Ez nem semmi! – mondja Ben.

– Az nem semmi, amit közben és előtte megtudtam. Úgyhogy most, hogy már nincs rajtam ígéret, meg nyomás, úgy döntöttem, hogy kilépek tőletek – mondtam nagyon határozottan.

17. Flinnel

Éjszakára a szektor valóban sötétségbe borul, mert közvilágítás csak a nagyon szükséges helyeken van, és a házak világításait éjszakánként csak egy órára biztosítja a birodalom. Nem kell messze menni a kommunáktól, hogy az ember szinte az orráig se lásson.

A 708. kommuna, ahol én is éltem ezelőtt, a többitől semmivel sem eltérő közösség. Ugyanolyanok itt is az emberek, mint bármelyik másik kommunában. Általában egy vagy két család van egy kommunában – a teljes létszámtól függően –, aki a 3-as osztályba tartozik. A 3-as osztály mindig is lenézte a többi dobogóst, mert nekik tényleges munkát kevesebbet kellett végezni. Az ő munkájuk az irányítás és a felső vezetés kvótaelvárásainak való megfeleltetés. Mondhatni, ők voltak azok, akik fogták a korbácsot, és az igába kényszerített népet – ha kellett –, megkóstoltatva a vesszőt is velük, hajtották a munka elvégzésére. A mi kommunánkban Flinnel és családja volt a szerencsés kiválasztott. Igen. Az a Flinnel, aki az én Linimet elcsábította, és talán az ő lelkén szárad az is, hogy én olyan sorsra kerültem. Tudom jól, hogy ezt akkor is csak Linitől tudhatta meg, vagyis Lini is ludas valahol benne. De mégis szeretném az egész felelősséget az ő nyakába varrni, mert ő volt az elcsábítója az én Linimnek.

Nem messze a kommunától – talán ha ötven méterre – van egy kicsi kőépület. Éjszaka már itt koromsötét van. Nappal a gyerekek szaladoznak körülötte, vagy benne, egyébként semmi funkciója nincs. A kommunához képest átellenes oldalon, a sötéttől szinte láthatatlanul, egy férfi feszül neki egy a falnak támaszkodó nőnek. A nő legalább egy fél fejjel magasabb, mint a férfi. Nem egy szokványos dolog, hisz éjszaka már senki nincs kinn. Mindenki a lakásában marad, mert ha a ritkán járőröző birodalmi őrök meglátnák, akkor az esetenként végzetes pénzbüntetést is jelenthet, tehát senki nem kockáztatja meg.

Flinnel vagy azt hiszi, hogy ő sérthetetlen, vagy nemcsak hiszi, hanem pontosan tudja. Mert ő az, aki éppen az előbb osztott gyönyört a most már öltözetét állítgató nőnek. A kéj hangjai lehet, hogy elhallattszhattak messzebb is, de mivel a birodalmi őrök tudják, hogy félnek a dobogósok, ha tehetik, elkummantják a járőrözést: van nekik jobb dolguk is, mint a kihalt részeken bandukolni, úgysem találnának semmit. Flinnel leül a földre, hátát nekiveti az épület kőfalának. A nő még mindig az öltözetén igazgat valamit, de mivel nagyon nem látja, és a sötét sem segít, még egy tükör sincs a közelben, így csak körülbelül, érzésre állítja a kinézetet. Mégiscsak egy nő, neki szépen kell kinéznie. Flinnel csak épp kapcsolt valamit, hogy ne legyen meztelen, de a nő még percekig alakítgatja vaktában az öltözetét, és a haját igazgatja hozzá.

– Ne feledd, hogy hol a helyed! – mondja suttogva, határozott, mégis nagyon kellemes női hangján.

– Mindig ezzel a szöveggel jössz. Nem tudnál egyszer legalább a szex után valami nem kiábrándítót mondani? Nem vágyom én arra, hogy szerelmes szavakat hazudj, nem vagyok hülye. De legalább közvetlenül utána ne sértegess.

– Te csak tedd a dolgodat! Ne akard, hogy megbánjam azt, hogy te lettél a kiválasztottam! – Látni nem nagyon lehet a nőt a sötétben, csak Flinnel tudja, ki ő.

– Teszem! Nem most is azt tettem? – mondja Flinnel kicsit kiábrándultan. A nő halkan felnevet.

– Nem a dugásra értettem! Az üzlet jobban érdekel, mint a szex. Nem mondom, hogy nincs ínyemre egy kicsi huncutkodás, de a lényeg, hogy jelöld meg és hozd a szállítanivalókat. Te vagy a főszervező. Megkaptad a pénzed. Ha rendesen teszed a dolgod, akkor ezután is megkapod, és mindenki, aki a segítségemre lesz.

– Tudod te, hogy egy hideg boszorkány, átokfajzat vagy? – kérdi hirtelen Flinnel a nőtől.

– Jaj, Flinnel fiúcska! – nevet a nő. – Nagyon távol vagy te az igazságtól. Én sokkal veszélyesebb vagyok annál, mint ahogy azt te gondolnád.

– Nem lehetne ezt egy kicsit lazábban csinálni?

– Lazábban? – kérdezi felemelt hangon, mintha meglepett lenne. – Én elveszem azt, ami nekem kell, te pedig, ha normálisan állsz a dolgokhoz, felszedheted azt, ami lepottyan az asztalról. Ne akarj a nagyok játékába beleszólni, mert eltávolítanak az asztal mellől is, és az sem jut majd neked ami eddig, pedig azért más ölni is képes lenne!

– Senki sem mondta azt, hogy bele akarok szólni a dolgodba.

– Legyél hálás a sorsnak, hogy te lehetsz az, aki az egészet szervezi, és állj készen, amikor mondom! – Kis hatásszünetet tart nő. – És ha jobban belegondolok, annyira nem rossz a szex sem – mondja, és felröhög. – Na most mennem kell, kicsi dobogós. – Ne hívj így!

– Ajh – vált cinikusra a nő -, csak nem önérzetes a kicsi fiú? – hirtelen Flinnel elé áll, elkapja a nyakát, és felemeli a földről. Flinnel eddig is sejtette – hisz mégis csak érezte a nő testét, már nem is egyszer –, de ahogy lábujjhegyre emeli fél kézzel tartva szinte az egész testét, majd szemmagasságba kerülnek, és látja a foszforeszkáló 13-as számot, akkor tudja meg valójában, mennyire igaz az, hogy hatalmas erő van a tízes osztályban. – Csak tedd, ami a dolgod, és ne állj soha az utamba! Akkor vegyél levegőt, ha arra engedélyt adok! Megértetted? – kérdezte ellentmondást nem tűrően, és elengedi a fiút.

– Igen, megértettem – hadarja, és fuldokolva kicsit a torkát simogató Flinnel.

– Helyes, ezt szeretem – mondja, és máris indult a nő az airhybridjéhez, ami pár száz méterrel arrébb dokkolt valahol egy kicsi mezőn, megbújva a szemek elől a sötétben. – Majd jelentkezem. Légy jó fiú, vagy megöllek!

18. A kényszerű jót mégis csak

érdemes elviselni

Még meg sem száradt a virtuális tinta a csempészcsapatba való beszállásom szerződésének virtuális papírján, nyilván megdöbbentő erővel hat, hogy bejelentettem: otthagyom a csapatot. Természetesen van némi döbbenet. Flott tér először magához, és ő szólal meg.

– Érdekesen hangzik. Ezzel csak egy nagy baj van. Aki csempésznek áll, az nem szállhat csak úgy ki hirtelen.

– Én valójában még be sem szálltam, és hazudtatok nekem – tromfolok határozottan.

– Akkor is van egy szabály ha valaki mégis ki akar szállni, vagy véletlenül elfelejt szólni, és csak úgy lelép, de valahogy mégis megkerül, akkor... – Flott ízlelgeti a szavakat, de én nem várom meg.

– Megölitek?!

– Hm... Gyilkosnak nézel minket? – mondja, és sértettséget mímelve folytatja – Ne sérts meg, Ree! Nem. Kiadjuk Biggie központi elbíráló egységének, és ott döntenek a sorsáról.

– De majd akkor ott ölik meg.

– Az már nem miránk tartozik, hogy milyen feltételek mellett szabadulhat a csempészélet ragyogó hullámaiból. – Kicsit hallgat mindenki, és én is rakom össze a gondolataimat.

– Szép kilátás. Szóval akkor holtodiglan-holtomiglan, ez a csempész családi kapcsolat – mormolom magam elé. Nem nagyon várok rá választ, mert pontosan tudom, mit mondanának.

– Miért gondolod, hogy becsaptunk? – kérdi Flott.

– Volt egy rövid beszédem Biggie-vel – mondom lazán magam elé, és szintén a szemem sarkából látom, hogy mindenki megdöbben egy kicsit. Ezt vártam. Ugyanolyan lazán folytatom. – Nagyon érdekesnek tartottam, hogy erre a feladatra két hónap időt kapott a csapat. Továbbá az is elég érdekes volt, hogy más feladatot nem vállaltatok el, vagyis ti, mint a nagy csapat – persze rajtam kívül – a nemrégiben megoldott feladaton dolgoztatok, gőzerővel, hatan. Ha nekem nem jön össze, akkor nektek még ott van négy hét, és engem is ki lehet purgálni a szemétbe.

Továbbá azt is sikerült megtudnom, hogy nincs itt semmilyen „Felkenési rituálé”, vagy mi a franc. A vezető dönti el, kivel, mikor, hol és hogy akar együtt dolgozni. Az lehet, hogy kiszállni már nem engeditek majd az illetőt, de belépni sokkal egyszerűbb, mint azt ti nekem itt elmondtátok. Ez nagyon jól mutatja, hogy nettó hazugság volt az egész. Elég utálatos, ha átveritek azt, akit elméletileg be akartok fogadni, ráadásul egyből, még az első munka előtt. Aztán itt van még az a kérdés is, hogy 30.000 royal kreditet kap a csapat, ha megoldásra kerül a feladat. Az eszem megáll! Én meg elköltöttem 50 royal kreditet a tetoválónál, meg 10-et taxira! Tisztára hülyére vesztek ti itt engem... – mondanám tovább, de akkor határozottan megszólal Leonid.

– Gyere át velem az irodámba!

Kicsit húzódozom, de aztán felállok, és követem Leonidot. Az irodáján keresztül átmegyünk a lakosztályába. Úgy látszik, mindenki ezen az emeleten lakik. Pár lépésre van csak az irodája ajtajától a lakosztálya ajtaja. Már kívülről is látható, nagyon szép, talán diófa ajtaja van. Két részből áll, egy nagyobb részből és egy kisebb szárnyból. Középen egy tükrös anyagú, függőlegesen nyújtott, ovális fémbetét, aminek fakerete van, és amit arányosan a két szárny függőlegesen kettéoszt. Ezt a tükörbetétet négyszer keretbe foglalja egy szép, világosabb színű, besüllyesztett tok. Bár nem mostani modern, hanem inkább a régi időket idézi, de igen elegáns hatása van.

Ahogy belépünk, a csoda tárul fel előttem. A nappaliba lépünk egyből, aminek van egy kis előtere, de az egész körülbelül kétszerese az én teljes lakásomnak. Két hengeres kőoszlop egészen a plafonig tart, és közte egy márványhatást keltő lépcső vezet fel, egy fél szinttel feljebb kialakított pihenőrészhez. Kétoldalt rézkorlát van, szép zöld növényekkel határolva, amik szinte egészen a plafonig érnek. Jobb oldalon lehet egy másik szobába menni, félig van nyitva az ajtó, de látom, hogy legalább feleakkora lehet, mint az én lakásom. Úgy saccolom, ott lehet a hálószoba. A mellette lévő ajtón benézve egy dolgozószobát sejtek, mert látszik benne az elegáns, fa íróasztala, a többi ajtó zárva van. Minden a fényűzés és az elegancia érzetét kelti bennem. Mielőtt felmegyünk a lépcsőn, és leülünk az ülőgarnitúrára, Leonid a bal oldalon lévő kis bárpult mögül levesz két poharat és egy üveg, számomra ismeretlen italt vesz ki az egyik szekrényből, ami üveges, és belső világítás van benne, így látni, hogy még legalább vagy ötven hasonló palack lehet benne.

Nagyon finom íze van, nem tudnám megmondani mihez hasonlítsam, de kellemes érzés a nyelvemnek és az egész ízlelőrendszeremnek.

– Ree! – mondja. – Én megértelek, hogy most sértve érzed magad, és igazságtalannak tartod az egészet. Tudnia és látnia kellett a csapatnak, hogy mire vagy képes, és bíznia kellett benned, hogy máskor, ha együtt dolgozunk, akkor mennyire lehet rád számítani.

– Ezt lehetett volna másképpen is csinálni.

– Ez, amit mi csinálunk, nem egy hagyományos munka, és ezt nem is lehet hagyományosan kezelni.

– Akkor is becsaptatok.

– Most úgy viselkedsz, mint egy sértett kisgyerek! Jóval minden elvárásunk felett teljesítettél. Mi azt vártuk, hogy beilleszkedj.

– Semmilyen felkent nyavalya nem volt, és a határidő is hazugság volt, ráadásul 30.000 royal kreditről sem szóltál nekem, és még én fizettem az egészért.

– Ha valaki ügyes, itt azért szépen lehet keresni. Valóban, ez volt a kiírt összeg, de ezt meg is kapjuk nemsokára. Mi úgy dolgozunk, hogy a bevétel 50%-át befizetjük a csapat kasszájába, ebből fizetjük a depozitokat. Kezdem magammal. Én 10%-ot kapok, mert én vagyok a vezető. 10%-ot kapnak azok a tagok, akik nem az aktív egységhez tartoznak, és 30% megy a munkát ténylegesen végző egységnek.

– Vagyis most akkor 15.000 royal kredit megy a csoport számlájára. Te kapsz 3.000 royal kreditet. Roob és Flott kap fejenként 1.500 royal kreditet. Mi négyen meg: Ben, Alain, Femile és én kapunk összesen 9.000 royal kreditet, ha jól értem?!

– Majdnem. Mivel Ben, Alain és Femile nem közvetlenül tartozott az egységedhez, ezért ők Roobékhoz tartoznak. Ha valaki segít egy egységnek, attól még nem lesz az egység tagja. Mindig a tényleges munka alapján határozzuk meg, hogy ki az aktív egység, és annak kik a tagjai.

– Hm. Akkor én kapom a 9.000 royal kreditet? Roob, Alain, Ben, Femile és Flott összesen kapnak 3000-et? Meg fognak rám haragudni?

– Miért is? Mert egy nap alatt hozzásegítetted őket, hogy keressenek fejenként 600-600 royal kreditet? – elneveti magát. – Tudod te, mennyi pénz az? Gondolj csak bele, ha megoldjuk egy hónap alatt a munkát, akkor fejenként kereshetnek 3000-et. Melyik a jobb, egy nap alatt 600, szinte munka nélkül, vagy egy egész hónapos meló után 3000?

– Mennyibe kerül az én lakásom havonta? – kérdezem csak úgy hirtelen ötlettől vezérelve.

– Attól függ. Ha birodalmi lakásként van kirendelve, akkor ismeretlenek a költségek, azt a Birodalom szolgáltatja, és az ő tulajdona. Amennyiben viszont te akarod, magánemberként, akkor olyan 800 royal kreditbe kerül.

– A rezsi és a kaja?

– Az benne van ebben az árban, ezeket nem lehet külön számolni, a lakással együtt van – közli, és látja rajtam, hogy erősen gondolkozom. – Azt számolod, hogy milyen ára van az itteni életnek?

– Sok mindent számolok – mondom. – Ha egy nap alatt megkeresték a lakásuk bérletének háromnegyedét, az valóban nem rossz.

– Az ő lakásuk kicsit drágább azért, a kérdésed a te lakásod árára vonatkozott – mondja, és nevet.

– Tényleg. Miért, az ő lakásuk mennyivel drágább?

– Dupla annyi – feleli, és mosolyog. – Nagyot nyelek, mert így már azért nem tűnik kevésnek.

– A csapat lakásköltségeit nem kell senkinek sem fizetnie, azt a csapat állja. Amit keresel, az teljesen a tied, azt csinálsz vele, amit csak akarsz. Az a lényeges, hogy legyél lojális a csapathoz.

– Szép lojalitás az örök hűség – morgom magam elé.

– Nézőpont kérdése. Szerintem, ha egy dobogós a szektorodból hallaná, hogy egy nap alatt lehet keresni 600 royal kreditet, akkor... – Nem hagyom neki befejezni a mondatát.

– Akkor eladná az anyját, apját, elárulná az egész világot is, és még hagyná veszni mind a két golyóját is akár, és azonnal igent mondana – nézek magam elé meredten, mintha magam sem hinném, amit mondok. De bizony, valóban így van.

Nem is értem, miért van tulajdonképpen bennem egyfajta elégedetlenségérzés. Ha még mindig a szektorban lennék, nem lenne mit ennem, vagy legalábbis ennyi lehetőségem bizonyára nem. Egy 30-40 négyzetméteres alaplakásban, porban, mocsokban élnék. Be kellene osztanom a pénzemet, mert nem tudni, meddig tart ki. A mostani életem, ami csak most kezdődött, százszor jobb, ha nem ezerszer attól, ami ott valaha volt, vagy valaha is lehet. Egy nap alatt kerestem 9.000 royal kreditet.

Ennyi pénzért az egész szektort meg tudnám venni.

– Mennyi a te lakásod? – kérdezem, miközben körbenézek, és megint, valahányszor csak látom, elönt az a bizonyos fenséges érzés a lakása láttán.

– Ez legyen az én titkom – mosolyog. Még nem láttam ennyire felszabadultnak.

– Hogyan tovább?

– Most, hogy végeztünk a feladattal, Biggie felajánlotta, hogy választhatunk egy feladatot három szinttel feljebbről is. Ott láttam egy alacsony költségvetésűt, amit úgy látom, hogy két ember meg tud oldani. Mivel jól fent van, ezért a pénz is jó rajta, és a pont is. Ha ezt a hónapban megoldjuk, akkor akár két szintet is tudunk ugrani a következő hónapban.

Nekilendült a csapatunk, és sorra egymás után oldottuk meg a feladatokat, Bent megkértem még az elején, hogy segítsen a nyeszlett testemen változtatni kicsit, ajánlott egy tréningházat, ahova ő is járt. Elkezdtem a testem alakítását is. Hihetetlen hatással volt rám mozgás. Az izmokat mintha vonzotta volna a testem, csak úgy szaladtak fel rám! Pár hét múlva már alig lehetett rám ismerni.

Leonidról kiderült, hogy zseniálisan vezeti a csapatot, odafigyel miden részletre. Szerintem a legjobbak egyike. Milliónyi adatot kell fejben tartani és számolni, nem csak a pénzt, hanem a pontokat, és hogy mikor épp mibe kell belevágni, hogy az pontosan jól jöjjön ki a csapatnak.

Rólam meg az derült ki, hogy mintha erre a munkára születtem volna. Eddig a „Spy Hit” csapat havonta egy, maximum két feladatot tudott megoldani. Nálam ez volt a minimum. Megesett az is, hogy heti kettőt is megoldottam a csapattársammal, de átlagosan a heti egy feladat mindig megvolt. Femile nagyszerű társ volt. Két-három hét alatt összeszoktunk. Már bánta Alain és Ben, hogy nem engem választottak egységtársnak, mert legalább kétszer annyi munkát tudtunk vállalni és meg is oldani.

Ezt a gondot úgy orvosoltam, hogy beszéltem Leoniddal, és napi egy órát mind a két egységnek terveztem. Így Benék is gyorsabban haladtak. Alain hatalmas koponya. Én viszont, úgy látszik, egy picivel okosabb voltam. Eleinte Alaint eléggé zavarta ez, de aztán, pláne amióta segítek a tervezésben, megszerette a gondolkodásomat. Nem volt olyan hely, ahova ne tudtunk volna közösen behatolni. Ömlött a pénz a csapathoz. Két hónap alatt öt szintet léptünk felfelé, és a huszonkettedikek voltunk a sorban. Itt azért már nagy a verseny, az első harminc csapat már nagyon felkészült. Van olyan csapat, ahol csak hárman vannak, így több pénzt tudtak visszaforgatni. Van, ahol nincs főnök, összesen négyen vannak, és csak belső irányításuk van. A cél az, hogy bekerüljön a csapat az első tizenkettőbe. A Royal Gyűrű. Hogy ez pontosan mit jelent, fogalmam sincs, de Leonid már volt a csapatával benne. Annyira nem izgat, majd ha oda kerülök, megtudom.

– Ha így haladunk, akkor három hónap múlva benne leszünk a Royal Gyűrűben – mondja Leonid. – Ezt nagyrészt Reenek köszönjétek.

Ez engem is meglep, de jólesik, hogy elismernek. Alig fél éve dolgozom velük, még három hónap, és meg tudjuk csinálni. Hihetetlenül hangzik.

19. Lini

Szombat van. Egy olyan nap, amikor egyáltalán nem dolgozunk, sem én, sem a csapat. A hétvége, mondhatni, szent. Kivéve, ha egy olyan feladatot kell megoldani, aminek kulcsfontosságú eleme hévégére esik.

Egyedül ülök a nappaliban, és enni készülök, amikor Alain kopog az ajtón. Szó nélkül leül velem szemben. Alain nem az a szószátyár típus. Ritkán beszél, és akkor is csak a lényeget mondja.

– Azt hiszem, ezzel tartozom neked – mondja, bár fogalmam sincs, hogy mit akar ez jelenteni – Ma elmegyünk egy helyre.

– De épp enni készültem – szólok neki, láthatja ő is, hogy tele van rakva az asztal.

De arra sincs idő, hogy összepakoljam és visszategyem a hűtőbe.

– Ha épp meg lehet lőni a medvét, akkor nem szabad az időt krumplihámozással tölteni! Gyere! – utasít határozottan, és máris ránt magával.

Nem tudom, mi a terv, azt nem árulta el. Alain az az ember, aki tiszta fejjel lát mindent egyszerre, sok mindenre tud figyelni, és ami előtte van, azt képes 110 százalékosan kezelni. Túlságosan is okos. Amikor beszél vele az ember, azt hiheti, hogy belelát a gondolataiba. Beszállunk egy taxiba, és keresztülszáguldunk a zónán. Egy sikátorféle, ahol kiszállunk, valahol a tudomány és a szórakozás zóna határán.

Egy hatalmas állat – vagy mi – van előttünk; hogy mamut vagy elefánt, vagy kecske, vagy bölény, pontosan nem lehet megmondani, mert csak a hatalmas hátsója van megformázva, fönt az van írva, hogy „kijárat”. Ez ugye a feneke. Találó a név. De a legmeglepőbb és majdhogynem mókás, hogy itt a bejárat az épületbe. Konkrétan a meg nem határozható állat hátsóján kell bemennünk. Amikor belépünk, egy hosszú folyosón megyünk végig. Felbaktatunk egy lépcsőn, utána lemegyünk egy lépcsőn. Ezt legalább ötször játsszuk el. Aztán ott terem egy forduló előtt egy ember, és mögötte is van még egy valaki.

– Fizetnék! – szól Alain az embernek, akinek a nyakán egy hatos szám foszforeszkál.

– Tíz lesz! – mondja, és Alain azonnal elindít egy tranzakciót. A fickó bólint. Átlépünk az erőtéren. A másik oldalon is van egy igen hosszú folyosó, és kb. ugyanúgy vannak lépcsők fel-alá. Amikor kilépünk, egy sikátorba jutunk, egy téglafal ajtó a téglafalban. Szinte alig észrevehető.

– Hol vagyunk, és mi volt ez? – kérdezem.

– Ez a szórakozás zónája – mondja, és mosolyog.

– De hát ide csak azonosítással lehet jönni – hebegem neki, miközben azért követem, mert megiramodik. Alain a tettek embere.

– Mindig vannak kiskapuk – válaszolja, és máris egy taxihoz lépünk oda.

Ez a világ sokkal másabb, mint a technikusok zónája. Éjszaka van, és fényárban úszik minden. Hotel hotel hátán. Villogó reklám multipanelek hívogatják a szórakozni vágyókat. Most járok itt először, de lenyűgöz a hely varázsa. Igényesen elhelyezkedő plázák, szórakozóhelyek. Egy hatalmas aréna, ahol messziről hallatszik a tömeg éljenzése.

Húsz percet mehetünk, amikor megállunk a taxival egy neonfényes multi, virtuális villogó táblánál, amin két női alak csókot vált egymással, kebleik hívogatóak. A tábla egy hatalmas „BB77” feliratot visel magán, gondolom, ez a hely neve.

– Én nem megyek be veled – mondja Alain.

– Ne viccelj már, akkor minek cipeltél el idáig? – kérdezem, de látom az arcán, hogy nincs vita, úgyis be kell mennem oda.

A hely éppen hogy csak megvilágított. Hat kisebb, kör alakú, színpadszerű emelvény van a kör alakú hely két szélén, és közepén szintén egy hatalmas köremelvény. Itt csak körben gondolkozott a tervező. De egyébként jól néz ki. Viszont itt a lényeg az, hogy hihetetlenül csinos lányok táncolnak a kétszer három kisebb színpadon, középen pedig énekel egy. Lini az.

Ahogy meglátom, azonnal kiszáll a lábamból az erő. A testem minden porcikája kétszer erősebb, mióta legutoljára láttam, de most mégis minden erő elhagyja a testemet. Itt van előttem, és újra látom. Nem épp szalonképes viseletben van. Az öltözete is igen kihívó, mostani divat szerinti bugyi és a melleit éppen hogy csak eltakaró, igen kihívó melltartó. Szép hangja van. Nemcsak azért, mert szerelmes vagyok belé, hanem valóban a hangja is gyönyörű. Az öltözetén viszont egyértelműen látszik, hogy a szórakozóhely tulajdonosai nem a hangjából szeretnék, hogy karriert építsen.

Tapsol a közönség; ahogy végzett az énekkel, én már ott vagyok előtte, és csak bámulom percek óta, amikor is észrevesz. Elsápad, majd miután levonul a színpadról, int a kezével, hogy menjek vele. Dobog a szívem, mintha ki akarna ugrani a testemből. Ez hihetetlen, de mégis igaz. Egy keskeny folyosón megyünk végig, és egy kicsi helyiségbe szinte beránt magával. Az egész nem nagyobb, mint pár négyzetméter, minden üveges, a teteje, az oldala, de még az ajtaja is. Három kényelmetlen szék van, amire leülünk.

– Ree! – kezdi elképedve kicsit. – Ree, te hogy kerülsz ide?

– Eljöttem, hogy megnézzelek! – mondom bután. Amikor vele vagyok, mindig hülyeségeket beszélek.

– De honnan tudtad, hogy itt vagyok? Hogy jutottál át a zónán? – kérdezi szinte hadarva.

– Átmásztam a kerítésen – vigyorgok.

– Jaj, Ree, te mindig butaságokat beszélsz. – És tudom, hogy igaza van, mert tényleg. – De hadd nézzelek meg! – Alaposan körbenéz, és folytatja. – Nagyon jól nézel ki – és már azonnal vált is: – Ki mondta, hogy itt vagyok?

– Egy barátom hozott ide. Ő talált meg.

– De ki ő, melyik barátod?

– Nem ismered. Vagy nem tudom, hogy ismered-e. Alain a neve. – Látom, hogy keresi a fejében, hogy ki is lehet.

– Nem tudom, ki ő, de mindegy is. Hogy engedtek át a szektorból? – kérdezi kíváncsian.

A szektor szó hirtelen visszarendezi az agyam, és a kábulatból kicsit fölocsúdok. Itt áll előttem az a lány, akit el akartam venni feleségül, és aki végül becsapott. Aki kereste a maga javát, és lehet, hogy elárult. Nagyon szeretném tudni az igazságot, de egyben most félek is tőle.

– Lini! Te átvertél engem. Azt hittem, szeretsz.

– Ree! Kérlek, ne kezdd most ezt nekem!

– Elárultál, és odadobtál a Birodalomnak! – Most már kitört belőlem, ami hónapokig el volt fojtva. – Flinnellel összeszövetkeztél, és nem tudom, hogy mi történt, de...

– Flinnel! – mondja, és sóhajt egyet. – Flinnel csak egy szerencsétlen, megvezetett kisgyerek.

– Akkor miért volt ő jobb nálam?

– Jaj, Ree, úgy viselkedsz te is, mint egy kisgyerek! Flinnel nem volt más, csak egy kaland.

– Csak egy kaland? Előtte pár héttel még velem voltál!

– Na és? Nem ígértem neked semmit, Ree! Én élni szeretnék, ki akartam próbálni, hogy... – meggondolja magát, és nem fejezi be. – Én ide vágytam.

– Mi akartál kipróbálni? Flinnel volt, aki telebeszélte a fejed, hogy gyere ide? – Kicsit lehet, hogy túlpörgöm magam, ennyire talán nem kellene előítéletesnek lennem, de visz a lelkem előre, nem tehetek róla.

– Nem! Én akartam, ő csak segített. Ki akartam próbálni milyen két pasival – mondja, és egy pillanatra a szemembe néz, de bizonyára látja a döbbenetet rajtam, és elkapja a tekintetét utána.

– Pár hónapja velem voltál, akkor volt az első. Nem sokkal ezután már arra vágytál, hogy két férfivel legyél egyszerre? Milyen ember vagy te, Lini? Minek kellettem én neked egyáltalán?

– Mert Te voltál talán az egész szektorban a legrátermettebb és legtisztább ember. Egy lány egy ilyen emberrel akarja az elsőt. – Látszik, hogy igazat mond, de az egész úgy hangzik, mint egy lista, amit előre megtervezett, és én csak egy állomás voltam benne.

– Lini, én el akartalak venni, szerelmes voltam beléd! – mondom, és közben azt érzem, hogy még most is az vagyok, ez nem múlt el még. – Gyerekeink lehettek volna, és boldogan élhettünk volna!

– Ree! Mi a boldogság? A szektor?

– Ha szeretsz valakit, mindegy, hogy hol vagy, mert vele akarsz lenni, ő meg veled.

– Nőj már fel, Ree! Mi voltunk ott a szektorban az egész világ söpredéke, akibe bárki bele tudja törölni a lábát! Azért tartottak vágóállatként, hogy amíg élünk, rabszolgaként kiszolgáljuk a hatalmasokat.

– Mindenkinek van választása!

– Pontosan! És én választottam! Azt választottam, hogy nem kérek belőle.

– A dobogós is ember!

– A dobogós is ember. Konkrétan ember, aki mindenkinek a rabszolgája.

– Senki nem kényszeríti őket, hogy azt tegyék, amit nem szeretnének.

– Ez az egész csak egy nem létező mézesmadzag! Te tényleg nem látod ezt? – kérdezi kikelve magából. Tudom, hogy igaza van, de valami oknál fogva én akkor is azt képzeltem el, hogy együtt leszünk, és ez leginkább a szektorban jöhetett volna össze. Én ott éreztem magam biztonságban, ott születtem. A szektor nyelvét beszélem. Azt sem tudtam akkor, hogy van élet azon kívül is. Most már tudom. De ehhez is kellett ám szerencse. Aztán Lini folytatja: – Eléd raknak egy választást, hogy úszhatsz vagy repülhetsz. Na de ha nincs szárnyad? Mit érsz a választás lehetőségével? Meg vagyunk vezetve, és mindezt dobpergéssel és énekszóval, vidáman fogadja mindenki.

Egy elbaszott világban élünk, Ree! Ez az igazság.

– Akkor is, így kihasználnak téged!

– És ha én használom ki őket?

– Nézőpont kérdése, de szerencséd van, ha legalább ennek az érzése megvan nálad. De ahogy elnézlek... – Végigmérem az öltözetét és a testét, amit eddig el is felejtett megváltoztatni, csak most utasította az öltözetet, hogy teljesen elfedje egy normális kinézetű design – ...ahogy elnézlek, neked bejött az élet, és nem tudnak kihasználni – mondom, amennyire csak tudom cinikusan.

– Menj a fenébe! Mintha te olyan nagy ember lennél!

– Engem ti Flinnellel a halálba küldtetek. Elárultatok a birodalmiaknak, és kivégzésre vittek!

– Mi? – kérdi elkerekedett szemmel.

– Jól hallottad. Ne tegyél úgy, mint aki ártatlan.

– Én erről nem tudtam semmit! – mondja úgy, hogy valóban őszinteség árad a szavaiból.

– Csak te tudhattál a tóról. Teljes felvételük volt az egészről, csak éppen téged kivágtak belőle. A felvételek alapján halálra ítéltek, és azonnal vittek kivégezni.

– Esküszöm, Ree, ez nem így volt. Nekem megígérték, hogy neked semmi bajod nem történik – mondja hadarva. De a szavai nemhogy megnyugtatóan, hanem épp hogy szívtörőn hangoznak.

– Látod-látod, mennyire ironikus az élet! Előbb-utóbb minden kiderül. Te adtál fel nekik Flinnellel.

– Ree! Figyelj rám jól! Flinnel folyton csapta nekem a szelet, ezt te is jól tudod. Valahogy szóba került, hogy el akarok menni innen, és ő azonnal felajánlotta a segítségét. Rólad egyértelműen sütött, hogy soha nem hagynád el a szektort. Bemutatott Simon Rocknak, aki most a főnököm. Ő azt mondta, hogy segít nekem. Mentor nélkül hiába is választom ezt az új életet, kudarcra vagyok ítélve. Többrésztvevősön beszéltem egy magas beosztású valakivel, női hangja volt, de nem akarta, hogy kiderüljön, ki ő. Azt mondta, engedélyezi, hogy átkerüljek, és támogathat engem Simon. De ára van. Az ár az volt, hogy egy dobogóson példát tudjanak statuálni, és akkor szilárdabb lesz a rend. Én csak veled voltam kapcsolatban, és szerencsére, vagy szerencsétlenségre, veled követtem el azt a dolgot. Elmondtam Flinnelnek, és kikértem a véleményét. Ő azt mondta, nagyszerű. Megbeszélték mindenkivel. De nekem egy feltételem volt, hogy nem eshet bántódásod, csak egy leszidást kapsz. Ezt meg is ígérték. Engem is becsaptak. Ree, hinned kell nekem, én soha nem akarnám, hogy meghalj! – Tudom, érzem, hogy nem hazudik. De ez akkor is árulás.

– Én hiszek neked. És úgy látom, hogy a Nagy Választás valóban hatalmas döntés.

Az ember életét csupán egy döntés is képes gyökeresen megváltoztatni, legyen az akár jó, akár rossz döntés. Én lehet, hogy gyenge és rossz ember vagyok, amiért szerelmesen egy egész életet is el tudtam volna képzelni akár a szektorban is veled és a gyerekeinkkel.

– Te nem vagy rossz ember. Nagyon is jó ember vagy. Sok száz ember köszönheti a nyugalmát és az életét neked. Én tudom, láttam, mennyi embernek segítettél. Önzetlenül kisegítetted őket, hogy ne veszítsék el a nanocsomagjukat. Láttam, milyen szemekkel néznek rád az ottaniak. Rengetegen szerettek téged.

– És rengetegen utáltak is. De nekem elég lett volna, ha te szeretsz.

– Én szerettelek. De nem voltam szerelmes beléd.

– Most már mindegy. Neked itt van a jövőd, a sikered kulcsa. – Tudom, hogy cinikus vagyok, de nem tudok másként érezni.

– Igen, én ezt akartam. És hiszek benne, hogy itt megtalálhatom a szerencsémet.

Legalábbis jobb itt, mint a poros szektorban.

– Kívánom, hogy legyél boldog, Lini. Mennem kell! – mondom neki.

Bár sehova nem kellene sietnem, igazából időmilliomos vagyok, de azt érzem, hogy valami eltörött bennem. Kellett ez a beszélgetés. Tudom, hogy naiv kisfiú voltam, aki olyan ábrándot kergetett, ami soha nem volt valóság.

Lini mindig is felnőttebb volt. A lányok előbb érnek, mint a fiúk. Az én felnőtté válásom az elmúlt hetekben történt. Még nem vagyok tökéletes, de alakulok, és szépen haladok.

A szerelem olyan, mint egy szúnyogcsípés. Hiába van vége magának a csípésnek.

Még sokáig látszik a helye, és sokáig, égetően viszket. Ráadásul, ha jól el is kaparod, akkor még be is varasodik, emlékeztetve a régi dolgokra.

A legnagyobb bajom, hogy amikor lassú, komótos lépésekkel megyek ki a helyről, akkor még mindig azt várom, hogy hátulról a nyakamba ugorjon. Azonnal megbocsátanék neki mindent. Csak szeressen! Mert én még most is szerelmes vagyok Linibe, és iszonyatosan fáj, amit végig kell élnem miatta. Minek van szerelem, ha ennyire kikészíti az embert?! Elméletileg ennek nem csodásnak kellene lennie?

20. Amy

Egy hónap múlva felkerültünk a második szintre, mint csapat. Itt már nagyon szövevényes feladatokba is belebotlunk. Viszont a pénz szinte ömlik a kasszába.

Majdnem megduplázódott a bevétel. Sikert sikerre halmozunk.

Nem tudom, hogy mióta Linivel találkoztam, az van rám hatással, vagy mi lehet velem. A mellékelt ábra szerint boldognak kellene lennem, de nem vagyok. Inkább kicsit ingatag vagyok. Nem nagyon tudok örülni szinte semminek. A feladatok nem igazán villanyoznak fel. Szinte a kisujjamból kirázom mindegyiket. Unalmasak és egyhangúak. A pénz már nem számít, hiszen ahogy telik az idő, és sorra megoldjuk a feladatainkat, egyre dagad a kincsesláda. Szerintem a csapattársak soha életükben nem kerestek ennyi pénzt.

Engem az is frusztrál, hogy nem lehet mire elkölteni. Egy dobogósnak meg egy közepesnek nem lehet a nevén semmilyen jármű, ingatlan, és nem hagyhatja el engedély nélkül sem a szektorát, pláne nem a városát. Persze, mindenre van megoldás. De már elegem van a kiskapukból. Elég a munkából kifolyólag folyton a kiskapukat keresni, nem akarom az egész életemet is így eltölteni. Hiába milliárdszor jobb, mintha dobogós lennék. De Lini szavai itt zubognak a fejemben: „ez az egész csak egy nem létező mézesmadzag”; ha nincs szárnyad, nem repülhetsz. Nagyon frusztráló tud lenni.

Leonid hihetetlenül lelkes. Megvan a folyton kicsit változó havi, heti, napi terv.

Sőt van, hogy olyankor órára lebontva is tervez. Neki presztízskérdés visszajutni a

Royal Gyűrűbe. Mivel én nem voltam még ott, nem tudom, mit jelent az, de ez sem tud nagyon lázba hozni. Biztosan még több pénz, még több munka, esetleg kevesebb munka és több pénz. De minek a sok pénz, ha nem tudod élvezni?

Ben folyton kurvák után kajtat, és issza azokat a tudatmódosító szarokat, lassan teljesen ki fogja lúgozni az amúgy sem vaskos agyát. De minden pénzét nem tudja elverni. Alain kutatási anyagokat vásárol. Bizonyára fel akarja találni a spanyolviaszt. Nevetséges, bár ismerve őt, az ilyen irányú szándékai nemesek lehetnek. Magába forduló ember, de a tudomány élteti és az ész. Viszont ezek alig égetik a pénztárcáját. Flottról nem sokat tudok, de a szép lányokat és az italt ő sem veti meg, csak kicsit szerényebben, mint ahogy azt Ben teszi. Femile a magánéletében álomvilágban él. Híres ember szeretne lenni, valamivel kitűnni a többiek körül. Énekelni, táncolni és zenélni tanul. Nem fér nála már a sok hangszer, engem is megkért, hogy tároljam a őket. Ő ha így halad, feleslegesen képes elkölteni szinte minden royal kreditjét, de előbb-utóbb nem tudja hol tárolni sok cuccát, és többet ő sem tud majd hely híján vásárolni. Roob nem nagyon jár sehova, gubbaszt, és tudom, hogy valamin dolgozik folyton, vagy csak beül a játéktermináljába, és feleslegesen elszúrja az idejét. Pontosan nem is tudom, mivel játszik, de nem gondolom, hogy annyira drága lehet. Leonid más, ő a vezető, és akárhogy is nézzük, 11-es. Neki bármije lehet, illetve lehetne. Mert úgy látszik, mintha őt csak a Royal Gyűrű motiválná.

Amiért irigylem őket, hogy nincsenek kiégve, pedig már több éve ezt csinálják.

Én 3-4 hónapja vagyok velük, de már teljesen kiüresedtem.

Ma is elvállaltam egy munkát, amit a többiek látványosan nem szerettek volna. Egy egész éjszakát kell itt benn ülnöm, a város legnagyobb építményében, amit mindenki csak úgy nevez, hogy a „sötét verem”. Ha az anyag, amit olvastam, igazat mond – márpedig Biggie anyagai mindig kifogástalanok –, akkor ez az épület tizenöt kilométer hosszú, huszonkettő emelet magas, és átlagosan három kilométer széles. Iszonyú nagy hodály az egész. Ami érdekesség benne, hogy főként tárolásra használják. Olyan dolgokat helyeznek itt el – gondolom, jó pénzért -, amik kellően értékesek ahhoz, hogy megsemmisüljenek, de épp hasznavehetetlenek, vagy később lesz meg rájuk a kereslet, vagy valaki nem akarja, hogy megtudják, hogy nála vannak, és így tovább. Mondhatni, egy nem hivatalos széfbank, csak sokkal nagyobb kivitelben és sokkal durvább őrizettel.

Nem az a legnehezebb, hogy hogy jusson ide be valaki – nyilván az sem egy sétagalopp. Hanem az, hogy hol található az a valami, amit meg akar szerezni a megrendelő. Nincs semmi adatbázisa még Biggie-nek sem. Ráadásul mozogni sem nagyon lehet, mert mindenhol mozgásérzékelők és egy rakás kütyü, ami egy blokkban való mozgás esetén még csak-csak kijátszható, de átmenni és mászkálni széltében-hosszában meg emeletek között már macerás. Nem is tudom, mekkora szerencséjének kell lennie annak, aki pont azon az emeleten és pont abban a blokkban keresi, amiben épp található az, amit keres. Lehet, hogy esélytelen is. Így hát ez elég nehezen megoldható. Napokat gondolkoztunk rajta, hogy mi lehet a megoldás.

A tényleges feladat az, hogy egy olyan ősrégi nanoszámítógépet kellene kihozni, ami egy bizonyos alvilágiféle embernek – akit mindenki csak úgy hív, „Malac” – a tulajdona, és állítólag ezen a gépen keresztül könyvelt hosszú időn keresztül valami eszement sok drága holmit, pénzt, csecsebecsét, ingatlant, amit, hogy is mondjam, nem éppen egyenes úton szereztek egyébként talpig becsületes emberek. A többi hálózatba kötött gépet már megsemmisítették. Ezt valamilyen oknál fogva túl értékesnek találták. Azt beszélik, a gép maga már nem működik és használhatatlan, az adatok is odavesztek. De mi erre garancia? Van, akinek megérhet annyit, hogy még megpróbálja, hátha mégis rajta vannak azok a kellemes adatok.

Ez a feladat, azt mondják, Biggie-nél van már egy bolygóforduló óta, de még senki nem tudta megoldani. Maga a pénz nem olyan sok, egy átlagos feladat másfélszerese. Viszont ha megoldja a csapat, akkor olyan sok pontot ér, hogy az előrelépés mindent megér Leonidnak. Ezért erőltette ennyire. Ha már három éve, vagyis egy bolygóforduló óta senki nem tudta megoldani, annak azért van oka. A csapattársak nem nagyon örültek a feladatnak.

Elvállaltuk. De ha nem tudjuk megoldani, nincs pénz, és még visszaesés is lesz belőle. Leonid biztos mérges és frusztrált is lenne. Persze ott a vágyott cél is: ha mégis sikerül, akkor viszont legalább két hónapot nyerünk vele.

Tiszta vakrepülés az egész. A többiek pár nap alatt feladták, és esélytelennek gondolták. Igazuk is van. Én azt mondtam, hogy a határidő előtt nem adom fel. A pénz, mint ahogy mondtam már, nem érdekel. Maga a feladat sem érdekel nagyon, inkább az bosszant, hogy három éve senki nem tudta megoldani. Ne én legyek már az N+1-edik, aki szintén sikertelenül visszaadja a feladatot! Pedig nagyon úgy tűnik, hogy bukta a dolog.

Egy nyomon lehet csak elindulni. A „sötét verem”-be napközben lehet csak bemenni. Amit beteszel, ahhoz azonosítanak, de ezután te magad sem tudod, hogy hova teszik. Sem a csomagról nem tudnak téged beazonosítani, sem fordítva: rólad sem a csomagot.

Amikor ki akarod venni, vagy meg akarod nézni, amit betettél, csakis egyedül lehetsz. Használhatsz egy olyan biztonsági szobát, amit, amíg benn vagy, tizenkét-féle biztonsági erőtér és háromméteres biztonsági, fizikális fal, azonosítások tömkelege vesz körül. Kint erősebb ebben az időben a biztosítás, mint egy hadseregnél. Tehát, amíg benn vagy, szinte lehetetlen téged megzavarni. Mivel nincs összefüggés a személyeddel és azzal a tárggyal, amit te oda beteszel, senki nem sejthet ebből semmit. Ráadásul azt sem tudhatja senki, hogy mikor gondolod azt, hogy be akarsz menni, mert azt is csak te tudhatod. Ami plusz nehezítés, hogy ha sejtésed sincs arról, hogy egy tárgy kihez tartozhat, akkor az utolsó nyom is elveszik.

Sikerült egy nyomra ráakadnom. A Malac állítólag tizenhét éve összebalhézott az egyik fiával, aki az üzleti részesedésével együtt otthagyta a családot. Nem 100%os, de van esélye, hogy ő volt az, aki magával vitte ezt a gépet, és kb. abban az időben került ez ide, be a Sötét Verembe. Vagyis ő az, aki egyedül ki tudja ezt innen hozni, vagy egyáltalán hozzáférhet. Na, most ő visszatért a városba. Ha egy csábító ajánlat miatt bejönne ide, és idebent meg lehetne valahogy bolygatni a dolgot, utána meg kicsempészni, akkor nyert ügyünk van. Csak éppen sok a „ha”.

Nyilván olyan áron nem fogja ideadni, mint amennyiért mi a feladatot megkapjuk. El sem tudom képzelni, hogy a piacon ez mennyit érhet.

Amikor valaki bejön ide, és ki akarja vinni az általa korábban ide letétbe helyezett cuccát, akkor megint csak anonim módon, csomagban küldeti ki egy általa megjelölt időpontban és címen, na meg természetesen birodalmi szállítóval, amit értelemszerűen birodalmiak védenek. Megint csak esélytelen. Sem a szállítás esetleges idejét, sem magát a csomagot nem ismerjük, és még ha ismernénk is, egy birodalmi szállítót ennyi pénzért senki nem támadna meg. Marad az, amit mondtam: valahogy meg kell ismerni a benti működést, és rávenni a célszemélyt, hogy bejöjjön és bevitesse a biztonsági cellába azt a nanogépet.

Most egész éjszaka itt gubbasztok benn, hogy majd holnap végig figyeljem belülről, vajon hogy működik ez. Van-e valahol valami biztonsági rés? Egy nagy, raktárszerű teremben vagyok. Talán 100 méter széles és hosszú lehet a terem. Széltében majdnem falig, és egészen a plafonig érő falak vannak, amiknek mind a két oldalán fakkokat alakítottak ki. Minden fakk számmal és betűvel van megjelölve. A falak között folyosók vannak, nyilván, hogy közte egy emelésre is alkalmas szállítótargonca végig tudjon menni, és a végén annyi helyet hagytak ki, hogy el tudjon fordulni a következő folyosóra. Éjszaka itt senki nem lehet, csak én. Roob segítségével három óra alatt verekedtem végig magam a biztonsági rendszeren. Ebből a teremből nem mehetek át másik terembe, mert az megint biztonsági kockázat, ismét biztonsági rendszereken kellene átevickélnem. Az öltözetembe kamerazavar-kiegészítőt töltöttünk bele, hogy egy felvevőegység se érzékeljen. Nincs nagy kedvem itt lenni, mert nagyon kicsi az esélye annak, hogy bármit is megtudok. De más lehetőségem nincs. Egy órája összezárva a gondolataimmal elhatározom, hogy megmozgatom a lábaimat, és nem ülök végig a sarokban, hanem megnézem magamnak, miket is tárolnak itt az emberek. Az egész terem 10000 négyzetméter, szóval van mit nézelődni azért.

A fakkok teljesen különféle méretűek, van, ami egészen a plafonig tart, és talán három méter széles, van, ami egészen picike. A legtöbb dolog be van dobozolva, hogy még kívülről se lehessen látni, mi is az. Pedig ide egy automata jön be, azt meg nem érdekli, mit kell szállítania, teszi a dolgát, és kész.

Sok dolog érdekes módon átlátszó, és látszik, mi van benne: ékszerek, régi korok kardja, számomra ismeretlen gépek. Olyan hengerek és kockák, amikről fogalmam sincs, mire valók. Nyilván mindennek oka van, hogy itt tárolják nem kevés pénzért. Valójában unalmas is lassan ez a mászkálás, de azért mégis érdekel, hátha találni lehet valami igazi, nagyon tuti kincset, vagy tudom is én, mit.

Két sor között, amikor megyek, jobbra is, balra is megnézem, van-e valami izgalmas. Lassan vége a sornak, és azon gondolkozom, hogy átforduljak-e a másikra, mert eddig semmi érdekeset nem láttam. Nyilván át fogok, hisz legalább azzal is telik az idő. Majdnem a végén, tőlem jobb kézre, a padlótól egészen a fejmagasságomig egy hosszúkás fakk van. Első odapillantásra lever a víz, és majdnem szívinfarktust kapok. Nem a fakk az, ami megdöbbent és első pillanatban halálra rémít, hanem az, hogy egy halott van benne, vagy mi a fene. Közelebb megyek, és látom, hogy az ott bizony egy koporsó, tükörtiszta, átlátszó fedéllel. Egy lány van benne, úgy néz ki, mintha aludna. Hogy lehet az, hogy nem indult el az enyészet útján? Közelebb lépek, és a lány arca kifejezetten bájos, mondhatni, igazi szépség. Bár a testéhez teljesen hozzásimuló anyag eltakarja a lány haját, és teljesen rászorul az arcára két oldalról, amit viszont ennek ellenére látni, az nagyon is kellemes. De halott. Ki a fene az, aki egy halottat tárol a Sötét Veremben? Ez azért már kicsit sok.

Egy picit tartok ettől az egésztől, de valahol meg vonz is. A lányon az öltözet csak fehérnemű. Nagyon kíváncsi vagyok, és tenyérrel megérintem a koporsó üvegfedelét. Azaz csak akarnám, mert nincs is üvegfedele, és tenyérrel a lány mellére „esek”.

Hirtelen fénysebességgel történnek a dolgok. A lány jobb keze szinte kirobban a teste mellől, és a torkomra záródik, nincs időm arra, hogy elugorjak, vagy a kezét elkapjam. Az egyik kezem lendül azért, de az ő keze sokkal gyorsabb és erősebb. Ha az utóbbi időben nem járok le a testemet karban tartani, szerintem eltöri a csigolyámat az első szorítása.

Konkrétan fulladozom. Meg fog fojtani. Két kézzel próbálom lefeszíteni a lány karját a nyakamról, és halálfélelem uralkodik el rajtam. De olyan erős, mint egy satu. A másodpercek most baromira hosszúnak tűnnek, és nem sok megoldást találok.

Az fut át az agyamon, hogyha ezt a halált valakinek elmesélném – hogy egy kihalt raktárban, egy koporsóból egy halott lány kinyúlt keze szorított halálra –, szerintem kiröhögne, és nem nagyon hinne nekem.

Akkor hirtelen kinyitja szemét. Gyönyörű, tiszta kék szeme van. Talán nem is evilági szemek ezek. Egy másodpercre rá, hogy kinyitotta a szemét, azonnal hatalmas levegőt vesz, mintha fulladásból térne életre – na, ez kellene most már nekem is, mert épp kezd elsötétedni minden –, és igen, hirtelen elengedi a torkomat. Mintha egy tonnás követ kellene megtartania a lábamnak, majdnem a padlóra esem. Az egyik kezemmel meg is kell támasztanom magam a talajon, nehogy megsemmisülten teljesen hanyatt vágódjak. Végre kapok levegőt. Ahogy épp visszatér belém az élet, a lány kilép a koporsóból.

– Elnézést kérek. Az elsődleges védelmi protokoll. Amy vagyok. – Miközben csilingelő, kellemes hangján ezeket a mondatokat mondja, felegyenesedem, és próbálok rájönni, hogy ez most tulajdonképpen álom-e vagy valóság. De aztán, ha már ő bemutatkozott, gondoltam, én is megteszem, így illendő, bár ebben a helyzetben nem feltétlenül az illendőség szabályai határozzák meg a dolgokat.

– Ree! Ree Vox vagyok – mutatkozom be neki, és még mindig tapogatom a torkomat. Kicsit vacillálok, de folytatom, hisz nagyon sokat nem veszítek, ha meg akar ölni, azt, úgy látszik, meg tudja tenni. Viszont elengedett, vagyis most nincs nagy gond, talán tényleg nem a megölésem a célja. – Ki vagy te, Amy? – a lány mintha meg sem hallaná a kérdésem, a tekintete a torkomat tapogató ujjaimra irányul.

– Jól vagy? – kérdi, aztán a szemembe néz.

– Igen, jól vagyok. Már jobban vagyok. De ki vagy te?

– Bocsánat a szorításért, de nem okoztam maradandó károsodást benned. Amy vagyok. Humanoid sejtvariáns nanorobot telep, komplex, megerősített, titánkrombinoxil vázzal, és a te kísérőd – mondja teljesen természetesen és folyamatosan bájos, kislányos, nyugodt tekintettel a szemembe nézve. Én csak pislogok, és gondolom, igen hülyén nézhetek ki a fejemből. Előbb már megvizsgáltam a helyzetem, de most mégiscsak arra a következtetésre jutok, hogy szerintem álmodom. Körbenézek, hogy valóban itt vagyok-e ahol vagyok, de mindent a helyén találok.

– Hogy milyen telep vagy te pontosan? – semmit sem értek, és igazából millió kérdésem lenne.

– Humanoid sejtvariáns nanorobot telep, komplex, megerősített titánkrombinoxil vázzal – ismétli meg a lány.

– Nem értem – mondom és billegetem a fejem hozzá, mert ez most kicsit sok lett hirtelen nekem.

– Én egy egyedi életre képes, humán megjelenésű, nanorobotok által vezérelt, extrém bevetéseket is bíró vázban lévő, mesterséges intelligencia vagyok.

– Te nem vagy ember! – suttogom csak úgy magam elé bután. – De embernek látszol.

– Elsődleges célom, hogy tökéletesen emberszerű legyek, és beépülve bárhová akár egyedi életet is képes legyek megélni.

– Még mindig nem értem, ki vagy te és miért vagy itt? Hogy kerültél ide?

– Én Amy vagyok. Egy humanoid sejtvariáns nanorobot telep, komplex, megerősített titánkrombinoxil vázzal és a te kísérőd vagyok. Arról nincs információm, hogy kerültem ide – mondja rendíthetetlenül a lány.

– Na, ez így nem lesz jó! – közlöm kicsit már feszülten, hogy a lány folyton ugyanazt fújja, de akkor hirtelen megüti a fülem, amit az előbb mondott, de nem hallottam meg. – Miiiiii a fenét jelent az, hogy az én kísérőm vagy?

– Azt jelenti, hogy innentől a szolgálatodban állok, és parancsaidnak megfelelően segítem az életed. Milyen beosztásban lehetek a szolgálatodra, és milyen minősítésben legyek melletted? – Ezeket úgy sorolja, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy egy koporsóból kikelt, bugyi és melltartó öltözetű lány, miután majdnem megfojt, közli veled, hogy ő bizony egy biohumanoid karbon-titán beépülő sejt mit tudom én micsoda, és bizony várja a parancsaimat. Mi a franc van itt? Mi történik most velem egyáltalán?

– Várj, várj, várj! – hadarom. – Kezdjük elölről és úgy, hogy én is értsem.

– Rendben. Mit szeretnél? – kérdezi ugyanolyan bájos, aranyos, kislányos stílussal. Most látom, hogy olyan 20 év körüli kinézetű, testileg is kifejezetten szemrevaló, szőkésbarna hajú bombázó áll előttem fehérneműben. Ilyen nincs! Komolyan, ez csak a mesében fordulhat elő!

– Na szóval, te nem ember vagy, hanem egy gép, vagy robot, vagy mi?! – kérdezem, aztán gyorsan hozzáteszem, hogy érthető is legyen, amit majd mond, mert eddig nem annyira volt világos. – De úgy próbáld meg elmondani, hogy értsem én is!

– Ha így könnyebb megérteni, akkor használjuk ezt a szót, hogy robot vagyok. Egy mesterséges intelligencia, amit a – nevezzük így – testemben lévő nanorobot telep biztosít a számomra, végtelen kombinációs kivetüléssel. Az emberiességemet a humanoid sejtvariáns nanokomplex adja, ami kinézetében és funkciójában is az emberével 100%-ban megegyezik.

– Úgy érted, mint nő mindent képes vagy... – na, tipikus pasi viselkedés, mindjárt a női funkciók ütik meg a fülemet, de nem tudom, hogy fejezzem be, így elhalkulok.

– Minden külső és belső részem tökéletes mása egy valóságos nőének. Női petesejtet nem tudok produkálni, de minden egyéb funkció tökéletesen egyező. Szeretnéd kipróbálni? – kérdi, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne. Ámulva hallgatom, alig tudom felfogni, amit mond, csak akkor huppanok vissza a valóságba, amikor az utolsó kérdést felteszi.

– Ja... nem-nem... dehogy, nem akarom kipróbálni – hadarom szabadkozva.

– Talán nem tetszem neked külsőre?

– Dehogynem, persze hogy... szóval igen... szép vagy, meg minden... csak...

– Csak robot vagyok – mondja, én meg csak vakargatom a fejem tetejét, pedig nem is viszket. Fogalmam sincs, mit kell ilyenkor mondani vagy tenni. – Nem válaszoltál a kérdésemre: Milyen beosztásban lehetek a szolgálatodra, és milyen minősítésben legyek melletted? – kérdezi.

– Ezt úgy kérdezd, hogy értsem is. Meg miért kellene, hogy mellettem legyél?

– A feladatom az, hogy aki egyedi nanobotfúzióval konvergál velem, és így fel-oldja készenlétemet, majd elindítja működésem, annak köteles vagyok a szolgálatába állni. Ez létezésem értelme. Beosztásom lehet testőr, kísérő, előretolt felderítő, beépülő stb. A minősítés akár lehet feleség, barátnő, szerető, társ, beosztott stb. A példákat csak felsorolás jelleggel mondtam, és a teljesség igénye nélkül. Bármit választhatsz.

– Ha így beszélsz, azonnal kiderül, hogy nem ember vagy.

– A viselkedésprotokoll beszédkialakítása folyamatban van. Megközelítőleg 73 perc beszéd után 100%-os lesz, és nem lesz megkülönböztethető a mostani kor szokásaitól.

– A mostani kor? Miért, milyen korban éltél te?

– 263 bolygófordulóval ezelőtt hoztak létre. Ha kész vagyok, akkor milyen minősítésben és beosztásban szeretnéd, hogy melletted legyek? – Úgy látszik, Amy nagyon kitartó.

– Legyél a testőröm és a munkatársam.

– Rendben.

– Ki rakott téged abba a koporsóba?

– Nincs róla információm.

– És miért nem jöttél még ki onnan eddig?

– Készenléti állapotban voltam mindaddig, amíg a nanocsomagod 17 egysége bőrkontakt útján működésbe nem hozott. – Csak hallgatom, és nem értem.

– Nekem nincs sajnos nanocsomagom, szóval amit állítasz, az lehetetlen.

– A tévedés kizárt. Az én működésindítóm speciális érzékenységű és egyedi fajtájú. Csak egy bizonyos típusú nanocsomag képes működésbe hozni. Semmilyen más mód nem alkalmas rá.

– De nekem akkor sincs nanocsomagom! – Hirtelen beugrik a nagy választás, ahogy kiiszom a tiszta vizes poharat.

– Jelen pillanatban is érzékelem, hogy az emberi tested egész területén dolgoznak a nanobotok.

– Ez lehetetlen. Tévedsz.

– Nálam a tévedés kizárt. – Lassan megszokom, hogy Amy elég gyakorlatias; ha egyszer valamit mond, azt nem változtatja meg.

Az agyam erősen dolgozik. Van nanocsomagom. De ez hogy létezhet? A pohárba valaki véletlenül belekeverhette volna? Viszont akkor most a nyakamon lenne egy szám. Nem, ez biztos, hogy valami tévedés. Vagy lehet, hogy nem a nagy választáskor történt?

– Amy! Meg tudod mondani, mióta van nanocsomagom?

– Igen! 107 napja és 12 órája – közli. Számolgatok és az a nagy választás napja volt.

Akkor nem tudom, mi történt ott. Vegyesen érzem magam. Némi öröm is van bennem, meg meglepődés. Van nanocsomagom. De ezt hogy hoztam össze? Vagy, lehet, hogy még mindig csak álmodom. Rémálmodom. Nem! Rémálomhoz ez túl jó.

– Meddig maradunk itt? – kérdezi Amy.

– Van egy feladat, amit... – gondolkozom, hogy mondjam el neki, de valami azt súgja, hogy mindent azért nem kellene elmondanom, hátha ez csak csapda – ...szóval egy nanoszámítógépet keresek.

– Itt benn?

– Igen, itt benn, az egész épületen belül – mondom. Amy pár másodpercig mintha lefagyott volna, de aztán megszólal.

– Összesen 79 darab nanoszámítógép van az épületen belül. Melyiket keresed?

– Ezt most te honnan tudod, meg hogy vagy képes rá? – kérdezem megdöbbenve.

– Az épület hálózata belülről sérülékeny, kettes biztonságú, és nem gondoltak arra, hogy éjszaka valaki belülről akar elérni dolgokat. A biztonsági hálózat megkerülése így egyszerűen kivitelezhető.

– Te ráadásul ilyen egyszerűen képes vagy feltörni a rendszert?

– Nem. De ez a biztonsági rés pofonegyszerűvé teszi.

– Jó, mindegy! – vágok közbe, és próbálok a célra koncentrálni. – Olyan gépet keresünk, ami sérült, vagy az adatait nem lehet leszedni – mondom, hátha lesz belőle valami. Amy ismét összpontosít, és pár másodperc után mondja.

– Ilyenből három darab van.

– Hol vannak? – kérdezem gyorsan, de aztán hirtelen más jut eszembe. – Meg tudod szerezni, ide tudod hozni?

– Pontosan tudom, hogy hol vannak, és meg tudom oldani, hogy ide kerüljenek

– informál Amy. Megint koncentrál, vagy mit csinál, mert pontosan nem tudom.

Aztán folytatja: – 4 óra 27 perc 45 másodperc múlva lesznek itt.

– Te mindent ilyen pontosan tudsz? Miért kell ennyi idő?

– Mindent nem tudok, de amit tudok, azt pontosan tudom. Az épületben folyamatos az átszervezés. Egy stratégiai algoritmus folyamatosan áthelyezteti a tárgyakat, hogy ha valaki mégis rájönne, melyik teremben van egy tárgy, akkor nehogy el tudja lopni. Így egy héten belül minden tárgy helye változik. Van, hogy egy tárgyé egy héten belül többször is.

– Itt eddig semmi mozgás nem volt, pedig már egy órája tuti itt vagyok.

– Van, amikor egy hely egy napig sem mozdul, ha az algoritmus szerint nem kell.

– Akkor üljünk le oda a sarokba addig – mondom, és elindulok az eredeti helyemre, ahol bevackoltam magam már amikor ideértem. – Azt mondtad, extrém bevetések ellen is van valami titános vázad, milyen extrém bevetés? Elpusztíthatatlan vagy? – kérdezem, ahogy épp haladunk a sarok felé.

– Nem vagyok. Az összeállt, ötkomponensű, fizikális, térbeli, valós megjele-nésem...

– Ez lenne a tested? Mi az az öt komponens? – Amy nem borul ki, hogy meg sem várom, hogy a kérdéseimre teljes válaszokat tudjon adni, máris újabbakat kérdezek.

– Igen, ha ez így érthetőbb, akkor a testem. Ez valóban emberszerűbb is. Az öt komponens a nanobot telepek...

– Mint ami az emberekben is van?

– Igen, de speciálisan egymáshoz hangolva és egyszerűsítve. Ami egy emberi testben nanocsomagként van, és tökéletesen alkalmas arra, hogy a rendeltetési feladatát elássa, az nálam a mennyiség tekintetében „10^24”-szer több. Az a legtömörebb állapot, amit el lehet érni úgy, hogy a legkisebb egységek közötti kapcsolat a másodperc „10^24” része alatt létre tudjon jönni.

– Az igen! Ebből nem mindent értek.

– Az a lényeg, hogy a nanoegységek egymással iszonyatosan gyorsan kell hogy kommunikáljanak ahhoz, hogy minden a testemben lévő egység értesüljön arról, ami a feladat, és azt viszonylag azonnal, egyszerre hajtsa végre. Nem lehet az, hogy az egyik lábam jobbra, a másik lábam meg még balra akar menni, mert nem kapta meg a megfelelő parancsot, vagy késik az információ. Ez, ha ilyen mennyiségű nanobot alkotja – nevezzük még mindig így – testem egy részét, akkor bizony az maximális, de még elégséges mennyiséget jól meg kell tudni határozni.

– Nagyjából érthető így; és a többi komponens?

– A humán sejtvariáns telepek alkalmasak arra, hogy a megjelenést, az emberi viselkedést és minden emberi funkciót megvalósítsanak. A titánkrombinoxil egy olyan ötvözet, ami a jelen pillanatban elérhető legkeményebb és legrugalmasabb anyag. Ezen a bolygón nem is ismerik. A létrejöttöm előtt pár évvel a Sys bolygó egyik kutatócsoportja állította össze, és a kísérletek után a tesztek is bizonyították, hogy birodalmi rombolók fegyvereinek is képes pár alkalommal ellenállni, még a nano-és fotonkardok legerősebb kialakításával szemben is ideig-óráig. – Amy folytatja, de nekem a gondolatom letapad egy dolgon, és alig hallom, amit mond – ...és a két energiaellátást biztosító humán és külső energia telep.

– Sys bolygó? – kérdezem meredten.

– A Sys bolygó a naprendszer negyedik és egyben legnagyobb bolygója. Még a Mynodisnál is nagyobb – fáradhatatlanul válaszol minden kérdésemre.

– Én nem tudtam, hogy van másik bolygó is.

– A naprendszer tizenegy, emberi életre alkalmas bolygót tartalmaz.

– Tizenegy bolygó, ahol emberek élnek?

– Így van – feleli.

Kell egy kis idő, amíg magamhoz térek. Nekünk ezt sehol nem tanították. A dobogósok közül senki nem tudja, mindenki meg van győződve arról, hogy a Mynodis az egyetlen bolygó. Valahol először a döbbenet hatása sokkol, de aztán szép lassan a kíváncsiság előretör, és a végén már szerencsésnek is érzem magam, hogy itt van Amy, aki ebben a pár percben annyi információt mondott, ami már megérte a mai napot. Nem beszélve arról, hogy gyakorlatilag én vagyok a parancsnoka. Azt nem tudom, hogy miért pont én, de most úgy tűnik, ez a helyzet.

– Amy! Mondd meg nekem pontosan, hogy ki vagyok én a te számodra és meddig? – kérdezem hirtelen ötlettől vezérelve, mert tulajdonképpen annyi mindent kérdezhetnék, de valahol csak el kell kezdeni.

– Te vagy az, akiért felelek. és addig, amíg élsz.

– Meg tudsz védeni engem?

– Magadtól nem, de ezen kívül szinte mindentől.

– Ezt hogy érted?

– Az ember a legkiszámíthatatlanabb, ezért nem tudok felkészült lenni bármire.

– És ha birodalmi katonákkal kellene megküzdeni?

– A képzettségem és az erőm egy tucat katona ellen is hatásos védelmet tud nyújtani neked. De ha a számbeli fölény kritikus szintre emelkedik, akkor menekülünk, aztán elpusztulunk. – Ezt úgy mondja megint, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne.

– Ez a végén nem volt valami bizalomgerjesztő.

– Te kérdezted, én válaszoltam rá – mondja ugyanolyan nyugodtan, mint ahogyan eddig. Valóban gép, ha úgy nézzük. Érzelem nélkül közli a legvadabb és a legnagyszerűbb dolgot is, ami csak a világon létezik.

– Amy! Taníts meg engem! – fakad ki belőlem megint csak úgy. Eszembe jut, mennyire esetlen vagyok. Kangong bátya mindig azt mondta, hogy az lehet a legerősebb, aki gyengének érzi magát. Aki tökéletesnek tartja magát, az megreked a szintjén. Szerencsére én mohón vágytam a tudásra, mindig is ilyen voltam. Órákat hallgattam Alaint, amikor kitalálta a feladatok megoldását. Figyeltem Leonidot, ahogy szervezte a csapatot. Roobot, ahogy programozta a hálót – bár őt nehéz követni kívülről. Még Bentől is ellestem ezt-azt. A tudásvágy egész kiskorom óta bennem lapult.

– Mire szeretnéd, hogy megtanítsalak? – kérdezi Amy.

– Mindenre, amit tudsz – vágom rá.

– Az nagyon sok idő lesz – talán az első válasza, amikor nem határozott választ adott. Most valami olyan választ vártam, hogy „de Ree, az bizony 39 év 36 hónap és 12 nap 20 óra 4 másodpercig fog tartani”. – Elnevettem magam a gondolatomon. – Beléd szeretnék nézni, Ree! – mondja Amy, és megfogja karomat. – Megengeded? – kérdezi, és várakozóan rám pillant.

– Hogy akarsz belém nézni? – faggatom meglepetten, mert kicsit megijedek ettől a belém akar nézni kérdésétől. Előtte felvágná a hasam? Vagy hogy?

– A nanobotjaid nem adnak információt rólad. Csak a rendes működésüket érzékelem.

– Jó, de mit tegyek?

– Engedélyezd a nanobotfúziót köztem és a te botjaid között.

– Rendben, de azt hogy kell? – kérdezem tanácstalanul, mert még soha ilyet nem csináltam, azt sem tudom, miről beszél.

– Ezt belülről tudod megtenni, mint ahogy az öltözeted vagy a hívásokat vezérled.

– Ez nem megy automatikusan? – kérdezem, de közben parancsot adok nanocsomagom botjainak, ami azért nagyon furcsa, mert eddig nem tudtam, hogy vannak. Bevallom, még kicsit most is hitetlen vagyok, de mert nagyon szeretném, hogy igaz legyen; inkább remény ez, mint igaz hit, hogy valóban bennem van.

– A legtöbb osztály nanocsomagja nyílt. Csak a 12-13 osztályban van automatikusan egyirányú információs beállítás.

– Na, ez megint érthetetlen számomra! – Amy mintha direkt olyan válaszokat adna a kérdéseimre, ami bár tökéletesen valós, mégis értelmezhetetlen számomra. Később, amikor visszagondolok ezekre a beszélgetésekre, tudom, csak annyi volt a gond, hogy majdnem 18 évig egy olyan burokban éltem, ahol eltitkolták a világ egy jelentős részét. Ezt feldolgozni olyan, mintha újból pólyás kisbaba lennék, és megint át kéne esnem a „miért-korszak” jellegzetes, soha véget nem érő kérdésein, amire az adott válaszok többnyire ismerethiány miatt érthetetlenek, és további kérdéseket vetnek fel. Szerencsére Amy türelmes, és töretlen kitartással válaszol minden buta kérdésemre akkor is, ha ugyanazt akár többször is felteszem.

– Amikor egy nanocsomag egy emberi testen belül elkezdi hatékony működését, akkor rengeteg információt gyűjt a testről. Az információkat és az adott időn belül elvégzett feladatokat, egy history adatfájlba menti, amit, ha nem engedélyezi a gazdatest – kicsit kizökken, de folytatja –, elnézést, az ember, akié a nanocsomag, akkor nem lehet az információkhoz hozzáférni. Ez az első 11 osztályban automatikusan engedélyezett, de a 12-13. szinten nem, és úgy látszik, nálad sem.

– Vagyis, ha valaki rákapcsolódik egy dobogós nanocsomagjára, akkor utasíthatja a nanobotokat, hogy, mondjuk, öljék meg?

– Nem, az kizárt. A nanobotokat kívülről nem lehet irányítani. Önálló, elszeparált programmal rendelkeznek. A kommunikáció csak visszirányú lehet.

– És mi van akkor, ha valaki nem teljesíti az osztályában meghatározott feltételeket, és a nanocsomagot elveszíti az mégiscsak egy külső parancs.

– Nem. Ez is egy előre programozott változó. Ha a feltétel nem teljesül, akkor a nanocsomag végrehajtja azt, hogy elhagyja a tulajdonosát. Kívülről ez sem befolyásolható.

– Vagyis befolyásolni még te sem tudod a nanocsomagok botjainak tevékeny-ségét?

– Nem! Erre nincs jogköröm, és jelen tudásom szerint senkinek sincs.

– Ez megnyugtató. Nem azért, mert félek, hogy te bántanál, hanem hogy mások, akik tutira belenyúlnának, ha tehetnék.

– A jelen tudásom szerint erre senkinek nincs jogköre – ismétli meg Amy.

– De elméletileg van lehetőség arra, hogy feltörj egy nanocsomagot kívülről?

– Ezen még nem gondolkoztam. Feladatnak adod, hogy ennek utánajárjak? – kérdezi Amy.

– Kíváncsi lennék, meg lehet-e csinálni! De az jobban érdekel, hogy mit látsz bennem. És mire jó egy ilyen – hogy is mondtad? – nanobotfúzionálás?

– Rendben. A fúzió sikeres. Amit látok, hogy a majdnem négy hónap alatt a következők történtek: 4 alkalommal feljegyzett magas vérnyomás. 243 alkalommal eltérő szívviselkedés, ami stressz, vagy egyéb érzelmi befolyásoltság miatt alakulhatott ki, úgy mint szerelem, ijedtség, fájdalom, halálfélelem stb. 5 alkalommal volt vírusos immunrendszer-küzdelmi megerősítés. 19 alkalommal kivédett...

Ahogy Amy sorolja a dolgokat, nem is gondoltam, hogy ilyen létezik. A hetek óta tartó depresszió, vagy mi fene rajtam, egyszerre eltűnt. Valahogy értelmet nyert hirtelen az életem. Ez a lány, vagy robot, vagy nanotelep komplex, vagy csak nevezzem Amynek, értelmet adott az életnek. Hirtelen nagyon gazdagnak érzem magam. Nem anyagilag, hanem érzelmileg, lelkileg. Egy olyan meghatározhatatlan érzés kerít a hatalmába, amit elmondani sem tudok. Amy türelmes, nem akar okoskodni, nem borul ki, ha valami nem úgy történik, mint annak történnie kell. Ha béna kérdéseket teszek fel neki, készségesen segít, fáradhatatlan, és önzetlenül azt akarja, ami nekem jó. Nincs érdek. Nem azért van velem, mert valamit remél tőlem, vagy belőle. Nem lesz neki több pénze vagy ereje vagy hatalma attól, mert én vagyok, vagy megteszek bármit is. Nagyon fura érzés. Eddig mindenki valami végett szeretett vagy értékelt. Valami oka volt annak, hogy engem választott és elviselt.

Azt mondta, addig marad velem, amíg meg nem halok. Csak most esik le, hogy mit jelent ez. Szerencsés vagyok. Úgy érzem, hogy legszívesebben magamhoz ölelném. Persze megtenni nem merem, mert nem tudom, mit mondana. Igen, tudom, egy szerencsétlen, beszari kisfiú vagyok még, de mit lehet tenni, nem hazudtolhatom meg önmagamat. Egyszer akkor is felnövök! Bár amin keresztülmentem már az életemben, nagyon sok felnőtt ember a felét sem tapasztalta még meg.

– Amy, te komolyan mindig velem maradsz? – kérdezem hirtelen, és belefojtom a felsorolás szavait.

– Igen, Ree.

– Soha nem fogsz elhagyni? – kérdezem tőle, és azt látom, hogy nem nagyon érti, mire gondolok.

– Ha a feladatom mást nem követel, akkor melletted leszek, vagy ahogy kívánod és parancsolod.

– Maradjunk inkább annál, hogy kívánom vagy szeretném. A parancsolás az olyan hideg és durva szó.

– Rendben, ahogy parancsolod – mondja Amy.

– Na, ezen még majd kicsit javítunk – nevetek. – Most, hogy mi fuzionáltunk vagy mi, így mindig fogod tudni, hogy mit teszek vagy gondolok?

– Nem. Csak az állapotodat. De azt látom, hogy egy igen komoly idegrendszeri implantátumod van beépítve. – Ahogy ezt kimondta, kicsit elpirulok. Lebuktam.

– Ezt honnan tudod? – kérdezem tőle, és akaratlanul is elrántom a karomat, amit még mindig tart a kezeiben – Bocsánat, most elrontottam a fúziódat vagy mit.

– Nem, a fúzió most már, ameddig nem vonod vissza, permanens marad. Az implantátumod a testedbe bocsátott öt és félmillió nanobotom derítette és vizsgálta ki.

– Úgy érted, hogy most bennem vannak... vagyis a te részeid bennem vannak.

Mondhatni, Te vagy bennem most? – Azt sem tudom, hogy hogy fejezzem ki.

– Igen, így is mondható. A saját egységeim egy részét a testedbe küldtem át. Így közvetlen kapcsolatban vagyok veled minden pillanatban. – Érdekesen hangzik, picit el is gondolkozom, hogy ez most nekem mennyire is jó. Folyamatos megfigyelés alatt állok.

– És ha nem szeretném, hogy kémkedj utánam?

– Nem kémkedem, csak így biztonságosabbnak érzem. De bármikor, amikor utasítod, visszavonhatom.

– Nem! Nem így értettem. Ha így érzed biztonságosnak, akkor legyen. – Valami azt súgja, mégis bízzam meg benne.

– Látod, amit én látok, hallod, amit én hallok, és érzed, amit én érzek?

– Ha rákapcsolódom a látó-és hallóhálózatodra a nanocsomagodon keresztül, vagy közvetlen idegi kapcsolatot létesítek, akkor akár igen. De az érzelmeidet nem tudom. Viszont a folyamatos képi és hangi érzékeléseddel folyamatosan kapcsolatban lenni hatalmas adatáramlás lenne, így csak akkor használom, amikor szükséges.

Természetesen amikor parancsolod, megszüntetem.

– Tedd úgy, ahogy a legjobbnak látod! – Meglepődöm magamon én is, amikor kimondom, mert tökéletesen bízom ebben a lényben. Amy egy pillanat alatt olyan, mintha mindig is hozzám tartozott volna. Órákat beszélgetünk még a bolygókról, a napról és róla, meg mindenről, ami csak eszembe jut. Úgy elröpül az idő, hogy észre sem veszem az órák szaladását. Amikor hirtelen a terem túlsó végén megmozdul a fal. Felugrom, majd azonnal vissza is guggolok.

– Ne ijedj meg, ez a teremrobot. Hozza a három nanoszámítógépet.

El is felejtettem, miért vagyok itt, annyira jó beszélgetni Amyvel.

A teremrobot egy targoncarobot, ami az egyik polcra helyezi a három nanoszámítógépet, és azonnal vissza is megy a helyére a falba. Amíg más utasítást nem kap, addig mozdulatlanul marad úgy, mint ahogy eddig is tette. Egy sorral arrébb, nem messze a faltól, betette mind a hármat egy fakkba. Ahogy elindulok megnézni, hirtelen más jut eszembe.

– Amy, hogy jutunk ki innen? – kérdezem hirtelen, mert Roobbal volt egy tervünk, de nem számoltam akkor még Amyvel.

– Keresem a megoldást – mondja nyugodtan a lány.

Amikor odaérek, és nézem milyen az a nanoszámítógép, akkor három, egy kézben elférő kis kockát látok. Ezek hát a nanoszámítógépek. Valójában nem nagyon érdekel, elveszem és beteszem a öltözetkiegészítő tárolóba, és visszamegyek Amyhez. Ahogy lépkedem, megint eszembe jut valami.

– Amy! Innen minden cucc leginkább csomagként kerül ki, egy meghatározott címre, amit egy birodalmi szállító visz ki.

– Igen, így van.

– Legyünk mi a csomag! – gyorsítom felé lépteimet. – El tudod intézni, hogy ezek a bádoggépek becsomagoljanak és feladjanak mindkettőnket?

– Egyszerre nehéz lenne, de két csomagban megoldható.

– Akkor csináld! – adom ki a parancsot. – Szerinted működhet?

– Az ötleted tökéletesen működni fog – közli, és rám mosolyog. Most hirtelen nagyon emberi lett, de annyira, hogy el is veszítem az önuralmam, és végül megölelem. Csak amikor már ölelem, akkor fogom fel, hogy mit is teszek tulajdonképpen. De aztán, mivel ugyanabban a másodpercben azt érzem, hogy Amy visszaölel, így minden tökéletesre sikeredik. Örülök, hogy ki fogunk jutni.

A következő pár órában egy nagy dobozba csomagolva zötyögök a bádogrobottal, amiben csak pár furat biztosítja a levegő áramlását. Az az igazság, hogy nem az én helyzetem miatt vagyok ideges, hanem hogy Amyvel mi lehet, biztonságban

van-e, és mit csinálhat. Ám mivel az egészet ő intézte – és akárhogy is nézzük, ő egy gép –, így biztosan pontos és precíz a kivitelezése, az én csomagomnak ugyanúgy, mint ahogy az övének is.

Egy óra múlva már egy birodalmi légteherszállítóval repülünk egy Amy által megadott címre, amit persze előtte egyeztettünk, hogy ne legyen túl közel a bázisukhoz sem, ha netán lebuknánk, viszont ne legyen túl messze sem tőle.

Épp felemelkedik a birodalmi szállító, amikor Amy kiverekszi magát a csomagolásból. Egy félig elhagyatott pusztában raktak le a szállítók, hogy nagyon ne legyen feltűnő. Épp engem bányász ki a csomagolásomból és a dobozból, amikor azon gondolkozom, vajon mi lehet a három nanoszámítógépen, és melyik lehet az, amit keresünk.

– Min gondolkozol? – kérdezi Amy, ahogy kiszedett a dobozból, és észreveszi, hogy nagyon jár az agyam valamin.

– A három nanoszámítógép közül vajon melyik a Malacé? – mondom neki, még mindig elgondolkozva.

– Malac? – kérdezi, aztán a kezembe lévő három közül kiveszi a középsőt. – „sertés-telep 356/12 hálózati egység”. Ez ennek az első, megmaradt címzése.

– Ezt honnan tudod? Ez biztos?

– A többi olvashatatlan, illetve elérhetetlen. Arra saccolok, hogy ha nincs a megfelelően konfigurált hálózatba rakva, akkor úgy viselkedik, mintha sérült lenne, mert egyébként hardverileg bármennyire is ősrégi a rendszer, tökéletesen működőképesnek detektálom. – Amy lassan úgy beszél, mint egy ember. Valóban átállt a nyelvezete normál emberére, már nem használ vállalhatatlan mondatokat, mehet az emberek közé, mint egy ember.

– Meg tudod fejteni, hogy lehet leszedni róla az adatokat?

– Ha elég idő van rá, akkor van esély rá.

– Mennyi? – kérdezem, mert most viszont hiányzik a gépies pontossága.– Nagyjából 62% – válaszol Amy.

– Mi kell hozzá?

– Idő – mondja, és mosolyog.

Most jut az eszembe az időről, hogy Roob nemsokára be fog jelentkezni. Meg kell magyaráznom, miért vagyok már kinn, és hogy sikerült a küldetés, aztán el kell menni a központba. Na de azt hogy magyarázzam meg, hogy bocsi fiúk, de itt ez a lány, és mostantól ő nálam fog lakni? De tuti jó fej, meg minden, mert amúgy egy robot, csak engem szolgál, ő segített nekem, és nem lesz baj, nyugodjon meg mindenki. Nagyon gáz az egész. Egyelőre nagyon tanácstalan vagyok.

– Amy, tudod mi az, hogy csempész? – kérdezem a lánytól finoman és kicsit bizonytalanul, mert nem tudom, mit fog gondolni rólam.

– Igen, tudom.

– Szóval. Nem is tudom, hogy mondjam – keresem a legjobb szót, mondatot, hogy a legkevésbé se legyen elutasítható. – Szóval mit szólnál, ha azt mondanám, hogy én csempész vagyok? – ki kell mondani az igazat, lesz, ami lesz. Amy okos lány, vagy robot, meg fogja érteni. A hosszú barátság titka a nyíltság. A titkolózás soha nem vezet jóra.

– Ree, azt csinálsz, amit jónak vélsz. Az én feladatom nem az, hogy megítéljem, amit teszel. Ha kikéred a véleményem, akkor elmondom, de én azért vagyok, hogy melletted legyek és vigyázzak rád.

– Akkor is, ha rémségeket tennék, te akkor is velem lennél?

– Igen. Nem feladatom vizsgálni a cselekedeteid.

– Te egy valóságos kincs vagy, Amy! – mondom, és mosolygok. Amy visszamosolyog, nem szól semmit.

– Az a helyzet, hogy egy csempészcsapat tagja vagyok. Ez egy zárt kör, ahova nem nagyon engednek be senkit, bizalmi okok miatt – próbálom körbeírni, hogy „Amy, Te bizony ma kinn alszol”, de az a baj, hogy egyáltalán nem akarom azt, hogy kívülálló legyen. Azt akarom, hogy hozzám, hozzánk tartozzon.

– Amíg nem tudod megoldani, hogy közöld velük, hogy én létezem, addig láthatatlan árnyékod leszek – mondja a lány, én meg lehuppanok a földre, mert bután érzem magam. Közben, meg is éheztem, kiveszek pár becsomagolt, pogácsaszerű valamit a tárolómból, és ösztönösen odanyújtom Amynek is teljesen elfelejtettem, hogy ő valójában egy nagyra nőtt nanorobot. – Köszönöm! – mondja Amy, elveszi tőlem és legnagyobb meglepetésemre enni kezdi.

– Te tudsz enni? – ámulok, még a szám is tátva marad.

– Igen, mint ahogy már említettem, teljesen ember és nő vagyok. Vagyis minden formámban úgy kell viselkedjek, mint egy ember.

– De neked nincs szükséged ételre – habogom kicsit bizonytalanul.

– Van is, meg nincs is. A humán sejtvariáns részek alkalmasak arra, hogy a bevitt élelmiszert feldolgozzák, és sejtszinten energiát hasznosítsanak belőle. A hatásfoka töredéke annak, mintha valós emberi test végezné, de azért nem elvetendő.

– Meg tudod emészteni?

– Igen. Amennyire csak létezik, embernek kell látszanom.

– Ez hihetetlen – ámulok még mindig, és közben beleharapok én is pogácsába, és lassított tempóban rágcsálom. – Meddig bírod élelem nélkül?

– A külső telepem egy átalakított, magas hatásfokú fotonreaktor, ami intenzív bevetéskor feltöltés nélkül nagyjából 16 évet bír ki.

– Az nem hangzik kevésnek.

– A legmodernebb, ami létezik. – Amy, ahogy mondja a válaszait, mindig olyan nyugodt és bájos. Egyáltalán, semmi robotszerű nem látszik benne, tényleg tökéletesen emberszerű.

– Lassan vissza kell menjünk a központba – szólok neki, és felállok.

– Menj nyugodtan vissza, én addig elvagyok.

– De neked meg kell védened engem! – mondom, persze viccnek szánom.

– Az elemzésem szerint a csapatoddal biztonságban vagy, nem fenyeget veszély, mert akkor már eddig is fenyegetett volna. Ha valami nem várt esemény lenne, akkor félmérföldes körzetben maradok, és egy percen belül bármikor ott vagyok.

– De mit fogsz csinálni? Az lenne a legjobb, ha odaköltöznél a lakásomba.

– Ha szeretnéd, odaköltözöm. De előbb oldd meg azt, hogy ne legyen belőle problémád!

– Gondolkozz rajta te is, hogy lehetne kivitelezni, én meg beszélek velük. Induljunk! – mondom, és szép lassan elkezdjük a sétát a központ felé. Fogalmam sincs arról, hogy fogom ezt beadni Leonidéknak.

21. Ők, akik nincsenek és vannak

Egy kietlen pusztaság. Elsivatagosodott, megrepedt föld kiáltozik esőért, hiába. Nem túl távoli sziklák masszívan állják a szem látóhatárát, talán az ormaikról lesöpört porral játszik a szél kavargó ördögkeringőt a kiszáradt fák körül előttük a földön. Amerre néz az ember, csak a kihalt, forró semmit látná, olyan terület ez, ahová épeszű ember be nem tenné a lábát.

Hirtelen egy emberi alak lép ki a semmiből a szikkadt talajra. Földig érő, fekete, ezüst mintás ruhát visel, csuklóján fényes karperec, és mind a két kezének gyűrűsujján egy-egy szép, igényes gyűrűt visel. Az arcát egy maszk takarja, amin csak a szeme lehet árulkodó, ha az ember talán olyan bensőségesen ismeri, mint a saját rokonát.

Nem sokkal ez után, egy vörös ruhás nő lép ki mellé, ugyanúgy a semmiből. Egy egyméteres aranypálca van a kezében, melynek közepén és a felső harmadában gyönyörű ékkövek látszanak. Az arcát egy macskamaszk takarja.

– Üdv neked, „Fény”! – köszönti a férfit a nő eltorzított hangon, mintha a sivatag csak őt akarná kihallgatni, és rettegnie kellene attól, hogy bár az arca takarva, azért a hangját se lehessen azonosítani.

– Á! Köszöntelek, szép „Tigris”-em. Szokatlanul pontos vagy a mai napon. – A férfi hangja szintén eltorzítva hallatszik. Látszik, hogy teljes inkognitóban akarnak maradni.

– Unatkoztam, így mivel dolgom nem akadt, siettem, hogy ne maradjak le semmiről – mondja még mindig a torzított hangján. Úgy látszik, ez már a beszélgetés végéig így is marad.

Ahogy kimondta az utolsó szavakat, egymás után, mintha összebeszéltek volna, három másik alak jelenik meg, mindegyik arcát maszk takarja, és láthatóan mind a három férfi.

Az első sötétkék ruhát visel, fehér válldísszel. Az arca ördög. Nyakában egy nagy, csillogó lánc.

A másik arca helyett egy bika fújtat. Teljesen fehér ruhában jelenik meg és fekete cipőben. Mindegyik ujján egy-egy gyűrűt visel.

A harmadik ruhája rikító sárga. Az arcát egy kutyamaszk rejti el. Karján egy élő, kicsi kutya fekszik nyugodtan, a gazdája mellének dőlve. Ő köszönti legelőször a többieket.

– Szép napot mindenkinek! – mondja, külön szól és odabiccent a legelsőnek érkezőnek. – „Fény”! – az ő hangja is eltorzítva hallatszik.

– Üdv, kedves „Lupus”! – fordul felé a vörös ruhás nő. Majd sorban köszönti előbb a fehér ruhásat, aztán a sötétkék ruhásat. – Titeket is üdvözöllek, kedves „Harag” és kedves „Kék”!

– Milyen szépen vörösbe öltöztél, „Tigris”-em! – mondja a Harag.

– Jó szemed van a szépre, kedves „Harag”-om! – válaszol rá Tigris, meglehetősen alakoskodva.

– Ha végre a lényegre is tudtok figyelni, akkor talán a mai nap szavazhatnánk is! – zengi torzult hangon Fény.

Mindenki torzított hangon szól, ez már, úgy látszik, bevett szokás. Nem akarják, hogy ha bárki mégis a környéken lenne, vagy feltörné a légyott konferenciáját, bármi kiderülhessen.

– Kinek volt ez az eszement ötlete, hogy ide videoteleportáljuk magunkat? – kérdezi undorodva, körülnézve Kék.

– Nem mindegy neked a hely? Te úgyis otthon vagy éppen a gyönyörű kastélyodban, és csak a rusnya, vetített tested jelenik meg itt előttünk – mondja Harag.

– Elég lesz már, nem ezért jöttünk! Bájcsevegni élőben is tudtok – veti oda haragosan Fény ismét.

– Jogos! – mondja Tigris.

– Szavazni jöttünk! Ezt össze lehetne hozni egy perc alatt is, ha nem lennétek ilyen ostoba, alakoskodó, öntelt férgek! Néha szörnyen utálom, hogy kik vagyunk – folytatja Fény.

– Nocsak-nocsak, a szörnyeteg megretten a szörnyeteg énjétől, és hisztizik, hogy mennyi álnok kis öldöklő szörnyeteggel barátkozik. De egy tigris soha nem álmodik rosszat a gazellák véleménye miatt. Túlteszi magát azon is, ha egy másik tigris megöl egy jaj, de cuki antilopot – hangzik igen cinikusan tigris szájából.

– Néha tényleg megijedek tőled, „Tigris”-em! – veti oda, és nevet Kék.– Akkor szavazunk végre? – kérdezi Harag.

– Rendben! Ki szavaz arra, hogy indítsuk el? – teszi fel a kérdést Fény.

– A vér, mindig csak a vér! De mint Tigris, én a vér mellett szavazok, az hozza a konyhára mindig a legtöbbet.

– Tigris IGEN! Kék? Te mit mondasz? – fordul Fény Kékhez.

– Nem vagyok meggyőzve róla. A helyzet már így is elég feszült mindenhol. De tudom, hogy Tigrisnek van igaza. Viszont a kontraszt végett – mert a többiek úgyis igent fognak mondani – én most nemre szavazok – mondja Kék.

– Én egyértelmű igent mondok – választ határozottan Harag.

– Szeretem a cuki dolgokat – simogatja meg a kutyáját Lupus. – Ezért én is igent mondok – fejezi be, és tovább simogatja a kutyát, aki látszólag igen jól érzi magát a gazdája karján.

– Akkor ez eldőlt – mondja Fény.

– Nem-nem, barátom! – hadarja szinte Tigris. – Akarom hallani a te szavazatod is.

– Minek? Három igen pont elég ahhoz, hogy a szavazat az igen felé eldőljön! – akar kibújni Fény szokatlan módon.

– Valójában te kezdted az egészet. Te szervezted meg. Te akartad, hogy szavazzunk. Tartozol azzal, hogy szavazol te is. Halljuk hát! – mondja Harag. Kis gondolkozás után Fény válaszol:

– Nemhiába, én invitáltalak benneteket erre. Célom az volt, hogy igen legyen az eredmény, mert én akarom ezt.

– Akkor mindenki tudja a dolgát. Munkára fel! Ez nem lesz egy egyszerű és gyors valami, azért – teszi hozzá Tigris.

– Meg kell valakit gyilkoltatni – veti oda hanyagul a nő.

– Egy kormányzó megtenné – szól hozzá Harag.

– Rábízom az okos kis fejetekre. De itt elég lesz ennyi. Ez a fórum nem a részletek megbeszélésére való, így is többet töltöttünk itt, mint amit kellett volna – mondja Fény.

– Hát akkor én el is tappancsolok. Üdvözletem, bűntársaim! – búcsúzik Tigris, és egyszerűen, ahogy felbukkant, úgy el is tűnik.

Szép sorban mindegyik köszön, és ugyanúgy eltűnnek ők is, mint ahogyan jöttek.

22. Az új tag

Amikor belépek a vezérlő első szobájába, Roob alszik a székében, és Leonid matat valamit. A többiek nincsenek benn. Leonid annyira belefeledkezik a dolgába, hogy akkor nem azon tűnődik el, hogy kerülök én oda, hanem egyből a lényegre tér, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne, hogy én ott vagyok, és nem épp benn egy raktárban, a Sötét Veremben.

– Á! Ree! Jó, hogy jössz, beszélnem kell veled! – fogad Leonid. – Gyere, menjünk be az irodámba! – és elindul mutatva, hogy kövessem.

– Leonid... – kezdeném, miután becsukom az ajtót, és lehuppanok a székbe, de Leonid sokkal határozottabb, és hiába is akarnék bármivel is előhuzakodni, ő az erősebb.

– Ree! – vág a szavamba Leonid – Azon gondolkoztam az utolsó hetekben, látva hogy mennyire szenvedsz – mert hiába is tagadod, látszik rajtad, hogy valami nincs rendben veled. Tudom, hogy a régi barátnőd is mély nyomokat hagyott benned – mintha Leonid kapkodna kicsit, ide-oda ugrálva a dolgok között. – De te vagy a legeredményesebb ember a csapatban. Fontos vagy nekünk, és megbecsült tag vagy.

– Köszönöm, Leonid. Jó hallani, hogy ezt így gondolod – mondom kicsit zavartan, mert nem tudom, ezeket miért mondja.

Valahogy az is buta helyzet, hogy meg sem említi, hogy mit keresek itt. Ráadásul el kéne mondanom azt is, hogy megoldottam azt a feladatot, amit évek óta még senkinek nem sikerült. Mindezt pedig úgy, hogy nem nagyon akarom belevenni azt, hogy Amy segített. Valahogy viszont mégis tudatni szeretném vele, hogy Amy azért velem lehessen. Pfffff. Ezt hogy fogom összehozni?

– Ree! Arra következtetésre jutottam, hogy jót tenne neked egy barátnő! – mondja, és belenéz a szemembe, próbál belelátni a fejembe, vajon mire gondolhatok.

Leblokkolva nézek vissza Leonid szemébe, és olyan érzés van bennem, mint amikor egy tolvaj épp bevallani készül, hogy ellopta az aranybögrét, amikor akitől ellopta, pont abban a pillanatban ajánlja fel neki, hogy kap tőle épp egy aranybögrét. Hát ritka egy hülye fejet vághatok Leonidra, aki persze ezt tökéletesen értelmezhetetlennek tartja, sőt félre is értelmezi.

– Jó. Megértelek én, Ree! – szabadkozik Leonid, hogy kicsit a helyzet abszurditását enyhítse azok után, amit kiolvasni vélt a szememből – Nem azt jelenti, hogy most azonnal költözz össze egy akármilyen lánnyal. Meg ha nem akarsz, az sem baj, ahogy érzed... – Nem tudom, hogy meddig folytatta volna még összegubancolódva a visszakozásában Leonid, de segítettem neki.

– Leonid! Ne mondd tovább! A feladatot megoldottam, és be szeretném jelenteni, hogy hozzám költözik egy lány. Amy a neve. Már amennyiben beleegyezel – teszem hozzá. Felállok, kiszambázok Leonid irodájából, és Roobhoz lépek. Felébresztem, és közben „szólok” Amynek, hogy jöjjön, bárhol is legyen.

Roob nem túl mélyen alszik, de látszik, hogy azért órák óta gondolkozik a feladaton, és belefáradva elszunnyadt. Mikor meglát, kicsit meg is riad, mintha kísértetet látna.

– Ree, mi a fenét keresel te itt? – körbe is néz, jól emlékszik-e, hogy hol lehet, hátha azóta valami helycsere történhetett vele. De mikor látja, hogy a központban van, kicsit megnyugszik. Viszont még mindig furcsállja, hogy én miért vagyok ott, és kíváncsi rá, hogy ez hogyan lehetséges.

– Nyugi, Roob, megoldottam a feladatot és kijöttem.

– Hogy mi a fene? – törölgeti a szemét még mindig Roob. Leonid is csak bámul, mert közben neki is leesett, hogy nekem még benn kellene gubbasztani, és csak nemsokára, mikor felkel a nap, akkor kellene akcióba lépnie. Ehelyett itt vagyok előttük, ráadásul az elvégzett feladattal.

– Ezt hosszú lenne elmondanom. A lényeg, hogy ez az a nanoszámítógép, amit keresünk. Én meg kihozattam magam a birodalmi szállítókkal, mintha én is egy cucc lennék, és most itt vagyok – mondom, miközben leteszem elé a kis kocka nanoszámítógépet. Pont abban a pillanatban nyílik az ajtó, és belép Amy. – Ő pedig Amy! – mondom, és Leonid felé fordulok. – Leonid, mi átmennénk a lakásomba, ha nem haragszotok, nagyon fáradt vagyok – közlöm, és odalépek Leonidhoz, és megszorítom a kezét. – Köszönöm. – Azzal karon fogva Amyt kimegyünk a központból, miközben Amy még azért köszönti őket.

– Nagyon örültem nektek, később találkozunk – búcsúzik Amy, ahogy húzom ki magammal, miközben Roob Leonidra, Leonid pedig Roobra bámul. Ha látnák a bamba ábrázatukat, ahogy esetlenül egymásra pislognak, akkor tuti kiröhögnék magukat.

Ahogy belépek Amyvel a lakásba, akkor érzem azt a kimerültséget, ami az egész éjszakázás után rám nehezedik. Az álmosság viszont nem csiklandozza még a szemet. Rengeteg dolog jut hirtelen az eszembe, amit meg kellene beszélni Amyvel, hogy amikor megint a csapat szeme elé kerülünk – mert előbb-utóbb eléjük kell valamikor állni –, akkor egységes és hihető sztorit kell, hogy villantsunk. Épp vulkánként akar kitörni belőlem a sok-sok kérdés és magyarázat is egyben, amikor lelkiismeret-furdalás csap át rajtam, hogy végső soron épp a csapatot akarom becsapni, és ahogy ez átszalad rajtam, egy másik dolog is az eszembe jut: mi van, ha lehallgatnak? Öregszem; már ilyen fiatalon paranoiás kezdek lenni de persze biztos, ami biztos.

– Amy! Meg tudod mondani, hogy ebben a lakásban van-e másnak is füle vagy szeme rajtunk kívül? – Amy azonnal érti, amit mondok.

– Nincs. Három audió és videó rögzítésére alkalmas eszközt látok a lakásban, de egyik sem aktív.

– Meg kellene beszélni, vagy inkább ki kellene találni, hogyan találkoztunk, mióta ismerjük egymást, és hogy sikerült egyedül kihoznom a nanoszámítógépet.

– Én mondjam meg?

– Ha van okos ötleted, akkor igen.

– Ahhoz idő kellene meg információ! – mondja Amy.

– Én azt hiszem, alszom egyet. Nagyon kimerültem. – És tényleg úgy érzem, mintha lehúzna a fáradtság hirtelen. Lefekszem és alszom.

Arra kelek, hogy Amy mellettem alszik. Ahogy felébredek, ő is felpillant. Az egyik kezemmel a szememből dörzsölgetem az álmot, és szépen visszatérek az ébren lévők világába.

– Neked kell aludnod? – kérdezem kicsit meglepetten Amytől első, ébredés utáni kérdésként.

– Az emberek alszanak, így én is alszom. Egyébként ez csak egy állapotmutatás. A feladataimat, melyekhez nem szükséges hely-és helyzetváltoztatás, azt alvó állapotban is tudom csinálni.

– Ez nekem is hasznos lenne – mondom, miközben egyet ásítok, és ahogy kitisztul a fejem, meg a szemem is normál állapotúra nyílik, hirtelen olyat veszek észre, ami eddig fel sem tűnt. Amy nyakán nincs osztályjelzés. – Amy! – mondom hirtelen és izgatottan. – Nincs a nyakadon osztályjelzés, ez így tuti lebukás!

– Tudom – feleli Amy a szokásos, nyugodt hangján. Nagyon szeretem ezt a lányban, hogy a legtöbbször nyugodt marad. Szinte mosolyog az egész arca, mégis, ha ránézek, azt látom, hogy komolyan mondja, és a megbízhatóság sugárzik minden mondatából. – Minden egyes osztályban ki van alakítva a teljes körű identitásom. A retina, az ujjlenyomat és a hang minden egyes osztályban regisztrálva van. – Amy felém tartja a nyakát, és látom, hogy szép lassan kirajzolódik az ismert foszforeszkáló jel a nyakán. Először az első, aztán az eltűnik, és megjelenik a kettes szám, és így tovább, egészen a tizenháromig.

– Ez hihetetlen! – mondom kicsit álmélkodva, bár ezt egyszerű tetováló nanobotok is képesek megcsinálni, persze nem így, hanem tartósan ott ragadva az adott, megjelölt bőrfelületen.

– A kérdés, hogy jelen helyzetben melyik osztály lenne a legmegfelelőbb számomra – kérdezi Amy.

– Nem is tudom – gondolkozom el. – Talán a technikai osztály. – Ahogy kimondom, Amy nyakán megjelenik az 5-ös szám foszforeszkálva, pontosan úgy, mint Roob nyakán is láttam.

– Bármikor meg tudom változtatni.

– Az a helyzet, hogy ezt nem kellene folyamatosan változtatgatni. Ebből csak probléma lesz. Ezért kellene jól kitalálni. Előnyösebb lenne, ha tízes lennél, mert sok kapu kinyílna akkor. Viszont itt a csapatban hirtelen sok kérdés merülne akkor fel. Nem, ez így sem, úgy sem tökéletes, de talán az optimális mégis az 5-ös lesz.

Nagyon aggódtam amiatt, hogy a csapat majd hogy fogadja, mit mondanak majd Amyről, illetve hogy sikerült megoldani a „Malac”-feladatot. Amyvel csomó lehetőséget vettünk át, hogy mi lesz, ha így, mi lesz, ha úgy kérdeznek.

Szerencsére, mintha mindenki saját magával, vagy egészen mással lett volna elfoglalva. Nem érdekeltek senkit azok a nyomasztó dolgok, amik engem zaklattak.

Amy a legelején megmondta, hogy minden rendben lesz. Az ő számításai alapján 90%-os valószínűséggel semmi probléma nem adódhat.

Amikor beléptünk délután a központba, Leonid Roob fölé hajolva figyelte, ahogy éppen a nanoszámítógépet próbálja életre kelteni. Ezek a régi vackok még valami kábeles kontakttal működtek, és a csatlakozása valami ismeretlen buta szabvány, ami Roob tudományának a kiszélesítését követeli.

Amy, mielőtt beléptünk – számomra is meglepő módon –, egy igen kihívó öltözetet választott. Diszkrét sminket állított be, és a haját kiengedve hagyta a vállára hullani. Ben, aki a leginkább morcos és szőrszálhasogató volt a csapatban, le sem tudta venni a szemét Amyről. Alain, úgy látszik, szintén odavan Amyért, de ő kicsit diszkrétebben legelteti szemét a lányon. Így aztán a csapat macerásabb embereit sikerült semlegesíteni, a méregfog kihúzva.

Roob volt, aki javasolta, hogy ne adjuk be egyből a nanoszámítógépet, hátha találunk rajta valamit. Idő még van a határidőig, szóval addig hátha kiderül valami.

Amy odaült mellé, és figyelte, mit csinál.

– Ez egy Green TOP 5.1-es port, amit nagyon nem lehet helyettesíteni semmivel.

– Igen, ez eddig nekem is megvan – mondja Roob –, de ez az ősrégi cucc 256 nanoáramlású, sodort kábelköteggel volt megoldva. Olyat meg itt már sehol nem csinálnak. Ez kb. olyan, mintha kardfogú tigris máját akarnál egy recepthez – érződik Roob hangján, hogy szenved, mert nem találja a fogást a kis dobozkán.

Flott figyelte a két „okostojást”, ahogy kiötlötték a csatlakoztatást a bázis főgépéhez, ami kb. azt jelentette, mintha egy kőbányát szeretnél összekötni egy repülővel.

Minden része fajtaidegen, heterogén és lehetetlen.

– Ez szép halál. Ilyet a városban sehol nem találsz. A minimum, hogy kiröhögnek, rosszabb esetben még gyanús is lehetsz, és jelentenek – mondta Flott kétkedően, ahogy simogatta az állát.

– Azt terveztük Reevel, hogy kicsit kipihenjük magunkat. Közben meglátogatok egy-két gyárat, és pár nap múlva szerintem meglesz – mondja Amy. Roob és Flott úgy néznek rá, mintha ufó lenne. Végül Roob szólalt meg.

– Na, erre kíváncsi leszek, ezt senki nem tudja neked elintézni, de legjobb esetben is egy hónap, mire valamire jutnál.

– Akkor legyen egy hét – mondja Amy, és rámosolyog Roobra.

Ben majdnem kiesett a szemén keresztül, amikor kiléptünk a központ ajtaján.

Amy nagy hatással van rá, mint ahogyan Alainre is, bár ő, ahogy mondtam is, sokkal diszkrétebben bálványozza. Roob érdeklődése is hirtelen szárba szökken, mikor Amy bejelentette, hogy megoldja a problémát.

Amyvel úgy döntöttünk, hogy átmegyünk a szórakozás zónába, beülünk beszélgetni, és talán eszünk is valamit. Azt gondolom, hogy jobb lesz az a zóna, mert ebben a zónában többen ismerhetnek meg. Akár a csapatból is.

A szokásos úton megyünk, amikor Amy nyakán a szám 12-re vált.

– Itt jobb lesz, ha kicsit befolyásosabbak leszünk – mondja.

– De ezt így nem váltogathatod folyton, mert elég gyorsan lebukunk.

– Miért? Itt 5-ös vagyok, ha szórakozni megyünk, akkor 12-es, és ha tovább akarunk menni, akkor meg akár lehetek 13-as.

– Tovább? Hova tovább?

– Mondjuk, a nyugalom zónába, vagy más városba – mondja mosolyogva Amy.

– Mi az a „Nyugalom Zóna”? – mondom kérdően, de aztán hirtelen eljut a tudatomig, mit mondott Amy. – Te megőrültél? Most esik le, mit mondasz. Más városokba? Úgy tudom, oda nem lehet, csak repülve menni, azt meg csak tízeseknek lehet.

– Én, mint ahogy látod, 12-es vagyok – mutat a nyakára Amy, és mosolyog.

– Amy, engem köröznek, és bármelyik azonosításon elbuknék – mondom neki szomorú fejjel.

– Mindenre van megoldás, bár ez így tényleg nehéznek tűnik – kérdezi kis szünet után. – Mi az, amiért köröznek, és mit akarnak tőled?

– Ez egy hosszú ügy... és hát ki akarnak végezni – mondom közömbösen. Amy rám néz, és kicsit megdöbbent az arca, ilyet még nem is láttam rajta eddig, mindig nyugodt volt. Kicsit mintha gondolkozna.

– Igen, látom a körözésed. De szerencséd van, a két középső zónába nem terjesztették ki, és csak ebben a városban.

– Ezt hogy érted, és miért?

– Szerintem nem gondolták, hogy ki tudsz jutni a szektorból. A körözésnél alapvető protokollszabály, hogy a nyugalmi zónába automatikusan kiterjesztik a körözést, viszont a tudomány és a szórakozás zónába, mivel lehetetlennek tartják, hogy ide jutnál, fölöslegesnek tartották. A többi városba meg még inkább lehetetlen, ha már ide se tudsz kijutni, a logika szerint oda meg szinte kizárt. Így ott gyakorlatilag szabad járásod van – mondja a lány, és mosolyog, érzi ő is a helyzet abszurditását, hisz mégis itt vagyok, sőt közben átlépünk a szórakozás zónába.

– Akkor én itt, a két zónában bármikor azonosítható vagyok – mondom, de leginkább csak magamnak.

– Igen, az, bár azért jobb az óvatosság, nehogy kiterjesszék a körözést, mert arról csak akkor lesz tudomásod, ha megbuksz egy azonosítón. Én meg nem tudom végigfuttatni az összes körözési változást minden egyes alkalom előtt.

– Jó, majd vigyázok. Hova menjünk? – kérdezem a lánytól.

– Mindegy, rád bízom magam – mosolyog felém Amy, szinte csak most látom, pedig eddig is előttem volt, hogy mennyire dögösen néz ki.

Végül egy szórakoztató étteremfélébe ülünk be, ahol a diszkrét, szinte teljesen elszeparált boxok tökéletesek a nyugalmas beszélgetésekhez. Az egész úgy van kialakítva, hogy rá lehessen látni a középen lévő kifutószerű színpadra, ahol közben folyamatosan műsort adnak elő. Énekesek, táncosok, harci játékosok.

– Amy, mi az a nyugalmi zóna? – kérdezem, mikor kényelmesen elhelyezkedtünk, és rendeltünk egy-egy gyümölcsitalt.

– Minden város ugyanolyan struktúrájú. Négy alapvető zóna és az átmeneti zónák alkotják. A városok mindegyike kör alakú. A középső, legkisebb kör a szektor.

– Ott vannak a dobogósok, és ez minden városban akkor így van – szakítom félbe, és mondom, de ezt is inkább csak magamnak, magam elé.

– Igen, így van. Ezután van egy védelmi zóna, amit arra találtak ki, hogyha valami zavargás törne ki, és a zónák közti védőrmezők kikapcsolódnának, vagy megsemmisülnének, akkor lehessen védeni kifelé a többi zónát. Az ezután következő körgyűrűk a tudomány zóna, majd a szórakozás zónája, ahol most vagyunk. Itt nincs védelem a kettő között, csak azonosítás. A szórakozás zónát, ahogy a szektort is, védi egy átmeneti védelmi zóna, szintúgy a nyugalmi zóna előtt is van egy ilyen, és azt követi a végső körgyűrű, a nyugalmi zóna, ahol a tízesek és azok közül is a nagyhatalmú tízesek élnek.

– A 13-asok.

– Igen, de élnek ott 12-es és 11-es osztályból is. Nagyon ritkán 10-es is előfordul. – Mitől függ ez, hogy ki lakhat ott?

– A hatalom és a pénz.

– Hogy lehet oda átjutni?

– Ugyanúgy, mint a szektorból, csak itt sokkal keményebb az engedélyeztetés, illetve drágább átmenni – mondja Amy.

– Gondolom, jó sok pénzük lehet, ha minden áthaladásnál fizetni tudnak.

– Aki a nyugalmi zónában lakik, annak nem kell fizetni. Neki, úgymond bérlete van.

– Kiváltságosok. Na és ki mehet át egy másik városba, vagy hogy lehet oda átmenni? Ezt eddig senki nem mondta el nekem, csak annyit tudok, hogy nem lehet.

– Az, aki be tud jutni bármelyik város nyugalmi zónájába, az elmehet más városokba is. Utána az ellenőrzés egyirányú mindaddig, amíg a rendszer le nem tiltja és meg nem fosztja ettől a jogától az illetőt.

– Egy tízest megfoszt? Ki?

– Sok itt az érdekellentét. El sem tudod képzelni, mennyire sok. Nem beszélve arról, hogy a tízesek sem ma született báránykák. Bár nekik azért bármit szabad, néha viszont, ha túllépik a határokat, vagy megszegik a saját maguknak felállított szabályokat – hozzáteszem, azt szinte lépten-nyomon megszegik, csak éppen igyekeznek úgy csinálni, hogy ne derüljön ki –, akkor jöhet a büntetés.

– Na és ki az, aki büntet?

– A rendszer, egy másik hatalmasság, a város, vagy csak egy szomszédos, másik tízes. Bárki.

Ahogy ezt Amy kiejti a száján, hirtelen felugrik a kifutóra egy ember, a kezében egy kék és vörös színben váltakozó, energianyalábra hasonlító fotonostorral. Egy másodperccel ezután a kifutó mellett egy másik ember kezében is aktiválódik egy zöldesen világító fotonostor, és azonnal csapást próbál mérni arra, aki felugrott a kifutóra. Az első a csapást egy fotonkarddal hárítja, és viszonozza az ostorral az ütést, de ahova az ostora csap, már csak a hűlt helyét találja a másiknak, mert közben mint a szélvész ugrik fel pár méterrel előtte, szintén a kifutóra. Ahogy az ostorral csapást akart mérni az előtte lévőre, az ostor vége a pódiumba marva egy hatalmas rést hasít. Izzón zizegnek a kezükben az ostorok, és amikor nekicsapódott, olyan nagy hangja volt, mintha egy szekrény zuhant volna jó magasról a földre. Tátott szájjal figyelem; én még ilyet ezelőtt soha nem láttam. Ez aztán az előadás, gondoltam magamban. Ez eddig csupán vagy 2-3 másodperc lehetett, én meg minden figyelmemmel követtem az ostor hihetetlen gyors suhanását és a két alak mozgását, bár a szemem alig tudta őket követni, el sem hiszem, hogy ők egyáltalán tudják, mit csinálnak. Egy pillanat múlva Amy megragadja a karomat.

– Ree, menjünk! – szól oda nekem. Az én figyelmemet viszont még a két ember köti le a csodálatos előadásával. De Amy, ahogy látja, hogy megmételyezett a küzdelem, azonnal hozzáteszi, miközben a karomat pont annyira erősen szorítja meg, hogy kirántson a hatás alól – Azt mondtam, hogy most! Azonnal menjünk! – Amyre nézek, és látom, hogy iszonyúan komoly arcot vág, és ellenkezést nem tűrően, nagyon komolyan gondolja. Érzem, hogy ez valóban fontos, így felállok és indulok a kijárat felé, Amy a nyomomban. Mögöttünk villámgyorsan csattognak az ostorok.

A benn ülők álmélkodva nézik az előadást.

Ahogy odaérek a kijárathoz, két tagbaszakadt ember állja el az utamat.

– Ez most nem kijárat – mondja röhögve az egyik, miközben az egyik kezével az oldalán lógó nanokardhoz nyúl. Amy ekkor ér oda, és elém lép.

– Álljatok el az utunkból! – Amy hangja úgy zeng, mint amikor egy farkas vicsorít egy másikra.

– Ez nem kijárat, mondtam az előbb is! – ismétli meg a másik, de most már a vigyora komor tekintetre vált. Amy nagyon ügyesen, alig látható, pici mozdulattal hátralöki a haját, hogy a nyaka láthatóvá váljon, és a férfi láthassa a 12-es számot.

– Én meg azt mondtam neked, hogy tűnj el az utunkból! – mondja Amy olyan érthetően és átütően, hogy azt nem lehet nem érteni.

– Elnézést, hölgyem, azt hiszem, tévedtem – mondja a férfi, és azonnal utat engednek.

Ahogy hátranézek egy másodpercre még a kifutón a küzdők felé, azt látom, ahogy az egyik csap az ostorral, és a másik pont elugrik előle, így az az egyik boxot és vele együtt a benne ülő nőt is kettéhasítja. Szegény asszonynak halálsikolyra sincs ideje, a pillanat töredéke alatt száguld át az örök vadászmezőkre.

Kint Amy nem szól semmit. Csak lépked előttem.

– Mi volt ez, Amy? Előadásnak láttam, de egy asszonyt bent elérte az a... az a valami – mondom, mert nem nagyon tudom, mi az.

– Rosszkor voltunk rossz helyen. Ez egy leszámolásfélének látszott, és nem a műsor része. – Amy közepesen gyorsan lépked, minél gyorsabban maga mögött szeretné hagyni a helyet. – Az a valami egy fotonostor. A tízesek hőn szeretett fegyvere, és kiegészítőnek ott a nanokard vagy szintén fotonkard.

– Meg akarták egymást ölni? Azt hittem, ez is a műsor! De miért? Miért akarták megölni egymást? – Ez nekem nagyon új. Soha nem láttam még ilyet, és még mindig igen élénken magam előtt látom, ahogy a nőt úgy szelte ketté az az ostor, mint a forró kés a vajat.

– Nem tudom, Ree! De menjünk innen, minél távolabb! – mondja Amy.

– Ez azért izgalmas volt – jegyzem meg.

– Ree! Ez nem játék! – kiált mérgesen Amy.

– De nem történt semmi baj – nyafogok, mint a kisgyerek, amikor a tűzzel játszik, és kis híján felgyújtja a házat.

– Mi is meghalhattunk volna ugyanúgy, mint az a bámészkodó nő, ott nem messze a mi boxunk mellett, ahol ültünk előtte. Ha nem vagyok veled, és azt látod, hogy fegyverek aktiválódnak, azonnal rohanj a közeléből, mert életveszélyes! Ezek tízesek voltak, és képzett elit katonák – mondja Amy nagyon komoly hangsúllyal. És valóban, alig tudtam követni őket, olyan gyorsan mozogtak. Én ennyi idő alatt egyet sem tudtam volna lépni, miközben ők többször is támadtak, és szinte körbetáncolták egymást.

– Akkor taníts meg megvédeni magamat!

– Ne akarj hősködni. Aki lemegy a szénbányába, nagy eséllyel kormos arccal tér vissza. Ha fegyvert fogsz, akkor nagy eséllyel meg is halhatsz.

– Engem már így is ki akarnak végezni – mondom nevetve.

– Ez nem vicces! Kerüld el ezeket a dolgokat, élj olyan életet, ami messze távol van a haláltól.

Ahogy Amy ezeket mondja, nem nagyon tudom, mire gondol. Az életem eddig teljesen távol volt mindentől. De a halál minden pillanatban felüthette a fejét. Nem akarok meghalni. Most, hogy ismerem Amyt, még jobban élni akarok. Kinyílott a horizont, úgy érzem, erős vagyok és tele tettvággyal. Amit az előbb láttam, nemhogy távol tartana, hanem azt érzem, nekem sokat kell még tanulnom.

– Ha nem leszel mellettem, nem lesz elég az, hogy csak eliszkolok onnan, ahol harcolnak. Ezek az emberek olyan gyorsan mozogtak, hogy ha nem képzel, nem tanítasz meg megvédeni magam, akkor nem lesz elég a menekülés – mondom, bár érzem, hogy ez gyenge próbálkozásfélének hathat Amy szemében.

– Rendben, de egy feltétellel – egyezik bele. Én meg igen meglepődöm, mert nem számítottam, hogy ilyen gyorsan belemegy.

– És mi lenne az? – kérdezem.

– Az én létezésem értelme a te életed. Ha te meghalsz, én kudarcot vallok, és nincs miért tovább léteznem. Kerüld a harcot, amikor csak lehet, és ne halj meg!

– Azt hiszem, ezt kérés nélkül is így gondolom. Nem akarok meghalni. Pláne most nem, hogy megismertelek – mondom, és látom, ahogy Amy elmosolyodik. Helyes, nem tetszik, amikor komor és mérges.

23. A Birodalmi Parancsnok

A parancsnok irodája a rangjához képest nem tűnt túl nagynak. Az ajtóval szemben lévő íróasztalon kívül csak az iroda egyik oldalában volt egy beépített szekrény, a másik oldalon egy ülőgarnitúraféle, és az íróasztal előtt két szék. Egyébként az iroda teljesen üres volt. Jim Kurdoo 20 éve lett a Mynodis Birodalmi Parancsnoka.

Az ajtón kopogás után belépő fiatal arcú, de igen erőteljes alkatú katona megvárta, amíg a Parancsnok felnéz a virtuális tábla felől, és rá figyel.

– Uram! Megérkezett Drake Freedama kormányzó.

– Köszönöm – biccentett.

A katona, miután belépett mellette a kormányzó kifelé menet maga után zárta a Parancsnok irodájának az ajtaját.

– Üdvözöllek, legkedvesebb Birodalmi Parancsnokom – köszönti a kormányzó.

– Drake! De örülök neked! – mondja nyájasan a Parancsnok. – Ne haragudj, hogy nem fogadtalak a géped dokkolásánál, de ez a megnyitó teljesen szétforgácsolja az erőmet. Én a háborúban érzem otthonosan magam, ott tizedannyi energiám sem fogy el ennyi idő alatt, mint most, a megnyitó szervezésében.

– Ne is foglalkozz vele, amúgy sem a te dolgod, hogy sorfalat állj a tiszteletemre, azt megtették az újoncaid! – mondja nevetve a kormányzó.

– Foglalj helyet, Drake! Helyezd magad kényelembe!

– Látom, Jim, nem változtál, ugyanolyan egyszerű és tiszta az irodád, mint ahogy egy éve is volt. Szörnyű, milyen ritkán találkozunk! Egy évben egyszer, az akadémiai megnyitón.

– Örülj neki! Ha nekünk sűrűn kellene találkozni, akkor ott harci helyzetek lennének, és az nem biztos, hogy kellemes találkozás lenne.

– Igazad van – helyesel a kormányzó, de meglepő módon folytatja. – Viszont lehet, hogy ráférne már a bolygóra egy megtisztulás. Bármilyen eddig próbált, mellékes mód csak maszatol. A valódi tisztító folyadék, az a vér lenne.

– Drake! Mintha nem is te lennél! Mikor hallottam én ilyen szavakat hivatalnok vagy politikus szájából? Rád sem ismerek! – mondja hüledezve, de zsivány mosollyal az arcán a parancsnok. – Ne kívánd, mert a végén a küszöbre toppan, és bekopogtat a házainkba is!

– Tudod, a hivatal hatalom, de időnként azt érzem, hogy ezer selyemzsinóron rángatott bábu vagyok csak, aminek a megoldása egy hatalmas fotonágyú robbantása lenne.

– Mióta lettél te háborúpárti, barátom?

– Amióta te a politikusi szárnyaidat bontogatod – veti oda a kormányzó nagyon halvány cinizmussal. A parancsnok a kormányzó szavai ellenére rossz politikus lenne, mert az arca nyitott könyv. Ő ízig-vérig katona, aki az egyenes eszközöket tartja megoldásnak, mint az ostor, a kard és az ágyú.

– Nem értek én a politikához, Drake, meghagyom azt annak, aki okosabb nálam – mondja széles vigyorral az arcán, de aki érti az embert, az láthatja, hogy csak palástolni próbálja vele a kellemetlen helyzetét.

– Szerinted melyiknek nagyobb a hatalma, Jim? – kérdezi a kormányzó mélázást mutatva arcán, de pont annyi hatásszünetet tartva, amennyivel a Parancsnok tökéletes figyelmét magára tudja vonni. – Egy hatalmas csatacirkálónak vagy egy birodalmi vezér szavának? – kérdezi, és mélyen a Parancsnok szemébe néz, aki erre teljesen összezavarodik, és fészkelődni kezd a helyén.

– Nem nagyon értem, mire akarsz ezzel kilyukadni, Drake. Mindennek megvan a helye és az ideje. A szavaknak is és a harci eszközöknek is. Én az utóbbihoz értek.

– Helyes! Érdemes az embernek azt csinálnia, amihez ért, Jim. – Leveszi róla az eddig mélyen a Parancsnok arcába fúrt tekintetét a kormányzó, és a jobb oldalon lévő ülőgarnitúrára néz. – Nemsokára a fiam fog itt ülni majd velem, amikor esedezek, hogy segíts a felvételében – mondja nevetve a kormányzó hirtelen témát váltva.

A Parancsnok homloka gyöngyözik egy picit az előző mondatok súlya alatt. Milyen érdekes, ha az ember belelátna az őt körülvevő emberek, rokonok, barátok, társak, üzletfelek fejébe, teljesen mást tenne, mint amit valószínűleg most tesz. Így aztán lehet, hogy egy egészen más életet is élne, mint amilyet most él úgy, hogy nem tudja, mi forog a körülötte lévő emberek fejében. A Parancsnok – a lehető legdiszkrétebben – egy pillanatra megtörli a homlokát a kezével.

– Nos, Drake, a fiadnak itt mindig helye van és lesz is, ugye ezt te is jól tudod? – mondja olyan hangon, mint ahogy az alattvalók szoktak megszólalni. – Mennyi idős is?

– Most lesz 14 éves. Még három év, Jim, és tudom, hogy nem fogom tudni eltántorítani a háborús élettől.

– Drake! Én mindig is a fiadon tartom a szemem, nem lesz soha bántódása – ígéri meg a Parancsnok, mint aki vert helyzetben, meggondolatlanul olyanokat ígér, ami szemlátomást lehetetlen tartani, csupán azért teszi, hogy a főnöke engedje ki a szorongatott helyzetből.

– Meglátjuk, mi lesz, barátom. Az élet így is tartogat meglepetéseket néha. Az ember csak kapkodja a fejét – mondja a kormányzó, és ismét a Parancsnok szemébe néz. – Na de én megyek, kicsit kiszellőztetem a fejem, és neked is van még mit készülni. Tíz perc múlva úgyis találkozunk – azzal elindul az ajtó felé. A Parancsnok szól az ajtónál őrködőnek, aki kinyitja az ajtót, majd becsukja a kormányzó után, akit az ablakon keresztül követ a szemével, ahogy kimegy az Akadémia hatalmas udvarára. Közben a Parancsnok hívást kezdeményez, ami pár másodperc múlva egy 3D-videómegjelenéssel létre is jön.

– Hallgatom, Parancsnok, mit szeretne? – mondja egy alak, aki háttal áll, mert éppen egy fal felé fordul, és 360 fokos szögben nem tudja a kamera így streamelni.

– Uram, a kormányzó tudja! Én... én... nem tudom, hogy jöhetett rá, de úgy érzem, valahonnan megsejthette.

– Ne gagyogjon, Parancsnok, most tudja, vagy csak sejti? Akkor hívjon, ha tudja, mit akar! Egy katonától elvárom, hogy ne legyen balfék! – jelenti ki az alak úgy, hogy meg sem fordul a kamera felé, és a mondata befejeztével bontja a vonalat.

A Parancsnok még szólásra nyitná a száját, és hebegne valamit, de látja, hogy értelmetlen tovább tennie bármit is. Lehuppan a székébe, kétségbeesettnek látszik, és törölgeti a kezével a homlokát, majd hirtelen két öklével egy hatalmasat csap az asztalra.

24. Csempészévek és a tolvajbanda

Egész éjszaka a harc járt a fejemben. Ilyet még soha nem tapasztaltam. Tudom, hogy a tízesek osztályaiban az erő, a hatalom, a harc és a háború egyfajta osztályvédjegy. Mindegyikük büszke, és valahol feljebbvalónak képzeli magát. Náluk ez mindennapos, hogy egy kora esti időpontban két tízes egymásnak esik és párbajozik, vagy valami hasonló. De akkor is, nekem ez volt az első ilyen élményem. Fel sem fogtam ott abban a pillanatban, hogy meghalhatok. Valójában, amikor kettévágta az egyik azt a nőt, akkor sem volt halálfélelmem, teljesen kisgyerekként viselkedtem. Bámultam volna őket még órákig, amíg nekem is le nem nyesi valamelyik a fejem, bármilyen veszélyes is volt az akkor ott.

Amynek viszont helyén van az esze. Eldöntöttem, hogy hallgatok rá, és nem leszek meggondolatlan. Tetszik a szerteágazó tudása, meg akarok tanulni mindent, amit ő tud.

Egy hét alatt Roob és Amy összerakták a kábelt, és életre kelt a kis doboz, de csak az alap hálózati neve jelent meg, ami valóban a Malachoz kötötte. Egy egész napot, szinte alvás nélkül, a gép előtt töltött Roob, mindenféle tesztet futtatott, amit csak el tudott képzelni. Amy egész éjszaka ott volt vele. A végén megállapították, amit már tudtunk, hogy hálózatban volt a gép, és addig, amíg ugyanazt a hálózatot nem éri el, nem kel életre, így aztán Roob és Leonid nagy bánatára végül is a döntés megszületett: odaadták a megrendelőnek, és bezsebelték az őrült sok pontot érte, amivel megint feljebb lépett a csapat.

Leonid tervezte, hogy nemsokára beléphetünk a Royal Gyűrűbe. De engem már egyáltalán nem érdekelt, ezért egyre kevesebb feladatot oldottam meg. Helyette

Amy foglalkoztatott. Leonid észrevette, hogy máshol van a fókuszom, és bármennyire is akarta a legjobb 12-be a bekerülésünket, nem szólt érte. Természetesen azt, amit a másik egység is megcsinált, azt én is hoztam Amy segítségével és Femile-lel.

Amy szerzett egy gyakorlóhelyet egy kihalt gyári részen, amit nem használtak már jó ideje, és szerzett gyakorlófelszerelést is. Meg sem kérdeztem, honnan. Az öltözetünkbe feltöltött egy programot, ami egy fotonostorként működő, átalakított fegyver találatakor nem okozott sérülést, viszont azonnal jelezte azt.

Az első alkalommal két pont között, a földtől kb. fél méterre kifeszített egy virtuális kötelet. Beprogramozta az öltözetemet, és a kezébe vette az átalakított, gyakorló fotonostort, majd felszólított, hogy lépjek föl a kötélre. Ahogy fölléptem a virtuális kötélre, ami az előző pillanatban még nem volt ott, furcsa volt, hogy a kötél imbolygása miatt nem is olyan könnyű megállni rajta. Először azonnal le is estem róla. Mivel virtuális tárgyakat a szektorban nem volt szabad használni, így maga az a tudat is kellemetlenséget okozott, hogy tudtam, bármikor ki is kapcsolhatná Amy, és akkor azonnal le is esem róla, és nem csak az imbolygása miatt. Szerencsére nem az volt Amy szándéka, hogy a virtuális kötelet kikapcsolja és lezuhanjak, hanem ahogy mondta is: az önuralmamat, a koncentrációmat és a testi harmóniámat akarja tökéletesre fejleszteni.

Aznap azt vártam, hogy nagy csihi-puhiban lesz részem Amyvel, és jól lekardozhatom, mint egy kisgyerek a homokozóban. Ehelyett nemcsak aznap, de hosszú hetekig kínzott azzal, hogy végig kellett mennem azon a kifeszített virtuális kötélen oda-vissza, vagy akár tolatva is, és közben Amy az ostorral folyamatosan agyon akart ütni. Először csak oldalról, hogy el tudjak hajolni, de aztán már mindenféle irányból. Meg sem tudom már számolni, hányszor fetrengtem a gyár padozatán, miután Amy egy jól irányzott ostorcsapással úgy eltalált, hogy kénytelen voltam lezuhanni a porba.

Az első napokat még csak-csak kibírtam, hogy semmi feladat nem volt, és semmi izgalomban nem volt részem, csak a nyomasztó kötéltánc. Harcolni akartam, és nem kötéltáncosnak készültem. Így aztán egy hét múlva már nagyon bosszantott, és még Amynek is beszóltam miatta, de ő higgadtan kitartott a módszere mellett. Mivel határozottan azt mondta, hogy vagy így, vagy sehogy, kénytelen voltam szót fogadni, és hosszú órákon át, hetekig csak mászkáltam a kötélen, és próbáltam kivédeni Amy egyre rafináltabb, gyorsabb, váratlanabb és irányítottabb ostorcsapásait.

Iszonyúan unalmas volt. De ahogy szenvedtem a hetek évtizednek ható időtartama alatt, bár lassan telt, észre sem vettem, hogy kecses párducfürgeségre tettem szert. Egyszer sem estem már le, és az ostor teljesen, közvetlenül soha nem talált telibe, maximum súrolt valahol. Persze, ha valós ostor lenne a kezében, akkor bizony az is végzetes csapás lenne.

Jó pár hét múlva végre Amy hozott egy oktató nanokardot, pajzsot és még egy fotonostort. Örültem, hogy vége a kötéltáncnak. De amikor Amy több helyen is kifeszítette virtuális köteleit, ráadásul nem csak vízszintesen, akkor megint csak elfogyott a lelkesedésem. Hiába kérdeztem, hogy mi értelme van a megalázó fölénynek, nekem mindig csak egy fogpiszkálót ad a kezembe ő viszont atomágyúval harcol ellenem. Mindig csak az volt a válasza, hogy a gyenge harcos úgy ismerszik meg, hogy mindig gyengékkel harcol, és soha nem fejlődik igazán naggyá. Amúgy sem izgatják az oroszlánhordát az egyedül álló gazella „utolsó, gyenge érvű szavai”, amikor azt bizonygatja, hogy érvénytelen volt a küzdelem, hisz amúgy is sokkal erősebbek és egyébként is többen voltak az oroszlánok.

Értem én, de én is csak ember vagyok. Erre meg azt válaszolta, hogy nem elég. Tanuljak meg egy ember testében egy egész hadsereg lenni. Csak akkor van esélyem nyerni. Éles küzdelemben már hiába kérünk elnézést, hogy kimaradt egy lecke, vagy hogy nem is gondoltuk volna, hogy majd szükségünk lesz arra, hogy több, sokkal erősebb emberrel kell majd megküzdeni. A játékszabályokat mindig a játék előtt szabják, és legtöbbször a játék közben szegik meg. Ha valaki nem eléggé felkészült, és veszít, emléke sem marad, csak elveszik, mintha sohase lett volna. Csak a győztesek nevét kiabálják, és azt is csak addig, amíg tart dicsőséges előremenetelése a siker létráján.

Így hát kénytelen voltam ismét a kötélen táncolni. De most már legalább egy kard is volt a kezemben. Igaz, most már Amy kezében ostor is és kard is volt, és ezekkel úgy támadott, mint egy valóságos sárkány. Valódi macska-egér harc lett megint.

Többször megjegyezte viszont, hogy csodálatosan erős nanocsomagom van, hogy ilyen gyorsan fejlődöm. Elég nevetségesen hangzott, mert ezt mindig akkor tudta mondani, amikor a porban hemperegve épp valamelyik bordám akart kettészakadni a mellkasomban egy hatalmas ostorcsapás vagy nanokardütés miatt, amit mindig kivédhetetlenül, pontosan irányított ellenem.

Eltelt egy év. Amy nézte, ahogy eszem. Közben azon jár az eszem, hogy mennyire vagyok hálátlan a csapattal szemben, hiszen alig dolgozom. Helyette csak Amyvel foglalkozom. Szívom magamba minden tudását. Ha ehelyett a feladatokra összpontosítanék, már régen a Royal Gyűrűben lehetnénk. Leonid érzi ezt pontosan, de bármennyire is minden vágya az, hogy bekerüljünk oda, nem szól nekem egy szót sem arról, hogy elégedetlen lenne velem. Ez – így, hogy nem szól – még annál is rosszabb, mintha kiabálna és kiakadna. Nem mintha Leonid tudna olyat. Kb. másfél év alatt, amióta a csapattal vagyok, egyszer sem láttam kiabálni vagy őrjöngeni. Picit lelkiismeret-furdalásom van emiatt, de most mindenképpen fejlődni akarok. A testem egyre erősebb, izmosabb és ruganyosabb. Ben robusztus alakja lassan eltörpül mellettem. A csapat tagjai is látják ezt a metamorfózist, ami végbemegy, de senki nem szólt még érte. Vagy nem merik megemlíteni, vagy csak mivel minden nap velük vagyok és látnak, természetesnek tűnik a változás.

– Amy! Mi a véleményed a csempészetről, meg arról, amit csinálok és csinál a csapat?

– Az, hogy amit csinálsz, az tolvajmunka, és ti nem csempészek, hanem tolvajbanda vagytok – válaszolja hidegen és egyszerűen Amy a maga megszokott, tökéletes nyugalmával.

Nem szólalok meg, csak eszem tovább. De amit Amy felelt, az nagyon a velőmig hatol. Valóban csak piti tolvaj lennék? Ilyen aspektusból még soha nem néztem meg ezt. Mindig csak a feladatokra koncentráltam. Minden feladat a legtöbb esetben iszonyúan nehéz volt. Nem egy aranydobozt kellett ellopni egy farzsebből, hanem néha egy még nem is létező tárgyat kellett megalkotni és kicsempészni. De most, hogy így mondja Amy... Lehet, hogy csak kilopni kellett onnan, és ez nem csempészet.

– Mi azért nem csak lopunk, hanem sokat tervezünk. Olyanokat is megvalósítunk, amit más még csak elképzelni sem tud – próbálkozom.

– Elmés tolvajbanda vagytok. Csak ennyi, és semmivel sem több – hangzanak ismét Amy igaz, és pont ezért hideg mondatai.

Elgondolkozom azon, amit mond. Az a baj ezzel, hogy bármennyire is szeretném, hogy ne legyen, de sajnos igaza van. Luxustolvajok vagyunk.

Valahogy már nem is annyira szimpatikus ez az élet. Hihetetlen, hogy már egyegy szó is mennyire képes megváltoztatni egy helyzetet, egy dolog értelmét.

Eszembe jut a szektor. A dobogósok mindennapos küzdelme. Én itt eszem, amikor csak éppen eszembe jut, ők meg jó esetben éppen csak elegendő rizst esznek tojásporral. Azóta Amytől tudom, hogy kevernek bele megfelelő mennyiségű és tápértékű egyéb dolgokat is – gondolom, azért por formában adják azt a tojást – de akkor is: élet az olyan? Reggel zuhanyoztam, de akármikor zuhanyozhatom ismét. Ők vajon este tudtak? Ha igen, akkor volt rá idejük? Az én életem az övékéhez képest... össze sem hasonlítható. Én meg itt nyavalygok azon, hogy tolvaj vagyok. Nem tehetek róla, de ezen már annyiszor végigmentem a gondolataimban, és nem tudom elengedni. Mennyire hihetetlenül igazságtalan ez így! Ki az, aki erről tehet? Ha én az egészet itthagynám, jobb lenne nekik attól ott világszerte? Amióta megtudtam, hogy nem csak egy bolygó van, napokig csak azon gondolkoztam, hogy vajon hány város lehet, és azon belül hány szektor. Lehet, hogy több milliárd dobogós gürizik egész héten egy kis rizsért, tojásért és az esti fürdéséért.

Eszembe jut, hogy ezeknek az embereknek, amikor a szektorban vasárnaponként este összeülnek, mosoly van az arcukon, táncolnak és boldogok. Én is éreztem ezt az összetartozást. A bajban, a kiszolgáltatottságban emberi kapcsolatokat építettek. Szerelmek szövődtek, szeretkeztek. Másuk sem volt az egész világon. Mi vajon az igaz élet? Melyik vajon az igazabb élet? Itt a csapaton kívül nem is ismerek senkit.

A tetováló szalonban az embert, egy-két szállítót. Őket is csak a munkából. Mindenki arra vágyik, ami nem lehet az övé. Amikor megszerezte és birtokolhatná, már nem kihívás, és érdektelenül hullik ki a kezéből, miközben ezután szinte azonnal, tátott szájjal és csurgó nyállal ismét vágyik egy másik, számára elérhetetlen dologra.

Pazarlás és hihetetlen, hideg érdektelenség.

Ahogy az agyam hasítja az előző gondolatokat, Leonid kopog az ajtón. Miután belép, az elmúlt hetekben nem látott izgalom íródik ki arcára.

– Ree! Két feladat kell még, és benn vagyunk a Royalban! – mondja Leonid, hirtelen megjeleníti maga előtt a virtuális tábláját, és mutatja rajta a számításait.

Megnézem, és valóban, pár perc számolás után úgy tűnik, hogy Leonid jól látja.

A számok igazak. Az a két feladat, bár nem egyszerű, de nem kivitelezhetetlen. A lényeg viszont az, hogy ez egy héten belül kész legyen, mert ha heteket szöszölünk vele, akkor a többiek beelőzhetnek.

– Rendben, Leonid. Tudom, hogy mostanában picit alulmúltam magam. De most nekiállok ennek a két feladatnak, és gyorsan megoldom őket. Az lenne a legjobb, hogyha Ben, Alain és Femile menne a terepre. Én meg kiötleném egymás után mind a kettőt. Mit szólsz? – kérdezem tőle, de amint rápillantok, látom a mosolyt a szemében, és hogy elégedett a válaszommal.

– Ha ezt megoldod egy héten belül, akkor miénk a világ. A Royal egy másik dimenzió – mondja, és kiballag a lakásomból mosolyogva.

Leonid összetett egy személyiség. Tud igen komoly és sziklaszilárd tízes is lenni.

De ugyanakkor egy dobogós gyerekességével is tud önfeledten örülni.

– Amy, meg tudjuk ezeket oldani három nap alatt? Nekem hihetetlenül tompa ma az agyam.

– Nem tudom, Ree. De ha muszáj, akkor megoldjuk.

– Ezt most hoznunk kell. Meg akarom csinálni a Royal Gyűrűt. Apropó! Te tudod, mi van a Royalon belül?

– Nem. Nem tudom. Megcsináljuk, bejutunk, és megtudjuk – szögezi le Amy.

Hirtelen azon veszem észre magam, hogy bár eddig nem nagyon izgatott, de most kifejezetten elkezdett érdekelni, hogy ha bejutunk, mi várhat ott ránk.

25. Szervezkedés. Első állomás.

A kormányzó gondolatait szedte épp össze, amikor Marisa belépett a nappaliba. Rátekintett, és szinte azonnal vissza is tért a gondolataihoz. Az asszony 30 év körüli kinézetű, magas, vékony nő, akinek az arca komorsága a pokol legmélyebb bugyrainak hangulatától a keserűség legmagasabb fokáig mindent mutatott, csak épp azt nem, hogy szeretet van benne.

Eddon Bitt kormányzót nem lehet nem ismerni, kifejezetten emlékezetes stílusa bárkiben mély, de legalábbis felejthetetlen nyomot hagy, aki legalább egyszer találkozott, pláne ha beszélt is vele. Marisa több mint öt éve már külön lakosztályában él, elvonult magányában. Ha valaki hallaná kettejüket beszélgetni, akkor nem hinné el, hogy a kormányzóról van szó. Azt mondják, mindenkinek van egy gyenge pontja, és ez milyen igaz is!

– A semmirekellő nézésed szerinted elég ahelyett, hogy köszöntenél? – hangzik a hideg megjegyzés. Mintha szerepek cserélődnének fel, és nem várt módon az ember teljesen zavarba kerül. A kormányzó a felesége szavaira fel sem néz. Csak halkan köszön.

– Jó reggelt, Marisa.

– A jótól ez olyan távol van, mint Biterontól a Zenodin (Ez a két egymástól legtávolabbi emberi életre alkalmas lakott bolygó).

– Pedig szép időnk lesz a mai napon – mondja olyan nyugodtsággal, mintha nem is ugyanaz a kormányzó lenne.

– Ne szórakozz velem, csak bosszantasz ezzel! – A lehető leghidegebb nézésével sajnálja le a férfit.

– Pedig én tényleg igyekszem.

– Ne tedd! Ilyenkor vagy a legszánalmasabb. Ha Hanu felnőtt lesz, vagy megöllek, vagy elhagylak.

Ezt úgy mondja a nő, mint aki valóban komolyan mondja, és semmi kétség nincs afelől, hogy meg is teszi. A kormányzó erre már semmit nem felel, pár másodpercig bámulja még a feleségét, majd hirtelen a cipőjére néz, és kitartóan vizslatja, mint a vizsgázó diák, akinek éppen fogalma sincs, mit mondjon, mert semmit nem tud a témáról.

Egy szolga lép be, és bejelent egy hívást.

– Uram! Külső vonalról keresik.

– Köszönöm – válaszol, viszont felnéz a feleségére, és várja, hogy észrevegye magát.

– Szóval titkolózol is! – kiált a nő, és sértetten kiviharzik. A kormányzó vesz egy hatalmas lélegzetet, és felnéz a plafonra, mintha valami feljebbvaló erőhöz fohászkodna, de nem jön ki szó az száján, majd utasítja a kivetítőjét, hogy a hívás 3D-ben megjelenhessen. Egy fiatal nő jelenik meg rajta.

– Üdvözlöm, kormányzó!

– Üdvözlöm!

– A Birodalmi Uralkodó megbízott, hogy tolmácsoljam elégedettségét a tervekkel kapcsolatosan. Épp most küldtem egy együttműködési tervezetet a megrendeléssel és a kivitelezéssel kapcsolatosan – mondja a nő.

– Miért nem személyesen az Uralkodó hívott? – kérdezi a kormányzó, most már visszazökkenve a feleségével való beszélgetés után a saját stílusába. Olyan, mintha átvette volna a feleségétől. Közben a szavai alatt látszik a szemén, ahogy a videószerződést nézi.

– Az Uralkodó nagyon elfoglalt. Én, mint az Uralkodó helyettese, mindenben azon leszek, hogy a szerződésünk tökéletesen sikerüljön. Ez az Uralkodó legfőbb vágya... – a helyettes még mondaná, de a kormányzó belefojtja a szót.

– Nem kell a mellébeszélés. A szerződés mindenről szól, csak arról nem, hogy nekem hol van ebben a hasznom. Nem fogok nekiállni egy éves munkának csak azért, hogy dolgozhassak – morog a kormányzó.

– Egy év után, miután a Birodalomnak legyártotta a harci gépeket, a licenc teljeskörűen átszáll a BITT GUS Vállalatra.

– Csodás! De nekem nem egy év múlva kell a haszon! Ingyen kenyérért a koldusok lihegnek, és hozzáteszem, nekik sem adnék, nemhogy a Birodalomnak, akinek a világ összes kreditje a rendelkezésére áll. Kapjuk össze magunkat, és valami értelmesebb ajánlattal álljanak elő, mert ez eddig úgy, ahogy van, egy szennylé! – Nyugodjon meg kormányzó, meg fogja érni, ha szerződik a Birodalommal... – De a szerződés nem ezt mutatja – vág a szavába kormányzó.

– Egy ilyen szerződésbe nem írhatunk olyan előnyöket, amiket, ha elolvasnak mások, aljas háttérpaktumokra gyanakodjanak, és habzó szájjal követeljék a Birodalom bukását és az Uralkodónk vesztét. Ezt önnek is meg kell értenie! Közös érdekünk...

– Gyűlölöm a megalkuvásokat és az aljas kis színjátékokat! Nem vagyok szent, de ez azért akkor is sok, még nekem is! Mi a lényeg? – veti oda a kormányzó, és látszik rajta az elégedetlenség.

– Az összköltség 10%-a és a 100 legyártott gépből két darab...

– Négy darabot akarok legalább! – ront megint bele a mondanivalójába a Birodalmi helyettesnek a kormányzó.

– Erre most nincs felhatalmazásom, de az Uralkodó pozitívan szokott állni az ésszerű kérésekhez, és reményeim szerint ezt még bele tudjuk számítani az üzletünkbe. Egy év után viszont mindent az ön vállalata, a BITT GUS birtokolhat. Azt tesz vele, amit csak akar. Csak maga ez többet megér, mint az egész projekt – próbálkozik a nő.

– Azt majd én eldöntöm, mi az, ami megéri nekem. Én terveztem meg eddig, az én munkám áll benne. A Birodalom egy nyavalyás kreditet nem tolt még bele! Most legyártatja velem a 100 gépet, aminek megkapom a 10%-át. A 100 gépből kapok négyet, plusz az egész tervet, amit eleve én csináltam. Szánalmas. Mondja meg az Uralkodónknak, hogyha nem kapom meg a 30%-ot, amiért valóban megdolgozok, és úgy a nyereség számomra is tisztességes, akkor fölösleges teperni, nem leszek „olcsó János”! Csináltassa meg akkor a Birodalom az Ikhephanyss világhírű gyáraival! Ők ennek a töredékéért is elvállalják. Nyilván nem tudják megcsinálni, vagy ha igen, akkor lehet kiesnek menet közben a gépekből – nevet fel a kormányzó.

A vonal másik végén a birodalmi helyettes meg sem rezzen. Higgadtan végighallgatja a kormányzót, és a végén pár másodpercig mintha tanakodna, mit is mondjon.

– A 30% tisztességes, de nem kifizethető. Én 20%-ban maximalizálnám a nyereséget, és már ez is duplája az eredetinek. Legyen öt gép a 100-ból, és ami megfizethetetlen, az az, hogy a háborúban az Uralkodó mindig is tájékoztatja azokat, akik hűségesek hozzá – a végét nagy nyomatékkal mondja a nő.

– Háború... – mélázik el a kormányzó ezen a szón. – Én nem akarok háborút, megelégszem a harcokkal. Van nekem a háború nélkül is elég gondom!

– Az ember akár akarja, akár nem, a háború, ha elindul, nem veszi figyelembe senki véleményét. Egyedül minden nehéz. A legnagyobb rálátása a világon az Uralkodónak van! Háborús időben pedig igen nagy szerepe lesz az űrhajót gyártó cégeknek. Sőt a kész űrhajók értéke háborús időkben megtízszereződhet – veti oda sunyi módon a kormányzó elé a műanyag csontot.

– Számokkal én is tudok dobálózni. Űrhajókat gyártani nagyon sok pénzbe kerül.

Ha nincs háború, akkor nettó veszteség megrendelő nélkül kockázatot vállalni.

– De a háború már elkezdődött. Nem látható még, de a hangja a távolból kiált már. Akinek vájt füle van, és meghallja a hangjait, az időben tud lépni, és/vagy erejéhez mérten felkészülni rá. Vagy akár, ha van rá lehetősége, kiaknázni belőle azt, amit csak lehet. Ha már a nyakunkon van, akkor csak sodródni tudunk vele, amerre visz. A szövetségben az erő. Fogadja el az ajánlatot, kormányzó, és nem fogja megbánni!

– Meggondolom, és értesítem az Uralkodót a döntésemről, 24 órán belül.

– Reménykedve várjuk a pozitív válaszát, kormányzó. Szép napot! – és azzal bontja is a vonalat a Birodalmi Helyettes.

A kormányzón látszik a feszültség. A vonal bontása után még mindig fortyog mérgében, és dünnyög az orra alatt.

– Még hogy háború! Amilyen idióták, a végén még tényleg háborút csinálnak! Barmok!

26. Kitartó nyűglődés

Teljesen világos volt, hogy meg fogom oldani azt a két feladatot, méghozzá a lehető leggyorsabban. Három nap alatt végrehajtottam Amy segítségével a lehetetlent: két feladatot csináltunk meg.

Amikor leadtuk, és vártuk a megérdemelt jutalmunkat, hogy belemerülhessünk a Royal Gyűrű adta mesés lehetőségekbe – amit, hozzáteszem, senki nem tudott, micsoda, Leonid meg soha nem mesélt semmit róla –, a csapat minden tagja nagyon várta, hogy a listáról a legjobb 12 közé kerülhessünk.

Az egyik csapat egyszerre elvállalt – ugyanúgy, mint mi is – két feladatot, és pont ugyanazon a napon oldotta meg és adta le, mint a mi csapatunk. Az eredmény ugyanúgy maradt, mint ahogy eddig. Leonid volt a leginkább lesújtva az eredményt látva.

Hónapokon keresztül minden lehetőséget figyelembe vett, de ezen a szinten már minden csapat résen van, és nem akar bukni. Ráadásul a feladatok is egyre hosszabban végrehajthatók. Tulajdonképpen a 13-20. szinten pont nem éri meg lenni, vagy érdemesebb 20 felé kerülni, vagy ha lehet, akkor belépni a 12-be.

Leonid görcsösen próbált megtenni mindent, hogy bekerüljünk a Royal Gyűrűbe, de hiába, valahogy mindig kicsúszott a csapat. Az első pár hónapban még mindenki nekifeszülve hajtott, de ahogy teltek a hónapok, úgy egyre inkább lankadt a kedv, és már a bizalom is elpárolgott szinte mindenkiből. Kivéve Leonidot. Ő kitartó volt.

Ha nem lenne Amyvel a napi edzés, azt hiszem, már régen feladtam volna az egészet. Biggie bejelentette, hogy mostantól több kémkedési, személy-vagy helymegfigyelés feladat lesz. Ilyen eddig szinte soha, vagy csak nagyon elvétve volt.

Meg kellett oldanunk, hogy bejutva a nyugalom zónába, az egyik előkészítő épületben egy héten keresztül minden adatot fel tudjunk jegyezni az ott zajló mozgásokról. Nagyon kiborított, hogy megint abba ütköztem, nem tudok átlépni, mert mindenképpen azonosítani akarnának, ha zónahatáron szeretnék átlépni. Hogy jogosult legyek átlépni, azt Leonid vagy Biggie, de mint kiderült, Amy is meg tudná oldani. Viszont az átlépéshez akkor is azonosításra van szükség, és ott azonnal kiderülne, hogy egy szökött kivégzendő vagyok, akit ott helyben letartóztatnának, majd vinnének is a kivégzésre. Alain javasolta, hogy vessem alá magam egy humán identifikáció-korrektúrának, ahol kicserélik a szemgolyóimat, a tenyeremen a bőrképzést, másik ujjlenyomat szerint módosítanák, és a hangszálaimon is változtatnának, hogy a hangfelismerést is átverhessem.

A helyzet az, hogy baromira drága. Az alapcsomag is. Nem beszélve arról, ha csak a retinát cserélnék ki, és mindent a legmodernebb és legkisebb beavatkozással végeznék, az akár százszor is drágább is lehet. Valljuk be, a szem a lélek tükre, és előbb cseréli ki az ember a szemét egy gépi lencsére, mint egy másik ember szemére.

Azt mondják, régen sok transzplantáció volt. Teljesen bele is borzongok, hogy másik ember testéből egy darabot nekem kelljen viselnem, vagy belém ültessenek. És itt jön még az, hogy ez mind szép, de ezután még csak egy senki lennék. Egy senki, aki a rendszeren kívül van. Mert a másik része a dolognak az, hogy beletegyenek a rendszerbe, mintha eleve így születtem volna. Na, az megint egy őrülten rizikós vállalkozás. Ugyanis az ellenőrzési folyamatokon több embernek is szemet szúrhat. Egy párat le lehet fizetni, egy pár rendszert fel lehet törni, de elég, ha csak egy esetben valaki kiszúrja, és akkor vége, kezdhetem az egészet elölről. A rendszer sem hülye, pontosan tudja, hogy létezik ez, és megtesz mindent az ellen, hogy ha nem is tudja ellehetetleníteni, de legalább őrülten megnehezítse az eljárás sikerességét.

Szóval, először is sok pénzt kell fizetni, hogy a legbarbárabb módszerrel egy másik ember szemét megkaphassam, a bőrömet rávenni egy másik ujjlenyomatra, a hangszálaimat szintén megváltoztatni. Itt aztán eldönthetem, hogy tovább megyek-e, mert miért is csinálom? Azért, hogy a rendszerben egy azonosításnál ne bukjak meg, illetve ne akarjanak kivégezni. De ha nem kerülök bele a rendszerbe, mint egy teljesen új személyiségű ember, akkor nem ér semmit az egész, maximum annyit, hogy ha elkapnak, akkor nem akarnak azonnal kivégzésre vinni. Ha csak egy ponton valaki észreveszi a személyiségcsere-kísérletet, azonnal vége a mutatványnak, és kezdhetem elölről a méregdrága eljárást. Új szemgolyók, új hangszál és új ujjlenyomat, és ezt addig, amíg sikerül a végleges személyiségcsere is a rendszerben.

Érthető okokból, nem vállaltam. Köszönöm szépen, de nem akarok idegen szemeket, szuperül megvagyok az enyémekkel.

Így aztán, én nem tudtam átmenni a nyugalom zónába. Nagyon frusztrált a dolog. De aztán gyorsan el is felejtettem, hiszen annyi megfigyeléses munka volt a tudományos zónában is, hogy alig győztük. Egy ideje már csak arról szólt a napunk, hogy napi 10-14 órában embereket követünk, és írjuk minden lépésük jegyzőkönyvét. Épületeket kémlelünk. Besurranunk gyárakba, és adatbázisokat másolunk. Olyan, mintha az egész csempészvilág belefagyott volna az időbe, és csak ezt az egy pillanatot futtatná folyamatosan egymás után. Mindig csak ugyanaz, és a csapatok szintje is marad, szinte ugyanaz. Néha van egy-egy szintlépés, de mintha új szelek fújnának. Persze nem panaszkodhatunk. A pénz legalább most jó, és végre nincs az a görcsölés.

27. A változás viharai

Őrült mód’ gyorsan telik az idő. Lassan három éve vagyok a csapattal. Ahogy ülünk a központban, és Leonid beszél, azon elmélkedem, hogy ez már így marad örökre. Amyre nézek, és várom a délutáni edzést. A lány mindig tökéletes kinézettel és makulátlan fittséggel van ott minden pillanatban, legyen szó egy tárgyalásról, feladatról, vagy edzésről. Tudom, hogy valahol egy gép, de mégis annyira emberszerű, hogy még valós emberi társnak is el tudnám képzelni. Lini már alig jut eszembe, és ez nagyrészt Amynek köszönhető.

Van, amikor lelkiismeret-furdalásom van, hogy így elfelejtettem az első szerelmemet. Amikor Linitől elváltam, még hosszú hónapokig az első szerelem által szívemen ütött seb miatt nem találtam a helyemet a világban. Mindenhol őt kerestem. De ez elmúlt. Bántott, hogy kifakul egy olyan hatalmas érzés, mint ami iránta volt.

Azt hittem, örökké fog tartani.

Délután már kinn voltunk – mint szinte minden nap – a megszokott edzőhelyünkön. Amy azt mondta, hogy hatalmasat fejlődtem. Mindig faggatom, hogy az mit jelent, de a válasz csak az, hogy a jó pap is holtig tanul és nem az a lényeg, hogy ő mit mond erről, hogy éppen hol tartok a fejlődésben, hanem soha ne hagyjam abba, mindig lépjek előre egy lépést a fejlődésben, és gyakoroljak.

Amy kezébe veszi a gyakorló fotonostort és az összes virtuális kötelet, használatkészre állítja. Folyton változtat a kötelek magasságán, szögén és elhelyezésén, hogy mindenféle nehezített pályát készítve, a legkülönfélébb helyeket szimulálva gyakoroljuk a harcot. Egyre távolabb is helyezi, hogy nehezebb legyen az egyik kötélről átugrani a másikra.

A fotonostor lett a kedvenc fegyverem. Azt hiszem, a világ legzseniálisabb harci találmánya. Az elején nagyon nehéz volt aggyal felfogni, hogy a működésének nem csak az a lényege, hogy kettéhasítsak vele bármit vagy bárkit.

Az ostornak négy állapota van. Az első a nyugalmi állapot, amikor az ember kezében egy kb. 20-40 cm hosszú, seprűnyél vastagságú eszköz van. Ez maga az ostor nyele, az ostor kialakított fogó része. Ennek a nagysága attól függ, hogy a használója milyet szeret, mi neki a kényelmes, így a kialakítása tőle függ. Az ostor nyelén manuálisan lehet három módozatot állítani. Természetesen ezeket az állapotokat a na nocsomag segítségével gondolati utasítással is vezérelni tudja a használó ugyanúgy, mint az öltözetet vagy egy hívásvonal fogadását, kapcsolását. Szerintem az utasítás sokkal gyorsabb, és úgy gondolom, ha valaki profi a harcban, akkor ezt utasítással érdemes használni. Állítólag van, aki manuálisan kapcsolgatva olyan gyorsan tudja használni az ostort, mint aki utasítással csinálja, ha nem gyorsabban. Én ezt nem tudom elképzelni, de aztán az is lehet.

A második állapot az, amikor bekapcsol az ostor. Ilyenkor már izzóan vibrál, az érintése forró. Kézzel megfogva sokáig nem tudja tartani senki, mert égető érzés. Ebben az állapotában úgy lehet használni, mint egy hagyományos ostort. Egy távoli tárgyat leütni a helyéről, egy ember derekára csavarni és visszarántani, vagy lerántani a földre, húzni a földön, de akár rásújtva valaki testére szép hurkákká csípi az érintett testrészt. Vagyis fizikálisan ütést mérni az ellenfélre. A nyelétől az ostor a valódi hosszát megint csak a használója szabja meg. Egy métertől akár 20 méter hosszúra is állíthatja attól függően, mi a cél: messziről kell valakit elkapni, vagy közelharcban, gyors csapásokat kell mérni az ellenfélre.

A harmadik állás, amikor az ostor vág. Ilyenkor gyakorlatilag nincs semmi, ami az útjába állhatna: amihez hozzáér, azt megsemmisíti, kettévágja, legyen az ember vagy tárgy, fém vagy bármi. Csak egy másik fotonostor, kard vagy pajzs, vagy egyéb nanofegyver, nanokard és a megfelelő pajzs vagy vért tudja megállítani, vagy az ütések hatását tompítani, ideig-óráig kivédeni.

A negyedik állás a láthatatlan működési állapot. Ebben az állásban az ostor csapása, hullámmozgása ugyanúgy történik, mintha rendeltetésszerűen működne, csak amikor egy tárgyhoz vagy emberhez ér, akkor átszalad rajta úgy, hogy nem tesz benne kárt. Vagyis egy oldalirányú suhintásommal, ha egymás mellett van három ember, képes vagyok az elsőt kettészelni, a másodikon csak láthatatlanul áthaladni, és amikor a suhintás áthaladt a második emberen, és úgymond kiért a testéből, ismét élesre kapcsolva a harmadikat is kettévágni. Így aztán az ostornak szinte végtelen kombinációja létezik.

Az ember agya az elején szinte nem is tudja, mit hogy kapcsoljon. Van, hogy valakit pont nem akarok megölni, de ha rosszul kapcsolom, akkor épp kettévágom, rosszabb esetben akár az én saját fejemet is leszelhetem vele, ha bénán forgatom. Nagyon rutinosnak kell lennie az embernek, hogy egy ostort jól tudjon kezelni. Így igaza van Amynek, örökké lehet fejlődni a használatát illetően.

Amy matatott még valamit a kötelekkel hátul, amikor arra lettem figyelmes, hogy három alak lép be a bejáraton. Az elsőnek 12-es szám volt a nyakán, a másik kettő hátrébb állt; ha jól láttam, 11-esek voltak.

– Mit keresel itt? – kérdezte a 12-es, igen erőteljes hangon. – Ez itt az én csarnokom! Senki nem használhatja engedély nélkül.

Egy kicsit megszeppenve állok előtte, mert nem tudhatom, hogy most tényleg ez valóban az övé-e vagy sem. Mindenesetre eddig senki nem szólt érte az elmúlt években, és itt még a madár sem jár.

– Azt hittük, hogy ez az elhagyatott hely, senkié...

– Ez egy működő gyár része, és senkinek sincs itt keresnivalója!

– De ez nem működik, majd’ összeszakad az egész, nem is sejtettük, hogy tilos a belé...

– Sértegetni akarsz, kölyök? Mondtam, hogy ez működő hely – mondja a tízes vicsorogva, ismét belém fojtva a szót, miközben az oldalára akasztott fotonkardhoz nyúl.

Ebben a pillanatban lép elém Amy. Nem tudom, miért, de a szemem pont kiszúrja, hogy a nyakán 12-es szám foszforeszkál. Amy osztályt váltott.

– Kik vagytok, és mit akartok itt? – kérdezi Amy nyugodtan, de úgy, hogy éle legyen minden egyes szavának.

– Ez itt mind az enyém. A kérdés inkább az, hogy ti kik vagytok, és mi keresnivalótok van a birtokomon, az engedélyem nélkül? – morogja a tízes, úgy jó 20-30 méterre tőlünk, lecövekelve a másik kettővel.

– Elhagyatott és lepusztult hely ez, ide senki nem jár, pont ezért választottuk, mert nyugodt.

– Te is sértegetsz, kislány? Azt mondtam, hogy ez egy működő hely. De semmi közötök semmihez! Itt minden az enyém. Ti illegálisan tartózkodtok itt.

– Ne hazudj! Itt semmi nem működik már jó pár éve! De mivel a te tulajdonodat képezi, elmegyünk – mondja Amy, és indulna összeszedni a dolgainkat.

– Állj meg, kislány! Ez azért nem megy ilyen könnyen! – mondja a tízes, és most már egyértelművé teszi számunkra, hogy csak provokálni akart. A cél nem az, hogy a jogos birtokát védje, hanem az, hogy belénk tudjon kötni. Amy visszafordul, és ismét szembeáll a férfiakkal.

– Megértettük, hogy a tied. Elmegyünk, és ennyi.

– Nem-nem. Itt maradtok, és bérleti díjat fizettek azért, mert itt hagytátok a mocskos szagotokat – mondja a 12-es, miközben a mellette álló két 11-es vele együtt röhög.

Amy hátrébb taszít a karjával, éreztetve, hogy komolyodik a helyzet, és óvni akar.

Ők hárman vannak, mi ketten. Amy eddig csak tanított, és azt mondják, aki tudja, csinálja, aki nem tudja, az tanítja. Szóval nem tudhatom, hogyan harcolhat élesben, mert még soha nem láttam. Viszont azt tudom, hogy nálunk csak gyakorló ostorok és kardok vannak, lehet ez kicsit nagy előny a három idegennek. Egyébként nincs bennem félelem. Talán mert fogalmam sincs, milyen egy igazi küzdelem.

– Jobb lesz, ha szépen kihátráltok a szutyok csarnokotokból, és hagytok elmenni bennünket békében! Talán akkor, és csak talán, nem mérgesedem be – mondja Amy teljesen semlegesen, de a szavak súlya pont érezteti a helyzet komolyságát.

– Rábasztatok, kislány. Itt és most kihívlak, és addig váglak, szeletellek, amíg olyan kis darabokban nem fekszel előttem, hogy akár már a hangyák is el tudnak hordozni a föld alá! – Megint röhögnek, és szinte egyszerre hozzák működésbe az akkorra már kezükben lévő fotonkardjaikat.

– Én szóltam! – mondja Amy, és azzal nekiiramodik, őrült tempóval szalad üres kézzel a három férfi felé. Amikor ezt látják, a két 11-es azonnal elkezd felé rohanni.

Nem tudom, mi a szándéka Amynek, mert képzett harcosok ellen, puszta kézzel gyakorlatilag nulla esélye van. De a rohanás közben egyszer csak kivesz az öltözete alól valamit. A két férfi is őrült tempóval rohan szembe Amyvel, másodpercek alatt találkoznak középen, amikor Amy felugrik, és egy szabadátfordulást csinál, vagyis oldalt szaltózik, miközben a kezében megvillan az a valami, és ostorrá alakul. Amy nél tehát volt egy éles fotonostor is, amit soha nem is mondott nekem. A két alak éppen Amyt akarja leszúrni és vágni, de csak a hűlt helyét kaszabolják, mivel Amy akkorra már a levegőben fejjel lefele van, és az előbb működésbe hozott ostorával egy jól irányzott mozdulattal mind a két 11-esnek mind a két lábát elmetszi. A kettő úgy hullik le a földre, mint amikor a dominók dőlnek el. Amy, még mielőtt talpra érkezne, még egyszer megpörgeti az ostorát, és mint az előbb is, egy csapással levágja mindkettő fejét. Ez az egész nem volt pár másodperc, és már végük is van.

Az életben maradt tízes mintha pillanatra megdöbbenne, és a földbe gyökerezett lábát csak pár másodperc után engedné ki a talaj, amikor nekiiramodik ő is Amy felé. Ebben a pillanatban hátulról egy ólálkodó alak ront felém. A küzdelmet nézve teljesen elterelődött a figyelmem, és csak az utolsó pillanatban észleltem a veszélyt. Éppen hogy csak oldalra tudtam fordulni, a vállamat viszont így is felvágta oldalt a fotontőrével.

Amy eközben az ostorát jó hosszúra ereszti, és rácsavarja a tízes fotonkardjára, miközben rohannak egymásnak. Ez stratégiai hiba Amytől. Ugyanis a tízes a rátekert ostort úgy rántja ki Amy kezéből, mintha csak egy szalmaszálat húzna ki a kazalból. Az ostora csak úgy repül a tízes mögé. Már csak egy méterre van a tízestől, és úgy látszik, mindjárt lesújt Amyre, aki így most már fegyvertelen.

Az én kezemben csak egy gyakorlóostor van. Ez az ostor nem képes megsebesíteni senkit, csak láthatatlan működésre képes. Tudja az első fokozatot, amikor meg tud valakit csípni, de halálos sebet, vágást nem ejthet az ellenfélen. Ráadásul a vállam is sajog, ahogy megvágta a fotontőr. Érzem, hogy a testemben lévő nanobotok elérnek a sebhez, és az idegeken először tompítják, aztán teljesen el is mulasztják a fájdalmat. Még a vérzést is csillapítják, a seb körüli égést pedig kezelik. Hát így működik akkor. Nem mondom, hogy örülök a tapasztalatnak, de legalább tudom, hogy valóban bennem vannak, és valóban működik. Az ellenfelem újra sújt a tőrrel, és nekem azonnal hátra is kell ugranom. Gyors a mozgása, de könnyűszerrel el tudok mozdulni előle; hála Amy edzésének, egészen fürgén mozgok már. Mivel a fotontőr valódi, így kellő távolságban kell maradjak a támadómtól, ha nem akarom, hogy leszúrjon. De örökké elugrálni sem tudok előle.

Eközben Amy felé őrült sebességgel száguld a tízes fotonkardja, amikor Amy hirtelen az öltözete alá nyúl, és előránt onnan egy fotontőrt. A másodperc töredéke alatt kapcsolja be, és még mielőtt lesújtana a kard, Amy karnyújtásnyira érkezve a tízeshez, a tőrrel levágja a fejét. A fotonkarddal felé sújtó kéz megtorpan, és a lendülettől egész testével előrebukik, de már csak a test, a feje nélkül. Mégsem volt stratégia hiba, amit Amy csinált. Nagyon is tudatos csel volt, így utólagosan vissza-gondolva. Én, amikor ezek történnek, gondolok egyet, bekapcsolom az ostorom, és a legkisebb, egyméteres hosszra állítom, majd azonnal lesújtok vele az ellenfél derekára. Miközben oldalirányból le akarja vágni a fejem, elhajolok, és magamra húzva a fejem fölött elszáguldó kezét, és a lendületét kihasználva saját maga ellen fordítom. Így aztán szépen levágja a saját fejét. Egy pillanat az egész. Mint forró kés a vajba.

Amikor csattan a teste a földön, csak akkor tudatosul bennem, hogy megöltem egy embert.

Könnyű volt. Egyszerű, és most mégis hatalmas teher érezni, hogy én tettem.

28. A Parancs

Sötét van, egyik fél sem fedi fel magát, csak inkognitóban beszélgetnek. Biztonságosabb lenne a videóteleportálás, mert ott a teleport helyét kell megtalálni, ami véletlenszerű, és szinte lehetetlen visszakövetni. De így sem rossz azért, visszafejteni ezt sem egyszerű, pláne ha senki nem gyanakodik.

– Válogasd meg jól a szavaid, nem akarok tényeket hallani, de mindent tudni akarok! – mondja az első.

– Rendben. Én sem akarok bonyodalmat – ért egyet a második.

– Szerinted lesz eredmény?

– Eddig úgy láttam, hogy igen. A lelkesedés megvolt.

– És? Mi történt? Már nem lesz belőle semmi? Én akarom tudni, mi történne! De ha nem megy, akkor inkább a biztonságot választom.

– Most már én sem vagyok biztos semmiben.

– Te vagy ott. Neked kell tudni, hogy mi folyik ott, és mennyi esélye van, hogy sikerülni fog – mondja siettetve az első.

– Most csökkentek az esélyek. Forrong a világ, és változik minden.

– Pontosan így van. De te azért vagy, hogy megoldd a helyzetet.

– Tudom, de nem vagyok mindenre hatással, ezt az elején is tudtad!

– Nem rád akarom fogni, de ha nem megy, akkor inkább a „B” terv legyen.

– Ezt neked kell eldöntened.

– De én csak akkor tudok dönteni, ha te azt mondod, hogy már nincs esélye se.

– Én ilyet nem fogok mondani, mert nincs olyan, hogy biztos.

– De az esélye megvan még, vagy már nincs?

– Minimálisra csökkent. Lehet, hogy még lesz egy év is, mire megint közel kerülhet. De ezt innen pontosan megmondani nem lehet. Van úgy, hogy egy hét alatt is minden a feje tetejére áll.

– Jó, akkor döntöttem. Indítsd a „B” tervet. De alapos legyél!

– Tudod, hogy megteszek mindent. De nem rajtam múlik ez a minden.

– Tudom. Ha megteszel mindent, az nekem elég. Nem leszek hálátlan.

A vonalat bontják, a beszélgetés megszakad, és olyan, mintha soha meg sem történt volna.

29. Barátok, ellenségek

– Amy, megöltem! – mondom, lehuppanok a földre, és nézek magam elé, amíg oda nem ér mellém.

– Megsérültél? – kérdezi, és vizsgálni kezd.

– Nem érdekes, semmiség – felelem, mert a nanobotok érzéstelenítik és kezelik a sebet, ami, bár elég mély, de csak pár centi hosszú.

– Hadd lássam! – mondja, és elkezdi nézni a vállamat meg a karomat. – Lehet érdemes lenne összekapcsolni. Amúgy jól vagy?

– Nem tudom – mondom, és még mindig meredten nézek magam elé; nem messze előttem fekszik a csarnok földjén az ellenségem, élettelenül kinyúlva.

– Na jó. Gyere, menjünk! Itt nekünk már nincs több dolgunk.

– Amy! Nem lesz ebből nekünk bajunk?

– Hivatalosan párbajra hívott. Megvívtunk, és vesztettek. Semmi bajunk nem lehet belőle.

– Párbaj?

– Igen. Minden tízes osztályúnak joga van egy másikat párbajra hívni. Ha elfogadja, akkor megvívnak, és halálig tartó küzdelemben egyikük nyer, a másik meg veszít.

– Na de mi van akkor, ha nem fogadja el a párbajt a kihívott? – kérdezem.

– A tízesek kifejezetten hivalkodóak, és olyan szinte soha nincs, hogy nem fogadja el egy tízes a párbajinvitálást. Ha mégis, akkor megbélyegzik hitványsággal, és nem tartják igazi tízesnek.

– Világos. De így aki igen jól párbajozik, az bárkit kihívhat, és halomra ölheti hivatalosan az embereket. Igazi ámokfutóvá válhat.

– Régebben igen komolyan szabályozták a párbajokat. Soha nem lehetett azonnal végrehajtani. Mindig kellettek tanúk, segítők, felcserek. Minden párbajt videón dokumentáltak, és évekig őriztek. Mielőtt kitűzték a párbaj időpontját, megvizsgálták a két párbajozót, és velük együtt az előéletüket is. Nem lehetett gyakran párbajozni. Vagyis amennyiben te voltál a kihívó, akkor azt maximum havonta egyszer tehetted meg, illetve ha egy évben elérted a hatodik kihívást, akkor abban az évben már senkit nem hívhattál ki. Sőt, az azt követő év első hat hónapjában sem és ugyanazon évben is maximum két kihívást indíthattál. Ha rajtakaptak, hogy megszeged, akkor akár ki is végezhettek. Ez volt a hivatásszerűgyilkos-párbaj bűntett. Téged kihívhattak, de egy héten csak egy kihívást vállalhattál el. Ha minden héten párbajoztál, akkor kivizsgálhatták, de te is kérhettél kivizsgálást, hogy valakik ellened szövetkezhettek-e, hisz nem életszerű olyan sok ellenség vagy sértés, ami ennyi párbajra adna okot. Létrehoztak egy párbajbírói testületet, ahol az ilyen ügyeket nagyon komolyan vizsgálták és számon tartották. Mindig voltak és lesznek is, akik nem akarják a szabályokat betartani, vagy valahogy szeretnék megkerülni büntetlenül, de a halálos büntetéstől azért a legtöbben megrettennek.

– Na, itt aztán nem voltak se segédek, se tanúk, sem pedig felcserek. Ráadásul most, hogy mindegyik halott, hiába hoznának ki minket vétkesként, már feltámasztani nem tudnák őket.

– Azóta sokat változott a világ. Az életben nem mindig az igazságosság a cél, vagy ha legtöbbször még az is vezérelheti az embert, akkor sem biztos, hogy minden pillanatban lehetőség van arra, hogy mérlegelni tudj. Az élet szinte minden területén az győz, aki feljebb tud a másikkal szemben kerülni. Akár erőben, akár tudásban, bármiben. Vagyis, te legyél mindig a legjobb, és akkor nem kell soha magyarázni a bizonyítványt – mondja Amy, ami nagyon elgondolkoztat.

Egész életemben csak magamra számíthattam, még mielőtt vele találkoztam volna. Ha nem vagyok az, aki vagyok, akkor valószínűleg eltaposnak, lenyomnak, elveszik tőlem azt, amim van. Vagy egyszerűen csak más teszi meg helyettem azt, amit én tehettem meg.

Létezik igazság, vagy ez csak egy rózsaszín vágyálom, ami soha nem valósulhat meg? Nyilván létezik, és valószínűleg van, amikor csak vágyálom marad. De ami a legfontosabb, az idő soha nem áll meg, és az élet halad előre. Arra várni, hogy majd valaki igazságot tesz, vagy neked segítenek, netán helyetted megoldanak dolgokat, pont azt jelentené, hogy épp te magad hívod ki a sorsot magad ellen, amire aztán bután azt gondolhatod, joggal haragudhatsz, ha nem sikerült az életed. De ki az, aki tehet róla? Az élet? Az idő? A sors? Az Isten, vagy valaki más? Még az is lehet, hogy valójában ezek a dolgok, személyek is közrejátszhatnak ebben. De ha te minden lépésedet megtervezed, és legjobb tudásod szerint éled meg, akkor, ha ügyesen tetted, amit addig tettél, mindenki előtt fogsz járni. A győzelmet pedig soha nem kell megmagyarázni.

Amy összeszedett mindent, és elhagytuk a sokévi edzésünknek otthont nyújtó csarnokot, amelyet most hullák sora szennyez be, így a végére csak rossz emléket hagy.

Az úton, amit eddig mindig sétálva tettünk meg, jó sokáig faggattam Amyt a párbajról. Elmondta, hogy a mostani időkben azért sokat változott, bár nagyon sok alappillérében változatlan maradt. Ma már, ha mind a két fél beleegyezik, azonnal lehet párbajozni. Viszont ugyanúgy büntetik, ha valaki önző módon gyilkolászásra akarja használni.

– Amy, mi lesz a halott emberek testével? – folyamatosan kérdésekkel bombázom, de Amy, úgy látszik, töretlenül és kitartóan válaszol minden kérdésemre.

– Azóta már el is hamvasztották őket.

– Elhamvasztották? Alig jöttük el onnan fél órája – mondom megdöbbenve.

– Ha egy tízes meghal, akkor inaktív lesz a nanocsomagja. Ez 99,9%-ban azt jelenti, hogy meghalt. A párbaj ténye eljut a megfelelő emberekig. Ilyen esetekben kimegy a helyszínre a megfelelő helyszínelő csapat, ellenőrzik, és ott a helyszínen elhamvasztják hamvasztó fotonreaktorral. A bürokrácia meg teszi a dolgát, értesítik a családot, beírják a halotti státuszukat, és hogy tízes párbajon vesztették az életüket.

– Fél óra alatt – motyogom magam elé. – Bezzeg, ha dobogósok lettek volna, senkit nem érdekelne!

– Alapvetően igen, de itt ez nagyon is, hogy érdekes lenne – mondja Amy. – Dobogósok nem foghatnak fegyvert a kezükbe, pláne nem párbajozhatnak. Ezért ilyenkor a dobogósokat előkerítenék, és megkapnák a megfelelő büntetést. Ilyen viszont az elmúlt 300 bolygófordulóban nem történt.

Hazaérve nem szóltunk semmit a többieknek. Amy megnyugtatott, hogy ez rutin dolog. A tízesek kényesek az ilyen helyzetekre. Megmondom őszintén, engem napokig feszélyezett az egész. Mennyit ér egy ember élete? Mennyire gyorsan vége lehet. Még akkor is, ha ők voltak a provokátorok, és ha nem védjük meg magunkat, akkor valószínűleg mi fekszünk a porban a párbaj végére. Érdekes módon pár nap múlva már egyáltalán nem foglalkoztatott a dolog. Újra a régi voltam, és a feladataimra koncentráltam. Pár nap múlva Leonid szerinti leadási határidő volt – mert egyébként valóságban még volt nyolc nap rá.

A feladat leadása után három nappal van a születésnapom. Három év telt el a nagy választás óta. Húsz éves leszek. Iszonyúan gyorsan halad az idő. Elgondolkoztam; hogyha nem kerül mellém Amy, akkor vajon hasonlóan gyorsan telt volna-e el, vagy nyűglődtem volna. De lényegtelen, hisz Amy itt van mellettem töretlenül, ahogy első alkalommal mondta: addig, amíg meg nem halok.

A feladatot sikeresen elvégeztük és leadtuk. Leonid örült is, meg nem is. Örült, hogy kész, de valahol meg látszik rajta, hogy nem tudja hova tenni azt, hogy nem tudunk feljutni a Royal Gyűrűbe. Pár hete megjegyezte, hogy lehet, ez már nem is lesz meg soha. Olyan negatívnak soha nem láttam, mint aznap. Persze pár percig tartott csak, mert utána nekiesett szervezni a jövőt, de akkor is megdöbbentő volt látni.

Ahogy reggel felkeltem, és a zuhany alatt élveztem a forró víz kényeztető simogatását, vártam, hogy majd valami mást is érzek a napon, amikor is a huszadik életévemet töltöm. De semmi extra életérzésem nincs ma. A forró víz nagyon jólesett most is, mint ahogy az eddigi három év alatt is minden nap. Ilyenkor kicsit nosztalgiázni szoktam, a dobogósok vajon mit csinálhatnak? A szüleim jól vannak?

Nem mehetek el megnézni őket. De az ábrándozásaimban mindig szépeket gondolok, és így olyan, mintha jó dolgok történnének velük. Amiről nem tud az ember, az nem fáj. Remélem, nem is kell megtudnom semmi olyat, ami fájhatna.

Amy elment, és mosolyogva azt válaszolta a „Hová mész?” kérdésemre: „Ünnepi titok”, és azzal egyedül is hagyott, én pedig átmentem a központba, ahol mindenki várt már. Készültek, hogy megköszöntsenek. A terv az nyilván az, hogy átmegyünk Leonid lakásába, ahol hatalmas eszem-iszom meg miegymás vár. De a csapatgyülekező minden évben itt volt.

Ben a virtuális videótévét bámulja nyilvánosra állítva, így mindenki hallja és látja. Femile persze odakoppint rá, hogy a születésnapomon sem tud nyugton maradni és normálisan viselkedni, de Bent ez teljességgel hidegen hagyja.

– Ugyan már! Attól még nem múlik el Ree születésnapja, hogy megy a műsor! – morogja Ben.

– De akkor sem illik, ne legyél már tahó! – Femile a szokásos, anyáskodó hangján akarja rendre utasítani Bent, de ő hajthatatlan.

Roob, mint mindig, az irányítópanel előtt ül. Valahányszor bejövök ide, őt mindig ott találom, mintha oda lenne szögelve. Leonid kivételesen nem áll fölötte, és nem őt utasítgatja, hanem Flott mellett, felém fordulva hallgatja, ahogy Femile és Ben egymást harapják. Alain meg, hogy most Ben jóvoltából megy a videóadása, azt nézi. Nem ő kapcsolta be, nem ő a bűnös, de ha már be van kapcsolva, akkor ne vesszen kárba az adás. Alain mindig is ilyen volt. Szótlan volt, tudta, hol a helye, és mindig elvette szótlanul azt, ami neki járt.

– Nézd, Ree! Híres lettél! – mondja Alain.

– Én miért is? – kérdezem bambán, és ránézek az adásra én is

Egy nő sorolja az aktuális híreket. Prémiumadás, amiért fizetni kell; ilyet csak a tízesek néznek. Az ingyenes csatornákon propaganda, szerkesztett műsorok vannak.

A műsorvezető éppen azt taglalja, hogy lelőtték Drake Freedama kormányzót a saját nappalijában, otthon.

– Ezt a feladatot adtad le pár napja, nem is emlékszel? – mondja Ben. – Közvetetten gyilkosa lettél a kormányzónak – nevet szokásos orrhangján Ben.

– De én nem vagyok gyilkos! – vetem oda mentegetően, és eszembe jut az egy hete történt párbaj, és az, ahogy levágom a fejét a támadómnak. Szép kis születésnap! Felkavarodnak a dolgok bennem.

– Amikor egy feladatot végzel, nem tudhatod, ki a megrendelő, miért kell azt tenned éppen, és valójában mi a célja a megrendelőnek. Így nem lehetsz vétkes azért, ami azután történik – rakja helyre a dolgokat Leonid.

Leonid ritkán szokott a csapathoz beszélni a szokásos heti összejöveteleken kívül, de amikor kell, akkor okosan rendet tesz a fejekben. Ő közöttünk a legidősebb, és, mondhatni, a legbölcsebb is.

– Amyre várunk? – kérdezem.

Ahogy ezt kimondom, egy pillanat alatt annyi minden történik...

Alain kibámul az ablakon, és azonnal bejelenti, hogy éppen abban a pillanatban a szomszédos épületekbe birodalmi rohamosztagos felderítő katonák nyomulnak be. Így valószínűleg ugyanez történik a mi háztömbünkben is. Valami nem oké. Mindenki az ablakban tömörül, nem mintha nem hinnénk Alain szavainak, de mindenki a saját szemével akarja látni, hogy mi történik. Csak Roob marad a helyén, és Flott marad viszonylag higgadt. Talán pár perc lehet, amíg el nem érik az emeletünket. Ilyenkor ugyanis az a protokoll, hogy szinte egyszerre, mindenhova kisszámú birodalmi egységeket vezényelnek, hogy senki ne tudja értesíteni a feljebbi szinteken lévőket. Mi a legmagasabb ponton vagyunk, így talán lehet egy maximum két percünk.

Mire elég két perc? Vagy lehet, hogy csak egy. Na igen, semmire sem. „Hol vagy már, Amy?” Kétségbeesetten kapaszkodom minden fűszálba. Talán ha Amy itt lenne, akkor ő gyorsan tudná a megoldást. Vagy lehet, hogy leöldösné az összes katonát, és kiszabadítana bennünket. Körbenézek a szobán, és látom a csapattársak arcán a „most mindennek vége” ábrázatot.

A házban közben hallani a katonák rohamcsizmáinak a csattogásait, ahogy minden lakásba szisztematikusan benyitnak vagy betörnek. Mindenhonnan halljuk a kinyitni felszólításokat. Pörögnek a másodpercek, amikből annyira kevés van, hogy nem lehet tétovázni.

Akkor egy pillanat alatt megszületik a fejembe a terv.

– Mindenki nyomás át Leonidhoz, és már most vetkőzzetek félmeztelenre! – utasítom a csapatot, és indulnak, bár az arcukon látszik a semmit nem értés rajzolata, én meg kénytelen vagyok Flottot és Femile-t kifelé taszigálni az ajtón.

Roob felkel a gépétől, de neki odaszólok, hogy maradjon.

– Csinálj egy alternatív, belső tükörcsapdát a hálózaton, és az adatokat írd ki egy RTS nanohordozóra! A „C” egységen van egy nagyjából ötvenórányi videó, „édesség” címmel. Azt tedd az elejére indítható formában, aztán mindent áramtalaníts!

Van harminc másodperced – sorolom Roob felé az azonnal végrehajtandó feladatokat. Roob mosolyog, mert érti, hogy mit akarok.

Elszaladok a konyha felé, és kiszedek valami gabonaport, vagy valami őrleményt. Én három év alatt sem tanultam meg főzni, csak azt tudom, hogy ezt megőrlik, és ebből csinálnak a hozzáértők – mint például Amy is szokott – csodás ételeket, de ha kiszórod a padozatra, akkor olyan, mintha mindent belepne a por.

Iszonyúan telnek a másodpercek, és még csak most kezdte el Roob a feladatot.

Harminc másodperc semmire nem elég, és nagyon aggódom, mert amit kértem tőle, az legalább tízperces feladat egy haladó rendszerfelügyelőnek. Valójában fogalmam sincs, hogy kell egy ilyet csinálni, de annyi szakkönyvet olvasok össze, hogy magam sem tudom, miképp, csak eszembe jutnak. Most viszont biztos vagyok abban, hogy ez a jó megoldás. Már a folyosón csattognak a bakancsok. Tíz szoba van az emeleten, és az elsőbe nyitnak be éppen.

Kiveszem a polcról a kis zsák darált gabonát, és idegesen nézek Roobra, akinek úgy jár a keze a kezelőpulton, mint egy valódi motolla.

– Basszus! – kiáltja Roob, és ez a szó ilyenkor, minimum szívinfarktust okoz.

Folyamatosan az ajtót nézem, hogy mikor rontanak ránk a Rohamosztagosok.

– Gyerünk, Roob! – biztatom, és gyöngyözik a homlokom az idegességtől. De látom, nem csak az enyém, Roob is szépen ki van készülve a feszültségtől.

– Kész! – hallatszik a megnyugtató szó, és közben azonnal indul is a másik terminálhoz, hogy kivegye RTS egységét. Ebben a pillanatban döngetik az ajtót. Csodálatos, megérkeztek a birodalmiak.

– Itt a Birodalmi Rendőrség, azonnal kinyitni az ajtót! Házkutatási parancsunk van! – hangzanak a birodalmi parancsnok hátborzongatóan éles szavai.

Roobra nézek, és a szám elé téve a mutatóujjamat, csendre intem Roobot, aki éppen áramtalanít mindent, és mutatom neki, hogy azonnal menjen át Leonidhoz. Én közben kiszakítom a zsákot, és szétöntözöm bőven a szürke lisztet a panelokra, meg a földre is, mintha itt már legalább hetek óta nem járt volna senki. Ilyen házkutatások alkalmával nem a legkomolyabb szakértők jönnek első körben. Ők nem tudják megállapítani egyből, hogy ez most lett kiszórva, vagy már hetekkel ezelőtt. Legalábbis ezt remélem.

Roob után iramodom, akit magam előtt szinte átlökök Leonid lakása felé. Ebben a pillanatban törik be az ajtót a birodalmiak.

Utasítom a két helyiség közötti álajtót a teljes láthatatlan zárásra. Szerintem már későn volt, mert megláttak. Nagyon ideges vagyok, de most nem érdekes. Az utolsó pillanatig küzdeni kell, mert ha feladod, akkor abban a pillanatban véged is van. A többiek bután álldogálnak Leonid szobájában.

Intek nekik, hogy menjenek be a hálóba. Néznek rám nagy, kerek szemekkel.

Ebben a pillanatban Leonid lakásának ajtaján is dörömbölnek.

– Itt a Birodalmi Rendőrség, azonnal kinyitni az ajtót! Házkutatási parancsunk van! – ugyanazok a szavak hangzanak a birodalmi parancsnok szájából.

Kicsit megint felgyorsulnak az események. Fogalmam sincs, hogy megláttak-e a szomszéd központi helyiségben. Mindenkit tolok át Leonid hálószobájába, aki olyan arcot vág, mint akit éppen nyílt utcán akarnának lemezteleníteni. Egyébként az előző utasításaimnak megfelelően félmeztelenül van.

Roobra szólok, hogy az öltözetét állítsa félmeztelenre, aki ezután szintén buta kifejezéssel bámul felém. Intek Leonidnak visszanézve a szoba bejáratából, hogy nyisson ajtót. Leonid indul is.

– Jövök már, mi olyan nagyon sürgős? – Leonid szerintem kicsit túljátszva mondja, majd kinyitja nekik az ajtót. Négy birodalmi rohamosztagos lép be az ajtón.

– Egyedül tartózkodik a lakásban? Ki a lakás tulajdonosa? – kérdezi gyorsan egymás után a katona.

– Ez az én lakásom, és nem vagyok egyedül, vendégeim vannak – mondja, és a hálószoba felé tekint.

A katona odébb löki. Finoman akarja, de kicsit mégis durvának tűnik ebben a helyzetben.

– Mi ez a nagy sietség, mit vétettem önök ellen? – morog Leonid az indokolatlanul is keményre sikeredett bánásmód miatt.

– Birodalmi ügy, ne akadályozzon a munkánkban! – mondja a katona, és töretlenül nyomul a hálószoba felé.

Ez a kis közjáték épp elég volt arra, hogy elrendezzem a csapatot, és a következő látvány fogadhassa a birodalmiakat: az ágyban hanyatt fekszik Femile, az egyedüli nő a csapatban. Egy pillanatban eszembe is jut, hogy pont ő fog most megmenteni egyedüli nőként. Egy bugyi csak az öltözete, a mellei is fedetlenek. Éppen rajta fekszik Ben, akinek az öltözete hasonlóan Femile-éhez szintén csak egy boxeralsó. Mindenki félmeztelenül van, én pont le tudtam ülni még gyorsan az ágyra Benék mellé, a többiek viszont kicsit esetlenül álldogálnak az ágy körül.

Ahogy a katonák belépnek, igen furcsa fejet vágnak.

– Mit csinálnak itt? – kérdi a katona, de az előző határozottságának már nyoma sincs, amikor kimondja szavakat.

– Születésnapot ünneplünk, és kicsit szórakozunk – válaszolok gyorsan neki. Láthatják a birodalmiak, hogy igazat mondok, mert meg van terítve, tele az asztal minden jóval, valósnak tűnik minden szavam, mivel valóban ma van a születésnapom.

– Uraim, ez elég intim dolog. Miben segíthetnénk még? Kérem a magánszférát tiszteletben tartani, nem csináltunk semmi vétséget – mondja most igen határozottan Leonid, miközben a csapat parancsnokának a szemébe néz.

A katonák még mindig a félmeztelen csapatot szemlélik. A tízeseknél ezek a helyzetek mindennaposak. Az ilyen dolgaikat viszont intim otthonukba zárják. Bár a parancsnok láthatta, hogy Leonid tízes, mégis a tudomány zónában vagyunk, ahol ezek nem szokványos dolgok.

Körbenézek a csapaton, mindenki ideges, feszült. Roob homloka gyöngyözik, Ben látványosan jól érzi magát, Femile-t nem látom Ben hatalmas teste alatt, de nem mer meg sem nyikkanni. Flott szemével a RTS nanohordozó helyére pillant, ahova Roob tette, mikor bejöttünk a szobába. Te jó ég, Flott, ne buktass le minket már ilyen amatőr, ideges viselkedéssel. Flott szinte soha nem volt kinn a terepen, ő mindig irányított, végső soron nem is elvárható, hogy jól tudjon ilyen helyzeteket kezelni. Sőt, senkitől sem várható el, ez azért igen extrém helyzet.

De a parancsnok kiszúrja Flott szemének mozgását. Nem tudom, hogy ennyire profi-e, vagy csak véletlenül érezte meg, hogy Flott szeme pont oda nézett, ahol az RTS-egység van.

– Nézzétek meg azt a szekrényt, hogy mi van benne! – utasítja a parancsnok két birodalmi katonáját, akik neki is állnak, és pár másodperc alatt megtalálják az RTS-hordozót.

Ilyen nincs! Igazi születésnapi helyzet. Kb. megfagyott a levegő a szobában, mindenki érzi, hogy lassan szorul a hurok.

– Na, nézzük, mi van rajta! – mondja a parancsnok, és az egyik katonája az egységet csatlakoztatja a hálózati lejátszóval, és kirakja a képet a virtuális kivetítőre, hogy mindenki láthassa.

Egy könyvtár van a hordozón: „édesség”. Azonnal el is kezdi lejátszani. Ahogy elindul a videó, egy pornófilm képkockái indulnak el rajta, ahol ízes jelenet látszódik. A katonák majdnem eltátják a szájukat, úgy bámulják. Hosszú másodpercek telnek el, amikor is a parancsnok veszi észre magát, és ahogy rápillant a beosztottjaira, azonnal rájuk ripakodik.

– Na jó! Elég volt, azonnal állítsa le, itt végeztünk! Menjünk tovább, sok munka van még mára! – utasít a parancsnok. Azonnal leállítja a filmet, és a virtuális panel is eltűnik.

A birodalmiak kifordulnak a szobából, és elindulnak a kijárat felé. Bakker, akkor most remélem megmenekültünk. Végső soron születésnapi ajándéknak ez sem rossz, bár az elején elég horrorisztikusan indult...

30. Hajtóvadászat, bele az ismeretlenbe

Dessio arca mély fájdalmáról tájékoztatja a rápillantó Rob barátját. Tehetetlenül érzi magát, mert se nem orvos, se nem ápoló.

Dessio aztán hirtelen ötlettől vezérelve feláll, és az akkorra már odasereglett szolgákra hagyja apját. Az arcán egy határozott, eltökélt, célját pontosan tudó ember pillantása látszik.

– Én most elmegyek – mondja maga elé. – Mentsétek meg az apámat! – kiáltja vissza, miközben már siető léptei kifelé repítik.

Rob vele együtt rohan, alig tudja tartani a lépést. Első pillanattól kezdve sok kérdése lenne, de maga sem tudja, hogy nem meri, vagy csak a helyzet miatt nem akarja faggatni. A korvett valóban ott állt kinn a dokkolóban. Gyönyörű vonalai és teljesen új hatása azonnal elvarázsolja az embert, amikor ránéz. A legújabb és legmodernebb technológia. Ez csak a legjobbaknak, és csakis a kiváltságosaknak adatik meg. Dessio pont ilyen. A T1000 SKY10-es típusú korvettet egyébként mintha pont az ő számára gyártották volna. Pont ugyanolyan fenséges és fejedelmi, mint ő maga is.

Az irányítószobába lépve üdvözli a vezérlőprogram.

– Jó napot, Uram! Regen vagyok, a korvett vezérlője. Az Ön személyes vezérlőprogramja még feltöltés alatt. Pár óra múlva átveszi tőlem a komplett irányítást. Addig engedje meg, hogy a szolgálatába álljak! Várom a parancsait, Uram – fejezi be.

Minden fejedelmi. Ha van elég pénzed, akkor saját vezérlőprogramod is lehet. Egy ilyen programot valóban csak a leghatalmasabbak engedhetnek meg maguknak. Saját, egyedi hang, és a legnagyobb lojalitás. Minden eszköz vezérlését képesek megtanulni, és azonnal átveszik az irányítást. Csakis a gazdájukhoz hűségesek, feltörésük így szinte lehetetlen, szemben az alapprogrammal, amit ha feltörnek, annak engedelmeskednek, aki éppen feltörte őket. Egy új jármű esetében a saját vezérlőprogramot telepítik a gépen, és ha még nem ismeri a vezérlőprogram, akkor az eredeti egység áttölti, mintegy megtanítja neki az új gép irányítását, ami után átveheti a teljes vezérlését a gépnek. Ha saját a hajó, akkor az eredeti irányító törlődik is akár, és csak a saját marad. Ha idegen az eszköz, akkor, amennyiben van rá engedély, átveheti ideiglenesen a vezetést.

Dessio saját vezérlője Zizi. Ha kész, akkor Regen eltűnik, és átveheti az irányítást Zizi.

– Nem kellene megvárnunk a rendőrséget? – kérdezi a barátjától végül Rob.

– Ha nem akarsz jönni, maradj, de most ne idegesíts a béna kifogásaiddal, meg a nyúllelkeddel! Az apámat az előbb lőtték le! Meg akarom tudni, ki volt az! – Ha harag nincs is, de igen nagy feszültség érződik a mondatai mögött. Valóban nem haragszik, csak egy ekkora sokk után, érhető módon, az ember megy a feje után. – Regen!

– Igen, uram? – hangzik a vezérlő nyugodt hangja.

– Nézd meg nekem, hogy a kormányzót eltaláló lövés honnan érkezhetett! Lehetőleg a legpontosabban és a legrövidebb módon! – utasítja Regent Dessio, miközben szép lassan a hajón minden kijelző életre kel.

Egy ilyen hajó iránytópultja belépéskor szinte sivár. Miután sorban bekapcsolódnak, csak akkor látszanak a virtuálisan megjelenő vezérlőelemek, gombok, amik digitálisan jeleznek ki mindent, amit a gép tud. Bekapcsolt állapotban eszméletlenül jól néz ki minden. Mindenhol a legmodernebb kialakítás és vezérlés.

– Uram! – szólal meg a vezérlő pár másodperc múlva. – Tizenöt lehetséges helyen lehet a támadó a számításom alapján. Az elemzett képek nem adnak tökéletes támpontot, így ennél kevesebb lehetséges helyre nem tudom szűkíteni.

– Melyik a legvalószínűbb, és hol van az a hely?

– A pozíciónktól ötven mérföldre. A kijelzőn a 3. hely, pirossal emeltem ki – mondja, miközben a virtuális kivetítőn 3D-ben kirajzolódik mindegyik támadó lehetséges helye, és valóban, kiemelve a harmadikat, megjelöli a domborzati térképen.

Dessio két kezével megfogja a levegőben a virtuális táblát, és fordít rajta. A virtuális tábla engedelmeskedik, és irányba áll, hogy Dessio emlékeiben pont úgy álljon, ahogy az apjára emlékszik, mielőtt még a lövés érte volna.

– Igen, lehetséges, hogy ez a megfelelő. Regen, a távolsági becslés, a lövési becsapódási erejét tekintve mekkora valószínűségű?

– 75%-os, uram!

– Rendben, azonnal indulj, Regen!

– Igen, uram! – mondja a Vezérlő, zárja az ajtókat, és szinte ugyanabban a pillanatban a gép a magasba emelkedik.

– Legalább szóljunk a nyomozóknak, hogy hova megyünk és mi a terv! – veti oda Rob kicsit idegesen, de a legjobb segítő szándékkal.

– Elnézést, uram, már intézkedtem a 15.32 számú szabályzat szerint, értesítettem a hatóságot – mondja a vezérlő.

– Na, most örülhetsz, nyúlbarát! – mondja Dessio, és kicsit megvetően néz a barátjára.

Dessio nem szokott ilyen lenni, de mivel az apjáról van szó, ilyenkor az ember kimozdulhat a komfortzónájából, és természetes, hogy ismeretlen földön csinálhat butaságot is. Rob, bár nem örül ennek, pontosan tudja, hogy a barátjának nem vele van a legnagyobb gondja, csak a helyzet adta feszültség kihatással van most minden cselekedetére.

– Dessio! Ugye sejted, hogy ez csapda is lehet? – kérdezi tőle Rob.

– Nem nagyon érdekel. Bele fogunk sétálni akkor is, ha ez a legblamáltabb helyzet is a világon.

Dessio oldalán egymás mellett egy fotonkard és egy fotonostor lóg. Rob oldalán szintén. Dessio barna szemével meredten néz előre, és kezével lesimítja oldalra fésült, szőkésbarna haját. Az utat valamivel több mint egy perc alatt teszik meg, és mivel erdő borítja a helyet, a fa koronái felett állítja meg Regen a korvettet, és egy virtuális kötéllétrát bocsájt ki a gépből.

Nagyon gyorsan rohantak el otthonról, és nem készültek harcra, de még csak egy alapvértet sem húztak magukra. Szerencsére a korvett ilyen esetekre is fel van készítve. Gyorsan magukra igazítják az alapvérteket, és máris másznak le a létrán.

Az alapvért nem alkalmas arra, hogy megküzdjön a gravitációval, ahhoz egy fotonvértet kellett volna hozniuk, ami már igen jó védelmet nyújtana, és akár 50100 méter magasba is képes elemelni a viselőjét. Cserébe sokkal macerásabb viselni is és felvenni is. Igazi háborús cucc. Az alap fotonvért ilyen kis kiruccanásokra alkalmas, kivéve persze, ha olyan nem várt harcba kerülnek, ami indokolná a fotonvértet.

Nincs tervben, hogy nagy háborúba kerüljenek. Egy maximum két mesterlövész lehet itt valahol megbújva. Lőni egy fa tetejére felmászva tudtak csak, onnan lehetett rálátásuk a kormányzó nappalijának ablakára. De azóta eltelt tíz perc. Bizonyára már régen lemásztak, és arrébb is lehetnek. Tíz perc sok idő. Vagy nem.

Szépen lemásznak Robbal a talajra, és körbenéznek.

– Regen, milyen távolságban tudod megmondani, hogy van-e ember körülöttünk? – kérdezi Dessio.

– Nagyjából egy mérföld távolságban, uram.

– Milyen pontossággal?

– 100 méterig 99.9%. 300 méterig 95%. 500 méterig 75%, egy mérföldig 50%, annál távolabb kétséges.

– Rendben, akkor állíts 500 méteres távolságra, és pásztázd át a területet, de maradj földközelben mert a gép hangja elárul! – adja ki az utasításait Dessio. – Ja, és Regen! Értesíts, ha bármi furcsát tapasztalsz! Rád bízom a felső irányítást, legyél kreatív!

– Értettem, uram. 300 méterre nem tartózkodik ember körülöttünk, uram.

Regen biztosan megtesz mindent, bár Dessio Zizi tapasztalatához van szokva. Regen bármennyire is modern vezérlőprogram, még nullkilométeres. Egy összeszokott páros pedig pótolhatatlan. Nyilván nem olyan, mintha egy másik ember intuitíve előre látja akár a másik minden mozzanatát, de hihetetlen, hogy néha egy program is mennyire képes segíteni az ember munkáját, ha összeszokottan, régóta együtt dolgoznak.

– Rob, gyere, menjünk arra lefelé! – mondja Dessio, és mutat egy kis útféleségre a fák között. Messziről valami csobogásféle hallatszik, valószínűleg egy patak sziklásabb részen zúdulhat le. Az erdő egyébként eléggé sűrű. Szerencse, hogy közöttük pont a természet kialakított egy elég hosszú járatot. Lassan vagy fél mérföldet araszolgattak, amikor hallják, hogy Regen jelentkezik be.

– Uram, északi irányban három ember körvonalazódik nagyjából fél mérföldre.

Igen lassan haladnak, és távolodnak.

– Látsz náluk fegyvert, vagy bármit, ami fontos lehet? – kérdezi Dessio.

– Ilyen távolságból nem lehet megítélni, uram.

– Kövesd őket, ha lehet észrevétlenül és jelentsd, ha a helyzetük változna, vagy még távolabb kerülnének!

Kicsit szaporázzák a lépteiket, de száz méter után elfogy a kis természetes ösvény, amin eddig, ha nehezen is, de haladtak előre. Ha az előttünk lévők is hasonló úton jártak, akkor érthető, hogy miért nem tudták növelni a távolságot köztük. Mintha egy dzsungelben lépkednének. Már majdnem előkerült Rob kezében a fotontőr, de Dessio nyugalomra intette, nem nagyon hiányzik, hogy kiszúrják őket a nagy fa-és cserjecsapkodás közepette.

Megállnak egy pillanatra, és belehallgatnak az erdő egyébként nyugalmas csöndjébe. Csak a patak csörgedezése hallatszik némileg erőteljesebben, vagyis az irány a vélt vízesés felé halad. Valószínűleg tehát az ellenséges csapat is követheti az erdei patak vagy folyó útját, lehetséges, hogy könnyebb azon haladni.

– Rob, nézzük meg, hogy merre mutat a víz útja! Ha szerencsénk van, akkor a mederben könnyebben juthatunk előre. Szerintem ők is pont ugyanígy gondolkozhatnak.

– Rendben, bár addig sok száz méter lehet még, és ilyen sűrű erdőben alig lehet haladni – mondja Rob, és töri előre az utat, de ahogy ezt elmondja a barátjának, meg is áll. – Regen, van térképed erről a helyről? – kérdezi most Rob.

– Igen, uram, van egy földrajzi képem – felel Regen, és a háttérben már megelőzi a következő kérést.

– Küldd el, hadd lássuk! – mondja, és már virtuális kivetítőn meg is jelenik előttük.

– Na, ez így már mindjárt jobb! Ezzel kellett volna kezdenünk!

– Felfelé kanyarodik a patak, és itt lehet előttünk az ellenség – mutat a térképen arra a pontra Dessio, ahol sejti, hogy lehetnek.

– Akkor menjünk kicsit felfelé, és átmegyünk a patakon! Aztán ha le tudjuk vágni az utat, amennyiben az nem túl sziklás, akkor pont elébük kerülhetünk.

– Ha meg nem, mert keletre mennek, akkor Regen felvesz, és előttük tesz majd le, és szembe megyünk velük. Jó ötlet! – helyesel Dessio.

Az út ettől nem lett egy picivel sem könnyebb, minden centiméterért meg kell küzdeni az előrehaladás érdekében. Az alappáncél folyamatosan zizeg, ahogy a kis gallyak vagy ágak belekarcolnak, és elhárítja a sérüléseket. Ha nem lenne rajtuk, mostanra már egy valóságos karcszimfónia lenne a testükön a sok ágak okozta sérüléstől. Okos ötlet volt az alapvért.

Néha Dessio kér helyzetjelentést Regentől, és akkor a virtuális táblán frissíti az ellenséges csapat pozícióját. Látszik, hogy a haladás nehéz, de szépen lassan pont eléjük kerülhetnek, ha ugyanígy követik a patak folyási irányát, és a kanyarulatot teljes egészében beveszik.

A patak szerencsére nem túl széles, és nem is mély, talán térdig érhet. A másik oldalon egy nagyjából másfél méteres szikla lehet, amit pár perc alatt meg is lehet mászni. A tetején van még pár méter sűrű erdős rész, de szerencsére utána már lehet haladni. A patak egy hajtűkanyart leírva visszafelé kanyarodik, és hiába van előnyük, pont eléjük tudnak kerülni, ha egyenesen lemásznak a másik oldalon a patak szemközti kanyarulatába.

Itt viszont már a 8-10 méter magas szikla nedves, csúszós, és lemászni is veszélyes. Felmászni meg nagyon macerás. Nyilván ez volt az oka annak, hogy az ellenség is inkább követte a patak medrét. Percek alatt azért sikerül lekecmeregni, pont akkor, amikor a patakban gázolva megjelenik a három alak.

– Na végre, már azt hittem soha nem értek ide! – szól oda Dessio neki.

Azok meg, mintha földbe gyökerezett volna a lábuk, hirtelen megdermednek, és csak néznek ki bambán a fejükből. Fiatalos csapat. Az első a legmagasabb, az öltözete egy fekete egyberuha, a fején fehér, ütött-kopott kalapot visel. Szépen kiemeli a természetben, mintha nem is félne attól, hogy esetleg valaki követheti, és a fehér kalapja lesz az, ami lebuktatja. Az oldalán egy fotonkarabély lóg, a vállán keresztbe vetett szíjával. A másik kettő 2-3 méter távolságra caplatott mögötte, szintén nagy meglepettséggel az arcukon az oldalukon lógó fotonkardjukhoz kapnak. Terepszínű öltözetük inkább hasonlít elbújni készülő merénylőkhöz, mint az előttük álló magas, fehér kalaposnak.

– Kik vagytok? – kérdezi az fehér kalapos.

– Basszus, ne már! Senki nem tud itt semmit? – mondja lemondóan Dessio. Rob csak figyel, és követi a tekintetével az eseményeket, mert neki is teljesen új, amit a barátja csinál, és még fogalma sincs, mit akar ebből kihozni. – Mi lennénk a testőreitek. Az a parancs, hogy minimum egyikőtöket védjük meg, és kísérjük oda, ahova csak megy.

– Na és miért csak az egyikünket? – veti oda a jobb oldalon hátul álló, majd egy embereset köp a vízbe.

– Ha minden simán megy – és miért is ne menne –, akkor mindannyian épségben visszaérhetünk. Gondolom, valakinek be kell számolni, hogy mi történt, így egynek tutira életben kell maradni. Viszont ez nem jelenti, hogy bárkinek muszáj lenne meghalnia – mondja Dessio, és valahogy ez nem egy jóra sikeredett mondata, mert megnyugtatás helyett inkább idegességet és feszültséget teremt a három ember között.

– Nem kell minket pesztrálni, ahogy idetaláltunk, haza is tudunk menni. Arról ne is beszéljünk, hogy fogalmunk sincs, kik vagytok – mondta a kalapos.

– A kormányzó lelövése sokkal könnyebb, mint az utána valók megúszása és a visszajutás – mondja szép nyugodtan Dessio, és egy kis hatásszünetet tart, hogy látni lehessen az arcukat. – Láttátok a gépet, ami itt körözött az elmúlt fél órában? – kérdezi nyomatékosan, és a hatás kedvéért felnéz az égre.

Hosszú másodpercekig hallgat mindenki, de mintha kicsit engedne a jég. Dessio megfigyeli, hogy mind a három nyakán egy 11-es foszforeszkáló jel van, vagyis tízesek. Próbál úgy állni, hogy az ő nyakán is jól kivehető lehessen a 13-as jel.

– Láttunk egyszer egy gépet, de az lehetett bármi, és azóta nem is került a szemünk elé.

– Hát akkor most tudd meg, hogy értetek jött. Egy legújabb T1000 SKY10-es típusú korvettet küldtek rátok, teljes fegyverzettel.

– Olyan még nincs is, csak T1000 SKY09-es!

– Le vagy maradva egy pár évtizeddel, öregem. Majd frissítsd fel a tudásod, ha beértünk a bázisra. – mondja nevetve Dessio.

– Nem nagyon bízom bennetek. Miért pont két fiatal 13-ast küldenek a megvédésünkre? – kérdezi a kalapos.

– Kételkedsz a tudásunkban? Szeretnéd, hogy ellenségek legyünk? Szerinted, ha nem védeni, hanem megölni akarnálak, még mindig élnétek? – veti oda nagyon nyersen és fölényesen Dessio. Na, ez megteszi a hatását, úgy látszik, feloldotta a jeget a két csapat között.

– Nem, csak... tudod... – De Dessio nem hagyja a kalaposnak folytatni a mondanivalóját.

– Melyik bázisról jöttetek? És hova akartok menni? Nekünk még estére vissza kellene mennünk az erődünkbe. Ez a korvett meg kezd kicsit idegesíteni, szóval illene haladni is már.

– A Villevoune bázisra kell mennünk – mondja a kalapos. – De ezt nem tudjátok? – kérdezi kicsit szkeptikusan a kalapos.

– Nekünk nem kötnek mindent az orrunkra, csak a lényeget, ami pedig az, hogy minimum egyikőtöket tűzön-vízen át kell juttatunk oda, ahova menni akar.

– Na, már megint ez! – közli lemondóan. – Mindhármunkat vigyetek oda, egyikünk sem akar elhullani.

– Ezt mondom én is, hogy induljunk akkor! – mondja Dessio, és várja, hogy végre meginduljanak.

Úgy látszik, megnyerte az első ütközetet, bár Rob azt gondolta, hogy azonnal letámadja őket, kettőt átküld a másvilágra, az életben maradottat meg jól kifaggatja. De úgy látszik, más a cél, amit a barátja nem közölt vele eddig. Természetesen Rob sokkal eszesebb annál, mintsem hogy a tervet felborítsa, még akkor sem, ha azt előre nem beszélték meg.

Rob egész úton beszélget a kalapos emberrel, akit a fotonkarabélyáról kérdezget. Nagy ritkán néznek csak egymásra Dessióval. A másik kettő meg mintha csak alig várná, hogy visszaérjenek a bázisra Villevoune-ba. Elég gyorsan telik az idő, így húsz kilométernyi utat tehettek meg. A patak a hajtűkanyar után még visszakanyarodott, és utána szinte nyílegyenesen folydogált. Néha volt egy félméteres vízesése, de a mederben sétálva viszonylag gyorsan, pár óra alatt elérték azt az utat, amin aztán néhány kilométer séta után, már nyílt terepen gyalogolhattak egészen a bázisig.

A bázis a föld alatt volt, és csak az avatott szemek, na meg akik ismerték, azok találhatták meg a bejáratot, ami egy sziklarepedésben volt megközelíthető. Az ajtón azonosította magát a kalapos ember, és az máris nyitódott előttük. A nagy ajtó előtt pont elfértek öten, úgyhogy nem kellett szoroskodniuk.

– Na, mi megyünk tovább, a többi a ti dolgotok – mondja Dessio.

Ebben a pillanatban hátul hirtelen megjelent négy ember, és az ajtón a mondata közepén kilép még kettő. Mindegyik állig fegyverezve és védő öltözetben, sőt a hátsó kettőn fotonvért is volt, mintha háborúba készülnének.

– Nem kell annyira sietni, hiszen vendégszeretően vártunk már, Dessio Freedama! – mondja hátul az egyik fotonvértbe öltözött.

Rob arca teljesen elfehéredett, eddig minden a legnagyobb rendben, most meg az ajtón kijövő emberek fotonkardjai mind a nyakuknak szegeződtek. Hátulról pedig – a nem túl kedves hang – nagyon barátságosan és visszautasíthatatlanul invitálta az így már egészen baljóslatúan sötét mélybe, Villevoune félelmetes bázisába. Úgy látszik, a csapdájukkal csak egy annál hatalmasabb csapdába sikerült beleszaladniuk. Rob megmondta. Ő szólt előre Dessiónak! De Dessio hallgatott rá? Nem. Nem hallgatott rá. És tessék! Most meg is van a csodálatos eredménye!

Rob azon gondolkozott, milyen rossz lehet a sötét mélyben, amikor faggatják és kínozzák őket, tudva azt, hogy a végén úgyis megölik, akármit is tesznek. Szép. Igen szép kilátás.

Második rész

(Zóna- és életváltás)

1. Régi és új zóna

Még ilyen születésnapom sem volt! Ben azóta Femile majdnem meztelen testén feküdt, én meg néztem, ahogy kifelé lépnek a szoba ajtaján a birodalmi rohamosztagosok, és azon gondolkoztam, hogy ilyen gyorsan soha nem oldott meg a csapat egy feladatot sem, és mindezt az én születésnapomon, ami úgy hullámzott a jó és a rossz között, mint a hullámvasút. Szerencsére most épp a hullám tetején vagyunk, amikor is elkotródik a sok birodalmi Leonid lakásából, és végre békén hagynak.

Ez lett volna a terv. De az élet furcsa dolgokat produkál. Mert hirtelen egy hang törte meg a levegőben pihe-puhán már érzékelhető szabadság pókfonatát.

– Állj! Parancsnok, jöjjenek vissza! Azonnal tartóztassák le a szobában lévő csempészcsapatot.

Hirtelen megint minden megváltozott. Azt gondoltuk, hogy épp megszabadultunk a birodalmiaktól, de alig tették ki a lábukat, azonnal vissza is tértek.

Döbbenten Flottra nézett mindenki. Ő volt Leonid jobbkeze! Roob segítségével ezer meg ezer alkalommal húzott ki mindannyiunkat nagyobbnál-nagyobb slamasztikákból, és most pont neki kell ezeket a mondatokat mondania!

De úgy látszik, feladott bennünket. Leírhatatlan szomorúság volt mindenki arcán, de talán Leonid arca volt a leglesújtottabb mindannyiunk közül.

– Csempészcsapat? – kérdezi a parancsnok. – Azonosítsák be az összes jelenlevőt! És kérdezzék ki! – mondja, és közben vélhetően beszél az ő parancsnokával, de nem hallani, mit beszélnek.

Nálam a retinaszkenner azonnal kidobja, hogy régi bűneim vannak. Ez az a pont, amikor igen durván, vérvörösen villog a beszarásjelzőm. Már-már én is elhittem, hogy megúszom. Három év, és nem történt semmit. Amikor az ember körül nyugalom van, el sem tudja képzelni, hogy egy következő pillanatban minden összezuhanhat, és feje tetejére fordulhat a világ. Milyen kis porszemek is vagyunk a világmindenségben, és mennyire gyorsan felejtjük el ezt, abban a hitben lézengve, hogy a világ urai lehetünk!

– Ree Vox! Önt három éve kivégzésre ítélték a birodalmi BH1523 ügyszámú ügy kapcsán, és én letartóztatom a birodalmi 6. törvénykönyv 5. szekció, 145 paragrafus első bekezdés 15. pontjának, és a 332. paragrafusának 3. bekezdése alapján. Az előbb felsoroltak alapján önt kivégezzük.

Azonnal csattan az idegbilincs a kezemen, és a lábamra is tesznek, biztos, ami biztos alapon. A birodalmi már visz is magával. A többieket csak félszemmel látom, ahogy azonosítják, de sorsuk felől már nem tudhatok meg semmit. Visznek kivégezni. Nekik talán még van reményük, hogy megússzák, nekem már végem.

2. See See

A Mynodis Centrális Akadémiájának falai közé a 17. életévüket betöltött, 13-as osztályú diákok kemény felvételi után kerülhetnek csak be. Lehetőség van arra, hogy egy hároméves előképzőt végezzenek el azok, akik az életüket mindenképpen a birodalmi hadseregnek vagy valamilyen rendfenntartó erőnek szentelik. Ezeket az éveket egyrészt csak azok engedhetik meg maguknak, akik a bolygó leggazdagabbjai, és ráadásul a normál tananyag mellett az Akadémia előkészítőjén is kiválóan megfelelnek. Félévente szintfelmérő vizsga, és hiába a sok befizetett royal kredit, ha ott valaki nem tud teljesíteni, akkor vége a katonai pályafutásának. Akik végig tudják csinálni a három év előképzőt, azok felvételi nélkül kerülnek át az Akadémiára.

Fene tudja, melyik nehezebb. Végigvinni három évet, vagy teljesíteni az Akadémia világhírűen nehéz felvételijét.

Valahogy úgy alakult, hogy akik sikeres vizsga alapján jutnak be az akadémiára, azok lenézik azokat, akiket az előkészítő három éve után, felvételi nélkül, azonnal felvesznek oda.

A Mynodisnak három központi kampusza van. Egy a Keleti Földön, egy a Nyugati Földön és egy Centrálison. Mindegyik egy hatalmas városban található. A Centrális Kampusza Unilux városban van. A tízesek közül itt a Centrális Unilux városában felvételt nyert 13-asok és nagyon kevés 12-es lesz Strukturált Nobilis. Ők azok, akik elvégzik az Akadémiát, vagy az Ekonómia Maximust, vagy a Retorika Magisztrátust. Az Akadémia katonai és rendészeti, az Ekonómia Maximus pénzügyi és gazdasági, végül a Retorika Magisztrátus pedig politikai, marketing-és médiaiskola. A legmagasabb fokú végzettséget biztosítja annak, aki elvégzi, vagyis Strukturált Nobilis lesz.

A tízesek katonai hatalmasságok, a birodalmi rendőrség vagy a hadsereg irányítói, vezetői, parancsnokai; világok, bolygók, földrészek urai, kormányzói, tulajdonosai, császárai; politikai vezetői, elnökei a gazdaságoknak, uradalmaknak; pénzügyi és médiarendszerek bérbeadói, városok működtetői lesznek. Minden, ami értékes, az ő kezükben van.

Lehetne csinálni bányásziskolát is, ahol tanulnának, de arra ott vannak a dobogósok, nincs igény a tízesek között erre. Vicces, de így igaz.

Ez a három, kampuszokban kialakított oktatási rendszer alkalmas arra, hogy a tízesek, akik felvételt nyernek, megkapják tehát a világon létező legmagasabb végzettséget, és az általuk óhajtott területen elfoglalhassák az őket megillető pozíciókat.

Az Akadémia a nagyon kemény felvételi, vagy a három év előkészítő után kezdhető el, és három kemény év után fejeződik be. Az Ekonómia Maximus öt évig tart, felvételi nélkül lehet bekerülni, de a végén egész komoly és hosszú vizsgát kell tenni.

A Retorika Magisztrátus két évig tart, de a felvételi kritériuma az, hogy legyen meg a felvételizőnek az Ekonómia Maximus vizsgája, vagyis legyen Strukturált Nobilis a jelentkező.

Az Unilux a Centrális legnagyobb városa. Úgy esett, hogy az Akadémiára mindössze egyetlenegy, az előkészítőből sikeres vizsgát tett jelentkező került át csak, a többiek mind felvételivel kerültek be. A lány neve See See volt.

3. A kivégzés

Amikor betereltek egy rabokat szállító légjárműbe, benn már legalább tízen voltak. A birodalmi a helyemhez vezetett, és amikor le akartam ülni, a nyakamba szúrt valamit, amitől abban a pillanatban lehuppantam a hátsómra, és szürkén kezdett a világ összemosódni. Csak hangfoszlányokban hallottam a beszélgetéseket a birodalmiak között, és a környezetemből jó, ha az ötödét érzékelem.

– ...ezek... itt mind... mehetünk. – Az egyik birodalmi szólhatott a járműirányítónak. Nagyon furcsa érzés, hogy nem uralom a testem, és gyakorlatilag semmire nem vagyok képes hatással lenni.

– ...hehe... városba... persze, szerencsétlenek... megérdemlik.

Amikor betereltek a járműbe, láttam, hogy akik benn vannak, szintén foglyok, furcsa alvón fekvő állapotban vannak mozdulatlanul, de akkor nem tulajdonítottam neki nagy szerepet. Most már egyértelmű, hogy szállításkor elkábítják a rabokat.

Fogalmam sincs, mi az oka, de nyilván ez is valami buta protokoll lehet.

– ...fogadni... jó pénz... én mindig... te tudod. Hahaha.

– ...igen... volt... utolsó... állunk már meg?

Annyira kába vagyok, hogy fogalmam sincs, merre vagyok, mennyi ideig tart, meg mi az, ami történik velem. Meleg érzés van az egész testemben.

Egy elég jól kivilágított, pinceszerű helyen térek magamhoz. Valószínűleg a föld alá, de legalábbis valami szuterénszerű helyre hoztak. A fal mellett több mint egy tucat virtuális ketrec van felállítva, bennük egy-egy ember van. A virtuális rácsok vörösen vibrálnak, ha hozzáér az ember, forrón égeti a kezét, és minimális áramütéssel is jár. Úgy vannak elhelyezve, hogy ha mégis át akarok nyúlni a másikhoz, és ugyanúgy ő is szeretne, még véletlenül se tudjuk elérni egymás kezét.

A lábam alatt az egész terem alját homokos por egyvelege alkotja, és a levegő elhasználódott, izomszagú, majdhogynem fojtó. A ketrecekben lévő rabok némelyike fekszik. Van, aki áll nyugodtan, van, aki ül, és van, aki, mint egy bezárt hiéna, fel-alá jár a szűk ketrecében, mintha megveszett volna. Kintről hatalmas hangzavar szűrődik át, de nem nagyon lehet kivenni, mi lehet az. Néha valamilyen erősített hangot lehet hallani, de hogy mit mond, azt nem érteni. A zsivaj olyan, mintha egy sportesemény lenne egy hatalmas stadionban.

Egy középkorú 11-es lép be az ajtón, és hiába csak egy pillanatra nyílik ki, betódul a valós hangzavar az ajtón. Igen, ez valami stadion, és odakinn meg üdvrivalgós, ünneplős tömeg lehet. Érzésre legalább lehetnek vagy húszezren. De hogy mi a franc ez, nem tudom. Talán aki belépett, majd megmondja. A férfi középkorú, vörös öltözete van, és – egy tízestől szokatlan módon – pocakot eresztett. Ilyet sem látni a tízesek között! Az öltözete rikító, és valahogy a szín, a hatás, meg a stílus és a pocak összességében nagyon idétlen kinézetet ad az embernek. Amikor megszólal, a hangja viszont igen parancsolóan hat, és az embert odafigyelésre készteti.

– Ide figyeljetek, férgek! – kezdi egy hatásos megszólítással, hogy tisztába tegye, kinek hol a helye és mi a szerepe. – Ma három kivégzéssorozat lesz, és ti fogtok szép sorban megdögleni. Amelyikőtöket már végezték ki, az tudhatja, mi fog következni, de akinek még ez az első kivégzése, az élvezze az elsőt, mint az újdonság erejét... Hahahaha.

A végén hatalmasat röhög a poénján, de nekünk valahogy nem hatásos, nem jön át a poén. Szóval akkor ez lesz a kivégzés. Nem nagyon értem, mi ez a kivégzéshullám. Nem mondom, hogy nem izgulok; ha félelmet nem is érzek, de azért szétterjed a testemen egy egészséges feszültség. Sokat hallottam már azt, hogy mindenre kell, hogy legyen megoldás. Én tehát felkészülök, hogy ha bárhol is látok egyet, azt nem hagyom elillanni. Nem nagyon akarok még meghalni.

– Négyesével kimásztok, és előkelően felfordultok! A sorrendet az ajtó előtt látjátok kiírva. – És valóban, ahogy ezt kiejti, megjelenik egy virtuális falon az ajtó előtt lebegve, három oszlopban a háromszor négy név. Az én nevem az utolsó oszlopba van írva: 4. Ree Vox. – Készüljetek, az első csapat öt perc múlva indulhat! – mondja, és összeüti a tenyerét lezserül maga előtt egy pillanatra, majd utána azonnal szét is nyitja. – Na, akkor remélem, megértettétek! Mocskosul szar halálotok legyen! – veti oda, majd amilyen hirtelen érkezett, ugyanolyan gyorsan kimegy az ajtón. Egy pillanatra megint hallatszik a zsivaj.

Ahogy körülnézek, valóban 12 ketrec van. Hat az egyik oldalon, hat meg a másik oldalon. Én a jobb oldali falnál vagyok, az utolsó előtti ketrecbe zárva. A mellettem lévőben egy legalább kétméteresnek tűnő izomkolosszus ül, teljes nyugalomban, törökülésben a földön. Szinte meg sem mozdul. Lehet, hogy meditál – vagy csak agonizál, nem lehet tudni.

Szemben velem szintén egy igen izmos, de a mellettem lévővel ellentétesen viselkedik. Azon a kis helyen idegesen fel-alá jár. Szinte egy pár lépést sem tud tenni a szűk ketrecében. Az arca haragos, feszült, és látszik rajta, hogy majd’ szétrobban a dühtől. A mellette lévő ketrecben lévő áll szótlanul, és viszonylag nyugodtan kémlelgeti a ketrecekben lévőket.

A másik oldalon, valahol középtájon az egyik ketrecben szólal meg valaki.

– Tudja valaki, hogy mi a franc ez? Mi lesz most velünk? – kérdezi minimális kétségbeesettséggel és jó adag feszült izgalommal.

– Nem hallottad, hogy mit mondott a dagadt? Meg fogsz dögleni – mondja az én oldalamon az ajtóhoz legközelebb álló.

– Mindenkit kivégeznek, miért vagy ennyire érzéketlen? Legalább az utolsó pillanatokban ne legyél ennyire paraszt! – hallatszik egy kellemes hang a tőlem kettővel arrább lévő ketrecből. Érdekes, hogy mindegyik ketrecben, egy kivétellel, csak férfiak vannak. Középen, a másik oldalon van egy nő amellett, aki legelőször kérdezte, hogy mi fog történni.

– Kérdezett, én meg válaszoltam, mit vagy úgy oda! – válaszol neki az ajtóhoz legközelebbi a ketrecből.

– Ez itt egy aréna, és szisztematikusan ki fognak bennünket végezni a gladiátorok vagy a birodalmi katonák.

– Gladiátorok? – érdeklődöm hirtelen, és beszállok én is a beszélgetésbe. – Miféle gladiátorok?

– Honnan szalasztottak téged, öregem? – kérdezi megint az az ajtóhoz közeli.

– Nincs neked jobb dolgot, mint folyton piszkálódni? – kérdez vissza a nő.

– Jogom van azt csinálni az utolsó perceimben, amit csak akarok, nem?

– Hogy lehet ezt megúszni? Biztos, hogy kell lennie valami megoldásnak! – mondom naivan, és én komolyan azon pörgetem a gondolataimat, hogy hogy lehetne kikerülni innen.

– Hahahaha... – röhög harsányan az ajtóhoz közeli. – Basszus, te tényleg a föld alól jöhetsz, vagy valami baj van az agyaddal! Ez itt nem a kívánságműsor, arany gombócom! Itt ezt a nyavalyás kivégző hivatalt azért találtál ki, hogy az ilyen tetveket, mint ti, egyenként szisztematikusan és végérvényesen kivonjanak az élet nevezetű nagy játékból. Nincs mellékvágány, nincs menekülő kiskapu, és nincs, „jaj, nem akarok meghalni” opció! – Az utolsó résznél nyavalygósra fogja a hangját, és cinikusan utánoz, mintha egy piperkőc kisgyerek lenne.

– De mi fog történni? Hogy megy ez az egész? – kérdezi az, aki a legelső kérdést is feltette.

– Úgy látszik, hogy négyesével megyünk ki. Van, amikor csak egy ember megy ki. Minden emberre jut három kivégző, vagyis most lesz a négy kivégzettre összesen tizenkettő. Amikor kiérsz az aréna elejére, lesz a földön egy nanotőr meg egy nanopajzs. Tíz perc van a kivégzésre. Ezalatt fognak kivégezni minket – mondja a nő a végén elhalkuló, talán kicsit elcsukló hangon.

– Ha kapunk fegyvert, akkor nem lehetetlen, bár az a tizenkét kivégző nem hangzik túl jól. De ha összefogunk, akkor lehet, meg tudjuk úszni – mondom nekik lelkesen, mert az én szemem előtt a szabadulás lebeg. Ha az ember már itt összehullik, és apatikus hangulatba kerül, már itt a ketrecben halott lesz, nem kell kimennie se, mert determinálja a kivégzés kimenetelét.

– Apafej! Hallod te, amit mondasz? Észnél vagy te? – kérdezi az ajtóhoz közel álló.

– A kivégzőknek fotonostoruk, fotontőrük, fotonpajzsuk és fotonvértjük van. Te a nyavalyás fogpiszkálóféle harci szeméttel, amit a kezedbe adnak, mit fogsz szerinted kalimpálni? Nem hiába nem harc a neve a most következő eseménynek, hanem kivégzés! Érted? KIVÉGZÉS! – nyomja meg az utolsó szót. – Ez nem holmi babazsúr lesz, aranygombócom! Ráadásul tíz percük lesz, hogy röhögve kinyírjanak.

– Mi lesz, ha tíz perc alatt nem tudnak kivégezni? – kérdezem. Az ajtóhoz közel álló megint hahotázni kezd. De a lány válaszol.

– A szabály úgy szól, hogy tíz perc alatt kell a fegyveres, rögtönzött, felfegyverzett bűnös gladiátor(oka)t kivégezni. Valami régi, jogi hercehurca miatt itt most mindenki gladiátor lesz egy pillanat alatt, és felfegyverzik ezzel a valóban nevetségesen használhatatlan nano alaptőrrel meg pajzzsal. Ha tíz percig nem hal meg, akkor eltörlik a büntetést, és tiszta lappal indulhat.

– Tehát mégis van kiskapu! Hallod, aranygombóc? – szólok oda cinikusan az ajtóhoz legközelebbihez.

– Tudod te, megint miről beszélsz? Amióta ezt a kivégzéses fészkes nyavalyát kitalálták, egy ember sem élte túl, soha senki nem bírta ki elhalálozás nélkül, nemhogy tíz percig, szerintem két percig sem – válaszol vissza nekem.

– Ha már itt ennyire negatív vagy a ketrecben, akkor minek mész ki harcolni? Te már itt meghaltál, mert el sem tudod képzelni fejben, hogy lehet menekülés – mondom neki.

– Reális vagyok, aranygombócom! Nem pedig negatív. Senki nem akar itt megdögleni, és mindenki megfogja azt a haszontalan kardot, és tőle telhetően harcolni is fog, a kinn ülők nagy örömére, hisz ezért jöttek ide, hogy szórakozzanak azon, ahogy, te kinyiffansz.

Az agyam gyorsan jár, és gondolkozom serényen. Szóval van egy nanokard. Van mindenki ellen három kivégző nagyon jól felszerelve, de csak tíz percük van arra, hogy kivégezzenek. Az elmondások alapján ez a tíz perc világos, hogy iszonyúan sok idő, de ha csak minimális esély is van, akkor is meg kell próbálni.

– Össze kell fogni, és stratégiát kidolgozva kigolyózni a kivégzőket! – mondom magam elé hangosan. Az „aranygombóc” ismét felnyerít. Láthatóan nagyon jól szórakozik rajtam, de én ezt teljesen komolyan gondolom. Hol a fenébe lehet Amy ilyenkor? Szegény elment születésnapi meglepetés végett, én meg már itt csapatom a magam módjára az „éljen sokáig parti” mókás részét.

Hirtelen megmozdulnak a ketrecek, és az első négy, jobb és bal oldalon az ajtóhoz közelálló két-két ketrec egy sorba rendeződik, és egy vonalban az ajtón egyenként kicsúszik, benne a kivégzendőkkel, akik, ha nem akarják, hogy hozzáérjen a forró ketrec a bőrükhöz, kénytelenek vele együtt ballagni, ahogy a ketrec automatán megy a célja felé. Az ajtó elég sokáig van nyitva, így kintről pont lehet hallani a bemondó vagy narrátor hangját.

– ...és akkor jöjjön is a várva várt első kivégzés! A szórakozás a szokásosnál is jobb lesz, hiszen most... – ennyit lehetett hallani kintről, amikor kiért az utolsó ketrec is, és az ajtó becsukódott a viszonylag hangszigetelt kis pinceszerű helyiségben, ahol össze voltunk zárva.

– Nem bírom az ilyen nagypofájú embereket – mondja az, aki a legelső kérdést feltette. – Szerinted meg lehet ezt úszni, azt mondod? – int felém.

– Soha nem voltam még kivégzett, szóval nehéz lenne korrekt választ adni erre...

– Eddig tényleg senki nem úszta meg. Senki! Egyetlen egy kivégzett sem élte túl – szól bele a mondanivalómba a tőlem két ketreccel arrébb lévő, aki az elején szólt, és igen kellemes, csengő hangja van.

– Ha van egy alapos terv és stratégia, akkor az esély is nagyobb – mondom nekik, még mindig lelkesen és kitartóan.

– Nagyon jó lenne, ha igazad lenne! És komolyan, nekem is azon jár az eszem, mi lenne a legjobb módja a túlélésnek. De figyelembe véve a helyzetet, a kivégzők erejét, felszereltségét, a mi erőnket, a számbeli fölényt és azt, hogy a statisztika azt mutatja, hogy a hibaszázalék zéró... nos, nem túl kecsegtető.

– Mindenki nem élheti túl, de ha van csapat, akkor egy ember vagy kettő megmenekülhet – mondja hirtelen mellettem az eddig teljes nyugalomban, mozdulatlanul, a földön ülő ember.

– Velünk szemben egy háromszoros túlerőben lévő másik csapat áll – hangzik rá a válasz a túloldalról a nő mellett lévő ketrecből.

– Igen, de a legtöbb itt lévő egyedül érkezik, ismeretlenül, halálfélelemmel, kilátástalan helyzetben nekivágva egy olyan küzdelemnek, ami az ő fejében már eleve elvesztett és megnyerhetetlen. Ha csak egy percig képesek lennénk csapatként gondolkozni, mozogni, és nem egyéni harcosokként viselkedni, akkor mindjárt más lenne az esély. Nem sokkal több, de már legalább szemmel látható – folytatja a mellettem lévő a ketrecből.

– Ezzel egyet kell, hogy értsek. Ki kell, hogy találjuk a stratégiánkat, és kihozni belőle a maximumot! – mondom helyeslően.

– Kár, hogy nem veletek fogok egy csapatba kerülni! – mondja a nő, és amint ezt kiejti a száján, a középső négy ketrec hirtelen megmozdul, és ugyanaz játszódik le, mint pár perccel előbb. Szép lassan araszolnak kifelé az ajtón. Most nem hallani a narrátort, csak a hatalmas éljenzést és üdvrivalgást, ahogy a tömeg tombol.

– Ez legalább 6-7 perc volt. Szóval jó sokáig bírták – mondom lelkesen.

– Sajnos ez nem volt annyi, mert ilyenkor a hullákat eltakarítják és elporlasztják, a hamvasztó fotonreaktorok elég gyorsan dolgoznak, de az is idő. Az elején bárki szólhat az utolsó szó jogán – bár olyat se nagyon láttam eddig. Szóval kb. 1-2 percig bírták – mondja a mellettem álló. – De arról beszéljünk inkább, ha élni akarunk, hogy mi legyen a terv, mert minden másodperc az életünket mentheti, és ugyanúgy akár a halálunkat okozhatja!

– Semmiféleképpen nem szabad szétválni, együtt kell maradni és mozogni, amíg csak lehet! Azt csinálnám, amit szerintem ők is ilyenkor: egyet kipécézni, elkapni és megölni – osztom meg a gondolatomat velük.

– Igaza volt az első csapatból annak a pöcsfejnek, ti tiszta idióták vagytok. – mondja a velem szemben álló, aki azóta, hogy magamhoz tértem, fel-alá jár a ketrecében, mint egy őrült. – Azt gondoljátok, hogy a többiek majd csak úgy nézik, ahogy megöltök közülük egyet? Az a nanotőr nem viszi át a fotonvértet, sem a fotonpajzsot. Mivel akarjátok akkor még csak megkarcolni is bármelyiket?

– Rosszul tudod, a nanotőr is átviszi, csak tovább tart, és lehet többször is neki kell rugaszkodni – mondja neki a mellettem álló.

– Vagyis nem viszi át, csak maszatolja. Azt én nem tartom fegyvernek, amivel valakit alig tudsz megsebezni – tromfolja le megint az izgága.

– Az én nevem Ree Vox! – mutatkozom be. – Hogy fogunk kommunikálni egymással kinn? – kérdezem.

– Doudy Weaver! A belső háló elérhető – mondja a mellettem lévő, aki közben felállt, és csak most látszik igazán, hogy legalább tíz centivel nagyobb, mint én, és akkora a válla, hogy majdnem karcolja a ketrec szélét. A sötétbarna haja kifejezetten elegánsan és jólfésülten pihen a fején, mintha nem is tudná, hogy éppen kivégzésre készül a viselője. A szeme szintén sötétbarna; ha belenéz az ember, nem tudja hirtelen eldönteni, hogy mosolyog-e, vagy éppen szomorú.

– Én Hans vagyok – mondja szemben az, aki nyugodtan állt, és eddig egy szót sem szólt.

– Azt gondolom, hogy ők arra vannak felkészülve, hogy egyenként, szokványosan megrohamozzuk őket, ők meg nyugodtan, sorban levadásznak és megölnek. Ha nem ezt az eddig megszokott módot követjük, akkor tuti megzavarjuk őket, és értékes időt nyernünk – gondolkozom hangosan.

– Nagy baromság, amit mondasz! Ők valóban ölni jöttek, és nem elbukni! – mondja a velem szemben álló.

– Íme, nálunk is akad egy halni vágyó! – jegyzi meg az előbb szóló mellett álló Hans.

– Akadj már le rólam! Ki akar itt meghalni? Csak azt mondom, ami a valóság! Ezerszer láttam már kivégzést, és tudom, hogy az a realitás, hogy nem realitás a túlélés.

– Azt mondd meg csak, hogy velünk vagy, vagy nem? – kérdezi Hans.

– Én magammal vagyok, és veletek megyek meghalni – válaszolja.

– Akkor egyéni, hősi halott leszel. Egyet meg tudsz tenni? Maradj velünk, és ne rohanj rájuk egyedül, bármi is történjen! Ennyit lehet kérni tőled? – kérdezi Doudy. – Meglátjuk, mi lesz – válaszol neki.

– Minél tovább kitartunk, annál idegesebbek és agresszívebbek lesznek. Láttam már ilyet. Őket hajtja az idő, mi meg az időre játszunk.

– Egy gond van csak: még soha, senki nem élte túl azt a tíz percet. Pont azért lesznek agresszívek, mert telik az idő, és le akarják tudni a kivégzést – veti oda megint csak negatívan az izgága.

– Ez tény. De attól még, hogy réges-rég az embereknek nem sikerült az űrutazás, sőt lehetetlennek tartották, egyszer csak mégis összejött – vágott vissza neki Doudy.

– Maradjunk együtt és bízzunk benne, hogy sikerülni fog! – mondja Hans – Téged hogy hívnak, halni vágyó?

– Jó lesz a „halnivágyó” név. Most már úgyis mindegy. Egyébként, csak hogy tudjátok, a legjobb időt a világ egyik legjobb harcosa érte el – már, akit kivégeztek –, és az 8.5 perc volt. Addig bírta, amíg meg nem ölték.

Ahogy ezt kimondta, megmozdultak a mi ketreceink is, és szép sorban kisétáltunk velük együtt, ahogy diktálták a sebességet és az irányt. Kiérve egy hatalmas stadionra emlékeztető, homokos talajú arénába érkeztünk. A lelátón bár rengetegen ültek, talán ha az egésznek 40%-a lehetett foglalt. Monumentális tér volt, teljes létszámnál befér akár 500.000 ember is.

A lelátón ülők háromféle módon követhették az eseményeket. Szabad szemmel a hozzájuk közel eső eseményeket, nyilván, ha jó helyen ültek – bár az aréna kialakításában nagyon kevés az olyan hely, ahonnan szabad szemmel szinte semmi, vagy csak alig látszódik. A második mód, hogy hatalmas, szem magasságban, körben megjelent virtuális kivetítőkön követhették az eseményeket, szinte testközelből. A harmadik a szelfvezérlésű térkoordinátor, ami azt jelentette, hogy egy speciális térkamera csoport az összes helyet valamennyi szögből egyidejűleg veszi, és minden betekintési szögből, távolságból közelíteni, nagyítani lehet az összes eseményt, akár a legkisebb eldugott lyukat is. Gyakorlatilag egyedileg lehetett beállítani, hogy mit, mikor, hogy akarok látni. Így mindenki azt láthatja, amit saját maga szeretne.

Kiérve az aréna küzdőterére egymástól 8-10 méterre állt meg a ketrec, és azonnal el is tűnt. Szabadok voltunk.

Illetve lettünk volna, mert hirtelen előttünk egy nagyjából öt méter magas virtuális kerítés húzódott, hogy ne tudjunk előre lépni. A lábunk előtt valóban ott volt egy-egy nanotőr és egy-egy nanopajzs.

– ...és akkor lássuk a harmadik, és egyben utolsó kivégzést! – kezdett rá a narrátor. – Talán a legerősebb négyes sorakozott most fel, a három kivégzendő összetétel közül – folytatta a narrátor a bemutatást ami nekem elég nehezen volt megemészthető, hogy a kivégzésünkből gyakorlatilag egy showműsor marketingjét táncolja itt el, amikor épp azon szenvedünk, hogy meghalunk-e vagy nem halunk meg. Őket ez persze nem érdekelte. Nekünk amúgy is végünk van, hadd szórakozzon a nép! Itt mi

vagyunk a show tárgya, és bár a teljes létszám felét sem éri el az aréna, látszik, hogy rengeteg embert érdekel a kivégzés, a halál, a gyilkosság. Tényleg ilyen állatiasak lennénk mi, emberek?

A túloldalon, ahogy a narrátor csak beszél-beszél, egyszer csak felsorakozik 2030 méterre tizenkét ember. Ember? Ahogy nézem őket, kicsit azért megrogy a lábam. Szép sorban balról jobbra sorolom akkor őket: ott állt előttünk „King Kong”, egy „T-Rex”, egy „Tarzan”, egy „Alien”, egy „Predator” és egy „Hulk”; na és mindegyik hozta magával a nagyobbik testvérét is. Így voltak tizenketten. Na ne! Szóval értem én, hogy kivégzés, de akkor is, kik ezek? Az arcuk alapján 19-20 év körüliek lehettek, de olyan izomzattal, magassággal és tekintettel, hogy a látványuktól egyből kimegy az ember testéből az élet és az életkedv is egyszerre. Ahogy lenyúltam a nanotőrért meg a nanopajzsért a földre, iszonyúan nyeszlettnek éreztem magam a kivégzőkkel szemben állva, akik fotonvértjükben pompáztak. Volt, akinek a kezében fotonostor volt, meg egy fotonkard is. Volt, aki fotonpajzsot és fotonkardot viselt, és volt, aki a fotonostorhoz használt fotonpajzsot, de akadt olyan is, akinek két fotonkard volt a kezében.

Jó, persze, nem fogom azonnal feladni. De ez a tizenkét kivégző valóban nem azt a hatást kelti, mint aki ellen tíz percig elhalálozás nélkül talpon tudna maradni négy, szinte meztelen kivégzendő.

– ...ahogy az előző kettő kivégzés alkalmával, most is, rendhagyó és valóban szórakoztató módon, a kivégzők nem gladiátorok, hanem az akadémia végzősei, valódi birodalmi katonai kivégzők. – A mondat végét a narrátor megnyújtja, és mint egy show műsorban, megnyomja és pörgeti a hangjával.

A tömeg ujjong, és az előttünk álló kivégzők – most már tudjuk azt is, hogy birodalmi végzős katonák – sorban meghajolnak a nézők felé. Ezalatt mögöttük egy virtuális fal épül fel hirtelen. Azt nem nagyon tudni, hogy mi oka lehet, talán még onnan jönnek át egyéb kivégzők, vagy ki tudja, miért, de most, hogy szűkült a tér, még jobban érződik a nyomás. Ha ránéznék a kivégzendők között bárkire, az arcukon komor, feszült figyelem jeleit látnám.

– ...akkor végezetül, mielőtt elkezdenénk a kivégzést, átadom a szót Bakung birodalmi bíróhelyettesnek – szól a narrátor.

– A mai napon megállapítom immáron harmadízben, hogy a kivégzést a Birodalmi 13. törvénykönyv 15. fejezetének 3. bekezdése alapján törvényesnek minősítem, és a kezdésnek semmi akadályát nem látom. Mielőtt elkezdődne a kivégzés, a birodalmi 13. törvénykönyv 15. fejezet 28. bekezdésének a 3. paragrafusa alapján minden kivégzendő az utolsó szó jogán szólhat – mondja, és mintha hozzánk fordulna, felénk intézi a szavait: – Kivégzendők! Óhajtotok valamit mondani az utolsó szó jogán?

Csend lett az arénában, bár én nem tudtam, hogy általában soha senki nem él az utolsó szó jogával, maximum néha-néha van pár idióta, aki kirohanó gyarló szavakkal a rendszert, vagy a jelenlévőket, vagy valamilyen kívülálló dolgot „méltat” igen lealacsonyító módon. Már majdnem szóra nyitja a száját a bíró, amikor hirtelen vezérelt ötlettől felnyújtom a kezem.

– Nekem lenne egy kérdésem – mondom, és a hangom betölti az arénát úgy, mint előbb a bíróét is – talán egy picivel halkabb hangerővel. A nanoerősítő rendszer ilyenkor rám fókuszál, bárhol is legyek.

– Mi lenne az, kivégzendő...– keresi pontosan a nevemet a Birodalmi Bíró, mert nem tud beazonosítani.

– Ree vagyok, uram, Ree Vox – mondom neki határozottan. Nem mintha ő annyira kíváncsi lenne rá, csak a rend kedvéért. – Az lenne a tiszteletteljes kérdésem, hogy ha a kivégzés alatt megölök egy kivégzőt, lesz-e nekem abból bármilyen bajom?

Ahogy ezt kimondom, a hatalmas tömeg egyszerre röhög fel a birodalmi bíróval és a narrátorral és mindenkivel együtt, aki hallotta a kérdésemet, még a kivégzők is röhögnek. Csak hosszú másodpercek után apad el a jókedv és a viháncolás, amikor a bíró válaszol.

– Ree Vox! Már csak ezért érdemes volt a mai nap felkelnem! Bearanyoztad a napunkat fiam ezzel a kérdéseddel – mondja, még mindig a röhögőgörcs jeleként a szeme alá facsart könnyeket törölgetve az arcáról. – Van egy táblázatunk, amit minden kivégzés után kivetítünk, méghozzá ami tartalmazza az elmúlt 200 bolygóforduló kivégzési eredményeit. Ezt most a figyelmedbe ajánlom – ahogy ezt kimondja a bíró, mindenki számára olvashatóan megjelenik a virtuális kivetítőkön az említett táblázat az eredményekkel. – Egészen a mai napig a pár perccel ezelőtt befejezett kivégzés eredményét is figyelembe véve összesen, ebben az arénában 3.293.534 kivégzés történt. Minden kivégzendő meghalt, így a kivégzés eredményét tekintve sikeres volt. A kivégzésre felsorakozott kivégzők között elhalálozás a kivégzés alatt nem történt. Továbbá a kivégzés alatt a kivégzők soha, egy alkalommal sem sérültek meg. Ez ugyanúgy igaz a Mynodis valamennyi arénájának kivégzésére, illetve valamennyi bolygó valamennyi arénájának kivégzésére az említett 200 bolygóforduló alatt. Tehát itt ma megsérülni, illetve meghalni te fogsz csak, és a többi megjelent kivégzendő.

– Igen, uram, értem. De ha mégis megölök valakit, vagy valakiket, akkor abból további problémám nem lesz? – makacskodom tovább az eddig igen nagy hatást kiváltó kérdésemmel, mert gyakorlatilag nem válaszolt rá, csak elodázta azzal, hogy lehetetlent kérdezek.

– Az arénában a kivégzés alatt történő minden esemény az arra kijelöl helyen és időben megengedett. Nem korlátozható semmilyen külső befolyásolással. Amennyiben a kivégzés már kezdetét vette, arra a kivégzési szabályok vonatkoznak az első másodpercétől kezdődően. A kivégzés tíz percig tart. Tíz percnél előbb akkor van vége a kivégzésnek, ha minden elítélt kivégzendő vagy minden kivégzésre kivezényelt és kivégzést végrehajtó meghalt. Amennyiben a kivégzendők valamely tagja vagy tagjai életben maradnak a tizedik perc utolsó másodperce után is, akkor a Birodalmi Törvények értelmében, azt isteni ítéletnek és csodának elfogadva kegyelmet kap vagy kapnak, és a bűnüket így eltörli a Birodalom – sorolja rendületlenül a törvény szerint a bíró. Vagyis akkor megengedett a másik oldalról is a gyilkolás, csupán a feltételei nem adottak.

– Köszönöm, Bíró úr, a kimerítő válaszát, megértettem – mondom, miközben a tömeg érdekes módon már nem röhög. Kicsit megöltem bennük az örömöt.

– Van-e valaki még, aki él az utolsó szó jogával? – kérdezi a Birodalmi Bíró. – Nincs? Senki?... Akkor ezennel elrendelem, hogy induljon a kivégzés!

A kivégzők mögött lévő fal még magasabbra emelkedik, és hirtelen egy virtuális kör képződött körülöttünk. Nem tudom megmondani, hogy milyen átmérője lehet, de első blikkre úgy ötven méter körülbelül, és legalább 4-5 méter magas. Legalább nem tudnak sarokba szorítani, gondolom, és elnevetem magam. Persze ez közel sem olyan vicces, látva a kivégzőket meg a harci felszerelésüket.

Érdekes, hogy egy ilyen kivégzéskor is megtervezik a belső harci teret. Azt gondoltam, hogy egy sík terep lesz, és hadd szóljon, lehet gyilkolászni. Persze érthető, mert akkor kergetőzhetnénk hosszú percekig is akár, így viszont be van szorítva az ember egy körbe, ahol könnyebb levadászni bennünket.

Úgy látszik itt még nem ér véget a terepalakítás, mert a körben három kocka is ott terem hirtelen a semmiből. Kőhatása van, mintha gránitszerű lenne, de teljesen egyenletes, sík kocka felületű. Úgy két méter magas lehet mind a három.

Az aréna közepén a rögtönzött kör harci terep közepén megjelenik egy visszaszámláló, ami tíztől számol visszafelé. Megfeszülnek az izmaim, kalapál a szívem és majd’ kiugrik. Az agyam átáll harci üzemmódra, bármilyen is legyen az – lévén, hogy eddig szinte soha nem volt élő harcban részem, leszámítva azt a pár csetepatét. Itt viszont most az életemről van szó, és velem szemben tizenkét gigászi kivégző, akiket úgy tudnék szemléltetni, mint mikor tizenkét éhes, tízméteres fehér cápa nekiiramodik négy meztelen embernek a tengerben, akik még levegőt is elfelejtettek venni, és egy fogpiszkáló van az egyik kezükben, a másikban meg egy szivacs, ami csak arra jó, hogy fogjanak valamit. Kicsi túlzással, de ez a helyzet.

Sajnos nem ismerem pontosan a fegyvereket, hogy mire képesek. Amy mesélt egy keveset a fegyverekről, az van a fejemben. Merre lehet vajon most Amy? Keres éppen, vagy itt lehet valahol, és figyel? Talán keresi az útját-módját, hogy megmenthessen?

A számláló nullára áll, és az előttünk álló kerítés hirtelen eltűnik. A számláló marad, és elkezdi számolni felfelé a másodperceket.

00:03 másodperc

Azt gondoltam, hogy majd szépen méregetjük egymást, és majd valami stratégiát alakítanak ki, hogyan támadnak majd meg. De ezek a haramiák, mintha egy hatalmas hullám lökné őket felénk, azonnal letámadnak. Mi, balga emberek a meglepetéstől még mindig egymástól 5-10 méter távolságra állunk, holott már régen egy rakásba tömörülhettünk volna.

– Gyerünk egymáshoz közel, zárkózzunk egy bolyba és masszívan próbáljuk kivédekezni őket! – mondom, és indulok befelé Hanshoz, ahogy azt Doudy is teszi. A halálra váró kollégánk éppen tőlünk távolodva próbálja megkerülni a kockaakadályt.

– Mi a francot csinálsz, Halnivágyó?! Gyere már ide a közelünkbe! - mondja neki Hans.

00:07 másodperc

Halnivágyó emberünk magára húz öt embert oldalról, miránk meg hét oroszlánerejű kivégző ugrik. Három kezében van fotonostor és fotonpajzs. Egy kezében van két fotonostor. Kettő kezében van két-két fotonkard, a maradék hatnak, meg, fotonkard és fotonpajzs van a kezében.

A nanotőr, ami a kezemben van, szintén állítható. A markolatát alig lehet két kézzel markolni, talán egy arasz lehet maximum. A tőr legnagyobb pengemérete nagyjából harminc centi, ennél nagyobbra nem állítható. A kardok markolata már két arasz is, a pengéje pedig minimum negyvenöt centi, a legnagyobb meg akár másfél méteres is lehet. A viselője akár harc közben is állítja. Ha egy jól képzett ellenség karddal támad, akkor akinél csak egy tőr van, és csak azzal szeretné kivédeni a harc alatt a támadásokat, az bizony rövid idő alatt halálra van ítélve ellene.

Azok a kivégzők, akiknél fotonostor van, hátrébb állnak. Ők kezdik a harcot. Iszonyúan gyorsan forgatják az ostorukat, ezért aztán mind a hármunk pajzsa úgy forog a kezünkben a fejünk és a testünk előtt, mint a motolla.

00:11 másodperc

Most az egyszer – bár életveszélyes mutatvány volt –, de a Halnivágyó a mi malmunkra hajtotta a vizet. Kettévette a kivégzőket, és így megosztotta az erejüket. Mivel elcsalta őket, de nem keveredett éles harcba velük, így értékes másodpercek teltek el azzal, hogy őt kergették, mi hárman pedig ellen tudtunk állni a szűnni nem akaró támadáshullámnak, és még alig telt el tíz másodperc az egészből.

Három fotonkardos kivégző tör ránk teljes erőből, miközben hátulról egy ostor csapása hirtelen eltűnik, láthatatlanul átszáguld két kivégző testén, majd ugyanolyan hirtelen feltűnik, ezért szinte a másodperc töredéke alatt vagyunk kénytelenek elhajolni előle, Doudy pedig átugorja. Viszont abban a pillanatban három fotonpenge suhan a feje felé, amiket csak úgy tud kivédeni, hogy Hans siet a segítségére, és az egyik kivégzőt a pajzsával arrébb taszítja.

Ha nem lenne a pajzsunk, akkor szerintem már eldőlt volna ez a küzdelem. Azt nem tudom, hogy kitartanak-e majd tíz perc folyamatos fotonkard-és fotonostor-támadással szemben, de egyelőre állják a sarat. A pajzsban az a jó, hogy kis területre tudják összpontosítani a védelmi erőt, így akár százszor is erősebb ellenállású, mint egy vért. A vért viszont külső energiapajzsként is szuperál. Ha nincs a másikon is vért, vagy legalább egy pajzs a kezében, akkor úgy löki arrébb a testét az erőtér, mint egy rongybabát. Nem beszélve arról, hogy kisebb áramütéssel is felér, és jól megégetheti az ember az érintett testfelületét.

00:22 másodperc

A Halnivágyó végre csatlakozik hozzánk, így egy helyen tömörülve védekezünk a pajzsainkkal az iszonyúan sűrűn érkező ostor-és kardcsapásokkal szemben.

– Na? Okos és erős harcosaim? Valami nagy ötlet a meghalás előtt még az összetömörült, szánalmas kis csapatunknak? Mert így azt ti is beláthatjátok, hogy nem húzzuk ki már sokáig – kérdi cinikusan a Halnivágyó, de sajnos igaza van. Alig vagyunk együtt pár másodperce, és úgy záporoznak az ütések, hogy alig bírjuk magunk előtt tartani őket. Az meg, hogy mi támadjuk meg őket, teljességgel kizárt dolog, egy tőrrel a kézben akkora hátrányunk van, hogy lehetetlen lenne.

– Próbáljuk meg a kör peremén lassan hátrálva magunkkal húzni őket! – mondom nekik.

A harc hevében csak úgy cikáznak az agyamban a gondolatok, és a tervek másodpercről másodpercre alakulnak, de mindegyik igen veszélyes és kétséges kimenetelű. Ahogy elkezdünk hátrálni, és pár métert haladunk, hárman az ellenség közül szinte azonnal leválnak a többiektől, és hátba támadnak, így máris két oldalról ér a támadás. A Halnivágyó szembefordul velük, és védi a hátsónkat. Meglepő így látni a rögtönzött elítélt csapatomat. Mindegyik kivételesen tehetséges harcos. Azt gondolom, hogyha a felszerelésünk hasonló lenne, mint a kivégzőké, igen nagy bajban lennének velünk szemben. De sajnos így, hogy nincs a kezünkben egy ütőlap sem, lehet az ember a legjobb, vagy akár a legerősebb is, sajnos vesztésre van ítélve. Eddig szinte csak védekezni tudunk az agresszív csapások ellen, támadni még mindig lehetetlen.

Amyvel hosszú hónapokon keresztül csak azt gyakoroltam, hogy lehet elhajolni, elugrani egy ostor vagy kard támadása elől. Később azt, hogy két ostor vagy kard elől hogyan, sőt mindezt úgy, hogy virtuálisan kifeszített köteleken ugráltunk felalá. Nem azt mondom, hogy gyerekjáték, de eddig még, nagyjából kipihenten, állni tudom a sarat. Azt nem tudom megmondani, hogy ha egyedül lennék három kivégzővel szemben, könnyebb lenne-e, vagy így, hogy tizenketten vannak nehezebb. De az igaz, hogy most négyen vagyunk, és tudjuk egymást támogatni is, már amikor nem azzal vagyunk elfoglalva, hogy 3-4 szinte egyszerre felénk záporozó ostor és kardcsapás elől hogy ugorjunk el vagy védjük meg magunkat.

Az érződik, hogy ezt így hosszútávon valóban nem lehet bírni. Mi tízszer-hússzor annyit ugrálunk és mozgunk, csak védekezünk, szorulunk össze, ők viszont egyre vehemensebben támadnak és szorítanak a halál torkába. Tenni kell valamit, mert elfáradunk és elvérzünk!

1:07 másodperc

– Kell sajnos néha egy-egy halálos manőver, ami kimozdítja őket, hogy mi is kicsit levegőhöz tudjunk jutni, és talán valami előnyhöz is – mondom, azzal elmozdulok én is kicsit tőlük, a másik irányba.

Ahogy mozdulok, azonnal két ostor lendül felém, egyik jobb oldalról, a másik kicsit alacsonyabban, bal oldalról. Azonnal a földre vetem magam, és legalább egy métert gurulok, de azonnal ott van két karddal egy-egy kivégző, és már amikor állok fel, kénytelen vagyok a nanotőrrel hárítani az egyik kard csapását, a másikat meg eloldalazva élem túl. Valóban életveszélyes minden egyes mozdulat, ami nem a védekezéssel telik, mert azonnal kihasználják a helyzeti s a fotonfelszerelésük adta előnyüket. Hiába, ezek vérprofi, ölésre nevelt katonák, még akkor is, ha csak most kezdték vagy kezdik a pályafutásukat. Mindegyik nyakán ott foszforeszkál a 13-as osztálynak a száma.

A két támadóm mellé felsorakozik egy harmadik is, amelyik kezében ostor van, és iszonyú gyorsasággal csapkod felém. Rajtuk fotonvéretek vannak. Van, amelyiken alap fotonvért, és van, amelyiken harci fotonvért.

A vértek egyébként igen hálás eszközök. Összpontosított és irányított energiapajzsok, amik egy emberi test felületének nagysága miatt, nagyobb területen kell védelmet biztosítsanak, mint a kézi pajzsok. Védelmet nyújtanak minden kisebb kaliberű löveg ellen, mert a fotonenergia minden gyorsan mozgó tárgyat és energialöveget el tud téríteni. Viszont a foton-és nanokardok, és -tőrök, ha lassan is, de le tudják amortizálni a vérteket, amíg a végén lemeztelenedik az ember. Viszont ami a legnagyszerűbb egy vértben, hogy az energia nemcsak véd, hanem az emberi izmot kiegészítve sokkal erősebb, gyorsabb és energikusabb mozgásra is képes. Többszörös sebességgel és távolságra képes mozogni, futni, ugrani vele a viselője. Ráadásul egy foton harci vért fel van szerelve százharminc mini fotonreaktorral is, ami gyakorlatilag bármikor a levegőbe tudja emelni a viselőjét, akár száz méter magasságba is, illetve a levegőben is, akár a legfinomabb mozgásokra is hihetetlen sebességgel képes.

Kénytelen vagyok megint hátrálni, és bár minden ütésük elől ki tudok térni, az pontosan érződik, hogy előbb-utóbb én fáradnék el, és tévedek, vagy egyszerűen csak pár tizedmásodpercnyit kések. Ez így tehát megint nem megoldás.

Az arénában a rögtönzött, virtuális kockák egyike egyszer csak, olyan elérhető közelségbe került hozzám – nem mintha közelebb jött volna, vagy én hozzá, csak épp lehet, most figyeltem fel rá –, hogy csábítóan hatott rám, mert hirtelen azt gondoltam, hogy felugrom a tetejére. Nekirugaszkodtam, és már ugrom is fel rá. Aránylag elég jó a súlypontemelkedésem. Egy ilyen nagyságú kocka tetejére simán fel tudok ugrani. Segítően hatottak az izmaimra az Amyvel eltöltött kemény hónapok, és valóban elég könnyed a mozdulat. A kivégzők soraiból viszont páran már az ugrás pillanatában észlelték ezt, és ők is azonnal utánam ugrottak, sőt, akinek a kezében az ostor volt, már csapott is felém. Így aztán amint a lábam éppen csak érinti a kocka tetejét, azonnal szaltózhatok is hátra, hogy ne vágjon azonnal ketté a kivégzőm ostora. Nem tudom, hogy mivel etethették ezeket a 13-asokat, mert egy másodpercre sem engedtek semmi mozgásteret. Még a levegőben voltam, amikor a kivégzőm az ostorát visszahúzta, a másik pedig a fotonkardjával szintén a levegőben akart kettészelni. Még a szaltó közben voltam kénytelen a mozgásomat korrigálni, hogy elkerüljem az ostor csapását, a kardvágást pedig a pajzsommal hárítottam, így a végén a szaltóból a bordáimra zuhantam. Csak a szerencsémen múlott, hogy nem törtek el, hanem csak akkorát reccsentek, hogy a lelátó tetején is biztosan hallhatták.

Ez így tehát nem annyira szerencsés. Minden másodperc mintha egy-egy perc lenne. Egyszerűen nem telik az idő, viszont a támadások intenzitása egyre keményebb. A három másik sorstársam, ha iszonyú erőfeszítésekkel is, de egyelőre állja a támadásokat. Fél szemmel rám sandítottak, hogy mit kezdek a közben négyre kiegészült, rám tapadó kivégzőimmel. Ugyanis ekkor egy másik ostoros is csatlakozott a társaihoz ellenem.

1:46 másodperc

Hiába, ha veszélyes, ha nem, akkor is próbálkozni kell, mert ha nem tesszük, akkor az örökös védekezésbe fogunk belegörcsölni, és elfáradva odaveszni. Nem tudom megmondani, hogy mit, mikor, miért teszek, egyszerűen csak jön, minden mozzanat egymás után. Ugyanis a következő pillanatban előresietek a kocka belső oldalához, kicsit közelebb a sorstársakhoz, és megint elrugaszkodom, hogy a kocka tetejére ugorjak. A kivégzőim most már azonnal, szinte az elrugaszkodásom pillanatában nekiveselkednek, és már ugrásra készen megfeszült izmokkal észlelik a mozdulatom. Ostorral a kezében az egyikük az, aki épp az előbb csatlakozott hozzájuk, a másik pedig egy kardos kivégző.

Velem szinte egyszerre indítják az ugrásukat. Illetve indítanánk, mert én nem ugrom, csak imitáltam. Helyette alájuk gurulok – még a másik ostoros kivégző sem tudja megakadályozni, aki szintén a közelben helyezkedett, és az ostorát már irányította is nagyjából arra a pontra, ahova kerülnöm kellett volna, ha az ugrást elindítom, és meg is érkezem a kocka tetejére. Ehelyett viszont a két felugró kivégző alá kerülök, és a nanotőrömet a leghosszabbra állítva suhintok egyet a közelebb lévő lábai felé.

A helyzet az, hogy én is meglepődöm, amikor a kivégzőm talpát elnyesem, és szinte majdnem az egész lábfejét levágom, illetve a másik talpát is felsértem. Ahogy továbbgurulok, még pont el tudom kaszálni a másik kivégző közelebb eső talpát is, jókora vágást ejtve rajta. A két kivégző hatalmasat ordít. Az ugrás következtében az egyik épp lefejelte volna a kocka szélét, ha nincs rajta a vértje, a másik meg mellkassal zuhant volna a kocka oldalának, de őt is megvédte a vértje. Biztosan iszonyatosan fájhatott neki, mert ahogy visszahuppantak a földre, kiejtette az ostorát a kezéből.

A nanobotjai most biztosan őrült mód azon dolgoznak, hogy a fájdalmát enyhítsék, a vérzést elállítsák, és valahogy a lábfejét megmentsék. Az eddig tomboló tömeg, mintha épp egy hangosan ordító rádiót tekernének le, úgy halkult el. Szóval akkor a fotonvért sem tökéletes. Bizony, ha az ember felugrik vele, alulról sérülékeny. Gondolom, a tervezők nem gondolhattak mindenre. Főleg arra nem, hogy ha a viselője ugrál, mint egy nikkelbolha, és ezt valaki kihasználva alá gurul, akkor talpon sebezheti. Ilyen szökő évente félszer sem következhet be. Valahogy én meg ráéreztem, és a pajzsomat magam elé tartva azonnal nyúlok a fotonostor felé.

– Ne nyúlj hozzá, nem szabad! – sikít szinte felém Hans.

– Na és ki az, aki megtiltja? – kérdezem tőle, amikor is már a kezemben van az ostor markolata.

Nagyon jó érzés ismét fogni. Bár az edzéseink alatt éles ostor még nem volt a kezemben, de gyakorlót rengeteget forgattam az elmúlt évek alatt. Azonnal sújtottam is vele a kivégzőim felé, akik kénytelen voltak hátrálni. A három sorstársamat támadók közül azonnal átjött három a két porban fekvő társuk megsegítésére.

– Gyertek ide ti is, és próbáljuk meg őket hergelni! – mondom nekik.

2:21 másodperc

Nem kellett sokáig biztatni őket, jöttek is. A helyzet kicsit megváltozott; az ostor az én kezemben is úgy jár, mint a motolla, és bárhogyan is szerették volna a két társukat biztonságba, a hátuk mögé helyezni, mindig az ostorommal kerültek szembe, és lehetetlen, vagy igen veszélyes lett volna elmozdítani a mozgásképtelen kivégzőket. Ugyanis a tervük szemlátomást az volt, hogy hátravonszolják őket, nehogy még több fotonfegyver kerülhessen a birtokunkba, mert az látványosan megbolygatja az erőviszonyokat. Ez jó. Nekünk sok értékes másodpercet jelent így.

– Szép munka, Ree! Nem tudom, hogy a fenébe csináltad, de ez egyedülállóan szép munka! – mondja Doudy.

– Köszi. Próbáljuk meg őket itt tartani, hogy vigyázzák a társukat, ezzel kényszerítsük patt helyzetbe egy ideig őket. Amíg össze nem szedik magukat, az idő nekünk dolgozik. Félnek attól, hogy több fegyvert is szerzünk.

– Igen, még egy fotonpajzs és egy ostor jól jönne – mondja Doudy.

– Így most akkor 10:4-hez vagyunk, a kettő sérült meg még inkább rontja az arányukat – mondja Hans, aki pont akkor hárít el egy ostorcsapást a pajzzsal. De az ostort a nanopajzs nem töri meg, hanem mint egy valódi ostor is, csak irányt vált rajta, és a vége csapódik a további irányba, és ha elég hosszú, akkor ugyanolyan kárt tud okozni. Halnivágyónak kellett a tőrével eltéríteni, hogy ne vágjon meg bennünket.

2:49 másodperc

Ahogy Hans kimondta az utolsó mondatát, Halnivágyó nekiiramodott, és elkezdte szurkálni a földön fekvőt, akinek a kezében fotonkard és -pajzs van. Az, persze, a földön fekve is próbálja a karddal szurkálni, a kivégző társai pedig ostorokkal, meg kardokkal igyekeznek Halnivágyó sorstársunkat hátratántorítani. Most az elmúlt másodpercekben mindegyik kivégző sokkal megfontoltabb és inkább védekezőbb, okulva az előző percben történtekből. A kivégzendők is tudnak sérülést okozni, ami eddig elképzelhetetlennek tűnt. Halnivágyó hihetetlen bravúrokkal tér ki még az így, félig védekező állásból ostorozgató és szurkáló kivégzők támadásai elől.

Nagyon gyors és jó harcos, látszik minden egyes mozdulatán.

Én a magam részéről folyamatosan forgatom az ostorom, és mivel nálunk csak az én kezemben van támadófegyver, így csak én tudom valamelyest visszatartani a kivégzők támadásait, és minimálisan csökkenteni a veszélyt Halnivágyó körül. Viszont az nagyon látszik, hogy ezt így sokáig nem lehet csinálni. Halnivágyó pedig csak ki akarja nyiffantani azt a földön fekvőt.

– Hagyd már a francba azt a nyavalyás kivégzőt, és gyere vissza, Halnivágyó! – szól oda neki Doudy.

– Kivájom a máját a disznónak, és elveszek tőle minden fotonfelszerelést! – mondja hajthatatlanul Halnivágyó, és őrült mód, mint egy cséphadaró, úgy szurkálja a kicsi nanotőrével a földön fekvőt, akinek láthatóan a vértje mindjárt megadja magát.

3:35 másodperc

– Gyere vissza, nem éri meg! Így egy ideig erőfölényben is vagyunk! - mondja Hans.

Ahogy ezt kimondja, a földön fekvő vértje enged, és Halnivágyó levágja a fejét.

Rápillantok a középen iszonyúan lassan haladó időt mutató kijelzőre, és szomorúan látom, hogy még négy perc sem telt el, pedig már azt hittem, mindjárt vége kell, hogy legyen. Az erőm kezd fogyni, az idegeim kivannak, és a társaimon is látszik a fáradtság.

Most viszont, hogy Halnivágyó levágta a földön fekvő fejét, mintha kicsit új lendületet kaptunk volna, a kivégzők meg picit megtorpannának. A halott mellett még mindig ott fekvő társánál már csak egy fotonpajzs van, és jó pár méterre van tőle. Őt csak közvetetten fenyegeti a veszély, de pár méterről látni a társa halálát és az elguruló fejét neki sem könnyű. Látni rajta, hogy kisebbfajta sokkot kap, bármennyire szikár katona is. Nem tudhatja, hogy Halnivágyót elborult feje meddig viszi tovább, és most lehet, hogy ő kerül sorra.

Halnivágyó kiveszi az élettelen kezéből a pajzsot és a kardot. Odahajítja Doudy felé, aki elkapja a kardot, és a földről pedig felveszi a fotonpajzsot, amit pár másodperccel ezelőtt áhított.

Mindenki hatalmas ellenszenvvel viseltetett szegény Halnivágyó iránt, és lám, most ő fordíthatja meg az egész küzdelem kimenetelét. Talán egy mosoly is megjelenik a zord és marcona arcán. De az élet mindig meglepetésekkel van teli, mert bár az ostorom folyamatosan csattog az ellenség oldalán, és minden tőlem telhetőt megteszek, hogy távol tartsam őket, Halnivágyó testét az egyik ostor keresztbeszeli, és ott előttünk hullik két részre. Azonnal szörnyethal szegény Halnivágyónk, és így bizonyára nem teljesen átgondolt vágya beteljesül. Talán egy pár pillanattal ezelőtt, ő maga is elhitte, hogy sikerülhet, vagy csak nekünk akart esélyt adni arra, hogy amiben hiszünk, teljesüljön. Nem tudom. De ez az élet-halál harc most tényleg nincs jó hatással a lelkünkre. Ha őszinte akarok lenni, akkor ez most nagyon odavert az önbecsülésünknek, és megint fölénk kerekedtek a kivégzők.

4:07 másodperc

Van egy fotonostorunk, egy fotonkardunk és egy fotonpajzsunk. Viszont már nincs Halnivágyónk, így hárman maradtunk már csak, és ellenünk van tíz, életerős, ép harcos, és egy sebesült a földön.

– Nem szabad összetörnünk! – kiáltom oda. – Már van egy halottjuk! Nem akarják a másikat is feláldozni, használjuk ki ezt a fölényünket! – próbálom a megtört lelkünket kicsit fölvillanyozni.

– Doudy! Add nekem a pajzsot! Nálam csak pajzsok lesznek, és előrelépve megpróbálok minden ütést, amit csak tudok, elhárítani a két pajzzsal – hangzik Hanstól a rögtönzött stratégia.

– Nem rossz terv! Én maradok hátul az ostorral, és amennyire csak tudom, távol tartom őket. Doudy! Mennyire vagy jó kardforgatásban? – kérdezem tőle.

– Megteszem a tőlem telhetőt.

– Próbáljuk meg akkor a földön lévő kivégzőt támadni, és a társait megakadályozni, hogy hátravigyék! - vetem oda, mintha eddig nem ez lett volna a cél.

Az ő felszerelésük még mindig jobb a miénknél. A fotonvértek rengeteget védenek. De a fotonostorral azért meg-megharapom egyik-másikat, és azért tartanak tőle, hogy előbb-utóbb így sérüléseket is okozhatok rajtuk. Viszont a náluk lévő valamennyi pajzs fotonpajzs. A fotonpajzs, ha beleütközik az ostorba, azonnal blokkolja, és nem csapódik vissza a vége, hanem ott megtöri a hullámát. Így, mondhatni, félig haszontalan fegyver az ostor akkor, ha egy fotonpajzzsal sikerül az útját állni.

Az viszont egyértelműen látszik, hogy Doudy és Hans, és persze a néhai Halnivágyó is jóval jobb harcosok, mint a szemben állók: akik a legelején sebezhetetlen, ikonikus harcoló isteneknek tűntek, most hirtelen eltörpültek. Természetesen nem elbagatellizálni akarom azt, hogy azért csak életveszélyes fegyverek vannak a kezük között, amiket szemmel láthatóan eléggé mesterien használnak. Csak éppen úgy esett, hogy mi egy kicsit mesteribbek vagyunk. Ha számbeli és a felszerelésbeli fölény nem lenne... csak kicsit sok itt a „ha”.

4:59 másodperc

Eközben, természetesen az idegharc mellett, a valódi adok-kapok is ugyanúgy megy tovább, profi harcosok lévén a támadások intenzitását nem csökkentik. Némiképp megfontoltabb harcmodort alkalmaznak a kivégzők, de a feladat ugyanaz, és azért az erőfölény még mindig az oldalukon áll.

Sajnos a másodpercek iszonyúan lassan haladnak, a percekről nem is beszélve. A felénél járhatunk a kivégzésnek, de már érzem, ha fizikálisan nem is, de szellemileg kezdek kimerült lenni.

– Próbáljuk meg forgatni őket a sebesültjük körül! Minél később tudják elvinni, annál jobb nekünk! – mondom nekik.

Elkezdődött egy folyamatos ereszd el, húzd meg harc. A kivégzők valóban megtettek mindent annak érdekében, hogy a társukat biztonságba helyezzék. A következő percek arról szóltak, hogy erőt, időt nem kímélő módon, megmentsék a kivégzőt attól, hogy a végén nehogy a saját kivégzésén vegyen részt. Egy ugyanis már elég

volt a mai napra nekik, és okulva abból, hogy a lehetetlen is megtörténhetett egyszer, nem kockáztatnak fölöslegesen. Hol ők támadnak és próbálják a többiek hátrahúzni a földön fekvőt, hol mi, illetve én támadok, és verem vissza őket. Mivel nem vállalnak nagy kockázatot, és úgy ítélik meg, hogy nem jó, ha agresszívan fejjel a falnak mennek, ezért inkább vissza-visszavonulnak.

Többször az eszembe jut, hogy talán meg is ölhetnénk a földön fekvőt, de akkor vége a helyzeti előnynek, mert nem vele foglalkoznának. Akkor egyből ránk vetnék magukat, és talán az sokkal rosszabb lenne. Jobb így, hogy fut az idő. Még akkor is, ha közben már nem csak idegileg, hanem fizikálisan is teljesen a végét járjuk.

7:49 másodperc

A végén persze egyik támadósorozatuk úgy alakult, hogy mi kényszerültünk hátrálni. Mivel nekünk az életünk a tét, így végül hagytuk, hogy a helyzeti előnyüket kihasználva hátravigyék a társukat. Azt nem tudom, hogy ekkor néztek-e mindannyian az órára, vagy már előre kitervelt stratégiai terv volt, hogy abban a pillanatban, hogyha a társuk megmenekül, ránk rontsanak, de mintha egyöntetűen költözött

volna mind a tíz kivégzőnkbe az ördög: démoni erővel rontottak ránk.

A birodalmi bíró azt mondta, hogy külső hatás nem érheti a kivégzést, és talán azért kívülről nem is merik értesíteni vagy hergelni őket, hogy gyerünk-gyerünk, mert le fog járni az idő. Mindenesetre lehet, megérezték, hogy az idő nagy részét haszontalanul használták fel, és most mindent az utolsó két percre besűrítve, egy lapra tettek fel. Már nem számít az, ha sérülnek, ha meghalnak, itt azért bizonyára komoly presztízsveszteség is lenne, ha először a világ történetében túlélnénk a kivégzést. Az talán rosszabb lenne nekik, mintha meghalnának. Ilyen aspektusból lehet, a halott társuknak lenne akkor a legjobb. Neki már nem kellene akkor szégyenkeznie.

Szegény Hans, elöl a poklok poklát éli át. Nem is tudom, hogy képes ennyi támadást kivédeni és így megmenteni a mi életünket is. Doudy szorosan mellette van, és Hansra támadó, fotonkardos kivégzőket hárít és szed le, én meg hátulról próbálom meg az ostorral a lehető legtávolabb tartani a próbálkozni vágyókat.

Sajnos viszont a fotonvértek iszonyú gyorsasággal ruházzák fel őket, és hiába minden próbálkozásom, sokkal gyorsabbak. Megint látszik az erőfölényük és az, hogy ez így nem fog menni sokáig. Egyre többen tudnak közelebb kerülni hozzánk, és egyre veszélyesebbeket ütnek. Ráadásul látványosan, a fizikális kimerültség határán táncolunk már.

8.46 másodperc

Mint a cápa, amikor a vérző préda az eszét veszi, és egyre hevesebb támadásokra ingerli, úgy egyre agresszívabban rontanak ránk, és egyre erőteljesebben, és sajnos egyre pontosabban is. Tudják ők is, hogy az idő vészesen telik, és az elején elpocsékolt percek most megbosszulják magukat, ezért egyetlen másodpercet sem akarnak elvesztegetni hiába. Mint egy tökéletes gépezet, úgy őrlik fel a védelmünket, a stratégiánkat, a kitartásunkat, az erőnket és mindent, ami még megmaradt. Tízen hármunk ellenében, majdnem kilenc percig bírtuk őket tartani.

Rossz érzés azt mondani, hogy jobbak, de ebben a felállásban, ennyien, akárhogy is nézzük, jobbak, és ide beszorítva, kifárasztva, testileg-lelkileg elgyötörve tőlünk ennyi telik.

9:13 másodperc

Az időt már szinte másodpercenként nézzük. Rohadtul nem halad úgy, ahogy kellene. Gondolom, ugyanazt teszik a kivégzők is, akik, ahogy telnek a másodpercek, úgy egyre erősebben nyomnak. Észre sem veszem, hogy az egyik ostorcsapás, amit Hans nem a fotonpajzzsal hárít mert azzal épp egy fotonkard csapását védi ki lecsapódik, és a combomon szalad keresztül. Szerencsére csak a vége, de egy jó centi mély vágás azért nem kellemes. Megmondom őszintén, az adrenalin a testemben olyan mértékben van túlárasztva, hogy gyakorlatilag azt sem veszem észre, hogy megtörtént. A csapások folyamatosak, és sajnos intenzitásban is gyorsulnak.

Hans a fáradtságtól már alig élve az egyik lépése után térdre esik, és oldalra billen, amit a kivégző kardja kíméletlenül megtorol. Hans egyik karjával együtt a nanopajzsa lehullik a földre. Szörnyű egy barátot szenvedni és sérülni látni, pláne aki hosszan azon dolgozott, hogy az életed mentse. De az életnek vannak szörnyű pillanatai, amit nem tud megváltoztatni senki.

9:22 másodperc

Hans pördül egyet, majd azonnal feláll, és ordítva lép hátra, ahogy közben koncentrálva hárít egy kard-, aztán egy ostorcsapást is a megmaradt karjában lévő fotonpajzzsal. Szerencsére a fotonpajzsos karja maradt épen – már ha azt szerencsének lehet nevezni, hogy a másik karja viszont élettelenül fekszik levágva a porban, amin épp az egyik kivégző táncol a lábával, és tör előre rendületlenül, mögötte a kilenc másikkal.

Az ostort már alig pár méteresre állítom vissza, mert olyan közel vannak ránk tapadva, hogy szinte már a falhoz szorítanak. Az egyik kivégző fotonvértje viszont szikrázik, és közel van ahhoz, hogy teljesen megadja magát. Ez jó hír nekünk, de nem lép ki a sorból. Rendületlenül tör előre ő is, mert be akarják végezni a feladatukat, és a másodpercek csak nem akarnak úgy telni, hogy az nekünk kedvezzen. Elég demoralizáló azt érezni, hogy inkább meghal, de nem hátrál, meg akar ölni bennünket.

9:36 másodperc

Hans egyszerre négy vágást is kivéd a fotonpajzsával, de az ötödik kard teljesen átszúrja a testét. Mi csak azt látjuk, hogy lelassul, és a hátán a testét átszúró kard nyúl át. A szívem szakad meg. Miért nem én vagyok most ott elöl, miért neki kellett ezt vállalni? Egy igazi barát, egy igazi hős! Lehet talán egy fél órája, hogy ismerem, de máris olyan, mintha testvérem lenne. Több is, mint egy testvér, aki feláldozza magát értünk! Hans az utolsó erejével még hátradobja a fotonpajzsot. Valóban, több mint igazi barát, a halálban is gondol arra, aki mellett harcol. Doudy elkapja, és abban a pillanatban dobja is vissza felé a nanopajzsát, amit bár még elkap Hans, de az kivégző ostorának kegyetlen suhanása lemetszi a nyakáról a fejét.

9:45 másodperc

Álljunk meg emberek egy pillanatra, itt egy barátom áldozta fel magát értem.

Nem értitek ezt meg? Legszívesebben ezt kiáltanám bele az arcukba, de ahelyett, hogy egy pillanatra is megállnának, agresszíven nyomulnak előre. Megsebzem a hasán azt, akinek a vértje közben teljesen megsemmisül.

Be vagyunk passzírozva a falnak, és most már csak Doudy és én vagyunk a kilenc ellen, mert akit megsebeztem, az csúnyán vérzik, és kénytelen kiszállni a támadásból. Doudy mesteri vívó. Úgy pörög a kezében a kard, mint a villám, de a végletekig kikészülve az erő szinte már alig van a karjaiban.

Az egyik vágás, fogalmam sincs, hogy lecsúszott-e, vagy hogy került oda, de keresztbe vágja Doudy vádliját. Fölordít, és hárít a pajzzsal két támadást. Már én is elöl vagyok másodpercek óta, és a nanopajzzsal hárítgatom, amit lehet. Az ostorom, talán ha van másfél méter, amivel, amilyen gyorsan csak lehet, suhintgatok jobbra-balra. Nem tudom, mekkora segítség vagyok én itt. De az egyértelmű, hogy van még mit tanulnom. Ha Doudyt nézem csak, akkor tudom, hogyha ő állna most velem szemben valamelyik kivégzőnk helyett, akkor én már halott lennék.

9:55 másodperc

Doudy sántít, és alig bírja már hárítani a rá zúduló ütéseket, amikor hirtelen engem is elér egy ütés a karomon, és egy legalább két centi mély sebet ejt. Azonnal felére csökkenti a sebességét és erejét az ostorom csapásainak.

Az arénában már percek óta szinte síri csend van. Ilyen viadalt még soha nem láthattak azelőtt. Senki nem számított erre. Azt nem tudnám megmondani, hogy most kinek drukkolnak. Az emberi lény igen érdekes, amikor mégis van remény, akkor elpártolhat, és megalkuvóan akár a másik oldalnak is drukkolhat.

9:59 másodperc

Doudy miközben egy ostor csapását hárítja és egy kard csapását védi ki a karddal, mind a két vállába egy-egy fotonkard szúródik bele. Térdre rogy, és csak ösztönösen kalimpál már, látni, hogy nem tudatosan csinálja. Az életösztön és a tapasztalat viszi a karjait, ráadásul a halál tornácán egyensúlyozva.

Az ostor csapását még kivédem a pajzsommal, de az én kezemben csak egy nanopajzs van. Az ostor megint továbblendül, és kíméletlenül belemar a hátamon a húsba. Felordítok, és magam előtt látom, amint a magasban van már legalább három kard, hogy lesújthasson rám. Doudy a földön, neki már vége. Nem tudom, mit segíthetnék még neki – bár hozzáteszem, már magamnak sem tudok, nemhogy másnak.

10:04 másodperc

Az utolsó erőmmel még magam elé tartom a pajzsomat, teljes erőmből elrugaszkodom, és kiugrom a támadók szorításából úgy három méterre. Ők, mint az éhes hiéna, követnek.

Láttam az óra számlálóját. Tudom, hogy ez nem igazság. Egy másodperc még, és utolérnek. Minden porcikám sajog. Nem tudom, ilyenkor merre vannak azok a nyavalyás kis nanobotjaim, de mindenem fáj. Legalább halálom előtt a fájdalmamat csillapíthatnák.

Már nem tudom, hogy érkezem le a földre. Félig látom, ahogy utánam ugrik legalább három kivégző a fotonkardjukat a magasba emelve, hogy utolsót sújthassanak még rám. Amy! Merre vagy ilyenkor?

Mindegy, én már lecsukom a szemem, és azt hiszem, elájulok. Nem várom már meg, hogy a halálos csapás éberen érjen.

4. A visszatérő

Dessio arcán átszalad az „ezt azért nem gondoltam volna” kifejezés, mikor szépen lassan, felemelt kézzel hátrafordul, hogy megnézze magának azt az alakot, aki szól hozzájuk. Minden mozzanatára nagyon ügyelt, mert a fotonkardok igen közel zizegtek a nyakukhoz.

– Ki is vagy te, aki ennyire kedvesen invitálsz? – kérdezi Dessio.

– Az nem annyira fontos, mint inkább az, hogy te mit keresel itt – tudakolja az, aki már a legelején is a nevén szólította Dessiót. Ez a helyzeti előny nem túl biztató, hiszen ezek szerint számítottak rájuk.

– Tudod, szép volt az idő, és amikor az embernek születésnapja van, akkor megesik, hogy vágyik a természetbe – mondja Dessio.

– Látom, az apád vére folyik ereidben. Ugyanolyan számító, hamis gazember vagy, mint ő. Csakhogy most a csapda, amibe belesétáltál azért, hogy csapdát állíthass nekünk, a végén elhozott a valós csapdádba, ami most csattant el éppen ebben a pillanatban – felel vissza Dessiónak lezserül.

Mintha végszóra mondta volna, mert az égből hirtelen lecsap rájuk három korvett, és négy pontos lézerlövedékkel pont telibe találja a fotonvértben lévőket, akik legalább tíz métert repülnek hátra, magukkal sodorva a másik kettőt is. A másik három lövés is tökéletesen pontos. Dessio és Rob köré lövik, amitől mindenki, még Dessióék is a földre kerülnek.

Az egyik korvett leereszkedik, és azonnal kiugrál belőle hat birodalmi deszantos, akik azonnal kiiktatják a Dessióékat eddig hátulról fenyegetőket.

A másik gép is lejjebb ereszkedik, és szintén hat birodalmi deszantos ugrik ki belőle: ők a Robék körül fekvőkkel foglalkoznak, ártalmatlanná teszik őket.

Dessióék talpra kecmeregnek, és elindulnak kifelé. Elég volt szoroskodni a bejárat előtt. Ráhagyják a hat birodalmira, hogy végezzék a feladatukat. A harmadik korvett teljesen leszáll a talajra, és bár közepesen nagy porfelhőt kavar, ahogy felkapja a talajról a port, de az ajtó kinyitása után egyből megpillantja Dessio az apját. Drake Freedama kormányzó ül ott teljes valójában, és bár a karja fel van fogatva egy virtuális kendővel, és nem kel fel, de láthatóan él, és ahhoz képest, hogy meglőtték, egészen jól fest.

– Apám! Hogy vagy? Miért nem maradtál otthon? Nem bízol bennem? – veti a szemére az apjának Dessio.

– Bízom benned, és azért is vagyok itt – feleli a kormányzó.

– Dessio, uram! Várom parancsod. A feltöltés kész – mondja egy Dessio számára igen kedves, megnyugtató hang. Zizi átvette a korvettje irányítását.

– Kérek egy teljes analizálást a helyről és az összes jelen lévő emberről. Kik ők, honnan jöttek, hol dolgoznak, mindent akarok tudni! – parancsol rá azonnal Zizire.

Közben a birodalmi deszantosok megfosztják a fotonvértektől és fegyvereiktől az eddig őket sakkban tartókat. Szépen sorba állítják őket, mindegyik kezén egy idegbilinccsel.

– Látom, nem vesztegeted az időt. Még a végén büszke leszek rád, fiam! – mondja a kormányzó

– Az lenne a legjobb, ha már most bíznál bennem, és nem csak a végén – válaszol vissza az apjának kicsit lemondóan Dessio. Ezután odafordul a felsorakoztatott nemrég még őt fenyegetőkhöz, akik most ártalmatlanul egymás mellett állnak. – Na, meséljetek nekem, mi volt pontosan a cél? Ki lőtt rá a kormányzóra? Miért tette, és mi volt a célotok azzal, hogy idecsaltatok? – kérdezi tőlük, miközben mindegyikre ránéz, és szép lassan elsétál előttük. Van, aki lebillenti a fejét, nem mer a szemébe se nézni. – Na jól van! Értem én. Ingyen senki nem akar segíteni. Hát legyen. Aki érdemi információt és segítséget tud nekem adni ebben az ügyben, azt én is kisegítem a kivégzéstől – mondja nagyon határozottan, még mindig lassan sétálva előttük, és folyamatosan szúrós tekintetével a szemüket keresi. – ...mert ugye azt tudjátok, hogy kormányzó egy hivatalos személy... Egy hivatalos személy ellen elkövetett merénylet a merénylet kitervelésében, támogatásában és még a merényletben részt vevők segítésében részt vevők büntetése is... – Itt megáll, hogy hatásos legyen, amit mondani készül, majd nyomatékosan folytatja: – ...Bizony jól gondoljátok, a kivégzés. Na, most... – viszi le a hangját, és hatásszünet közben még mindig fel-alá sétál szép lassan, és a szemükbe néz: – Ha úgy érzitek, hogy eleget éltetek, és itt szívesen befejeznétek az élet nevezetű nagy játékot, akkor tökéletes segítséget kaptatok rá, nem kell semmi mást tennetek, csak ügyesen hallgatni, és a kivégzésen megkaphatjátok a jól megérdemelt halált. De ha mégsem ez a terv... – megint hatásszünetet tart Dessio –,...akkor javaslom, hogy szépen kezdjetek el csiripelni – fejezi be, és valahol a sor közepén megáll velük szemben, és balról jobbra nagyon lassan elkezdi őket pásztázni, hogy vajon ki fog megszólalni.

Dessio a kora ellenére úgy beszél, mintha ezer éve élne a világ összes tapasztalatával a háta mögött. De hiába minden törekvése, úgy látszik, senki nem segít. Érhetetlen módon mindenki a halált választja.

– Dessio! Végignéztem az összes rendszeradatot, és valamennyi itt felsorakozott ember közvetetten Freedama kormányzónak dolgozik – mondja Zizi.

Miközben ezeket hallgatja Dessio, valahol a sor közepén álló egyik támadója, akivel nemrégiben beszélgetett, elmosolyodik, mintha tudná, mit mondott éppen neki Zizi, a vezérlőprogram.

– Jó! Nézd meg nekem, hogy mi ez a hely, ahol most vagyunk! – kéri a vezérlőprogramját Dessio.

– Ez az apja birtokának szomszéd területe. A bánya harminc éve bérelt és tíz éve elhagyatott, de a bérleti szerződés rendben és fizetve van.

– Ki a bérlő?

– Egy Forin Onier nevű ember. Az ő nevéhez fűződik még legalább harminc bánya bérleti szerződése.

– Forin Onier. Forin Onier. Hmmm... Forin Onier – ismételgeti a nevet Dessio.

– Ő Eddon Bitt embere – mondja a kormányzó a fiának, ahogy meghallja a nevet.

– Bingó! Akkor megvagyunk. Sakk és matt – mondja Dessio, és int a kezével, hogy a birodalmiak elvihetik a felsorakoztatottakat a kivégzésükre.

5. Az első év, első fél év

Tom Totti nem volt okos, még csak annyira előkelő családból sem származott. Csillogó kékes szemével és bozontos sötét fürjeivel – ugyan halkan és láthatatlan tintával, de mégis beírta magát a világtörténelembe. Az apja tábornok volt a Mynodis Centrális Birodalmi hadseregében. A feladata a légi és űri erők újoncokkal való támogatása. Csupa unalmas és másodrendű feladat. Az anyja a Mynodis három városában, a szemét újrahasznosítási vállalatainak a tulajdonosaként, gyakorlatilag semmit nem csinált. A pénz közepesen jó volt, de az ismertség és előkelőség szintjén valahol a periférián lehetett. Tom még csak kimagaslóan ügyes sem volt, mint katona. Egy dologban viszont világelső és lepipálhatatlan volt, az pedig a csajok elcsábítása.

Valahogy úgy esett, hogy a lányok úgy tapadtak rá, mint a lepkék a szerelmi feromonra, és úgy zsongták körül, mint a bogarak a neonfényt. Ha szinte bármelyik lányt megkérdezték volna, mit gondol Tom Tottiról, akkor valami olyasmit mondtak volna, hogy: „Úristen, az egy Adonisz... bárcsak szerelmes lenne belém” az arcáról pedig azonnal kiderül, hogy ő viszont már most őrülten szerelmes belé. Ha megkérdezték volna őket, hogy na és mi az, amiért tetszik, akkor meg valami olyasmit mondhattak volna, hogy: „Mert olyan cuki”, na, szóval, semmi nem derül ki pontosan. Egy biztos, hogy Tomnak nem kell különösképpen megerőltetnie magát azért, hogy szerezzen magának egy lányt.

Tom Tottit meg a lányok szerencsétlenségére mintha nem is érdekelné, hogy ő bármelyik lányt is megkaphatná. Békésen elsétálgatott a haverokkal, gyakorlatozott az akadémiai katonatársaival, és iszogatott a kampusz szórakozóhelyein.

Nyilván ő is elfogyasztott egy-egy lányt néhanapján, de nem ez volt az életének ezen időszakában a célja. Pedig nagyon ritka, hogy a felsős lányok figyelmét is magára tudja vonni egy elsőéves, és tulajdonképpen csak egy szavába került volna, és a lábai előtt hevernének.

Tom hálója tehát igen kiterjedt volt, csak éppen magát Tomot nem érdekelte. Természetesen a lepattanók reményében egy ilyen ember mellé azért felgyülemlik egy igen szép számú hiéna baráti társaság is, akik árgus szemekkel lesik, hogy a maradékból esetleg ők is részesülhetnének-e. Nehéz így megmondani, hogy ki az igazi barát, és ki az, aki csak érdekpartner. Tomot látszólag még ez sem érdekelte. Valójában azt is nehéz lett volna megmondani, hogy mi volt az, ami őt igazán motiválhatta volna. Egy biztos: Tom egy nyugodt, vidám és elég gondtalan, a 17 éves fiatalok életét élő fiú volt.

Dessio Freedama az Akadémia falai között eltöltött első napok alkalmával szintén nem kevés érdekbarátot szerzett, és bizony, ahogy teltek a napok, az ő népes tábora is szépen gyarapodott. A legtöbb tízes diák már az unalom végső határáig, kifogyhatatlanul érdeklődött, hogy mi történt az apjával, ugyanis azt nem lehet eltitkolni, hogy ő a nagy kormányzó fia, és persze azt sem, hogy pár hete merénylet áldozata lett a kormányzó, mert akkoriban szinte minden híradás csak arról szólt.

Nyilván, először igen hálás feladatnak tűnt az amúgy sem kis népszerűségét még jobban megtoldani azzal az elbeszélt kalanddal, amikor Robbal a meglőtt apja merénylői után vetették magukat, és tulajdonképpen elkapták a bűnözőket, akiket azóta ki is végeztek. A kormányzó szerencsésen megúszta az esetet. Egy 13-as osztályú nanobotjai egyetlen lövés esetében szinte biztosan megmentik az életét. Persze a gyors orvosi jelenlét is segített, és így szinte azonnal talpra is állhatott.

Elég az hozzá, hogy ebben az időben az Akadémián Tom, Dessio és See voltak a figyelem középpontjában. Tom miatt a nők aléltak el. Dessio mint a nagy kormányzó fia volt a szóbeszéd tárgya és követendő példa. See pedig az egyedüli olyan, aki felvételi nélkül jutott be az Akadémiára – ráadásul lányként –, sokszor volt durva és érhetetlen megalázás céltáblája. Szinte nem volt olyan alkalom, hogy ne tettek volna valami epés megjegyzést rá.

– Helló, kivételezett! Tudsz nekem is szerezni felmentést hadműveletből? – kérdezte egy hórihorgas fiú Dessio társaságából Seetől, mikor éppen elhaladt mellettük a lány.

– Nyugi, fogsz kapni a félév végén, ne izgulj, ami aztán örökre szól – vágott vissza a lány a fiúnak, aki bambán bámult csak rá, mert lehet nem is értette, hogy See arra akart kilyukadni, hogy fél év múlva ennyi ésszel magától ki fogják vágni az Akadémiáról.

Nem könnyű benn maradni az Akadémiában. Minden félév vízválasztó, és csak az eredményesek maradhatnak a végére. Az első félévet így minden felsős nagyon szerette, mert jó sok új úgymond’ próbálkozó érkezik, akinek legalább a fele kirostálódik az első félév végén. Na de addig lehet vadászgatni.

A tízesek között nem tesznek különbséget a nők és a férfiak között. Minden évben legalább annyi nő jelentkezik és nyer felvételt az Akadémiára, mint fiú. Így az első félév a dúskálni az új és friss áruk között című fejezetről szól. Ezt ragyogóan ki is használja az arra fogékony réteg. Ez a réteg egyébként az, amelynek az ötven százaléka szépen ki fog rostálódni az első év végén. Minden évben nagyjából 5000 új, felvételt nyert katona kezdi meg a tanulmányait az Akadémián. Ebből minden év első félévének vizsgáján kirúgják a felét. Az első félév nagyjából egy tizedrész fizikai és kilenc tizedrész elméleti oktatásból áll. Ez egy nagy vízválasztó azoknak, akik minden élethelyzetet csakis izommal akarnak megoldani. Év végén ez az arány fele-fele lesz a fizikai és az elméleti tananyag szerinti megoszlásban. Bizony, itt az adott évben felvételt nyert maradék közül a 70-80 százalék minden évben kirostálódik az év végi vizsgák alkalmával. Elmondható tehát az, hogy a felvételt nyertek kilencven százaléka nem való birodalmi tisztnek.

Az első hetek alkalmával iszonyatos nagy a nyüzsgés. Hiszen 5000 elsőéves tódul be az Akadémia tíz szintjére, ami a számukra lett kialakítva. Mindenki keresi a helyét, és ismerkedik. Mivel tudják, hogy évről évre a banda fele marad csak meg, elkezdődik a találgatás, hogy vajon az a fiú, vagy az a lány marad-e benn. Vajon én benn tudok-e maradni?

Az Akadémia legfelső emeletén – amit nem csak az elsőévesek használnak – van a birodalmi, harci stratégiai elemzőközpont. Így késő délután már nem jár itt senki. Mindenki vagy a holnapi napra készül, vagy az estére. See hirtelen kilép a szürkéskék lúperszlipből. Ezt néhány ember ezer év múltán sem képes elviselni, mert ilyenkor az egyes emberek gyomra jojózik, mintha egy másodperc alatt ezerszer állna fejre majd vissza a lábára, és az egész testéből mintha egy pillanatra kimenne az élet és az erő. Aztán ahogy visszatér, az egész teste forró, égető érzéssel telik meg, és súlyos másodpercek kellenek, amíg magához tér, vagy helyreállítják a nanobotjai a teste valamennyi sejtjét.

A tudósok a lúperszlipet száz bolygófordulónyi idővel ezelőtt találták fel, illetve már jóval előtte kísérleteztek vele, csak akkor nyilvánították biztonságosnak. Legalábbis valakinek akkor érte meg rátenni a biztonságosság bélyegét. Valójában az, hogy az emberek igen jelentős része éppen hogy csak nem hal meg tőle, nem túl biztató, és a mai napig sem tudtak választ adni az okára, csak folyton hangoztatják: nem kell félni, biztonságos. Aztán ha majd mégis kiderül úgy száz bolygófordulónyi idő múlva, hogy ilyen-olyan mellékhatásai vannak, vagy hogy éppenséggel halálos is lehet, akkor majd valami blőd marketig szöveggel elütik a dolgot. Persze a felelősök természetesen megbújnak a hatalmuk és a vagyonuk mögött. Semmi extra, csak a szokásos.

Egyébként is volt olyan őrült, aki több mérföldre is ki akarta terjeszteni a lúperszlipet, pedig egyértelműen kimutatták, hogy egy mérföld után a sejtek sérülhetnek. Végül maximum ötszáz méterig engedték használni. Hasonlóan működik, mint egy űrbéli térugrás, csak itt fix be-és kimeneti pontok között „csúszik” át az ember a térben. Lényegében belép a lúperszlip egyik fixen kialakított „ajtaján”, és azzal a lépéssel azonnal ki is lép a másik oldalon lévő, szintén fixen kialakított virtuális „ajtón”. Minden emeleten tíz ilyen virtuális lúperszlip belépő van – vagy annyi, ahány emelet vagy kilépési pont létezik, ami az összes emeletet összeköti, és abba lép bele a használó, amelyik emeletre épp szeretne érkezni. Na ez az, ami aztán felfordítja egyes emberek gyomrát.

Szerencsére See meg sem érzi ennek hatását, és amikor felbukkan a lúperszlipből, mintha mi sem történt volna, ballag tovább Goeg tábornok szentélyébe.

Goeg tízes létére nagyon visszahúzódó és hallgatag tudós. Szinte mindenki ismeri, bár soha nem volt katona, és így a tábornok rangot is csak először a diákság ragasztotta rá gúnynévként, viszont aztán már szisztematikusan mindenki így szólította, még a birodalmi nagy vezetők és kormányzók is. Minden esetre akkora szaktekintély a témában, hogy ha kérdés merül fel, akkor Goeg tábornok ikonikus és egyben elengedhetetlen szereplő. A tizediket Goeg „szentélyének” nevezte el egy akkori diák, és ez az évek alatt rajta is maradt. Mindenki úgy hívja: Goeg tábornok szentélye.

See, ahogy belép a „szentély”-e ajtaján, egy hatalmas, labor hatású, soktermes helyiségbe ér, ahol elsőre is látható, hogy itt sok száz tanuló akár egyszerre is le tud ülni. See már járt itt a hetekben, mert a birodalmi harcászati stratégia mind három év mindegyik félévének egyik kiemelt tantárgya. Goeg tábornok persze nincs hozzászokva, hogy órák után bárki is idecsöppenjen, és amikor See belépett, meglepett arccal fogadta a lányt, éppen kilépve a számára otthonosra kialakított irodájából.

– Mit óhajt a kishölgy? Csak nem tévedt el? – kérdezte tőle.

– Elnézést, Professzor úr, nem akartam zavarni és csak úgy hívatlanul betoppanni.

Azért jöttem, mert érdekel a harcászati és háborús stratégia. Amit eddig csak tudtam, megtanultam, és szeretnék tovább lépni. Ön az a személy, aki messzemenően a legnagyobb tudással rendelkezik, és mivel abban a szerencsében lehet részem, hogy az Akadémián tanulhatok, így azt gondoltam, kihasználnám azt, hogy szélesítsem a tudásom – válaszol neki See.

Goeg Tábornok nincs ehhez hozzászokva, és ráadásul a lány professzornak szólította, ami a folytonos tábornokozás után megint csak nagyon kellemesen hat rá, így nagy érdeklődéssel figyel. Maga a harci stratégia egy konkrétan utált tárgy az

Akadémián. A mai katonák a „na, haladjunk, és csapjunk oda nekik” stratégiát ismerik csak, minden előkészület és okoskodás nélkül. Goeg mindig is azt mondta, hogy a harcnak lelke és kultúrája is van. A lelkét el kell csábítani, és a kultúráját pedig először meg kell tanulni, majd utána folyton művelni kell. Sokszor a régebbi birodalmiak is kinevetik vagy figyelmen kívül hagyják ezt, nemhogy a mostani új generáció.

– Nocsak! Ez fölöttébb érdekes. Ha bejár minden órára, gyakorlatra – és nem úgy, mint ahogy az eddigi években szokott lenni, pár hét múlva már csak el-elmaradozva, néha-néha –, akkor nagy esélye van arra, hogy a tudása is szélesedhet ezen a téren – mondja Goeg professzor.

– Igen, ez alap nálam, Professzor úr. De én ezen felül is szeretném a tudásom tovább szélesíteni.

– Hm! Mire gondol, Kisasszony? Egyébként nem kellene birodalmi párbaj, önvédelem és harci támadások órán lenni és gyakorolni azt is? Nemsokára eljön a gyakorlati vizsga is – hunyorít a szemével a professzor.

– Amennyit nekem abból tudnom kell, azt tudom, illetve amit nem, azt majd meg fogom tanulni. Engem a stratégia érdekel! – Ennél határozottabb nem is lehetne See, miközben a Professzor szemébe néz.

– Miért érdekli ennyire a stratégia? Talán csak nem Birodalmi parancsok szeretne lenni a Kisasszony? – kérdezi a szemöldökét felhúzva Goeg.

– Elismerem azok szükséges áldozatát, akik elsőként a front csattanóján a bolygóért, a kormányzóért életüket adják. Semmivel sem kevesebb, sőt inkább több érdem ez azzal szemben, aki hátulról vezet és irányít. De én akarok utoljára meghalni egy háborúban, és az utolsó pillanatban is, ha lehet, egy paranccsal emberek tömegének életét megmenteni, vagy fordítani a lehetetlenen. Aki elsőnek hal meg, bármennyire is nagy cselekedet és érdem, az utána következő harcban nincs szerepe. Én okozó akarok lenni a háborúk kimenetelében, méghozzá ha lehet, az utolsó pillanatig! – See olyan beleéléssel mondja, hogy Goegnak muszáj meglepettségében hátralépnie egyet, és picit megdöbbenten, tágra nyílt szemmel hallgatja végig a lányt.

– Milyen háborúkról beszél, Kisasszony? Békeidő van! Nem jó a háború. Ne kívánja, hogy az legyen, mert akkor a világ a feje tetejére fordulva, sírva-ríva, sikítva, fájdalomtól telve, dühtől vezérelve és magát minden előkelőségtől megfosztva, megalázva és kiszipolyozva, testetlenül és lélektelenül, elhagyottan fog belefordulni a világ legnagyobb depressziójába. – Ahogy végigmondja, maga is beleborzong az egészbe. Nálánál senki sem tudhatja jobban azt, mivel jár egy háború.

– Goeg professzor! Sajnos a háború itt van. Az idő még nem fix, de itt van a küszöbön. Nem érzi a szelét? – kérdezi a lány. A professzor nagyon furcsán érzi magát, de amit a lány mond, és ahogy mondja, beszippantja őt magát is. Kíváncsi, hogy mit akar, és maga az, hogy egy diákja ennyire kitartóan szomjazza a tudást az őáltala nagyra tartott és tanított tárgyban, nagyon ritka és egyben izgalmas is számára.

– Mit szeretne, Kisasszony?

– Az ön összes tudását szeretném!

– Talán akkor kezdje el olvasni a könyveimet, abban le van írva minden... – mondaná még tovább, de See belefojtja a szót a Professzorba.

– Már olvastam, mind a 48 könyvét...

– Csak 47 van... – most Goeg szól bele, de csak egy pillanatra tudja félbeszakítani See mondanivalóját, olyan vehemensen mondja a lány.

– ...Az egész nem ér egy fabatkát sem... – mondja a lány, amikor hirtelen észbe kap, hogy az az ember van előtte, aki éppen írta, vagyis maga Goeg Professzor. Bár nem teljesen így, meg nem teljesen ezt akarta mondani, így aztán kis kitérőként, kicsit elnéző stílusban megjegyzi: – ...Elnézést, Professzor, nem bántásképpen akartam mondani, de a könyveiben szereplő dolgokat már mások millió meg egy alkalommal megírták. A legtöbb nem ér a szememben semmit, mert mindegyiket olvastam ezerszer. Ellenben a harmadik, a tizenhetedik, meg a legutolsó könyve a világ legnagyobb elméjének a legnagyszerűbb művei. Aki ilyet tud írni, mint az a három, az a legnagyobb stratéga, aki valaha is létezett! – mondja a lány teljesen hihetően. – Na, ez az a tudás, amire én vágyom, Professzor úr! – Goeg csak tátog párszor, el akarja kezdeni, amit mondani akar, de valahogy nem tudja néhány pillanatig, hogy mit meg hogy is mondja. Csak kinyitja a száját, majd visszacsukja, és ezt egy párszor eljátszva kicsit groteszk hatást kelt.

– Mi tetszett olyan nagyon az utolsó, negyvenhetedik könyvemben? – kérdezi végül nehezen.

– Nem az az utolsó könyve! – vágja rá See.

– Hogyhogy nem az az utolsó könyvem?

– A Professzor úr utolsó könyve: „Az univerzum stratégájának érzelmi világa”!

– De azt nem adtam ki! – mondja hitetlenkedve Goeg. – ...Azt csak pár benn-fentesnek és ismerősnek küldtem el.

– Tudom – mondja See, mint aki a világ legtermészetesebb dolgának tarja ezt. – Nyomon követtem a munkásságát, és megtudtam, hogy van egy 48. könyve is, és megszereztem. A világ legjobb könyve.

A Professzor valóban nem tudja, hogy mit mondjon. Ez azért kicsit sok neki is. Előtte áll egy alig csak felnőttnek készülő lány, aki egyrészről elbűvöli, más részről viszont megrémiszti. Mennyire fiatal és mekkora tudásszomja van! A Professzor jól tudja, hogy amit a lány állít, az igaz. Pontosan a 3., a 17. és a 48. könyv az, amit ő pont annak szánt, amit a lány állít, de ezt senkivel nem közölte. Senkivel a világon. Ráadásul az utolsót tényleg nem is publikálta. Csak igen fanatikus ember lehet, aki utánakutat annyira, hogy azt megszerezze. Már a beszélgetés közepén tudta, hogy mit fog tenni, de most így, bármennyire is ambivalens érzései vannak, még biztosabb a dolgában.

– Legyen! Megkapod, amit akarsz. Minden hét első, harmadik és ötödik napján, délután, amikor már minden órára, minden elméleti és gyakorlati feladatoddal kész vagy, akkor és csak akkor, eljössz ide hozzám, és négy-öt órát foglalkozunk ketten a stratégiákkal – mondja a Goeg Professzor.

– Úúúúh... Köszönöm, Professzor úr! – mondja See nagy mosollyal, és kitörő lelkesedéssel megöleli és csókot ad az arcára hirtelen, amikor is észbe kap, hogy mit is csinál éppen. – ...Elnézést, Professzor úr, de annyira örülök!

A Professzor végre látja azt a lányt, akit valójában látnia kellene: egy diáklányt, aki előtt még ott az élet. Eddig akit látott, az csak egy koravén felnőtt volt, komor és komoly célokkal maga előtt. De öröm, hogy van egy másik oldala is az éremnek, és ez megnyugtatóan hat.

– De tudd meg, Kishölgy, ha egyszer is késel vagy egyszer is kimaradsz, vagy nem lesz meg a feladat megoldása, akkor búcsút mondunk egymásnak!

– Az a lehetetlen kategória, Professzor – válaszolja See.

– Jövő héten kezdünk csak, a héten még sok a dolgom.

– Rendben van, Professzor úr.

– Egyelőre, ha lehet, ne foglalkozzon a háborúval ilyen vehemensen, ha megkérhetem! – mondja a Goeg a lánynak kérlelően.

– Rendben! Bár az egész stratégia célja pont ez lenne.

– Igen, de addig jó, amíg nincs. Elég akkor foglalkozni vele, ha már itt van.

– Nekem csak az a legnagyobb bajom, hogy már itt van, Professzor Úr! De megígérem, hogy nem foglalkozom vele, csak ha kell! Viszontlátásra a jövő héten – mondja a lány, azzal megfordul, és elsétál az ajtó felé.

6. A lopás ténye

Ahogy Eddon Bitt kormányzó feltápászkodik a székéből, legszívesebben ezt a

George technikus gyereket darabokra tépné, de ő csak a rossz hír hozója, az igazi vétkes egyáltalán nem ő. Viszont mérgén az ember talán enyhíteni tudna akkor, ha a rossz hírt hozóját kicsit megtéphetné.

– Miért nem ellenőrizted már, ki volt az, aki letöltötte a dokumentumot! – ripakodik rá a kormányzó.

– Uram, én... – George mentőangyalaként, hol Ninára, a főnökére, hol pedig a kormányzó fiára, Hanura pislog, de legszívesebben elsüllyedne, annyira retteg a kormányzó haragjától.

– Ne gagyogj már nekem, az Isten szerelmére, mondj már valami értelmeset! – esik neki megint a fiúnak.

– Uram... megnéztük, de... – ugyanúgy dadog szerencsétlen fiú.

– ...És mi van de? – szakítja félbe, mert már nagyon türelmetlen a kormányzó, és majd’ felnyársalja a szemével.

– ...Az összes előzménytörténetet kitörölték a letöltésekből a terminálon. Semmi nem látszik – mondja gyorsan végig, majd lesütve a szemét a padozatot nézi.

– George, szólj azonnal termináltechnikusnak, a biztonsági teremfőnöknek! – utasítja a fiút Nina. – ...Ja, és George! – szól még az épp kifordulni készülő technikus felé, aki már-már fellélegzett, hogy kiléphet a szobából, ahol egy levegőt kell szívnia a mérges kormányzóval, de Nina kellemes hangjára visszafordul. – ...Keresd meg nekem Kemont, és mondd meg, hogy nagy szükségem van a szakértelmére.

– Rendben, Nina intézem – mondja, és kiviharzik: szinte fut a technikus.

– Kapcsold nekem azonnal a Nyugat Föld Katonai és Rendészeti parancsnokát! – utasítja a személyes vezérlőprogramját a kormányzó. Pár másodperc múlva már látja is maga előtt, virtuálisan kivetítve.

– Üdv, barátom. Ezer éve nem láttalak! – köszönti a parancsnok. Hivatali öltözék van rajta, és széles mosollyal áll a szolgálatára.

– Tekk Parancsnok, de jó, hogy látlak! Nagy szükségem van most a segítségedre!

– Mi a baj? Miben segíthetek? – komorul el hirtelen, és mintha azonnal nagyobb figyelmet is szentelne rá Tekk Gore Parancsnok.

– Egy nagyon diszkrét feladatra kérnélek fel. Úgy látszik, megloptak. Egyedül te segíthetsz nekem. A részleteket később. Csak azt szeretném tudni, számíthatok-e a segítségedre.

– Viccelsz, barátom? Bármikor és bármekkora bajban is a barátod leszek és maradok. Keress fel, vagy küldd át a részelteket!

– Köszönöm, Tekk! Kereslek majd! – mondja a kormányzó, és bontja a vonalat.

– Vizsgáljunk ki minden lehetőséget, de a termelést nem állítjuk le, annak mennie kell! Gondolom, ezzel Ön is egyetért, kormányzó – kérdezi Nina.

– Rendben van, Nina. A Mynodison hol vannak egyáltalán azok a helyek, ahol egy hibrid SA-25-ös legyártható? – kérdezi hirtelen a kormányzó.

– Első blikkre azt mondanám, hogy csak itt nálunk... – mondja Nina, de közben elgondolkozik – ...Várjunk csak... A CGH Vállalat! Hát persze! Igen... – motyog magában Nina.

– Hogy mi van?... Nem értem. Úgy mondja már, hogy én is értsem, az Isten szerelmére! – mondja idegesen a kormányzó.

– A CENTRÁLIS GLOBAL HYBRID Vállalat! Az képes legyártani. Lassan, de képes rá.

– Azt a betyár, mocskos, tetű anyját neki! Te rohadék Drake Freedama! Ki foglak belezni, csak várd ki a végét! – csak úgy fröcsög ki a szájából a kormányzónak.

7. A VI. Birodalmi Centrális

Gladiátor Ludus Belli kezdet

Nem kellemes ügy arra kelni, hogy a nyelveddel valami poros, homokos, koszos valamit nyaltál fel, és fogaid között, bárhogyan is akarod kiköpni, ropog-recseg, és undorító ízű. Eddig hiába nyitottam ki a szemem, látni nem láttam. Másodpercek kellettek hozzá, hogy a nézéshez látás is társuljon. A homályos fátyol mögött aztán kitisztult a kép, és lassan az ordító hangzavar is a helyére került. Nem haltam meg, és az arénában vagyok.

Nagy nehezen feltápászkodom, de a lábam nem akar engedelmeskedni, a vérem igen szép mennyiségben adózott a földnek, a vádlim gyakorlatilag ketté van vágva, a hátam sajog, és a vállam is vagy darabokra van törve, vagy lehet kicsit még jobban. Valójában tudni sem akarom, hogy mennyire nagy a bajom. Azt viszont most már hallom, hogy a közönség ütemesen a nevemet skandálja:...Ree Vox, Ree Vox, Ree Vox... Nagy nehezen azért nekitámaszkodom az aréna körperemének, és erőből megtartva magam próbálom megfejteni, hogy most mi van, vagy mi lesz, de a hangzavar és a nevem kiáltozása csak nem halkul, és nem marad abba.

Nem tudom megmondani, hogy ez most jó vagy rossz. Nemrégiben még az én halálom lett volna a legszebb gyönyörforrás, és most, azért mert élek, na, pont azért őrjöngnek.

Ahogy mellém pillantok, nem messze tőlem látom, hogy Doudy mozdulatlan teste fekszik. Szegény Doudy! Igazságtalan. Akkor ölték meg, amikor már vége kellett volna, hogy legyen. El-elszökik a látásom néha, és nagyon gyenge vagyok. Vagy nagyobb a sérülésem a kelleténél, vagy a sok vérveszteség miatt van, de mintha pillanatokra elveszteném olykor-olykor az eszméletemet is.

Valahonnan fentről, Bakung Birodalmi Bíróhelyettes virtuális légpulpitusával ereszkedik elég magasról be az aréna aljára kicsit befelé srégen, az én irányomban.

Amikor leér a virtuális légpulpitusról, lép egyet, és már a lépés pillanatában a légpulpitus eltűnik, ő megérkezik, alig huppanva, az aréna homokjára.

A Bíró arcán minden látszik, csak elégedettség nem. Van egy jó adagnyi meglepődés, legalább hasonló adagnyi utálat és gyűlölet is. A jog, ha gyéren is, de bizonyára ezt a helyzetet is szabályozza valamennyire, ám mivel ilyen soha nem történt még, és elméletben be sem következhetett volna, nyilván egyetlen bíró sincs felkészülve arra, hogy mi van ilyenkor, mit kell tenni és mondani. Mivel viszont ő a bíró, ezért akkor is az ő feladata, ha nem is tudja egészen pontosan, hogy mitévő legyen.

– Ree Vox! A Birodalmi 13. törvénykönyv 15. fejezet 5. bekezdésének 24. paragrafusa alapján a büntetésed ezennel letelt. A szabadságod öt év gladiátori szolgálat után teljeskörűen visszanyered, és azt követően a birodalom majd dönt a sorsod felől. – A bíró lassan, és mintha bizonytalanul idézgetné a törvényeket, mintha ő maga sem lenne teljesen biztos abban, hogy helyes-e, amit tesz. – Ha gladiátorként megszeged a törvényeket, úgy azonnal megfosztható vagy a nanocsomagodtól – Ránéz a nyakamra, és nyel egy nagyot, mert ebben is tévedett. – A többi döntésemről később tájékoztatlak, és a kiegészítésekről is – teszi hozzá gyorsan, mert rádöbbenhetett, hogy buta helyzetbe került.

A mondat végét már szinte alig hallom, elfogy az erő a lábamból, és csak annyit érzek, hogy a testem elgyengül és sötét lesz. Ismét elájultam, vagy meghaltam.

8. A 43. Birodalmi Kongresszusi Tanácskozás

A nagyjából egy mérföld magas, kétszáztíz emeletes, a világ egyik legmagasabb és egyben a legpatinásabb épületének a tetején lévő kupolaterem gyakorlatilag mindenki számára elzárt rész. Az épületet az egyik főistenről nevezték el, így lett Zeusz Torony a neve. Évente, amikor a világ bolygóinak vezetői üléseznek, valamint akkor, amikor valami egyéb béketanács vagy más összejövetel zajlik, akkor és csak akkor van megnyitva. A birodalom legképzettebb testőrsége strázsál és adja a védelmet az üléseken, ami azt is jelenti, hogy megközelíteni ebben az időben csak a kijelölt személyeknek lehetséges, de nekik is csak hosszú beléptetési procedúra után engedélyezett.

A legérdekesebb, hogy ez a mesterséges kisbolygó szolgáltatja az alapot a Zeusz

Toronynak és a tetején lévő Zeusz Torony Kupolateremnek. A Kupolaterem kívülről beláthatatlan, viszont kifelé üvegszerű anyaga miatt teljesen átlátható, és lélegzetelállító panorámát szolgáltat. Főleg azért, mert a belső rész meg van emelve, és így a betekintési szög akár lefelé is akadálymentes.

A Terem belseje a kivitelezőt dicséri a szolid és üzleties, de mégis laza, vagány, újszerű kinézete miatt. A közepén lévő patkóasztal nagyjából ötven személynek elegendő ülőhellyel szolgál. A patkó két szárának végében, egy nagyjából tízszemélyes asztal található, ami szemben helyezkedve a patkó asztallal az ott ülőket szemből láttatja, illetve, mivel nagyjából fél méterrel meg van emelve, így rálátása van a teremre is. Mögötte egy ízlésesen elhelyezett páholyszerű kabin található, még magasabbra emelve, ami pár személy számára van kialakítva. Itt foglalhat helyet a Birodalmi Uralkodó.

A teremben lévők között vannak, akik már a helyükön ülnek, vannak, akik még állva beszélgetnek, van, aki csak hologramszerűen, virtuálisan van jelen, de a legtöbben testi valójukban is megjelentek. Körben biztonsági őrök állnak. Minden bolygó küldöttei, akinek egy katonai, egy politikai és egy hivatali tagja lehet a teremben, hozhat két saját személyi őrt is.

A patkó alakú asztal egyik oldalán öt bolygó, a másik oldalán szintén öt bolygó és az úgymond kanyarulatában egy bolygó meghívottjai foglalhatnak helyet. Szemben ülnek a Birodalmi uralkodói tanácsnokok, fenn pedig az Uralkodó és a helyettese, esetleg az Uralkodó meghívottjai, biztonsági őrei.

A biztonsági őrök semmit nem hallhatnak a tanácskozás alatt, mert az audióakusztika úgy van szabályozva, hogy csak a patkóban és előtte hallhassák a résztvevők. A biztonságiak csak az esetleges belső riasztásokat hallják és látják, hogy benn mi történik, így a kongresszus teljesen diszkrét és bizalmas.

– Hölgyeim és Uraim! – hallatszik Sesile Au Birodalmi Uralkodóhelyettes hangja.

– Kérem... Hölgyeim és Uraim... foglalják el, kérem, a helyüket. Az autentikációkkal végeztünk, így mindenki megerősítette a részvételét a konferencián, vagyis elkezdhetjük az ülésünket.

A szemben lévő asztal jobb oldalán feláll egy 20-30 év körüli férfi – ebben a világban a kor nagyon csalóka, a nanobotok gondoskodnak róla, hogy fiatalok maradjanak kinézetben az emberek, így csak azt lehet megállapítani, hogy 20-30 évet már nagyjából megélt. Mindenki leül a helyére, még az is, aki csak virtuálisan van jelen

– természetesen ők valójában az otthonukban ülnek le, a teremben meg csak virtuálisan.

– Nagy szeretettel köszöntök minden résztvevőt. Ezzel a kongresszusi napot megnyitom. A mai nappal a 43. Birodalmi Kongresszuson az interplanetáris kereskedelem, a fegyverkvóta-határozatok kiegészítése, az Uralkodói bolygójog kiterjesztésének és a pénzügyi adórendszer szabályozásának a megtárgyalása lesz a legfontosabb témánk – mondja a tárgyalás felvezetője, Alex Hurre. – A napirendi pontok megtárgyalása előtt többen is jelezték a felszólalási kérelmüket, amelyeknek most azonnal teret is hagyunk. Elsőként az Akkoon Bolygó Szenátora, Miguell Pass Első Szenátor szólal fel.

– Köszönöm a szót, és nem húzva az időt, köszöntök Mindenkit. Az Akkoon, Samuel El főkormányzó úr – itt lenéz és picit biccent a mellette ülő főkormányzóra

– és a teljes vezetőség egybehangzó véleménye szerint az egyik legfontosabb feladatának tekinti, hogy az interplanetáris szerveződésben a fegyverkvóta kiegyenlítettségét minél előbb a megnyugtató szintre kell felhozni. Erről az ez ügyben megtartott első, tizenöt hónappal ezelőtt lezajlott Kongresszuson beterjesztett 4526.20/Akkoon-345.5-ös beadvány alapján tájékozódhattak. Kérem az itt lévőket, hogy... – ezután a Szenátor kicsit hosszasan kifejtette, hogy szeretné azt, ha az összes bolygó azonos szinten tudná tartani a fegyverkezést, és ezt a kereskedelemmel meg is erősíthetnék.

A teremben a legtöbb résztvevő 25-45 év körüli lehet. Minden bolygóról ilyenkor megérkezik a bolygó vezetője, aki rendszerint vagy a főkormányzó vagy a Bolygó uralkodója – kivéve a Mynodis, ahol egyedi a helyzet, mert nincs vezető, csak négy kormányzó, és már hosszú ideje nincs sem főkormányzó, sem pedig uralkodó. A vezetők mellett jön egy szenátor, aki vagy választott, vagy első szenátor, esetleg a kedvenc szenátor – ez bolygónként változik –, és hivatalos továbbá még egy Katonai vezető, aki a legegyértelműbb, mert mind a tizenegy bolygó esetében, ez a bolygó birodalmi, katonai parancsnoka. A Kongresszus így mindig egy hivatali, egy politikai és egy katonai képviselőből áll – már amennyire betartja az adott bolygó, és el is megy mindenki.

– Köszönöm, Szenátor! – mondja a tanács vezetője. – Megkérem a Mnemosyne bolygó főkormányzóasszonyát, Emili Evenoult, hogy terjessze a kongresszus elé a beadványát.

Emili, mint ahogy a többi bolygó vezetője és szenátora is, az alkalomnak megfelelően választva öltözetét jelent meg a kongresszuson. Gyönyörű, fehér öltözetben pompázik. Komor arca olyan, mintha hatalmas gondjai lehetnének, de testének fiatalságát a fehér ruha előnyösen domborítja ki, így sokat csökkent a nő komorságán. Emili is hangot ad a fegyverkezés irreális, egyes bolygókon kiemelkedően erős eltolódásnak, ugyanúgy, mint ahogy a soron következő másik négy bolygó felszólalója:

A Berry bolygó szenátora, Raul Gernadose, a Terres bolygó szenátora, Diego Marco, a Zenodin bolygó főkormányzója, Fred Sounus és a Odessyre bolygó szenátora, Roan Hee is. Mindenki tudja, hogy a három nagy bolygón, a Mynodis, a Sys és a Dragoon bolygókon van a legnagyobb fegyverkezésre alkalmas gyárak 65-70 százaléka. Talán ebből a legnagyobb Eddon Bitt kormányzó kezében összpontosul, nem hiába félnek tőle olyan sokan, és ezért keresik is a kegyeit. A kormányzó nincs jelen, mint ahogy nincs a többi sem. A Mynodist az első szenátorasszony, Dalena Fergessen és Jim Kurdoo Birodalmi Katonai Parancsnok képviseli.

Jó hosszan, gyakorlatilag mindenki ugyanarról beszél pepitában. Nyilván főként azok, akik nem tudnak felmutatni számottevő katonai és hadászati erőt, és félnek attól, hogy aki meg tud, nehogy lekörözze, vagy veszély esetén megkarmolja a bolygóját. Akiket főként érint a dolog, azok viszont csendben figyelve az eseményeket, bölcsen hallgatnak, és a helyükön ülnek nagy nyugalomban.

– Köszönöm a felszólalók beadványait és kiegészítéseit. A nap végén még, ha szükséges, visszatérünk ezekre, és egy egységes törvényjavaslatban összegezhetjük az elhangzottakat – mondja, és ránéz az előtte lévő virtuális falra, amit csak ő lát, és lapoz benne az ujjával. – Térjünk rá egy kicsit érzékenyebb napirendi pontunkra, az Uralkodói pénzügyi és adórendszer kiterjesztésének megtárgyalására, amely... – folytatná tovább Alex, az ülés vezetője, de közben jól látható módon, a patkó kanyarulatában feláll egy 30-35 körüli, csillogó, vérvörös, estélyi öltözetben megjelent nő.

A patkó kanyarulatában a Sys bolygó küldöttei ülnek. A bolygónak két megosztott vezető szenátorasszonya van, mind a ketten eljöttek, és velük jött a bolygó Birodalmi Katonai Parancsnoka is: Lisa Hamivous. A Sys az egyedüli bolygó, ahol a Birodalmi Katonai Parancsnok posztját nő tölti be. Egyébként a Sys bolygó minden fő vezető személye egyedülállóan nő. A Sys uralkodója Vakka Loome Király, aki messze híres igazságosságáról és egyben erőskezű uralkodásáról – hozzá kell tenni, hogy bizonyos körökben szintén messze híres ennek ellentettjéről is. Soha egyetlen egy ülésen sem jelent még meg. A nő, aki felállt, Celia Kappa Szenátorasszony, aki megosztott politikai vezetője a Sys bolygónak Ira Quamool Szenátorasszonnyal. Nagyon határozottan, közepes hangerővel és figyelmet vonzó hangleejtéssel, igen kellemes női hangján kezdi meg a mondanivalóját, amikor Alex ülésvezető elakadt szavakkal abbahagyja a beszédét, látván, hogy a Szenátorasszony szép lassan feláll.

– ...Elnézést kérek, hogy nem túl elegáns és hivatalos személyhez nem méltó módon belefojtom a mondanivalója közepén Alex ülésvezető úrba a szót. Először is nagy szeretettel köszöntök minden résztvevőt. Tudom, de legalábbis sejtem, hogy sokan unhatják az én kitartó és soha abba nem maradó felszólalásaimat. De ennél a pontnál kötelességem megjegyezni, hogy mint a Sys Királyi Bolygó Szenátora, nem tudok egyetérteni azzal, hogy központosított uralkodórendszert emlegetünk. Kik voltak azok, akik ezt ratifikálták? Tizenegy bolygó... – Celia folytatná még, de feláll, sőt felugrik a jobb oldalon Miguel Pass Szenátor, és beleszól. Miguel kinézetre nem lehet több húszévesnél, és a lendülete is igen fiatalos és pattogó. Szőkés hajfürtjei, ahogy a homlokába lógnak, még inkább kisfiússá teszik, viszont a sötétbarna, szikrázó szemével egyértelműsíti, hogy ha kell ölni is tudna.

– ...Már elnézést, Szenátorasszony, de ezer éve adott ez a status quo. Az Uralkodó végzi értünk áldásos munkáját, és most olyan érzésem van, mint mikor ülünk a legmodernebb, szuperül működő űrhajóban, és valaki felszólalna, hogy de emberek nem értek egyet azzal, hogy ebben a csodálatos úrhajóban utazunk, ki az aki felhatalmazta az embereket arra, hogy ilyet csináljanak, miért nem megyünk inkább vissza az időben, és járunk inkább kecskeháton. – Ahogy ezt elmondja, a teremben lévők több mint fele jóízűen röhög.

– Örülök a mókás megjegyzésének, kedves Miguel Szenátor – folytatatja Celia rendíthetetlenül, megőrizve hidegvérét. – De sajnos ez a csúsztatás jellemző azokra, akik a trójai falovon érkeztek, és azt a status quot, amit Ön emleget, szeretnék elfogadtatni, sőt természetesnek venni. De ha megsértődik, ha nem, mi ezt nem vagyunk hajlandóak soha elfogadni! Mert ha Ön mondott egy kedves példát, hadd érzékeltessem én is, hogy milyen is az Ön mostani status quoja egy hasonló példa szemléltetésével! Ez olyan, mint amikor egy család vérrel-verejtékkel felépít egy hatalmas palotát. Van benne helye mindenkinek: a család minden tagjának, a személyzetnek, a rokonoknak... mindenkinek. De egyszer csak a személyzet egy része elhatározza, hogy beengedi a nagy palotába a szomszéd területen élő ellenség tagjait szépen egyesével. A család soha nem adott rá engedélyt, sőt megkérte őket, hogy többet ne tegyenek ilyet, mert nem lesz jó vége, és azonnal tegyék ki az ellenséget a palotából. De ezek a szolgálók nem engedelmeskedtek. Voltak olyan emberek, akik semlegesek voltak. Voltak szolgálók, akik pénzt kaptak érte, tehát támogatták, hogy egyre több idegen ellenség kerüljön be a palotába. Az ellenség, aki jött erős és agyafúrt volt, a palotán belül szövetségeseket szerzett. Volt, akit lefizettek, volt, akit ágyba csábítottak, volt, akiket egyszerűen fegyverrel térdre kényszerítettek. Ahogy teltmúlt az idő, a palotán belül a sok betolakodó megalapított egy „Palota Vezetőségre” keresztelt szervezetet, ahol az addig összetoborozott embereket irányítgatták. A végén odáig fajult a helyzet, hogy szinte csak pár ember – persze a Palota ura és családja – kivételével mindenki a lábuk előtt hevert, és leste minden „uralkodói” parancsát. A Palota Ura soha nem adott engedélyt arra, hogy az ő jogos tulajdonára bárki is rátegye a kezét, sőt azt minden erejével tiltotta – hozzáteszem, lehet az elején sokkal aktívabban kellett volna tiltania. Viszont kívülről, ahogy az idő telt, minden szabályosnak tűnt, és bármennyire is ellenkezett a palota valódi ura, az ellen a bizonyos status quo ellen a Palota Vezetősége szervezet nyomást gyakorolt a palota tulajdonosára, hogy hódoljon be ő is, és akkor talán meghagyják neki a palota vezetője státuszt, de minden Palotában lévő javaknak a 80 százalékával adóznia kell a Palota vezetésére megalakult szervezet vezetőinek. – Ahogy folyik a példa mesélése, sokan sutyorognak, fintorognak és fészkelődnek a helyükön, de a Szenátorasszony akkurátusan és megszakíthatatlanul folytatja. – Természetesen törvényeket alkottak a Palota Vezetőségének Szervezetében, hogy azok alapján majd az így beszedett javakat „igazságosan”, érdemeltek szerint szétosszák, hogy az profi, korhű és politikailag korrekt lehessen. De bizony ez nem volt más, csak egy lopott status quo erőltetése, egy lopott vagyon és az ugyancsak lopott tulajdon megtartásának szándéka. A Palota Ura és tulajdonosa soha, de soha nem fogja hagyni, hogy az, ami az övé, más kezébe kerüljön...

A háttérben, a páholyban egy ismert és előkelő hang szólalt meg a virtuálisan jelen lévő Birodalmi Uralkodó Lord Prime Infinite szájából, akit mindenki Uralkodónak vagy Lordnak szólított.

– Szép példázat, kedves Szenátorasszony. De a békének ára van. Viszont bármennyire is igyekszik az ember jónak lenni, mindig akadnak olyanok, akik a békétlenség tüzét szítják – még akkor is, ha igazuk van; még akkor is, ha az élet néha igazságtalan. Ez itt egy békekonferencia! Mi a tolerancia jegyében minden bolygó küldöttjét – legyen az bármikor is – a családunknak, a Birodalom tagjaként fogadjuk, kezeljük és elfogadjuk, sőt mondhatnám úgy is, hogy szeretjük. A tékozló fiú egyszer hazatalál. Együtt erősek vagyunk, külön-külön viszont vesztésre vagyunk ítélve – mondja a Uralkodó.

– Soha egy szóval sem mondtuk, hogy a bolygók között ne legyen megállapodás, ne legyen akár egy unió. De hogy a bolygókon felül, azok nyakára ülve egy magasabb szerveződési egység legyen, azt soha nem engedélyezzük és soha nem egyezünk ilyenbe bele! – mondja határozottan Celia.

– Ez már megtörtént és ön, kedves Szenátorasszony, itt van kongresszusról kongresszusra ugyanúgy, mint minden másik bolygó, értékes hivatali, katonai és politikai vezetője. Miért nehéz elfogadni hát, hogy együtt kiválasztva a jó irányt, majd együtt kiválasztva a megfelelő eszközt, közösen haladunk, és közösen teszünk meg mindent a cél elérése érdekében, majd a végén szintén közösen élvezzük annak minden javát? – kérdezi az Uralkodó.

– Erre elég egyszerű a válasz, kedves Lordom. Mert azok a javak soha nem voltak az Öné, és soha nem is lesznek – mondja a Celia igen határozottan, talán kissé zordan. A szavai úgy lőnek ki, mint íjból a nyíl, és pontosan találnak be minden olyan személynek a lelkébe, akinek az szól.

9. Ludus Belli. Beszippantva

Amikor kinyitom a szemem, Amy néz rám. Mostanában olyan sokszor ér véget nálam egy helyzet filmszakadással, hogy tulajdonképpen már azt sem tudom, hogy álmodom, vagy meghaltam, vagy pont most térek magamhoz.

– Amy! Te vagy az? – kérdezem a lánytól.

– Igen, Ree, én vagyok – feleli Amy. Nem tudom nem észrevenni, hogy a nyakán egy 13-as foszforeszkáló szám látszik. Bizonyára minden követ megmozgathatott, és csak így sikerült neki a közelembe jutni, vagy ki tudja, mi történhetett, de most ez nem is annyira lényeges, majd kiderül ez is egyszer. Viszont hol a fenében vagyok, és mi is történt pontosan?

Ahogy körülnézek, látom, hogy megint egy pinceszerű, viszonylag nagy helyiségben vagyunk, Sehol egy ablak, csak mesterséges megvilágítás. Egy virtuális ágyban fekszem, amit erre a célra, pont itt és csak addig tartanak fenn a számomra, amíg vagy el nem hullok, vagy fel nem épülök. Oldalra tekintve meglátom azt, amit nem is gondoltam volna, hogy meglátok. Doudy fekszik mellettem, egy ugyanolyan virtuális ágyban, mint az enyém. A Jó öreg Doudy! Na persze, egy fenéket öreg, alig néz ki harmincnak. Pontosabban annyinak se. Az itteni egészségügyisek úgy összecsomagolták, hogy alig látni a testét. Csak a feje nincs bekötve. Nem tudom, hogy a nanobotjai ilyenkor épp mint műthetnek rajta, de ahogy visszaemlékszem, szegény szerencsétlent a teste szinte minden pontján összekaszabolták és szúrták. Komolyan azt hittem, hogy meghalt.

De hogy én mennyire örülök ennek a huligánnak! Amy néz kitartóan a szemembe, és szegény most hirtelen csak másodhegedűs lett Doudy mellett. Persze Amy sokkal többet jelent nekem, mint bárki más. Amy most is kitartóan, hűségesen és a legkisebb rosszalló megjegyzés nélkül vár rám. Vár, hogy a sorára kerülhessen, és vár arra, hogyha valamire szükségem van, akkor ha tud, segítsen benne. Mindezt önzetlenül.

Doudy nincs eszméleténél, így nem is bántom. De legalább él. Majd ha jobban lesz, akkor beszélünk. Ami fontosabb most, az valóban Amy.

– Merre voltál, kis barátnőm? – mondom vidáman, mert most már megjött az életkedvem. Annyira nem is olyan rossz ez a nap!

– Neked mentem el meglepetés ajándékért a születésnapodon. Amikor elkaptak benneteket, akkor beadtak egy szérumot, amitől elkábultál, és a nanobotjaid nem tudták meghatározni a pozíciód, így én is csak a sötétben tapogatóztam. Amikor magadhoz tértél, már késő volt, mert elrendelték a kivégzésed, és már épp zajlott végrehajtása is – mondja Amy, és ahogy mondja, visszaidéződnek a zord pillanatok: ahogy látom meghalni Halnivágyót, meg ahogy levágják Hans fejét. Beleborzongok, rossz emlékek. Viszont, hogy Doudy megúszta, na meg persze, hogy én is élve maradtam, kicsit azért felráz. – Engem nem nagyon engednek a közeledbe. A Birodalmi bíró elrendelte, hogy gladiátorként még öt évig szolgáld a Ludust.

– Mi az a Ludus? És ez mit is jelent most pontosan?

– A Ludus, az a gladiátorházakat jelenti. Te a Ludus Belli házba kerültél. Ez a Mynodis legjobb, legnagyobb, de egyben a legagresszívebb háza.

– Mit kell csinálnom?

– Harcolni, és szórakoztatni a közönséget, mint gladiátor.– És ezt öt évig?

– Igen.

– Csak kibírom!

– Ree! Én nem tudok neked segíteni – mondja Amy, és az arca bár legtöbbször érzelemmentes, most látszik a szomorúság rajta.

– Jaj, Amy, ne legyél szomorú, ha szomorú vagy, én is az leszek! Az a lényeg, hogy élek, és ez már maga egy kisebb csoda.

– Igen, de öt év nagyon hosszú idő, addig meg is halhatsz.

– Jó tanárom volt. Nem fogok – mondom, és mosolyogva megsimogatom az arcát. – Ez lesz az otthonom?

– A jelentésben az van, hogy átvisznek benneteket Unilux városába. Ott van a Mynodis legnagyobb Arénája és egyben a Ludus Belli fő központja is – mondja komoran Amy.

– Jaj, Amy, ne csináld már! Miért lenne ez akkora nagy baj?

– Unilux a Centrális Campusa. Ott van a Centrális Akadémiája. Rajtatok kísérletezhetnek a birodalmi katonák.

– Na és? Kísérletezzenek! – mondom makacsul.

– Ree! A fotonostor rossz kísérleti eszköz, és nagyon halálos!

– Nem, lesz baj, Amy! – mondom neki, hogy megnyugtassam, bár tudom, hogy robot, és neki a nyugtatás nem létező dolog. – ...Na és ott fogok lakni abban a luxi, vagy milyen városban?

– Unilux a neve, és ott fogsz lakni a Ludus Belli egyik lakásában. Nem tudtam semmit tenni, átkerültél Lilja Belli Gladiátorai közé. Próbáltalak megvásárolni, de Lilja messze híres arról, hogy aki hozzá kerül, azt soha nem adja el senkinek, mint más Ludus házaknál ez szokás.

– Eladni? – kérdezem, és bután nézek rá. Hirtelen Doudy megmozdul.

– Hol vagyok? – néz fel Doudy, és kérdezi olyan hangon, mint aki éppen halottaiból tér vissza.

– Hé, Gladiátor! – kurjantok oda neki. – De örülök, hogy magadhoz tértél, Doudy! Még itt vagyunk valami rögtönzött kórteremben. Megcsináltuk! – mondom neki lelkesen, hátha segít a gyógyulásában. Bár abban bizonyára a nanobotjai sokkal jobbak nálam.

– Megcsináltuk? – kérdezi még nagyon kábán.

– Meg! Ilyenre nem volt még példa soha ezelőtt – mondom neki, és ahogy ezt kimondom, egy szempillantás alatt olyan sok ember lepte el a pinceszerű helységet, hogy alig bírtam nyomon követni, hogy ki kicsoda.

Elsőként személyesen maga Lilja Belli lépett be, a Belli Ludus házának vezetője és tulajdonosa.

– Hej-hej! – mondja Lilja. – Itt vagytok hát, hős gladiátoraim! Alig telt el pár perc, és máris rólatok beszél az egész Mynodis. Kapjátok össze magatokat, mert nemsokára itt a siserehad, és jó lenne méltón fogadni őket! A Centrális Csatornája van még csak itt, azt sem tudom, hogy tudták meg. Na de az a lényeg, hogy itt vannak.

– Nyilván úgy, hogy „VALAKI” szólt nekik – mondja Doudy éreztetve, hogy azért nem kell hülyére venni senkit.

– Igen. Még az is meglehet – mondja Lilja, mint aki meg sem hallja azt, hogy épp hazugságon fogták a mesterkedésében.

Ez annyira nyilvánvaló: ha egy 13-as, személyesen leereszkedik egy ilyen lepukkant helyre, annak oka van. Amy feláll az ágyam mellől, és picit arrébb megy.

– Te ki vagy? – kérdezi Lilja Amytől.

– Ree barátja – mondja Amy.

– Á... Értem. Talán most jobb lesz, ha kicsit arrébb állsz, kedvesem – mondja egy picit flegmán és Amyt méregetve, majd fontoskodóan, kényszeredett tevés-vevést mímelve.

Ezután az ajtón szinte azonnal betódul vagy tíz ember, hatalmas, virtuális dobozt „tolnak” a levegőben. Elöl egy cserfes, fiatal, igen kihívó öltözetű lány, talán ha húsznak kinéz. A sminkje mindennek mondható, csak szolidnak nem. Egyértelműen ő a főnök, utasításokat ad ki a férfiakból álló segítőknek, mit-hova tegyenek, mit-hova állítsanak fel. Nagyjából szemmagasságban egy három méter széles és úgy másfél méter magas, virtuális keretet állítanak fel. A dobozból előkerülnek világítási eszközök, amik aktiválódva azonnal vagy húsz kis gömbként repülnek a helyükre, ahol a technikusok legjobbnak tartják, amikor is ott, ahol vannak, azonnal be is kapcsolva stadionvilágítással terítik be az amúgy nem is olyan nagy termet. Hunyorgatnunk kell, és alig tudunk úgy helyezkedni az ágyban, hogy ne legyen kellemetlen az a szerintünk igenis indokolatlanul sok fény.

A technikusok gyorsan dolgoznak, pár perc alatt felépítenek és helyére tesznek mindent, ami szükséges a ládákból; látszik, hogy nem most csinálják először. Oldalt egy virtuális lap emelkedik a levegőbe, amire felül a lány, még állít rajta valamit, kicsit még emelkedik és oldalirányba is mozdít rajta, amikor az egyik segítő azt nem mondja, hogy „OK”. Úgy áll ott a levegőben, mintha a gravitáció nem is hatna rá, és oda lenne ragasztva, bármennyire is ficánkol rajta ülve a lány. Keresztbe teszi a lábát, és egy virtuális táblát nyit maga elé, miközben a kihúzott keretben aktiválódik valami – mint később kiderül, az a kamera. Egészen miniatűr nanokamerák is léteznek már. De itt mégis ezt a hatalmas térkamerát használják, nyilván minőségi, meg franc sem tudja, milyen oknál fogva.

– Na, most akkor én fel fogok nektek tenni kérdéseket, ti meg válaszolni fogtok nekem. Rendben? – mondja a lány nagyon lezserül, mint aki már ezer éve ismerne minket, és teljesen elvárható, hogy ezt kéri tőlünk.

Doudy csak meresztgeti a szemét, szerintem valami hasonlóra gondolhat, mint én, csak ő ki is fejti.

– Idefigyelj csak rám, idegen kicsi „izé”. Először is, szia. Mert ugye, hogy ha már nem vagyunk akkora állatok, és némileg a világon értelmes lényekként az illem is azt diktálja, köszöntsük már egymást! Fogalmam sincs, hogy ki vagy és mit akarsz. De felülsz ide erre a cuccra, megzavarod a nyugalmamat, és parancsokat osztogatsz, az nekem nagyon nem oké.

– Hm – hümmög a riporterlány idegesen és sértetten. – Úgy érzem, hogy a feltételek még nem állnak megfelelően készen arra, hogy itt dolgozni tudjak. – Ezt már Lilja felé fordulva – tulajdonképpen Doudyt kihagyva és semmibe véve – csakis neki mondja.

– Ajh, drágám! – szinte odaszökken a riporterlányhoz Lilja, a testének minden porcikájával magyarázza a bizonyítványt, és el akarja tussolni a balszerencsés előzményt, mintha az meg sem történt volna. – Annyira sajnálom, Deby drágám! Tudod, a fiúkra biztos hatott ez az egész, és a poszttraumás sokk is tehet erről! Ki ne akarná, hogy veled beszélgethessen, és riport készülhessen?! – mondja, és majdnem letérdel előtte.

Doudy arcán kiül az „ezt nem hiszem el” arckifejezés. Úgy néz, mint aki valami komédiába keveredhetett, vagy valami groteszk dolog szereplője lenne, csak éppen mintha őt, mint szereplőt kihagynák az egészből. Én meg sem szólalok, bár szerintem pont ugyanazt, vagy legalábbis nagyon hasonlót mondtam volna szívem szerint.

Amy sem szól semmit, neki ehhez nem sok köze van, de követi az eseményeket a tőle megszokott nyugalommal.

– Hát jó, akkor próbáljuk meg ismét. Gondolod, válaszolni fognak nekem? – kérdezi Liljától igen undorodott arckifejezéssel, mintha férgek lennénk, akikkel még egy légtérben is kész téboly együtt lenni.

Doudy ennek ellenére igazán erős személyiség: nyugodt maradt. De csak annyira, hogy ne álljon fel és tekerje le a kis fejét a nyakáról annak a lánynak, aki ennyire semmibe vesz minket. Lehet, ha nem lenne ennyire összekötözve, már régen talpon állna, és akkor a lány fölé magasodva kicsit azért más lenne az erőviszony és a szóhasználata is a kis riporterlánynak. Viszont nagyon nyugodt és megfontolt hanglejtéssel azért nem hagyta annyiban.

– Nem! Nem jó! Egyáltalán nem jó. Sem a kutyád nem vagyok, sem a lábtörlőd! Ha velem akarsz beszélni, velem beszélj, és nekem mondd! Ereszkedj le ide, ahol én vagyok, bár úgy érzem, hogy olyan érzelmi mélységben, ahol te vagy, onnan már most kezdj el sprintelni, hogy pár óra alatt fel tudj kapaszkodni a mi szintünkre. Istenem, hol tenyésztenek ilyen barmokat? – fakad ki a végén Doudy, de még mindig higgadtan, tökéletesen megőrizve a hidegvérét.

Deby felénk sem néz, csak leugrik a virtuális szék gyanánt használt tartóról, és csak úgy odaveti Liljának:

– Azt hiszem, hogy ez nem fog menni... förtelem... levegőre kell mennem! – Kitipeg úgy, mintha épp felrobbanni készülne.

Lilja elindul felé és utánakiált, hogy „Várj, drága Deby!”, de aztán megtorpan és visszanéz ránk, és vissza is lép párat, egészen Doudy ágya széléhez, és közel hajol az arcához.

– Na ide figyeljetek! Azt hittem, megértettük egymást, de ha mégsem, akkor most rakjunk rendet az agyakban! Ti itt az én tulajdonom vagytok. Gyakorlatilag azt teszek veletek, amit csak akarok. Öt évig azt csináljátok, amit én akarok, ha kell, lementek a vulkán ördögi gyomrába, és dalolva haltok kínhalált, akár feleslegesen is bárhol, ahova kényem-kedvem szerint mutatok. Nem érdekel senkit, hogy mekkora szenzáció és mekkora hősök vagytok. Pár nap, pár hét, és elfelejti a nép, hogy mi történt. Az idő pereg tovább, és az emberek új élményekre sóvárognak majd. Ha nincs hasznom belőletek, akkor nem fog érdekelni, hogyha felfordultok. Tőlem akár azonnal meg is dögölhettek. Ha azt szeretnétek, hogy haverságban maradjunk, akkor tegyétek azt, amit én mondok! Akár felmehetünk közösen a mennybe is, vagy megkeserítve egymás sorsát, leküldelek benneteket a pokol legforróbb, kénköves bugyrába. Válasszatok, melyiket szeretnétek! Én hasznot akarok ebből, és ha megkapom, nem fog érdekelni, hogy ti mit tudtok belőle kiaknázni, még akár a világ legismertebb és legkedveltebb sztárjai is lehettek. De ha bojkottáljátok a terveimet, értéktelen, összetörhető tárgyak maradtok csak a számomra. Értjük egymást?

– kérdezi Lilja, és ezt az egész monológot olyan nyugodt, de egyben gyilkos stílusban mondta végig, hogy az valóban megtette a hatását.

Sokkal világosabb lett, hogy mi a cél. Itt mi valóban megvásárolt „haszonállatok” vagyunk. Pénzzé fog tenni minket, minden mozzanatunkkal. Az őt egyébként egyáltalán nem fogja érdekelni, és irigyelni sem fogja, hogyha mi is profitálunk belőle bármit és bárhogy, addig, amíg ő jól keres ebből. Vagyis legelőször is őt kell boldoggá tennünk, és akkor végre nekünk is juthat a jóból. Így hát szinte egyszerre feleltük, hogy: „Értjük!”

Lilja eltávolodott Doudy arcától, és mosoly jelent meg az övén: a „Nagyon helyes” arckifejezés, azzal kirobogott a riporter után. Ezután jó sokára visszajött Deby, és feltette az összes buta, értelmetlen kérdését, amire szinte csak Doudy válaszolt. Látszott rajta, hogy minden lélekjelenlétére szüksége van, hogy ne mondjon valami csúnyát. Valahol a beszélgetés közben eszembe jutott, hogy Ben nézte olyan sokat Deby műsorait, és amikor én is rápillantottam az adásra, mindig megjegyeztem, hogy ez a nő tuti nem tiszta.

Doudy pár óra alatt helyrejött, és már én is lábra tudtam állni, szóval egészen jól haladt a felépülésünk. Fél nap múlva pedig már át is szállítottak minket az Uniluxra.

Végre nem volt idegbilincs a kezemen, és Amy is jöhetett velünk. Úgy látszik, Lilja bármekkora haszonelvű, vérszívó és a cél érdekében hazudozó tízes, azért a lényegi dolgokban tartja a szavát. Megkapta a népszerűsítő riportját, így engedte ő is, hogy velünk legyen Amy.

Unilux arénája talán még hatalmasabb, mint amiben a kivégzésünk zajlott. Később megtudtam, hogy valóban ez a Centrális legnagyobb és legkeresettebb arénája. Lilja lelépett intézni a dolgait, őt igazából már nem érdekelte tovább, mi lesz, mert érezte, hogy ebből igen sok Royal Kreditet fog szerezni, és neki ennyi pont elég is

volt.

Ebben a városban, ebben az arénában Don Fronner a Ludus Belli vezetője, és gyakorlatilag a mi mindenkori irányítónk. Amy beszélt vele, hogy engedje meg, hogy együtt lehessünk, de Don hajthatatlan, és mivel itt mi csak újonc gladiátorok vagyunk, bármekkora tettet is vittünk azzal végre, hogy túléltük a kivégzésünket, semmit nem kérhetünk.

Kaptunk kezdetnek egy nagyjából 50m^2-es lakást, minimális felszereléssel. Minden lakásban csak egy gladiátor lehet, és a kezdeti időben senkit nem fogadhat. Azt megengedték, hogy Amyvel találkozzam, beszéljek, de csakis nyilvános arénai helyeken. Szép kis szabadság! Azért megkérdezném, hogy amennyiben a kivégzést túlélve eltörölték a büntetést, miféle levezető büntetés ez, hogy mégis itt kell szenvednünk gladiátorként még öt évig?!

Másnap Don bejelentette, hogy lesz egy kisebb eligazítás a Belli csarnokban. Mindenki oda igyekezett. Csarnoknak nem igazán mondható, inkább egy közepesebb tanteremféle lehet sok oldalablakkal. Nagyjából negyven, olyan 20 és 50 év közötti férfi ül le a teremben. Mi megállunk oldalt Doudyval. Ahogy nézelődöm közöttük, vannak elég marcona kinézetűek, vannak szolid gyilkosok, és vannak olyanok is, akik tekintetéből azt sem tudom megállapítani, hogy éppen vesz-e levegőt, vagy már halott. Az viszont tény, hogy mindegyik minimum 180 centi magas – talán pár gladiátor van, aki nálam alacsonyabb –, viszont az összes ember csak izomból áll. Ha jobban megnézem, akkor még a füleik is izmosak.

Ahogy megérkezik Don, mindenki befejezi a beszédet, és eléggé fegyelmezettnek mondható módon rá figyelnek. Ahogy ott ülnek székeken és Don eléjük áll, inkább katonásnak tűnő eligazítás ez, mint gladiátoros. Na de, hogy is tudhatnám én, hogy milyen az, hogy gladiátoros? Én csak megint belecsöppentem ebbe, magamtól soha nem lennék itt az biztos.

– Szép estét, gladiátorok! – mondja, és beleszürcsöl az italába, amit magával hozott valahonnan, és közben a virtuális tábláját nézi maga előtt. – Először is, ma ismét gyarapodtunk létszámban. Ree és Doudy gladiátorok mostantól a mi oldalunkon fogják a Ludus Belli házának nevét öregbíteni. – A többi gladiátor kinéz oldalra, ahol mi állunk. Szúrós szemmel néznek ránk, mintha ellenségek lennénk. Van, aki egyenesen ránk vicsorítja a fogait, mint valami állat. Remek, bárhova megy az ember, mindenhol vannak barmok. – Igen-igen, ők azok. Akik már az elején, szépen külön állnak – mondja cinikusan Don, nekünk szegezve a mondatait. – Lehet, ott melegebb van a hölgyeknek, vagy félnek a többi gladiátortól. Esetleg úgy érzik, hogy túl dehonesztáló vegyülni a mi fajtánkkal, vagy ők bizony előkelőbb uraságok lennének?

– Nem tudtuk, mi az illem, így parancs és ültetési sorrend nélkül úgy véltük, jobb lesz, ha itt megállunk csendesen és alázatosan – mondom Donnak, hogy vegye tudomásul, azért mi is érünk valamit.

– Á, szóval van hangjuk is a hölgyeknek! Na és méghozzá elég önérzetesek az újonc lányaink – mondja Don.

– Nyilván szavakkal könnyű gyilkolni, pláne, ha ahhoz hatalom is párosul. Viszont a valódi erő akkor is csak a valós helyzetekben mutatkozik meg, amikor annak meg kell mutatkoznia – vetem oda megint egyértelműen Don irányába, akivel már most érzem, nem biztos, hogy puszipajtások leszünk.

– Tegyük fel, hogy ezt az eszement szemtelenséget meg sem hallottam, és tegyük fel, hogy lesz egyszer lehetőséged, még ebben az életedben egy ilyen, általad említett helyzetbe keveredni. Na majd akkor ott ne mondd, hogy nem szóltam! A figyelmedbe ajánlom a mostani, még jó baráti javaslatom számodra, ami a következő: „Menekülj, és hátra se nézz, ha kedves az életed!” – az utolsó mondatot igen gyilkos kifejezéssel mondta mélyen a szemembe nézve, egyértelműsítve, hogy ez bizony nekem szól.

Nyilván nem biztos, hogy a legjobb belépő azonnal felhívni a figyelmet magamra. Az is egyértelműnek látszik, hogy egy itteni vezetővel, aki valójában hatalmát tekintve egy senki, mégis mi fölöttünk teljhatalmú kényúrként azt tesz, amit akar, jobb a békesség, bármennyire is tenyérbemászó az ember személyisége. Ezért aztán elgondolkozom azon, hogy éppen most ásom meg a síromat szépen, komótosan, és ez nem biztos, hogy eredményes húzás a tekintetben, hogyha öt éven át túl akarom élni a gladiátorságot.

– Elnézést, uram. Azt hiszem, túllőttem a célon. Nem szeretnék egy ilyen helyzetben ellenségekkel lenni. Jobb az ilyen helyzeteket barátokkal tölteni. Bár nem önszántunkból kerültünk ide, igyekszünk megszolgálni azt, hogy befogadnak, és a Ludus Belliben gladiátorok lehetünk.

– Hm. Legyen. Akkor módosítok. Ne csak tegyük fel, hanem vegyük úgy, hogy nem hallottam meg azt, amit eddig beszéltél, gladiátor. Kezdetnek ereszkedjetek le végre hozzánk, és üljetek le a Belli gladiátorai közé! – mondja nekünk, és végignézi, ahogy leülünk hátra, a többiek mögé. – Na, mindjárt jobb így, legalább nem kell megosztottan szólni hozzátok. Akkor kezdjünk neki! Nem akarok itt hosszú órákat beszélni, csak a lényeget emelném ki. A Ludus nem az a hely, ahol egymásnak feszülhettek. Itt mindenki ugyanolyan. Tehát a mai napon történtek volt az utolsó, amit eltűrtem. Ha még egyszer rajtakapok bárkit, hogy erősködik... – hatásszünetet tart – ...Tudja mindenki, hogy én osztom be a gladiátorokat, és én határozom meg, ki mit csinál. A többit elküldtem a videoüzenetben „gladiátorokról mindent könnyen, gyorsan” összefoglaló szabályzatban. Ha valakinek van kedve, olvassa el! Sok érdekes és hasznos információt talál benne. Ha nem, akkor meg csak eddzen sokat. Jövő héten a Ludus körpárbajt hirdet – mondja Don, a többiek susmusolnak.

– ...Ezután a ludusok feszülnek egymásnak. Az újoncoknak mondom, hogy itt a péntek a kivégzésnap. Van kérdés?

Mindenki hallgat. Nekem egy halom kérdésem lenne, de úgy érzem, hogy az elején az összes lövésemet elpuffogtattam a szerencsétlen belépőmmel, így hát inkább én is hallgatok. Igen, ez így azért kicsit rövidre sikeredett. Kíváncsi lennék arra, ha nem szópárbajozom Donnal, akkor mennyit beszélt volna, és milyen információkat tudhattunk volna még meg tőle. Így viszont fogta magát, és köszönés nélkül kiment a teremből. Nem lett a kedvencem, az tuti. A tar fejét azért alaposan megpaskolnám, ha nem állna vezetőként fölöttünk.

A teremben lévők fele ezután szinte azonnal felállt, és szintén kiment Don után a teremből. Voltak, akik lassan mocorogtak, tekergették a fejüket, minket szemléltek Doudyval; nyilván mindenki tisztában volt azzal, hogy két legenda vagyunk, akik túléltek egy kivégzést. Ha nincs ez a konfrontáció, akkor valószínűleg másképpen alakul az eligazítás. Az látszik, hogy páran biztosan kíváncsiak arra, hogy mi történt velünk. Hárman aztán oda is jönnek hozzánk. Egy majdnem két méter, tiszta izom, jól fésült, szőkésbarna hajú és kék szemű, nagyjából harminc év körüli férfi lép oda elém, mögötte magasságban alig elmaradt két társával.

– Teo Riga vagyok! – nyújtja felé hatalmas kezét, és bár erősen szorítom a kezét, nem sokon múlik, hogy fel nem szisszenek a szorítása alatt, pedig csak valóban baráti kézfogással köszöntött. – Ők meg itt Val és Marko – mutat a két mögötte lévőre. Marko Kekkulo köszöntött, de Val egy szót sem szólt. Ez ugyanígy történt Doudy esetében is. Teo siet a segítségére a magyarázattal. – Val barátom nem beszél, születésétől fogva. De sokszor jobban megértjük egymást, mint azzal, aki tud beszélni.

– Örülök, hogy találkoztunk, és ide hoztak benneteket. Nem is tudjátok, mennyire. Láttuk a kivégzéseteket – mondja Marko, majd kis szünet után mintha észbe kapna, hogy mit is mondott – ...Mármint a sikertelen kivégzést. Igazi hősök lettetek a gladiátorok körében.

– Valami azért azt súgja, hogy nem mindegyik gladiátor örvend ennek – mondom, és a fejemmel biccentek azok felé, akik szó és köszönés nélkül elviharzottak Don után.

– Ja!... Ne is foglalkozz velük! Itt a luduson belül nagyjából négy csoport van: a magukat nagyra tartó felfelé törekvők. Aztán azok, akik soha nem tudnának felkerülni, de bárki is legyen a vezető, vágyóan annak tomporát nyalogatnák kitartóan, akár csak egy kis, asztalról leesett morzsáért is cserébe. A harmadik csoport az összeférhetetlenek csoportja, akik folyton marakodnak. Szörnyű egy csapat! Aztán vagyunk mi. Az a kettő ott, a Blake testvérpár... – mutat Marko két középtermetű, de elég magas, húsz év körüli sötétbarna hajú fiúra, akik elöl ülnek, de felénk néznek, majd mosolyognak – ...Az meg, ott mellettük Sven Gomer.

Akinek látom a nyakát, azoknak mindegyiknek a 6-os szám van a megszokott módon, foszforeszkálóan tetoválva. Úgy látszik, mindenki magától lett gladiátor itt.

– Mi ilyenkor a terv, mi ilyenkor a szokás? – kérdezem tényleg elég bután, mert nagyjából semmilyen információnk nincs arról, hogy mi fog történni, és mi is lenne a teendőnk.

– Don általában ilyen tuskó. Nem nagyon szeret megosztani semmilyen információt. Ezeket mindig ráhagyja a gladiátorokra. Azok meg vagy elmondják az újoncoknak, vagy nem. Menjünk, együnk valamit. Meg bemutatlak a többieknek és Ferenc Barátnak is. Közben megbeszélhetünk ezt-azt, vagy ami kérdésetek van, feltehetitek, és ha tudunk, válaszolunk rájuk.

Mi is elindulunk hát kifelé. Közben az elöl ülő Blake testvérpár, Till és Anton is kezet fog velünk, és csatlakoznak hozzánk, mint ahogy Sven Gomer is. Nem messze onnan belépünk egy nagyjából hatszor olyan nagy terembe, mint amilyenben az eligazítás volt. Az étkező kiképzése sem volt sokkal másabb, mint az előadóteremé, itt úgy látszik, mindent egy kaptafára készítenek. Persze azért ez sokkal magasabb, és a mennyezete furcsán gerendázott.

Belépve csak mi vagyunk, és még egy ember, akit az étkező közepén lévő nagy oszloptól nem látok, kicsoda. Azt gondoltam, itt most egységesen mindenki enni fog.

– Azt hittem, mindenki itt lesz. Csak mi eszünk? – kérdezem őket. Doudy jön velünk, de szokásosan igen hallgatag, épp Val mellett bandukol, úgy látszik, jól egymásra találtak a hallgatásukban.

– Nem mindenki szeret vegyülni. Az étkezőt jóformán csak mi használjuk, a többiek mind a saját helyükön esznek.

– Nem kötelező ide lejárni?

– Dehogy kötelező. Sőt, aki magasabb szinten van, az akár lakosztályt is válthat, és abba mindenféle csillivilli dolog és kiemelt luxus tartozhat, amihez az kaja is hozzájön – magyarázza Marko.

– Én eddig ezekről soha nem hallottam. Lehet, hogy most idiótának hiszel, de nekem mindent elölről kellene megismernem. Azon gondolkozom, hogy elolvasom azt, amit küldött Don, mert bajban leszek, ha valami olyat csinálok, amit nem lehet, vagy pont olyat nem, amit meg nagyon meg kellene tenni – mondom, szinte csak magamnak. Rengeteg mindent kérdeznék még, mert úgy érzem magam, mintha eltévedtem volna, és egy idegen országban, idegen szokások között újra kellene tanulni mindent.

– Ne aggódj, pár hónap múlva, már te fogod az újoncokat kalauzolni – mondja egy hang az oszlop mögül. Ferenc Barát vagyok – mutatkozik be egy nagyjából ötven év körüli, barna, hosszú csuhába és kapucnis öltözetbe burkolózott idegen. Biccent egyet a fejével, én meg a kezemet nyújtom felé, amit elfogad, és kezet fogunk.

Doudy is kezet ráz vele.

– Ne haragudj, Ferenc Barát, de te ki is vagy pontosan? – kérdezem tőle.

– Ő Ferenc Barát, az aréna szerzetes papja. A legjobb fej az egész istenverte Uniluxon – mondja Marco, majd hirtelen rádöbben, hogy mit mond, és a kezével a szájára csap. – Elnézést, testvér... Csak úgy kiszaladt a számon. – A Barát elmosolyodik, és megveregeti a vállát Markónak.

– Semmi baj. Ez legyen a legnagyobb vétked egész életedben, de azért ne túlozzunk! – mondja a Barát.

– Hát azon már túl vagyok, és ennél azért nagyobb vétkek is nyomják már a lelkemet. Ha pedig sokáig maradok – márpedig erre igen nagy esélyem van –, akkor bizony lesz itt még kacifántosabb vétkem is! – mondja kicsit szomorkásan a végén Marko.

– Mi a te dolgod, Ferenc Barát, itt, egy ilyen arénában? – kérdezem tőle.

– Mint ahogy látod, eszem-iszom, és beszélgetek – mondja, és közben nagyot nevet.

– Ferenc Barát egyfajta lelki vigasz mindenkinek, aki tud figyelni rá, és amikor az ember eltávozik az élők sorából, imádkozik a teremtőhöz a lelkéért – mondja Teo.

– Már aki hisz benne – teszi hozzá a Barát.

Ferenc Barát szép hosszú, bozontos, őszes szakálla és ugyanilyen hosszú, errefelé nem túl megszokott, nagyon hosszú, őszes haja, a barna apró szemével, legalább tíz évet öregít rajta, és a nyakán hiába keresem a megszokott számjelet, nem találom.

Először azt gondoltam, hogy a csuklya takarja el, de nem, nincs rajta szám.

– Na akkor most eszünk vagy nem eszünk? – kérdezi, és néz felénk Anton, a Blake testvérpár egyik tagja. Úgy hasonlítanak egymásra, mint egyik tojás a másikra. Szerencsére Anton talán öt centivel magasabb, így ha egymás mellett állnak, legalább lehet tudni, ki kicsoda. Na de ha nem állnak egymás mellett, akkor lehetetlen megmondani, melyikkel cseverészik éppen az ember. Talán Anton szeme sötétebb barna. De galád módon mindketten még a hajukat is ugyanolyan tüsire vágják, tuti másokat akarnak megtéveszteni ezzel is!

– Jó. Együnk valamit! – mondom, mert érzem, hogy a gyomrom is hasonló állásponton van.

Mióta átkerültem a szektorból, az étellel nem volt gondom. Sokat és változatosan tudtam enni. Ilyenkor mindig eszembe jut a többi dobogós sorstársam. Vajon mit csinálhatnak? Persze tudom a választ, túlélnek, és próbálják boldogan megélni azt, amit adott nekik a sors.

Hm. Sors. Pont most, hogy itt van mellettem ez a Barát, érdekes a sorsról beszélni. Valószínű ő Istennek hívná. Biztos van, aki egész másnak nevezné. Egy viszont biztos: van, akinek megadatik, és van, akinek meg soha nem jön el az, hogy boldogan és emberszámba véve élhessen. Mert milyen élet egy dobogós élete? Vajon egy embernek úgy kell élni, mint ahogy mi éltünk ott, és azok, akik ott maradtak dobogósok még most is egyik napról a másikra élnek?

Az oszlop körül önkiszolgáló módon kis szekrényekben rengetegféle étel sorakozik, mindenki azt vesz le, amit akar, és annyit, amennyit csak akar. Ha elfogy, akkor középen egy – gondolom – lift segítségével újratöltődik, szerintem végtelenszer. Ferenc Barát valószínű, hogy régebb óta ülhetett ott, lehet, már bedörgölt pár finomságot, de jöttünkre, talán a jó étvágya miatt, vagy csak hogy közösen egyen velünk, azért jó pár adag élelmet halmozott fel a tálcájára, és nekikezdett falatozni, ahogy leült mindenki. Elnézve a többieket már csak azért is kilógott a sorból, mert alig volt 170 centi magas, és akkora volt a pocakja, amit egy embert bizony kemény évek alatt képes csak összehozni.

– Miről fog szólni ez a Ludus körpárbaj? – kérdezem, majd rögtön beleharapok egy finom falatba a tárcámról.

– Minden negyed évben szinte minden Ludus gladiátorai megvívnak egymással. Mindenki küzd mindenkivel – mondja Marko, aki, úgy látszik, valóban szintén éhes lehetett, mert csak úgy tömi magába az ételt.

– Mi értelme van ennek, vagy mi a cél? – kérdezem.

– Főként az, hogy megszerezd a rudist.

– Mi az a rudis? – kérdezem, mert nekem itt minden új, amit csak mondanak.

– Ha tied a rudis, akkor vagy kihívhatsz egy bajnokot, vagy épp három hónapra pihenőre vonulhatsz, és senki nem hívhat ki. Vagyis három hónapig a luduson belül egy személynél van a rudis. Tulajdonképpen a következő körpárbajig. Kivéve, ha megint meg nem nyeri, mert akkor ismét három hónapig.

– Azt mondják, régen a szabadság jele volt – jegyzi meg Teo.

– Szabadság... – mélázok el. – Miért lettetek ti gladiátorok, mit jelent gladiátornak lenni számotokra? – kérdezem hirtelen. Én magam kényszerből vagyok itt, de ők választották ezt, mint ahogy az osztályjelzésük is mutatja a nyakukon.

– Hírnév és erő – mondja Sven elsőnek.

– Talán egy próba arra, hogy jobb legyen, mint amit máshol elérhetsz – mondja Marko.

– Szabadságérzés... – mondja Till, az egyik Blake ikertestvér.

– Szabadság? – szúrja oda Ferenc Barát – Nagy tévedés. Intézményesített rabszolgaság.

Mindenki Ferenc Barátra néz, mint aki nem látott még embert. De mivel elég furcsát szólt, így kérdőn tekintünk rá, vajon mi volt ezzel a célja, vagy miért mondhatta ezt. Bizonyára csak tévedhetett, vagy megülte a gyomrát az emberi mértékkel nézve legalább tízszeres adag, amit megevett egy ültő helyében.

– Ma már nem létezik rabszolgaság – válaszolok neki, és miután kimondom, hangosan elneveti magát.

– Ree fiam! Látom, idealista vagy. Amióta a világ létezik, és amíg létezni fog, a rabszolgaság is az egész világra kiterjesztve létezett és létezni is fog – az utolsó mondat végére lelassul beszéde, és kicsit el is komorodik, majd a tálcáján lévő maradéknak lát neki.

– Szabadon választhat az ember, hogy mi legyen. Ez nem rabszolgaság; ez egy döntés. Talán rossz döntés, de saját döntés – morgom magam elé.

– Mondom én, hogy idealista vagy, de egyszer majd kinövöd! – mondja és lenyeli az utolsó falatokat – ...Vajon mekkora szabadság az a döntés, ha választhatsz három dolog közül: az egyik az, hogy elindulsz egy úton, aminek a végén szakadékba esel; a másik úton egy oroszlán vár rád, amelyik széttép; a harmadikon meg egy asztalon viszonylag sok jó étek, de miután leülsz és falatozol, lesüllyedsz a mélybe, ahol a véredet módszeresen piócák szívják ki, amíg oda nem leszel. – Ferenc Barát, nem vagy te egy kicsit borúlátó? – kérdezem tőle.

– Realista vagyok, fiam! Realista.

– Az egy szerzetes papnak azért kicsit elég meredek – mondom oda neki, amire Ferenc megint csak elneveti magát hangosan a bajsza alatt.

– Ha valaki valóságosnak látja a valós világot, még lehet nagy hite – válaszolja a Barát.

– Milyen kötelező dolgok vannak itt? Mit lehet és mit nem szabad csinálni? – kérdezem témát váltva a többieket.

– Minden kötelező, amit Don vagy a lanista megparancsol. A gladiátor élete nagyjából az edzésről, a harcról és a pihenésről szól – mondja Marko.

– Ki az a lanista? – érdeklődöm, mert nem hallottam még ezt a szót.

– A rabszolgatartó, Lilja – mondja Ferenc Barát megint, nekikezdve rabszolgázni, de most már elengedem a fülem mellett, mert sokkal jobban érdekel, hogy hogyan tovább.

– Hogy telik el itt egy átlagos nap? Mi a feladat? – érdeklődöm tovább.

– A feladat az, hogy felkészülj a gladiátorviadalokra és játékokra – mondja Marko.

– Többféle harc folyik az Arénában. Van, ami játék, és van, amiben meg is halhatsz – veszi át a szót Till.

– ...És ez valóban függ Dontól és Liljától, hogy hova osztanak be, mire utasítanak – egészíti ki Sven.

– Meséljetek nekem ezekről a harcokról meg játékokról! – kíváncsiskodom tovább, bár látom, hogy a csapat hasát megülte a sok étek, és előbb-utóbb inkább már pihenős sziesztázásra vágynának, mint az én végeláthatatlan kérdéseimre válaszolgatni. Ilyenkor mindig Amy jut az eszembe, akit éjjel-nappal is kérdezgethetek. Amy bármikor válaszol, és ha százszor kérdezem ugyanarról, ő százszor és fáradhatatlanul felel, minden rossz érzés nélkül. Jó lenne, ha Amy valahogy megint ideköltözhetne! De ahogy a mostani állást látom, ez kivitelezhetetlen.

– Az arénában négyféle küzdelem létezik. Vannak a kivégzések, ahol speciális kivégző gladiátorok vagy kivégző katonák ölik meg a kivégzendő elítélteket – Szép lassan, halkan kezdi el Teo, mert tudja, hogy nekünk ebben már volt részünk. – ...Nos, ez minden esetben halállal végződik, kivéve, ha rólatok van szó... – viccel a végére azért. Vannak bajnoki küzdelmek, ahol élethalálharc folyik. Ezek lehetnek duel, vagyis párharcok, amik a bajnoki címért folynak, vagy bajnoki csapatharcok, ahol kilencfős csapatok esnek egymásnak az utolsó emberig. Aztán vannak a katonai vizsgaharcok, ahol a gladiátorok megalázása folyik, mivel a katonák túlerőben és katonai felszerelésben harcolva rendszerint elpáholnak minket, gladiátorokat. Ez néhány esetben, amikor a katonai vizsgázók esetenként valamely okból úgy gondolják, halállal is végződnek. És utoljára a gladiátorjátékok, ahol vagy az ellenséges gladiátorcsapat legyőzése, sarokba szorítása, vagy a játéktól függően, mondjuk, egy serleg megszerzése vagy megtartása, esetleg az arénából való kijuttatása a cél. Itt nem emlékszem, hogy bárki meghalt volna még. Ez valóban a játékról szól.

– Mit értettél azon, hogy katonai felszerelés végett elpáholnak? – kérdezem Teót.

– A gladiátor alapfelszerelése, egy nanokard, alap nanovért és nanosisak. Az a gladiátor, aki bajnok lesz, vagy egyéb módon szinteket ér el, kaphat egyéb felszerelést a ludus vezetőitől, mintegy megvásárolhatja az eredményeiért cserébe a jobb felszerelést, esetleg jobb lakást, vagy egyebeket is. Viszont ha katonai vizsga van, akkor csak az alap gladiátorfelszerelést használhatja minden gladiátor, így aztán hatalmas előnyöz jutnak a vizsgázó katonák.

– Én lassan megyek és alszom egyet, fárasztó volt ez a nap – mondja Sven.

– Azt hiszem, én is követlek – közli Till is, és úgy látszik, testvére is követi példáját.

– Hát igaz, ami igaz, egy pihenés rám is rám férne. Holnap folytatjuk – mondja Marko is, azzal ő is felkel, és búcsút int a társaságnak.

– Jó éjt mindenkinek – köszönök nekik, viszont én még nem vagyok fáradt, épp most melegednék bele. – Mindenki menni akar már aludni?

Val is feláll, a vállamra teszi a kezét, és tiszta tekintettel, mintha azt mondaná, hogy örül, hogy megismerhetett, int, hogy megy aludni. Úgy látszik, akkor jöhet az alvás. De Teo nem mozdul, és Ferenc Barát is az asztalnál marad.

– Hol éltél eddig, Ree? – kérdezi Teo. Fordult a helyzet, én leszek a kérdezett oldalon.

Eddig, amikor őszinte voltam az emberekkel, a végén mindig megbántam. Most is ez villan be, de nem tudom magam meghazudtolni, így nekikezdek, és elmesélem, hogy én valójában dobogósok között nőttem fel, szektori születésű vagyok. Még Doudy is ámulva hallgatja, ahogy mesélek hosszan arról az életről, amiről ezek az emberek, úgy látszik, messziről sem tudják, milyen. Aztán elmesélem, hogy keveredtem át a zónába. A csempészetről meg Amyről nem nagyon beszélek, azért elsőre elég, ha ennyit tudnak. Ezeket majd előbb-utóbb, ha nagyon akarják, megtudhatják. Ahogy véget ér a mesém, pár másodperc hallgatás ül rá a társaságra, amikor is én szakítom meg a csendet.

– Kinél van a rudis? – kérdezem hirtelen felindulásból.

– Nálam – válaszol nyugodtan Teo.

10. Parancs, szex és vér

Éjszaka az utcákon rengeteg birodalmi járőr teljesít szolgálatot. Az utcában több, páremeletes szállás is van. Az egyikben talán a legpazarabb szoba a tetőtérben helyezkedik el. Nagy, kétszemélyes, fehér ágyban épp egy meztelen vállú nő ül, a kezével hosszú, vállára omló haját babrálja hátul, és ütemesen mozog fel-le. Mezítelen feneke pajkosan domborodik kétoldalt, ami alatt ebből a szögből csak két mezítelen férfi lábat látni. Azét a férfiét, aki élvezheti azt a nőt, aki ezt a gyönyörű női testet uralja. A férfi egyértelműen élete legszebb pillanatait éli.

A nő hosszú másodpercekig a hajával játszik, amíg a férfi kiélvezi minden báját. Majd aztán a megfelelő pillanatban a nő hirtelen a haja alól, az öltözete rejtekéből elővesz egy nagyjából húszcentis tárgyat. Jobb kézbe fogja, kivárja a pillanatot, ahogy a férfi leginkább erejétől megfosztva, talán behunyt szemmel várja a beteljesülés pillanatait, amikor hirtelen látszik, hogy az bizony egy fotontőr, ami abban a pillanatban, hogy életre zizzen, a férfi torkába szúródik, majd elválasztja a fejét a vonagló testétől.

A nő a mozdulatot meg sem szakítva a jobb lábát lendíti keresztül a férfi haldokló testén, leszállva így az ágyról is. Utasítja az öltözetét, és meztelen testére azonnal egy sötét ruha kerül, csuklyával a hátán. A ruha alól elővesz egy kis, kerek drónszerű tárgyat, amit elengedve a levegőben máris indul a lakás mosdója felé.

– Arial! Töröld ki az utolsó két órát, főként a belépésem pillanatától érdekes – utasítja a nő vezérlőegységet, miközben a mosdóban vizet enged a csukójára, és beállítja a sminkjét, majd a haját szedi rendbe.

– Minden kamera adatát töröltem – válaszolja a vezérlőprogram.

– Teljes tisztítóradírral is menj végig, nem akarom az okoskodást! – veti oda még, miközben egy pillanatra sem hagyja abba a készülődést, mint aki mindent óramű pontossággal hajt végre megszakíthatatlanul.

– Természetesen így gondoltam, mikor az előbb a törlést mondtam. Az utcai anyagokat is visszatöröltem, illetve a távozáskor zavarni fogom a jeleket.

– Helyes! – Azzal lekapcsolja a villanyt, és egy kis patronszerű dolgot pöcköl ki a levegőbe, ami láthatatlanul szétterjed a teljes lakásban.

A drón követi, és a hátsó lépcsőn hagyják el a szállást. A csuklyát már a szobában a fejére igazította, az arca sem látszik. A taxi, amibe beszállnak, négy utcával feljebb és két utcával oldalt áll. Ugyanebben az időben három másik taxi is vár. Mindegyik feladata az, hogy ugyanabban az időpontban induljanak el. A nő tíz perccel később kiszáll, ahol már várja egy bérelt autó, amivel egy újabb taxihoz hajt. Ez a taxi visszaviszi a szállására, nem messze onnan, ahonnét elindult. Viszont itt már gyönyörű öltözetben, kék szoknyában és fehér blúzban lép ki a taxiból. Az ajtónálló nagyot köszön neki. A nő odalép a lúperszliphez, és a legfelső emeleten lép ki. Belép szobájába, ahol azonnal egy bejövő hívás várja. A 3D-videón egy fekete kanapén hátulról látszik csak egy dús, fekete hajú férfi.

– A macskanő – mondja a férfi.

– Valami baj van talán? – kérdezi a nő.

– Baj? Tulajdonképpen még egy baj van. Az pedig egy személy, aki még életben van – válaszolja hidegen a férfi.

– Nem! – vágja rá a nő azonnal. – Pontosan tudja, hogy egy évben csak négy megrendelés, egy dekával sem több.

– Fizetnék érte kétszer annyit, mint ezért a mostani megbízásért.

– Pontosan tudja, hogy ez nem csak a pénzről szól! Nekem a biztonság sokkal többet ér.

– Mennyivel ér többet? – kérdezi a férfi.

– Én önt eddig igen értelmes megrendelőnek ismertem meg. Ne kelljen megváltoztatni az elképzelésemet! – veti oda cinikusan a nő.

A férfi nagyot nevet, de láthatóan nem zökken ki az irányából.

– Fizetek százszor annyit, mint ami a mostani ügylet volt, ha két hét múlva egy fikarcnyi élet sem lesz abban a férfiben – alkudozik igen meggyőző érvekkel a férfi.

– Akkor legyen százhússzor annyi, és megegyeztünk!

– Egy hetet kap rá, és megegyeztünk.

– Legyen.

– Küldöm a részelteket a... – folytatná a férfi, de a háttérből egy női hang zavarja meg a videó tárgyalást. „Drágám, lenn vagy?...Mikor is lesz az a fogadás?” kérdi valószínűleg a férfi felesége – ...Mennem kell! A részletek mindjárt érkeznek. Várom a pozitív híreket – mondja a férfi, és mielőtt még bontaná a vonalat, hallatszik, hogy válaszol a háttérben lévő női hang kérdésére: „Nem tudom pontosan, meg kell néznem, pillanat...”, és itt megszakadt a kapcsolat.

11. Erősödő jelek

– ...Én nem akartam a kormányzó urat, de ilyen esetben már nem volt más... – Ahogy a Birodalmi helyőrségi parancsnok hebegi, a kormányzóval épp belép a szobába, ahol a fehér ágyban fekvő, teljesen meztelen férfi körül minden csupa vér.

– Jézus Úristen! – mondja a kormányzó megdöbbenten, amit egy nyögéssel is kifejez.

– ...Hát igen. Ezért mondtam, hogy személyesen kellene, hogy...

– Azonnal le kell zárni mindent, és teljes diszkréció mellett akarom az egész nyomozást! – parancsolja a kormányzó.

– Csak két emberem van itt, a legmegbízhatóbbak közül. Az egész szállás le van zárva, és senki nem jöhet fel ide.

– Mikor történt ez, és hogy lehetséges, hogy egy Birodalmi akadémia szállásán ilyen megtörténhessen?

– Uram, felesége volt és gyerekei, ez igen kellemetlen, hogy...

– Tudom, hogy felesége volt, pont ezért kell mindent elkövetni, hogy titkos nyomozás lehessen! – A kormányzó odalép közel az ágyhoz, hogy megnézhesse a hullát.

– Istenem, Greg! Mi történt veled? – mormolja maga elé és a halott felé Drake Freedama kormányzó.

– Uram, nagyjából hét órája történhetett. Tudom, hogy önnek jó barátja volt, pont ezért is hívattam, meg a nyomozásról akartam tájékoztatni... És az eredményeket meg a körülményeket is... – A helyőrségi parancsnok nehezen találja a szavakat, de igyekszik nagyon, és lehet, ez nagyobb baj, mintha megnyugodna, és csak a lényegre szorítkozna.

– Nyögje már ki végre a lényeget, mi történt és mit tudtak meg eddig? Milyen nyomot találtak?

– Hát ez az.

– Mi az? – türelmetlenkedik a kormányzó.

– Semmilyen nyom sincs.

– Az meg hogy lehet?

– Nos, végigszkenneltük, Greg úr... akarom mondani, őőő... Greg halott úr... szóval halott testét, és semmit nem találtunk. A következtetés az, hogy szerelmi aktust követően vagy közben érte a halál.

– Istenem, ne használjon már ilyen buta mondatokat! Mi az, hogy a halál érte, ember? Levágták a fejét! Nem a halál érte, hanem meggyilkolták!

– Igen, így volt. De előtte... vélhetően egy nővel szexuális viszonyba keveredett.

– Kicsit részletesebben lehetne!

– Nos, ilyenkor egyértelműen lenni kellene abból a nőből sejteknek, amit analizálva beazonosítani lehetne.

– És...?

– Semmi! Pedig ilyenkor... szóval, amikor... főképpen ott, ahol... úgy, amikor... szóval...

– Miről beszél már megint? Nyugodjon le, és lassan érthetően mondja, vagy igyon előtte meg egy pohár vizet! Ez az ember itt, aki halott, az én egyik legjobb barátom.

Nekem lenne itt jogom idegeskedni, ne maga kapjon már itt mindjárt agyvérzést!

– Igenis, értettem! Szóval a nő hüvelyével, amikor oda... erősebben... de akár még gyengébben is... ilyenkor a behatással...

– Hosszú éjszakánk lesz, úgy érzem. Most arról beszél, hogy szexelés közben? Felnőtt emberek vagyunk, ne kezdjen már itt el nekem szűzieskedni!

– Szóval a behatoláskor és a szerelmi aktus közben kialakult súrlódás minden esetben hajszálérrepedéseket eredményez, és a véráramba jutva részlegesen vagy teljesen sejtcserét. Ezeket az idegen sejteket azonnal ki lehetne mutatni. De ebben az esetben a test teljesen tiszta, vagyis mintha nem is történt volna aktus.

– Akkor lehet, nem is történt.

– Uram, ez megint lehetetlen, mert a halott helyzete, a halott péniszének a halála után is tartó tartós erekciója, és az a tény, hogy ejakulált, arra enged következtetni, hogy kellett lennie egy másik személynek, az általunk ismert szexuális orientációjából kiindulva egy nőnek. Aki, mivel a halott teste mellett nem található kézközelben fegyver, és így önkezűleg végrehajtott öngyilkos fejlevágása kizárható, csakis a gyilkosság gyanúsítottja lehet. Az viszont rejtély, hogy miért nincs egyetlen egy sejt sem a nő testéből sehol.

– Eltüntette.

– A birodalmi rendőrség a legmodernebb technikákkal dolgozik. Ilyen nem létezik, hogy egy sejtet sem találunk. Ebben a helyzetben a halott testében legalább pár sejtnek lennie kellett volna.

– Nem létezhet, hogy a birodalmi rendőrség legmodernebb felszerelésénél is létezik modernebb felszerelés?

– Nem tudok róla, uram.

– És amennyiben Ön nem tud róla, akkor már nem is létezhet?

– Nem, uram. Illetve az nem, hogy nem létezhet. Illetve, hogy attól létezhet.

– Értem-értem. Ki tud erről a dologról eddig?

– A portás, két emberem, Ön és én.

– Nem szeretném, hogy más tudjon róla, és bármi is kiderüljön. Pláne az, hogy köze lehet ehhez egy nőnek, akivel szexuális viszonyba keveredett. Nem akarok botrányt, de még gyanút sem!

– Értettem, innen semmi nem fog kiszivárogni, ezért kezeskedem, uram.

– Jó. Ha nagyon muszáj – természetesen velem egyeztetve –, ki kell találni egy fedőtörténetet, és azzal megkínálni a nyilvánosságot. De addig húzni ezt, amíg csak lehet.

– Értettem, uram! Ön nélkül amúgy sem lépnék egy tapodtat sem.

12. Feladatok, célok, stratégiák

A Terres bolygó a tizenegy bolygó közül majdnem a legkisebb volt. A felszíne talán a legmelegebb. Nagyon kevés dolgot lehetett rajta termeszteni. Amit meg igen, az minőségileg elmaradt a jobb helyzetű bolygókon termesztettekétől. Így aztán stratégiailag fontos, hogy amit csak lehet, jó minőségben lehessen importálni.

Lex Belledone Birodalmi Főparancsnok egyik kedvenc helye a Terres bolygó szárazföldjének nyugati hegyvonulatai mögött fekvő homokos tengerpart volt. Az idő mindig alkalmas arra, hogy akár a tengerben megmártózzon az ember; a levegő a legtisztább a világon; és neki a nyugalmat és a világmindenséget jelentette ez a hely.

Egy kis gép közeledett a település felé. A falu dokkolója negyed mérföldre volt, ahonnan pár perc múlva már meg is érkezett a gép utasa. A Főparancsnok teljes birodalmi díszben, még hivatalos öltözetében lépett ki az ajtón, kezében egy frissítő itallal, amit épp inni készült. Sötét fekete haja és barna szeme, bár határozott arcélekkel, mégis fiatalos tekintetével alig harminc év körülinek festi meg a kinézetét.

Az egész ember egy energiabomba.

– Á! Már vártam Önre! – üdvözölte az érkezőt.

– Uram, siettem, amennyire csak tudtam.

– Azt mondom most, hogy jó munkát végzett! De ami fontos, hogy lenne itt most még egy ennél is fontosabb. Átolvasta a dokumentációkat, amit küldtem? A feladatleírásokat, stratégiai terveket és birodalmi célokat? – kérdezte a Főparancsnok. – Igen, uram! Érdekes olvasmány.

– És mit szól hozzá?

– Azt, hogy ezt azért nem lehet egy pár hónap alatt lezavarni.

– Senki nem is kérte ezt magától. De ismerve az érdemeit és a tehetségét, azt gondolom, hogy pár év alatt szépen kialakítható.

– Pár év? Ha kicsit bővebbek azok az évek, akkor igen. Nyilván lehet ezt egészen másképpen is csinálni, de ha a dokumentumban lévő irányelveket szeretnénk, akkor jó pár év mindenképpen kellene. Esetleg ha szerencsénk van, akkor kialakulhat magától is olyan helyzet, ami megoldja a problémánkat.

– Arra azért nem számítunk, de ha mégis, akkor arra is fel kell készülnünk, hogy igen gyorsan fel kell pakolnunk a bábuinkat a táblára, és elkezdeni őket mozgatni.

– Azzal nem lesz baj, már most mindenki üzemkészre van állítva.

– Ezért szeretek Önnel dolgozni, mert mindenre gondol. Nem kell felesleges köröket futnunk – mondja mosolyogva a Főparancsnok, megemeli a poharát, és jóízűen iszik belőle.

Ahogy issza, egy bejövő hívás érkezik.

– Uram, elnézést a zavarásért, de Victor Lussinces admirális keresi – jelenti be egy Birodalmi tiszt a Főparancsnoknak.

– Na remek, itt a másik véglet! – sóhajt egy nagyot, és folytatja. – Rendben, egy kis türelmet kérek, mondja meg neki, hogy várjon, mindjárt végzek – mondja a tisztnek, és visszakapcsolódik az eredeti beszélgetésbe.

– Azt gondolom, mindent tudunk, én visszamegyek a dolgaimhoz. Ha kérdés merülne fel, kölcsönösen keressük egymást, uram!

– Így legyen! Várom a jelentéseit – mondja a Főparancsnok, és azonnal fogadja az admirális hívását.

Mivel a Főparancsnok várakoztatta kicsit az admirálist, most ő viszonozta a kedves fogadtatást. Pontosan nem tudni, miért, de hosszú másodpercek voltak, mire nagy nehezen előkerült.

– Üdvözöllek, kedves Parancsnokom – jelentkezik be Victor Lussiences admirális.

– Már vártam a jelentkezésedet, kedves barátom! – üdvözli a Főparancsnok, akit az előző megszólításban az admirális leminősített szimpla parancsnoknak. Nem szól érte a Főparancsnok, de nyilván érzi a helyzet furcsaságát. – Mesélj, hogy sikerült megoldani a közös érdekünket tápláló feladatod!

– Nem volt egyszerű, barátom. De nagy nehezen azért elintéztem – mondja az admirális, és a háttérben megjelenik egy másik tiszt, aki elnézést kér az admirálistól, és jelenti, hogy sürgősen keresik. – ...Elnézést de most el kell menjek, itt folytatjuk, elküldi az egyik tisztem a jelentést. Most mennem kell... – azzal bontja vonalat.

– Hogy fordulnál fel ott, ahol vagy! Vagy az sem baj, ha meggyulladsz! – átkozódik a Főparancsnok, majd megemeli a poharát, és jóízűen ismét belekortyol.

13. Akadémiai besorolás

Az Akadémia főépülete talán a legszebb épület a Kampuszon. Jellegzetessége, hogy minden évben a felvett, nagyjából ötezer birodalmi katonajelölt megtöltheti az előtte álló hatalmas teret. A sok diák kétszáz fős négyzet alakulatokban, tökéletes rendben, egymás mellett és egymás mögött felsorakozva, a hosszú procedúrát mozdulatlanul állja végig.

Ilyenkor szokás, hogy Jim Kurdoo, a Mynodis Birodalmi Parancsnoka és egyben a Centrális Akadémia megbízott rektora minden évben bejelenti, hogy két héten keresztül az Akadémia megtartja a csapatvezető-besoroló versenyét.

Huszonöt kis katonai csapat tud alakulni, aminek az első lépése az, hogy az ötezer főből egy komoly, két hétig tartó versenysorozatban kiválasztódik a huszonöt csapatvezető. Ők választhatnak maguk mellé egy helyettest, majd beindulhat a toborzás. Minden csapat maximum kétszáz főből állhat. Így mind a két oldalon van némi nyomás. A csapatok is versenyeznek a legjobb diákokért, illetve a diákok is a legjobb csapatokba való bekerülésért.

A csapat vezetői és helyettesei meghívottak lesznek a négy hónap múlva tartandó Mynodis főkormányzói Báljára, amit minden évben megtartanak a Centrális Kampuszán, a Retorika Magisztrátus Royal aulájának luxus báltermében. Itt minden évben megjelenik a Mynodis krémje. Azok is előbújnak a nyúlüregükből, akik soha meg sem mutatják magukat, de ezen a bálon, aki számít, annak ott kell lennie. A bál főkormányzói bál annak ellenére, hogy már jó régóta nincs főkormányzója a bolygónak. Szóval, itt vendégként jelen lenni a legnagyobb megtiszteltetés.

Az ötezer felvételt nyert akadémiai birodalmi katonajelölt közül már sokan voltak ezen a bálon, mivel az előkelő felmenőiknek köszönhetően ott lehettek. De más az, amikor az ember azért van ott, amit ő maga vitt véghez, és nem csak azért, mert vitte magával valaki, aki érdemei miatt ott lehet. Ezért aztán itt mindenki csapatvezető akar lenni. Olyanok is, akik teljesen alkalmatlanok rá, és pár hónap múlva a félévi vizsgán úgy repülnek az akadémiáról, mint a győzelmi zászló. De addig hátha, meg minden mindegy alapon próbálkoznak, és igazuk is van. A szerencse forgandó, ahogy szokták is volt mondani.

Nagyon várták már a hosszú beszéd végét, és amikor elhangzott a „leléphetnek” szó, azon nyomban, a „na végre” mosollyal az arcokon szinte berontottak a szálló körleteibe. Erről a besorolásról az, aki az Akadémiára jelentkezik, már tud előre.

Mégis, most mindenki csak erről beszél.

– Tuti te leszel az egyik csapat vezetője, Dessio! – mondja az egyik puncsolós diáktársa Dessiónak.

– Nem mindegy, hogy ki lesz az? – vág vissza Dessio. – Ha én leszek, akkor hozzám jelentkezhetnek, ha más, akkor én jelentkezek valakihez.

– Már hogy a fenébe lenne mindegy?! – csatlakozik egy másik diák is a beszélgetéshez. – Vezetőként ott leszel a bálon. Jó nők, ingyen pia, és ha kis szerencséd van, olyan ismeretségeket szerezhetsz, amit sehol máshol.

– Én tuti hozzád akarok csatlakozni. Ha nem leszel csapatvezető, nem is tudom, hogy akarok-e máshova menni – veti oda az első.

– Túlreagáljátok az egészet – mondja nyugodtan Dessio, mintha nem is érdekelné az egész.

– Könnyű neked, a te apád kormányzó! Amúgy is, gondolom, voltál már a bálon. Ha meg most nem sikerül, nagy bumm, akkor majd apád szárnyán megismerkedhetsz a nagy emberekkel. De itt nagyon sok embernek ez lehet élete nagy lehetősége – szól át a Dessiót körülvevőktől távolabb lévő, másik rögtönzött csoport egyik tagja.

– Tisztában vagyok a jelentőségével. Attól, hogy voltam ott apámmal, és még valószínű leszek is, még nem nézem le. Senkinek sem könnyű. Ha valós céljaid vannak, akkor soha nem könnyű az élet. Az én céljaim túlmutatnak ezeken a dolgokon, és hidd el, egyáltalán nem könnyű az én életem sem.

– Neked csak megszületni volt nehéz – veti oda az előző szóló, de Dessio már nem foglalkozik vele, csak egy mondatot válaszol neki:

– Holnap és a következő hetekben meglátjuk, mi lesz.

A besoroló verseny két részből állt. Egy hét elméleti és egy hét gyakorlati feladatokból. Az egészben az volt a legérdekesebb, hogy egyáltalán nem volt nehéz. Talán ha közepes feladatokból álltak. Volt olyan kérdés, hogy ki a Centrális kormányzója, vagy hogy hány emberi életre alkalmas bolygót ismersz. Természetesen voltak gondolkoztató tesztek és kifejtős kérdések is, de végeredményben az egésznek a nehézsége az volt inkább, hogy hosszú időn keresztül mennyire voltak képesek odafigyelni a leendő birodalmi katonák. Volt olyan kérdéssor, amit öt órán keresztül írtak.

Addig nem lehet elhagyni a termet. Aki kiment, az már nem jöhetett vissza, vagyis az ő számára az a teszt vagy feladatsor azzal a mozdulattal, ott, ahol tartott, véget is ért.

Egy nap elmélet, egy nap gyakorlat. A gyakorlati feladatokra sem szükséges hatalmas erővel, vagy kifejezetten nagy ügyességgel rendelkezni. Az egyik feladat például az, hogy egymás mellett száz fakard hever a földön. A kardkupactól harminc méterre pedig van egy gyakorlóbábu. Fel kell venni egy kardot, odaszaladni a gyakorlóbábuhoz, és az egyik karját megvágni vele, majd visszaszaladni, és letenni a kardot. Felvenni a következőt, megint odaszaladni a bábuhoz és a másik karját megvágni, visszaszaladni, és letenni a kardot, és így folytatni százszor. Van pár lényegi eleme a feladatnak. Az egyik, hogy mind a száz karddal oda kell szaladni, egy sem maradhat ki, és hol az egyik, hol a másik karját kell megvágni az éppen kézben lévő karddal. Egymás után két karddal ugyanazon oldalon lévő karját nem vághatja meg a versenyző a bábunak. Fontos, hogy minden karddal oda kell menni. Végül pedig az, hogy csak százszor lehet végrehajtani. Látszólag pofonegyszerű feladatot, mégis csak a csoportok fele tudja hibátlanul végigcsinálni. Természetesen mindez időre megy, nem szabad túllépni a megadott időkeretet.

– Mit szól a mostani eresztéshez, kedves Goeg Tábornokom? – kérdezi a Professzortól Jim Birodalmi Parancsnok egy csésze forró italt szürcsölve, amint nézik az épp feladataikat végző versenyző birodalmi katonajelölteket. Goeg hosszan hümmög, majd csak utána válaszol.

– Minden évben ugyanaz. Megdöbbentő, hogy évről évre maximum kétszázan vannak a kritikus határ felett teljesítők, és ezeken az egyszerű feladatokon kiderül, hogy a 13-as osztály ez alapján egy selejt osztály – mondja elgondolkozva Goeg. Jim nagyot nevet a Professzor mondatán.

– Kedves Tábornokom, azért ezt ne hangoztassa széles körben, mert ez inkább megdöbbentő mondat még az ön szájából is! Érdekes, itt mindenki arra számít, hogy nagyon nagy erőfeszítésre lesz szükség, és hatalmas elmére. Mindeközben mi csak a kitartásukat, a fegyelmüket, figyelmüket és a koncentrációs képességüket akarjuk próbára tenni. Ha már az elején közölnénk velük, hogy minden este pihenjék ki magukat, és koncentráljanak arra, hogy hosszú nap lesz, és ne hihetetlen nehéz dolgokra készüljenek, hanem inkább lazuljanak el és koncentráljanak, állítom, hogy többszörösének sikerülne a kritikus határ felett teljesítenie a feladatsorokat.

– Ez valószínűleg igaz. De iszonyúan rossz látni, hogy mennyire képtelen az ember egyszerű feladatokat pontosan, hosszútávon végezni. Mi lenne, ha ezek a feladatok iszonyúan nehezek lennének? – teszi fel csak költőien a kérdést.

– Akkor ebben a pillanatban még többen buknának meg.

– Valamennyien megbuknának. Az elején a könnyű feladatokat is nehéz megoldani. Sok gyakorlással viszont a legnehezebb feladatok is könnyűvé válhatnak.

A kérdés csak az, hogy akiket innen kiszelektálunk, azok, ha lehetőséget kapnának sokkal több gyakorlásra, lehetnének-e bajnokok?

– Elméleti kérdés ez, kedves Tábornok. Ez így jó, ahogy van. Évtizedek óta bevett, jól működő rendszer.

– A kialakult szokásaink, attól hogy jó régóta tesszük őket, még nem igazolják azt, hogy azokat a szokásokat egy másikra cserélve nem lehetnénk jobbak és hatékonyak.

– Sok macera, sok teszt és rengeteg újabb tévedési lehetőség. A nyerő csapatot ne változtasd! – mondja a Parancsnok. Goeg Professzor keményen a szemébe néz a Parancsnoknak, és nekiszegezi a kijelentést.

– Azt hiszem, hogy ezek alapján Ön is megbukna ezen a versenyen.

14. A körpárbaj

Négyen maradtunk az étkezőben. Ferenc Barát, Doudy, Teo meg én. Nem tudom, mi célom volt az előző kérdésemmel, és valójában azt sem gondoltam át, hogyha valami ismeretlen nevet mond, akkor mit reagálok, de így, hogy saját magát nevezte meg, mint a rudis elnyerőjét, na, így azért meglepett.

– Mióta vagy te gladiátor, Teo? – kérdezem tőle meglepettségemben.

– Nagyjából harmincöt éve – válaszolja Teo.

Csak most nézem meg az arcát: valójában harmincnak sem néz ki. A majdnem két méter magas, jól fésült, szőkésbarna hajú és kék szemű Teóból árad a nyugodtság. Az arca szelíd, de a férfias vonásait látva, na meg a hatalmas izmait, azért el tudja képzelni az ember, hogy valamennyiünket képes lenne akár egy kézzel is legyűrni. Engem legalábbis biztos.

– Miért lettél gladiátor?

– Az apám is és a nagyapám is gladiátor volt. Én beleszülettem, és tovább vittem ezt a vonalat. Sajnos. – Ahogy ezeket a szavakat mondja, elkomorul az arca, és picit mintha elmerengene a gondolataival.

– Megéri?

– Nem – mondja, majd kis szünet után folytatja. – Aztán meg mégis. Ezt láttam és ezt tanultam, máshoz nem értek. Ez a talaj az a talaj, amit biztonságosnak érzek a lábam alatt. – Elgondolkodik, majd mély levegő és talán sóhaj után folytatja. – Az apám a szemem előtt halt meg. Teljesen értelmetlen halála volt. Ha belegondolok, ugyanezt mondhatom az életére is....Na és ha még jobban belegondolok, az én életem sem jobb... és valószínűleg a halálom is ugyanúgy lesz.

– Soha nem tudhatod, mit hoz a jövő... Tényleg... ez a körpárbaj pontosan, hogy fog ez történni? – kérdezem, elterelve Teo zord gondolatait.

– Nem kell félned ettől. Mindenki megküzd szép sorban mindenkivel. Öt percig tart egy küzdelem. Fakarddal és fapajzzsal vívsz, szinte teljesen meztelenül. Ha nyersz, kapsz két pontot, ha veszítesz, akkor mínusz egyet. Ha döntetlen, akkor mind a kettő kap egy-egy pontot. Az nyer, akinek a legtöbb pontja van.

– És ha a végén lesz olyan, akinek ugyanannyi pontja van?

– Az olyan ritka, hogy nem is emlékszem rá, hogy előfordult volna. De akkor az azonos pontszámú első helyezettek addig küzdenek, amíg az egyik nem győz.

– ...És te mindig győzöl? – kérdezem Teót, aki a kérdés hallatára elmosolyodik.

– Nem. De az utolsó pár évben nem volt megfelelően erős kihívóm. Egyszer viszont mindennek eljön az ideje.

– Azt mondta Don, hogy ez ludus körpárbaj. Hány ludus van egyébként?

– Itt vagy az egész világon? Mert, hogy az egész világon hány lehet, azt nem tudom megmondani. Az Uniluxon 27.

– Csak nálunk lesz ez a körpárbaj, vagy mindenhol?

– Csak nálunk van most. A többieknél is megrendezik, de azt mindenhol vagy a lanista, vagy valamelyik másik vezető határozza meg, hogy mikor.

– Teo, rengeteg kérdésem lenne még, de fáradtak is vagyunk. Egyre válaszolj még nekem! Öltél már meg itt gladiátort, vagy valakit? – kérdezem Teót, aki pár másodpercig mintha nem akarna válaszolni, de aztán mégis felel.

– Igen. 379 embert öltem már meg. – A szemembe néz, és láthatja, hogy megdöbbentett ez a szám. Nem is tudom, miért kérdeztem meg. De most a kérdésemre kapott válasz azért mellbe vágott. – Sokat kell gyakorolni, és kerülni a fölösleges párbajokat. Ez a hosszú gladiátorélet titka, már ha van egyáltalán olyan.

– Hol lehet gyakorolni? – kérdezem, bár pont az előbb mondtam, hogy utolsó kérdést teszek fel.

– Bármikor és bárhol. De van erre egy kijelölt, gyakorló ludus aréna. Vannak kötelező gyakorlati órák is, de önszorgalomból bármikor gyakorolhatsz. És most én is elköszönök, megyek pihenni. Jó éjt! – mondja Teo.

Ahogy Teo megy aludni, elgondolkozom, hogy mennyire fontos volt az, hogy

Amy hosszú hónapokon, éveken át tanított. Ha az nincs, most halott lennék. Azonnal az jut az eszembe, hogy folytatnom kell. Bármi is lesz itt, azon múlhat az életem, hogy jobb vagyok-e a másiknál. Csak a mi ludusunk eszement gladiátorait elnézve egyáltalán nem vagyok meggyőzve arról, hogy túlszárnyalnám bármelyik tudását is, és ahogy némelyik ránk nézett, tuti biztos, hogy nem nagyon várhatnék kegyelmet tőlük.

De hogy lehet megoldani, hogy Amy tovább oktathasson? Ez eddig bevált, és folytatni akarom. Viszont Amy el van tiltva, és el van vágva tőlem. Az rendben, hogy találkozni fogunk tudni... De az nekem nem elég. Hogy miért tudok én mindig ilyen lehetetlen helyzetekbe keveredni?!

– Min jár az agyad? – kérdezi Doudy, aki jóformán egész este meg sem szólalt.

– Ezen az egészen, hogy hogy fogunk itt élni, és mi lesz öt éven keresztül. – És valóban, csak jár az agyam veszettül. – Tudod, a legfontosabb, hogy erősek legyünk.

Amit, ha rád nézek, azt rajtad látom, de én még messze nem vagyok kész. Nem is olyan régen volt egy tanítóm. De most ez nem megoldható.

– Segítek én neked – mondja Doudy.

– Lám-lám! A jó emberek azért csak megtalálják egymást – mereng el Ferenc Barát. Kicsit elmosolyodom, és elgondolkozom azon, amit a Barát mond. Vajon én milyen ember vagyok? Az ember saját magát nehezen látja kívülről úgy, hogy ő belülről befolyásolva van.

– Mikor fog kezdődni pontosan ez a körpárbaj? Tudod te ezt, Ferenc Barát?

– Pontosan egy hét múlva, hétfőn reggel hét órakor.

– Akkor addig még sokat kell fejlődni – mondom, elköszönök a Baráttól, és elindulok megkeresni azt a ludus arénát, hogy megnézhessem, mire megyek ott, ha kell, akár egyedül is.

Az éjszaka hosszú volt nagyon. Folyton felriadtam, rémálmaim voltak. Mindig a kivégzésemen voltam, és mindenki engem akart megölni, még azok is, akiknek velem kellett volna lennie. Szerencsére gyorsan vissza tudtam aludni, de a rémálmokat újra meg újra végigéltem, és időnként fel-felriadtam.

Reggel aztán egy forró zuhany és egy kiadós reggeli jobb kedvre derített. A lakásom egyik fala előtt, ami egy teljesen csupasz rész volt, egyszer csak megjelent egy felirat. Szóval akkor azért van itt napirend is, és erről tudni is fogok. Ez így sokkal jobb. Azt írja, hogy 15:00-kor közösségi edzés. Nagyszerű, de előtte találkozni akarok még Amyvel.

A ludusok az aréna alatt kapnak helyet. Ott alakíthatják ki a saját lakásaikat és a mini edzőhelyüket. Teo azt mondta, hogy 27 ludus van itt az Uniluxon, és ha mi olyan negyvenen vagyunk, akkor összesen több mint ezer gladiátor lehet bezsúfolva az Unilux arénája alá.

Van egy hatalmas várórész, ahol a viadalokra érkezők szoktak tartózkodni, azonkívül pedig szinte mindig üres, amit most mi ki is használunk, mivel Amy már vár engem.

– Szia, Ree! Kicsit nyúzottnak tűnsz! – mondja Amy, akinek mindig jó szeme van arra, hogy lássa a dolgok mögött történteket is.

– Hulladékul aludtam, és rémálmok is gyötörtek. Visszasírom azokat az időket, amikor melletted ébredtem, a puha ágyamban, még Dokky városban.

– Sajnos most úgy áll a helyzet, hogy oda jó ideig nem mehetünk vissza.

– Miért tudsz valami új infót?

– Nem. Csak mivel öt éven keresztül itt kell maradnod, nehéz lenne megoldani – mondja Amy kicsit gondterhelten, de aztán folytatja. – Én mindent megtettem, Ree, és az összes lehetséges variációt végigvettem, de nem tudok békés megoldást a helyzetre. Ki akartalak vásárolni, de nem engedik. Benyújtottam egy hivatalos panaszkezelőt a városi bírónak a birodalmi hivataltól, kértem az öt évtől való eltekintést, vagy annak csökkentését. Mindenre elutasító válaszokat kaptam. Ha viszont innen elszöktetlek, ismét körözött leszel, és amit véghezvittél a kivégzésen, azt még egyszer nem fogják hagyni – sorolja Amy szomorúan.

– Semmi baj, Amy, most ezt a helyet, és ezt a helyzetet kell, a lehető legjobban átvészelni. Tényleg, a pénzünk, ugye, megvan? – kérdezem mohón tőle, pedig ebben a helyzetben nem igazán számít.

– Az én személyes, belső számlafiókomban van.

– Valahogy folytatnom kell az edzéseket, fejlődnöm kell! Ezek a gladiátorok itt mind emberevők – mormogom magam elé, és közben csak jár az agyam, nem is tudom, miért mondom, mert Amy most nem nagyon tud segíteni.

– Nem engednek hozzád. Így is csak külön engedéllyel tudok itt lenni, és csak azért, mert 13-as vagyok – mutat a nyakán foszforeszkáló számra.

– Egy hét múlva lesz egy ludus körpárbaj.

– Az nem halálos, de a fakardokkal is lehet életveszélyes sérüléseket szerezni – magyarázza Amy, aki meglepő módon sokat tud ezekről. Na persze, Amy szinte minden adatbázishoz azonnal hozzáfér.

– Nagyon zavaró, hogy semmit sem tudok erről az egész gladiátorvilágról, Amy, és ha életben akarok maradni, akkor pedig mindent, még a legapróbb részleteket is tudnom kell.

– Kérdezz, én mindenre válaszolok. Megígértem, hogy vigyázok rád, mostantól a szemem mindig rajtad lesz. Az aréna hoteljában lakom, gyakorlatilag pár száz méterre tőled.

– Azt mondták, vannak halálig tartó párbajok, csapat-és duel harcok is. Hogy lehet ezeket elkerülni? Mert ha oda kerülök, ott nem tudsz megmenteni – hívom fel a figyelmét erre.

– Egyszer meg tudlak menteni – válaszol ismét, a tőle megszokott nyugalmával.

– Ha épp engem gyepálnak, akkor nem tudsz. Hogy is tudnál?

– Minden viadalon ott leszek. Ha baj van, azonnal ott termek melletted, és kiiktatom a kihívódat. Aztán engem iktatnak ki. Ezért mondtam, hogy egyszer meg tudlak menteni – mondja ismét tökéletes nyugalommal, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Amit mond, az borzasztó, de már nagyon hiányzott, hogy ilyen és ehhez hasonló Amy mondásokat halljak tőle, a csicsergő lányos hangján. Hiába tudom, hogy ő valahol egy gép, de én szeretem ezt a „gép”-et. Nyilván nem úgy. Bár néha már magam sem tudom. Annyi minden történik velem, teljesen össze vagyok zavarodva.

– Az nem megoldás – válaszolok neki végül is, a tőlem telhető leghiggadtabban.

– Valahogy el kell kerülni ezeket.

– Ha nem vagy védettség alatt, akkor bárki kihívhat téged viadalra, akinél ott a rudis. A lanista és ludus vezető is beoszthat bármilyen harcra, amit kötelességed elvállalni. De ha nem vagy fókuszban, akkor nem akarhat téged senki kihívni, mert az nem dicsőség, ha a leggyengébbet hívja ki és öli meg valaki. Sőt a nép szemében egy ilyen cselekedet visszataszító, és visszaüthet.

– Vagyis akkor nyugton kell maradnom a fenekemen, lapítani, hétköznapi, szürke másodosztályúnak tűnni.

– Más ötletem nincs sajnos.

– Nem-nem, ez nem rossz ötlet. Legalább egy út, amin el tudok indulni. Ettől függetlenül gőzerővel fejlődnöm kell – mondom neki –, ...És sajnos ebben te most nem tudsz segíteni nekem...

Hosszú órákig velem marad Amy, amíg átbeszélünk szinte minden olyan dolgot, ami így első körben neki is, meg nekem is eszembe jut, és fontosnak találunk. Hogy tudjuk elérni egymást, milyen stratégia lesz a jövőt illetően. Rengeteg hasznos és nagyon fontos ötletünk van, aminek nagyon örülök. Először is, mert Amyt megint magam mellett érzem, nem veszítettem el. Másrészt, mert tényleg van reális jövőképem végre, sőt igen erős jövőképem, és ez csak az első órák eredménye.

Így most megvan Amy feladata is, lesz mit csinálni bőven. Amyt ismerve úgyis ki fogja elemezni, ki fogja találni a lehető legjárhatóbb és legjobb utakat. Abban meg csak reménykedni tudok, hogy nem kell megmentenie engem. Na és itt jön akkor az én feladatom, ami most így nagyjából körvonalazódni látszik. Csendben, szürke középszerűnek maradni – kivéve a luduson belül, mert ott kivívhatnék egy kis elismerést. Mivel luduson belül nem hívhatnak ki halálos párbajra – hacsak át nem kerülnék egy másikba, aminek meg zéró az esélye, hiszen a Ludus Belli messze híres arról, hogy senkit nem ad el, így nincs okom ettől sem tartani. Viszont azért folyamatosan edzenem kell. Jobb az, ha fel vagyok készülve, ha esetleg mégis beüt a krach. Igen. Középszerűen, láthatatlan maradok a többi gladiátor és lanista számára, kivéve a sajátomat. Közben felkészülök bármire, amire csak lehet, és kiképzem magam. Ez így jónak tűnik. Nagyon is jónak.

Ennek örömére azonnal el is indultam, hogy megkezdjem az edzést. Az edzőterem egy teljesen üres terem, amiben, mikor belépek, automatikusan felzúgnak a fotonadapterek, és azonnal fényárban úszik. Elég nagy terem. Úgy saccolom, legalább száz embernek tervezték, hogy kényelmesen el tudjanak férni akkor is, ha egy viszonylag nagyobb körön belül is akarnának közepes mozgásokat végezni. Amikor majdnem a közepére érek, fogalmam sincs, hogy használjam. De a megszokott módon, azért az ember megpróbálja utasítani a termet különféle dolgokra – ez nagyjából olyan, mint amikor a kezedbe kerül egy távirányító, nem tudod, mit kapcsol, nem tudod, hogy működik-e, nem tudod, hogy azért van-e itt, mert használni lehet, de ösztönösen megnyomsz rajta pár ismert gombot, hátha a kívánt hatást éri el – és hirtelen tényleg. Pont előttem megjelent egy virtuális, fahatást keltő bábu. Volt rajta négy, rá merőleges „fakarja”: oldalt, elöl, különféle magasságokban, és alul két „L” alakú „lába”, amibe bele tudtam akasztani akár a lábamat, vagy ha nem figyelek, akkor el tudok botlani benne. Fogásra kemény és sima. Körbejárom azért, hátha van még rajta valami, amit tudnom kell. Lehet, megmozdul, vagy ki tudja, mire lehet jó.

Nyilván ezen kell gyakorolni, ha itt van.

Ahogy így gondolkodom a dolgon, hogy mi is lenne itt a feladat, belép a terembe Doudy.

– Helló, Ree!

– Helló, Doudy – köszönök neki vissza, miközben még mindig körbejárom és szemlélgetem a bábut.

– Az ott egy fababa. Régen pusztakezes harcosok igen sokat használták gyakorlásra. – Ahogy hozzám beszél Doudy, közben úgy, mint aki már minden nap ide járna, odamegy a terem egyik oldalfalához, kinyit egy addig láthatatlan szekrényajtót, és kivesz belőle két fakardot.

– Pusztakezes harcosok – mormogok magam elé, miközben még mindig a fabábut vizslatom.

– Láttalak harcolni. A védekezésed majdnem tökéletes. Kifejezetten csiszolt, finom mozgásod, már-már, tökéletes. Viszont a támadást még sokat kell tanulnod. Az ostor egy felemás fegyver, amiben szintén a védekezésben kialakult ösztönöd miatt sokkal eredményesebb vagy. Ha kezedbe adok egy kardot, viszont... – miközben mondja, átdobja nekem a kezében lévő egyik fakardot, amit elkapok – ...Akkor azonnal érezni lehet a bizonytalanságot, és azt, hogy keresed, melyik a helyes út. Ha már keresed, régen rossz. Minden pillanatban pontosan tudnod kell. A pillanatok döntenek itt, és nem a másodpercek. – Miközben ezt elmondja, hirtelen rám ront, szinte azonnal ott terem mellettem, és mint egy sárkány, veti rám magát. A kard, ami az előbb még biztosan a kezemben volt – bár védekezésre emelem még, hogy hárítsam ösztönösen Doudy eszement támadását, de hiába –, kiesik a földre. Elmozdulnék éppen, de a lábaimat összeakasztó Doudy, miután a földre huppantam, a karját a nyakamhoz nyomja. – ...Nos, erről beszélek. Most váratlanul ért a támadás. De ha belegondolsz, a támadást soha nem jelentik be napokkal a pillanat előtt, nem küldenek sürgönyt, de még csak képeslapot sem róla. A pillanat hevében dől el, és olykor úgy alakul ki, akár egy villámcsapás. Ha nem vagy felkészült az életed minden pillanatában – és itt tényleg a valóságot mondom, a figyelmed mindig irányított legyen, nem lankadhatsz soha –, mert ha ez nincs, akkor halott vagy abban a pillanatban, amikor valaki eldönti, hogy meg akar ölni. Ő felkészült rá, és mivel neked sejtésed sincs erről, már ott veszítettél, amikor még el sem indította ellened irányuló támadását, csak a gondolat szikrája pattant ki a fejében.

Azon gondolkozom, miközben elfogadom Doudy segítő jobbját, amivel talpra ránt a földről, hogy ezeket azért az ember nagyjából és homályosan amúgy is sejti, de amikor ilyen pontosan megfogalmazza valaki, akkor beleborzong, hogy nem ugyanaz sejteni és pontosan tudni.

– Rendben! Segíts megtanulni a védekezés mellett a támadást is! – kérem Doudyt.

– Nem! – mondja határozottan, amivel azért kicsit meglep, hisz nemrégen még azt mondta, hogy segíteni fog.

– Nem? Miért nem?

– Nem. Mert neked először is nem támadni kell megtanulni. Nagyon jól tetted, hogy ezt a fababát választottad. Régen úgy hívták: Muk Yan Chong, illetve ahhoz hasonlít. Most a harc alapjainak elsajátítására van szükséged. Akinek olyan kifinomult érzéke van a védekezéshez, mint neked, annak az alapokhoz kell visszatérnie, és ha végigmész az úton, a támadás tudása is hirtelen a kezedbe kerül.

– De ha nem tanulok technikákat, akkor nem fogok tudni semmit.

– Tévedsz, a technikákat is legtöbbször a nagy mesterek alakították ki. Ők nem tanulták senkitől, hanem kialakult bennük, majd továbbadták azoknak, akik nem voltak olyan kifinomult harcosok, mint ők.

– Most azt akarod mondani, hogy én legyek a mester, aki kitalálja az új technikáját?

– Nem feltétlenül. Egyrészt nem vagy mester – mosolyog, ahogy válaszol. – Másrészt vannak már kiforrott dolgok, amiket lehet alkalmazni. De ahhoz, hogy egy gyerek kardot tudjon forgatni, fel kell cseperedni akkorára, hogy nagyobb legyen, mint a kard. Majd aztán muszáj olyan erősnek lennie, hogy elsőre a kezébe véve meg tudja tartani a súlyát. Neked jelen pillanatban mind a kettőre szükséged van. – Tudom, hogy Doudy képletesen érti, amit mond, de azért nem tudom megállni a buta kérdésemet.

– Most azt mondod, hogy nagyobbra kellene nőnöm, meg izmosabbnak kellene lennem?

– Átvitt értelemben igen. Az alapokat kell elkezdened, hogy később fel tudd rá építeni a saját stílusoddal keveredő technikákat. Nincs alapod, és így még nincs kialakítva stílusod sem, mert nem is ismered magad még.

Lehet, hogy amit eddig Amy tanított, az nem is jó? Nyilván nem, mert akkor nem mondta volna, hogy a védekezésem kifinomult. Na de akkor is, csak bántja az önérzetemet, meg Amyt már régebb óta ismerem! Ha ő nincs, most valószínűleg nem is élnék, így meg kell hogy védjem, még akkor is, ha Doudy nem tudja, hogy a legjobb barátomba és kis robottársamba harapott éppen bele, ha nem is akarattal és tudatosan tette.

– Akkor aki engem tanított talán rossz munkát végzett velem, mert még az alapokat sem tanította meg nekem? – gyorsan elhadarva mondom, és alig várom, hogy Doudy bekapja a horgom végét, hogy aztán jól kiránthassam a partra, hogy levegő nélkül, ficánkolva kérjen majd elnézést.

– Aki téged tanított, az majdnem tökéletes munkát végzett. Egy tanítási folyamat nem csak egy úton érhet célba. A tanításnak is vannak stílusai, módszerei, útjai. Nem tudom, ki ő. Nem tudom, hogy csinálta. De valószínűsítem, hogy ő csalogatta elő a benned mélyen rejlő mesteri mozgásmintákat, amik nem sok embernek adatnak meg. Láttam az arénában minden mozzanatod, amit tettél, ahogy finoman mozdultál. Gyémánt, csak csiszolatlan. Ráérzett erre, és nem tévedett. Így aztán elvégezte a nagyja munkát. Ahogy említettem is, tudjuk, hogy gyémánt, már csak körbe kell csiszolni. Ez így úgy hangzik, hogy már éppen csak hogy nincs kész. De bizony a csiszolás van, hogy sokkal nagyobb munka, mint maga a kő megszerzése, persze ez lehet fordítva is. Nem tudom, mi rejlik benned, Ree. Ezt majd te megmutatod az idő folyamán. – Ahogy elmondja ezeket, csak bámulok, és úgy érzem magam, mint egy vitorlás, akinek a vitorláiból kivonták a szelet. Nemcsak hogy Amyt nem bántotta, hanem még engem is csiszolatlan gyémántnak gondol. Kicsit zavart vagyok, mert nem erre számítottam.

– Na jó, és akkor mit kell tennem, hogy befejezzem a csiszolásomat?

– Először is, add ide azt a kardot! – mutat a fakardra, amit a kezemben szorongatok, mióta felkeltem a földről, és ismét a kezembe vettem. Odaadom neki. – Sok dolog kell ahhoz, hogy az alapokat gyakorold: önfegyelem, érzelmi kontroll, reakcióidő – vagyis gyorsaság –, készségszintű azonnali tudás, test-és lélekkoncentráció.

A legtöbb harcos ezeket időközben szedi magára, kapkodva, minimális figyelem nélkül. Ez a legtöbbek számára olyan, mintha kolonc lenne. És tényleg, ezek nélkül, is mindenki kezébe tud fogni egy kardot, és még az is elmondható, hogy közepesnél sokkal jobb szinten is képes vele pusztítani, ölni. Viszont, ha valóban kifinomult, profi gyilkológép akarsz lenni, akkor ez nem elég. – Megüti a fülemet a „gyilkológép” szó. Meg is lep egy ilyen Doudy szájából most.

– Nem akarok gyilkológép lenni.

– A legtöbben pedig arra vágynak. De ez szinte pont ekvivalens a profi harcossal. Egyetlen egy dolog a kivétel, és az pedig a morál. Legtöbben nem néznek se Istent, se embert, sem előre, sem hátra, erkölcstelenül élik az életüket, és ugyanúgy viselkednek a harcok alkalmával is.

– Ha csak egy módja is van, akkor én nem akarok embert ölni – szögezem le igen határozottan.

– Sajnos, sokszor nincs meg az a mód. Ha rákényszerülsz, akkor viszont csak úgy maradsz életben, ha nagyobb a képzettséged, mint annak, aki zokszó nélkül levág, ha megteheti.

– Mi a teendő? – kérdezem feszült izgalommal, mert már túl akarok lenni mindenen, még akkor is, ha pont előtte mondta el Doudy, és én is pontosan tudom, hogy ez nem pár perc, és még csak nem is pár hét lesz. Ezek sok-sok év alatt tökéletesednek, és még akkor is, folyamatosan finomodnak.

– Ülj le naponta legalább egyszer, és érd el azt, hogy behunyva a szemed – olyan kényelmes helyzetbe helyezkedve, hogy a komfortérzeted teljes legyen, járja át az egész testedet a tökéletes nyugalom, és – koncentrálni tudj a jelenre, de úgy, hogy a jövőbeli céljaidat elemezd. Lásd őket úgy, mint ami már megvalósult, érezd át az oda vezető utat. Tudom, hogy a hely nem feltétlenül alkalmas rá, de a tökéletesedéshez vezető út első lépése az, hogy egy ilyen nyugalmi helyzetben akár több napig is képes legyél megmaradni, és senki meg semmi ne tudjon belőle kimozdítani – magyarázza Doudy, bár láthatóan engem ez nemcsak hogy nem annyira érdekel, nem is nagyon győz meg.

– Ettől még nem leszek harcos.

– Ettől leszel igazán nagy harcos.

– Egy nagy háború kellős közepén, ha éppen leheveredek pár napra behunyt szemmel koncentrálni, hiába kérem meg a kedves ellenséget, hogy ugyan már, ne üssenek kupán, kiröhögés után azonnal keresztüldöfnének. Nem túl biztató harcmodor ez – mondom fancsali képpel, bár tudom, hogy Doudynak nem ez a célja, de akkor is, nekem most csak egy hetem van a körpárbajig, és az nagyon kevés idő. Nincs egy másodpercem sem arra, hogy itt pihengessek, valami hatékonyabb dologra lenne itt szükség.

Doudy viszont mosolyog.

– Mindent a maga idejében és helyén. Ne keverd össze az edzést a valós háborúval! Senki nem mondta azt, hogy harc közben behunyt szemmel kell ülnöd. De hogy egy harc alatt tökéletes fegyelemmel urald a tested, ahhoz igenis szükséges a figyelem koncentráltsága és a türelem fejlesztése.

– Erre most nincs idő! – vágom rá gyorsan.

– Na, erről beszélek. Türelem, barátom, türelem. Nekem most van egy negyedórányi dolgom, addig ülj le ide, és helyezkedj el teljes kényelemben. Hunyd be a szemed, ahogy az előbb mondtam, és a figyelmed koncentráld arra, hogy ne gondolj semmire, csak hogy negyed óráig teljesen mozdulatlanul és koncentráltan maradj egy helyben, azon gondolkozva, hogy ezt tizenöt percig folyamatosan, kitartón kell tenned! – Ahogy megint elmondja, látja rajtam, hogy eléggé fancsali és csalódott képet vágok, így aztán folytatja. – Megígérem, hogyha visszajöttem, és betartod, amit kértem, mutatok olyat, amit szeretnél. Látványos és használható lesz harc közben is.

Nem mondom, hogy meggyőzött, de valamit valamiért. Ennél még Amy taktikája is jobb volt. Ott legalább értettem, hogy azt is meg kell tanulni, hogy egy csata közben ne haljak meg, mert ha meghalok, akkor már támadni sem fogok tudni. De itt most teljesen haszontalannak érzem ezt, hogy törökülésben kell majdnem félalvó állapotban tanakodni a jelenben múltról meg jövőről, vagy franc sem tudja már, hogy hogy is van ez. Nem fűlik sehogyan sem a fogam hozzá. Nagy nehezen azért leheveredek, és próbálom ellazítani magam, amikor még szemem sarkából látom, hogy Doudy kimegy a teremből. Jó! Negyed óra. Az szinte semmi, nyugton maradok, megcsinálom, amit kell, és utána jöhet az igazi kardozós-támadós dolog is végre!

Kényelembe helyezem magam. Azért már ismerve kicsit Doudyt tudom, hogy igazán jó harcos, jót akar nekem. Így aztán nem azért mondja ezeket, hogy szórakozzon rajtam, hanem mert oka van rá. Bármennyire is szorít az idő, elhatározom, hogy tőlem telhető módon követem a tanácsait, és megteszek mindent, hogy a lehető legtöbbet ki tudjam hozni magamból.

Amy is teszi a dolgát. Hirtelen elkalandozik a gondolatom és megnyugtat, hogy tudom, hogy Amyt senki nem tudja eltántorítani a feladatától, és ha ez így van – márpedig ennél biztosabb dolog, nincs a földön –, akkor minden rendben is van. Na akkor, vissza a feladathoz! Elhelyezkedés, szembehunyás, koncentráció. Tizenöt perc teljes nyugalom, és vége is.

Ahogy behunyom a szemem, egyből elkezd járni az agyam. Az egy hét múlva tartandó körpárbajtól a reggeli zuhanyig, Kangong Bátyán át, még a tejfölös makaróni is eszembe jut. Pedig nem telik el tíz másodperc sem. A kezemet lazán a lábam mellé raktam a földre, de már viszket az orrom is. Jó, nem vakarom meg, mert akkor kezdhetem elölről. De mégis megvakarom, inkább most, mint később. Megvakarom, és vége. Na akkor, most újra, lenyugszik, szem behuny, koncentráció, tizenöt perc indul.

Megint viszket az orrom, pedig az előbb vakartam meg, de most már nem csak az orrom, hanem homlokom is. Erősebben is megvakarhattam volna, basszus! Közben persze jár mindenen az agyam. Még az is eszembe jut, hogy enni is kellene. Mindegy, megvakarom a homlokomat és az orromat is. Alig telik az idő, de mindig van valami baj.

Hirtelen rádöbbenek, hogy nemhogy tizenöt percig nem bírom ki, hanem még pár másodpercig sem tudok egy helyben megülni, pláne nem egy dologra koncentrálni. Most esik csak le, hogy mi ez az egész. Hogy lehetnék én a nyertes, ha nem tudok teljesen, száz százalékkal ott lenni, abban az adott pillanatban, amikor a történés van? Ráadásul ezt folyamatosan, hosszú percekig, minden másodpercben ugyanígy, azzal kiegészítve, hogy minden másodpercben másra kell egy pillanat alatt figyelni. Kicsit elszomorodom. Ez a mostani helyzet tényleg kritikán aluli. Mindegy, erőlködni és gyakorolni kell; amíg vissza nem érkezik Doudy, megteszek mindent. Ilyen lassan a kivégzés másodpercei óta nem teltek a percek. Mindig megszakít valami, vagy elhal az egyik lábam, amire ránehezedek, vagy viszket a vállam, vagy éppen a gondolataim úgy elkalandoznak, hogy alig bírom visszaterelni őket.

Nagyjából 15-20 perc múlva jöhet vissza Doudy, és addig valójában a leghosszabb idő talán fél perc lehetett, amíg meg tudtam ülni a fenekemen, és a gondolataim sem kezdtek el szanaszét járni.

Doudy mosolyogva érkezik. Várom, hogy valami epés megjegyzést tesz a szerencsétlenkedésem láttán, de meg sem említi a feladatot.

– Akkor most, ahogy megígértem, nézzünk pár kardvágást!

Egy fél óráig magyaráz a kard fogásáról. Megmutatja, hogy milyen alapvágások, szúrások, védések, kitérések lehetségesek. Ezeket az ember saját maga is össze tudná szedni, de rendszerezetten és elméleti alátámasztásokkal azért egészen másképpen hangzik.

Fél óra múlva Doudy azt mondja, hogy megéhezett. Azzal válunk el, hogy a lelkemre köti, hogy gyakoroljak, ha meg kérdésem van, akkor kérdezzem meg. Amúgy meg majd találkozunk.

Magamra vagyok megint hagyva. Azt gondoltam, hogy ennél azért többet fogok kapni, mármint segítségben. De most semmi sem érdekel, az idő telik, nekem haladni kell, lesz, ami lesz.

A délutáni közös ludus edzésen testkondicionáló edzést tartott a ház. Fokozatosan egyre nagyobb súlyokat kellett mozgatni, emelni. Elnézve az itteni, teljes izomzatba öltözött gladiátorokat, nem tudom elképzelni, hogy bármelyiket meg tudnám akár karcolni is. Persze, hogy negatív vagyok, de ennyi erős ember között nehéz pozitívnak lenni. Jó, azért minden beleadok, hogy felzárkózzam hozzájuk. Végső soron mi bajom lehetne, ha utolsó leszek? Semmi. Úgyis szürke egérnek kell maradnom, hogy ne hívjam fel a figyelmet magamra. Legrosszabb esetben majd kerülöm a ház gladiátorait, és nem lesz gond.

Don mondta, hogy pénteken kivégzések vannak, ez az Unilux kivégzési napja. Nagyon gyorsan eljön az a péntek. Minden nap reggel, délben és este is edzek, erősítek. Naponta Doudy koncentrációs és légzési gyakorlatait is végzem. Egyre több, látszólag haszontalan dolog tömíti el a napomat, amiket Doudy szerint sokkal fontosabb, hogy csináljak, mint helyettük technikákat tanuljak. Kicsit ambivalens érzéseim vannak e tekintetben, de talán erősebb a bizalom az irányában. Amikor Doudyra néz az ember, árad belőle a tudás, az erő és az alázat. Tudom, hogy jót akar, és tudom, hogy ért hozzá. Legalábbis érzem.

Lehet, hogy én képzelem be magamnak, de napról napra, ha csak hajszálnyit is, nekem úgy tűnik, hogy dagadnak az izmaim. Vagy van valami a kajában, vagy a jó levegő teszi – amit igen kétlek így, hogy egész nap a föld alatt vagyunk –, de egy biztos: látványosan és egészen gyorsan alakulok.

Kedden a déli edzésem után az ebédlőben találkozom Teóval. Mindenki készül a hétfői körpárbajra, ezért kevesebbet foglalkozunk egymással. Viszont, hogy senkit nem ismerek, így nehezebb a beilleszkedés. Persze megértem őket is, ők itt otthon vannak, már több éve ezt teszik. Miattam nem fognak ezen változtatni, főleg most, hogy fontos megmérettetés van.

– Szia, Ree!– Szia, Teo!

– Látom, nagyon kiveszed a részed a felkészülésből – mondja, és mutat rám, ahogy csapzottan érkezve látni rajtam, hogy edzeni voltam.

– Nekem szinte mindent újra kell tanulnom, de megteszem a tőlem telhető maximumot – válaszolok neki. – Teo! Mikor lehet innen kimenni a városba? – kérdezem tőle, mert senki nem mond itt semmit nekem.

– A városba? Az nem úgy megy, hogy csak úgy kimész.

– Akkor hogy lehet?

– Engedéllyel. Ha nálad van a rudis, vagy előtte nálad volt, akkor minden nap kimehetsz négy órát engedély nélkül is. Egyébként a gladiátorok csak a ludus házában tartózkodnak. Edzenek, és ha van valami esemény, azt a lanista vagy a ludus vezetője jelzi, és mindenki teszi a dolgát.

– Na de ha én ki akarok menni, akkor...

– Akkor gyorsan tereld el a gondolataid róla egyelőre, mert nem tudsz innen kimenni – vág a szavamba Teo. Bár nem ismerem teljesen még Teót, de nem tudom elképzelni róla azt, hogy féltené tőlem a rudist, ami épp most nála van. De most amit mondott, és ahogy mondta, még ilyen felhangnak is tűnhetne.

– Hm. Még a végén igaza van Ferenc Barátnak.

– Minden az attitűdtől függ. A világ legszebb helyén is érezheted magad rosszul, és ugyanúgy a világ legrosszabb, legszegényesebb körülményei között is lehetsz boldog. Ez csak a te hozzáállásodtól függ. – Ebben igaza van Teónak. Viszont én akkor is szétnéznék a városban! Zavar ez a nagy korlátozás, pláne így, hogy kiszabadultam a halál torkából, nem jól élem meg a bezártságot.

A napok gyorsan telnek. Csütörtök estére már nagyon el voltam fáradva. De minden nap addig gyötröm magam, amíg ki nem dőlök. Amyvel naponta találkozom és beszélgetek egy órát. Elmondom az ötleteimet, és hogy hogyan haladok.

Amy szintén, hogy mi van vele. Lassan halad minden. Az az öt év meg szemmel még nem is belátható távolságra van. Jó azért látni Amyt. Bearanyozza a napjaimat.

Aztán ahogy este belépek az ebédlőbe, ott találom egyedül Ferenc Barátot. Úgy látszik, ez az ebédlő összehoz az ismerősökkel.

– Jó estét, Ree! – köszönt a Barát, ahogy észrevesz.

– Jó estét!

– Kicsit fáradtnak tűnsz.

– Sokat edzek mostanában, és kiveszi az erőmet – válaszolok neki, és gondolkozom, hogy egyek-e valamit, vagy mi legyen a terv.

– Félsz? – kérdezi a Barát, amitől igen meglepődöm.

Leülök mellé, és elgondolkozom, azon amit éppen kérdezett. Nem tudom, milyen érzések futnak át rajtam, az egész életem tele van furcsaságokkal.

– Nem, dehogyis! Nem félek. Miért félnék, meg mitől félnék? – hazudok tudatlanul is neki.

– Mindenki fél. Valamitől vagy valakitől, vagy valamikor, de biztos, hogy fél.

– Én nem félek, legalábbis most nem. Sok dologtól tartok, és bizonytalan is vagyok – mondom neki, hogy tompítsak azon, amit érzek, és valójában magam is becsapjam azzal, hogy amiket érzek néha, az nem is félelem, hanem csak valami ahhoz közeli érzés.

– És milyen dolgoktól... tartasz? – kérdezi bizonytalanul kiejtve az utolsó szót, nyilván félelmet akart volna mondani, de a végén meggondolta magát.

– Bizonytalan vagyok. Nem ismerek itt senkit. Semmi nem úgy alakul, ahogy én szeretném vagy tervezem.

– De legalább élsz!

– Élni tényleg élek – mondom neki, és valóban ez jó érzés. – Nem becsülöm le én ezt sem. Ne értsd félre, de úgy érzem, ennél azért talán többre vagyok hivatott.

– Az ember annyira tudja vinni, amennyire hisz – mondja, és kacsint egyet rám.

– Ez most már a térítés első lépése? – kérdezem tőle mosolyogva, de kicsit azért tapogatózva is.

– A hit kegyelem. Ha nincs kegyelem, akkor tehetsz bármit. Ideig-óráig erőltetheted, de elmarad, lemorzsolódik. Bárcsak minden ember megkapná azt a kegyelmet, amitől hinne! – válaszol a Barát, az ő szemszögéből érthető módon.

– Ezt most nem egészen értem – mondom neki.

– Nem baj, talán egyszer megérted. Mire vágysz leginkább? – vált témát a Barát.

– Kijutni innen.

– Öt évig itt kell maradnod – feleli a Barát, amit amúgy is tudok.

– Nem úgy értettem. Ezt nyilván én is tudom. Néha napján kimozdulni, pár órára kimenni a városba. Nagyon hiányzik.

– A rabszolgáknak ilyen szomorú az életük.

– Nem vagyok rabszolga, mondtam már.

– Jó-jó, nem akartalak felbosszantani. Talán egyszer majd te is reálisabban látod a dolgokat. Mert sokkal okosabb vagy, mint hogy ezt ne lásd majd be – mondja a Barát. Valahol már mindezt előtte is éreztem, tudtam, hogy igaz, amit mond, de nyilvánosan valamiért nem akarom elfogadni – ...Egyébként meg tudok neked segíteni – mondja a Barát, és huncutul belenéz a szemembe.

– Na és miben? – kérdezem tőle, mert nem tudom, megint milyen csapdába akar belevezetni. Pedig eddig, ha jól belegondolok, nem akart egyszer sem rosszat nekem.

– Minden héten van egy misszionáriusi feladatom a városban. Erre mellém kijelölnek egy gladiátort, hogy kövessen. Én választom ki, hogy kivel akarok menni, kivel tudom magam a legjobban megérteni. Gyere velem! – Nagyot nézek a Barát szavain. El sem merem hinni hirtelen, hogy amit mond, az nekem pont kapóra jönne, ha valóban engem választ.

– Miért pont én? – vitatkozom vele. – Itt annyi gladiátor van, biztosan mindenki kinn akar lenni – makacskodom tovább.

– Érdekes, amit mondasz. Első időben én is így gondoltam. De az a helyzet, hogy a legtöbb gladiátor magának való, nem érdekli őket a szabadság. Begubóznak, és meg akarnak felelni a helyzetüknek, túl akarják élni, és közben hírnevet, erőt és hasonló dolgokat kergetnek. Ha akarsz, minden héten szerdán kijöhetsz velem a városba. Hajnal öt órakor indulunk, és este tízkor érkezünk vissza.

– Benne vagyok! – mondom lelkesen, mert valójában már amikor kiejtette a száján, akkor tudtam, hogy igen mondok. Naná, hogy megyek!

Pénteken van az Unilux kivégzésnapja. Már reggel nyolctól tartó, előre meghirdetett program alapján zajlanak az események. Az egész napos program majd csak este tízkor ér véget, és addig az arra hivatott és kiképzett gladiátorok vagy katonák annyi embert végeznek ki, ahányat csak lehet és kell. Ritka, hogy a katonák végzik ki az embereket. Az csak akkor van, ha valami vizsga vagy erőfitogtatás, vagy valami más, hasonló színjáték van mögötte.

Visszanézve nem tudom, hogy ez akkor szerencse vagy szerencsétlenség volt, amikor is a mi kivégzésünkkor pont egy ilyen ritka esemény történt, hogy birodalmi katonatanoncok végezték el a kivégzést – mint ahogy tudjuk, szerencsétlenül és befejezetlenül. Nekem meg Doudynak, persze, szerencsésen alakult a helyzet, mert így túléltük. Nyilván egy birodalmi felszerelés sokkal erősebb, mint a gladiátoroké, de fogalmam sincs, hogyha akkor ott gladiátorok hajtották volna végre a kivégzést, azt vajon túléltük volna-e.

A kivégzés napja azoknak a napja, akik a vérontást és az egyenlőtlen macska-egér harcot szeretik. Itt nem két hasonló erejű és felszereltségű harcos vagy harcos csapat feszül egymásnak, ahol tele izgalommal, a végeredmény alig jósolható meg. Itt a kivégzők valóban megölik a kivégzendőket. Nincs kegyelem. Viszont, mióta mi megúsztuk, változtattak a törvényen. Már nem lehet több egyszerre két kivégzendőnél az Arénában, és azóta egy kivégzendőre már nem három, hanem négy kivégző jut. Úgy látszik, nagy érvágás történt a hivatali rendszerben, a jövőben már nem akarnak többet hibázni.

Mai nap nyolcvan kivégzendő lesz. Óránként hat ember. A kivégzésre speciális gladiátorokat alkalmaznak. A mi ludusunkban is van két jelentkező. De ők ma nem kellenek a kivégzésekhez.

– Nem szeretem a kivégzéseket. Csak fel kell sorakozni, semmi dolgunk nincs, unalmas az egész – mondja Marko.

– Örülj neki! Legalább így nem is halhatsz meg – vágja rá Till, ahogy szépen felsorakozva állunk egymás mellett mind a negyvenketten.

– Nekem mindegy. De inkább harcolnék, jobban telik az idő is – válaszolja unalmas képpel Marko.

– Holnap még harcolhatsz is, ha úgy alakul, akár még az életedért is – folyik bele a beszélgetésbe Sven.

– Egyszer eljön az idő, amikor mind megnyúvadtok – veti oda komor arccal Grotton Dinifollen, aki a Ludus Belli ház tagja, és így nem kellene ellenségeskednie. Igaza volt Markónak, vannak itt olyanok, akik mindig is nagyobbra fogják tartani magukat.

– Gondolod, te mindig ki tudsz maradni belőle? – kérdezem hirtelen tőle, bár lehet, nagy meggondolatlanság volt, de most már mindegy.

– Azt hiszed, mert egyszer túlélted, mindig túl fogod élni, kicsi fiú? – kérdez vissza a nagy melák, tiszta izomember, aki már az első találkozásunkkor is rám vicsorította a fogát, mint egy eszement vadállat. Sötétbarna haj, sötétbarna izzó szem és ugyanolyan sötét lélek. Lehet, nem jó embernek szóltam be, de ha már elkezdtem, gondoltam, nem végzek félmunkát.

– Nehéz lehet annak az élőnek, aki még a kérdést sem vágja. Sivár világod lehet – válaszolom neki, bár látszik, hogy teljesen felesleges erőltetni, az elme meg az izom nem tud egy síkon mozogni, mint ahogy a mellékelt ábra is mutatja.

– Kérdeztelek! – rikoltja felém.

– Hát ez az, hogy én is – válaszolom neki lemondóan. – Ha ma nem kell harcolni, nem fogunk meghalni. Ha harcolunk, meghalhatunk. Hogy mikor? Az majd kiderül, amikor majd meghalunk – válaszolom neki, bár tudom, hogy teljesen mindegy, mit mondok, úgysem értené meg teljes mértékben.

– Garantálom, hogy meg fogsz halni! – hörgi mérgesen megint felém.

– Hej, ember! Picit fogd szorosabbra a tested lóerőit! Épp szétszaladni készül a ménesed, és az senkinek nem lesz jó. Egy ház gladiátorai vagyunk, ne feledd! – teszi helyre Teo a nagy ogrét.

– Nem felejtjük el, de te se felejtsd el, hogy hova tartozol, gladiátor testvérem! – veti oda flegmán a Grotton mellett álló, másik hatalmas ogre, Joel Vall. Mintha az előbbi nagy testvére lenne, szintén sötétes, rövidre nyírt haja, talán még sötétebb barna, gonosz szeme és úgy látszik hasonlóan sötét lelke is van, mint Grottonnak.

Ezek ketten alakítják a Ludus Belli ház felfelé törekvő vezető részét, és a nem hivatalos taglétszámuk nagyjából a ház fele. Az egész nap igen nyugtalan és unalmas volt. Alig vártam már, hogy vége legyen. Elvesztegetett időnek éreztem, e helyett edzeni kellett volna. De az edzésre négy nap van. Hétfőtől csütörtökig lehet edzeni. Péntek kivégzés, szombat, vasárnap pedig a nagy arénai viadalok napjai, ahol a valódi harcok zajlanak, esetenként valódi fegyverekkel, és esetenként egészen a halálig. Én pénteken tudtam meg, hogy az újonnan érkező gladiátorok két hét védettséget élveznek. Szóval két hétig senki nem hívhatja ki őket, és nem kell egyáltalán harcolniuk. Gondolom, a kezdeti szocializálódás és egyéb dolgok megszokása végett hagynak felkészülést.

Ez azt jelenti, hogy szombaton és vasárnap én meg Doudy, úgymond’, a kispadon ülünk, és megint csak nézzük, hogy mi történik.

A mi ludusunk a két nap alatt nem érintett semmiben. Viszont mind a két nap

10-10 gladiátor hal meg, és jó sokan sérülnek a harcok során. Azt számolom, hogyha ez minden hétvégén így fog menni, akkor az egy hónapban nyolcvan halott gladiátor, egy év alatt meg kilencszázhatvan. Hiába vagyunk több mint ezren, ez azért így nagyon sok halál.

– Nem tudom, hogy hogy lesz ez, de húsz halott egy héten, nyolcvan halott gladiátor egy hónapban; ha ez így megy tovább, akkor év végére bezárhat ez a hullagyár cirkusz, mert mind meghalunk. Kilencszázhatvan halott ember egy év alatt.

– A számok helyesek. De először is, nem húsz ember hal meg minden héten. Van, hogy több is meghal – mondja Marko, és felröhög. – Jó! Van, hogy alig hal meg valaki. Persze halál mindig van, anélkül nem jönnek ide, nem vennének jegyet, és nem lenne mire fogadni a sok tízes aberráltnak! – Megint felröhög Marko.

– Na de akkor az is helyes – a számításom szerint –, hogy mind meghalunk a végén, és nem lesz, aki harcoljon egy év múlva! – aggodalmaskodom. – Nem azért, mert nem lesz aki harcoljon, és szórakoztasson, hanem inkább azért, mert így egy évig sem fogom kibírni, nekem meg öt évig kellene.

– Azt nem vetted számításba, hogy hány új gladiátor kerül be a ludusokba – mondja Till.

– Miért? Mennyi? – kérdezem, és valóban, erre nem is gondoltam, hisz mi is most kerültünk ide, és két hétig nem is harcolhatunk.

– Pontosan nem tudom, de szerintem 100-150 új gladiátor tuti, hogy érkezik a 27 ludusba, és évente akár új ludus is alakulhat, vagy valamelyik régi, híres ide is beteszi a lábát – válaszolja Till.

– Ne izgulj, a mi ludusunk nagyon erős. Maximum a negyede cserélődik ki – mondja a megnyugtató válaszát Marko. Mármint neki megnyugtató. Nekem egyáltalán nem az, mert amit mond, az akkor is annyit jelent, hogy minden évben meghal azért nálunk is tíz ember.

– A negyede, egy év alatt? Most komoly?

– Miért? Ez itt egy aréna, és mi gladiátorok vagyunk. Ez bizony ezzel jár, ezt ne feledd el! – folyik bele a beszélgetésbe a másik testvér, Anton.

– Most koncentrálj a holnapi körpárbajra! – javasolja nekem Sven.

– Ennyi idő alatt nem igazán lehet erre felkészülni – mondom szomorúan.

– Ha ez megnyugtat – és tudom, hogy nem fog –, nincs a világnak annyi ideje, amennyi alatt fel lehetne készülni rá – próbál megnyugtatni Marko, és hát valljuk be, ilyen mondattal nem túl sikeres egy megnyugtatás.

Szerettem volna a végsőkig kihasználni a rendelkezésemre álló időt, így este még lementem egy kicsit edzeni. Holnap reggel hatkor kiderül, hogy hogy sikerült. Én megtettem mindent, amit csak tudtam. A többi már nem rajtam múlik. Ilyen gondolatokkal érkeztem be az étkező részben, ahol Ferenc Barátot találtam. Úgy látszik, nagyon jó étkű, vagy mindig akkor fogom ki, amikor itt van. Vagy amúgy is kedvenc helye lehet.

– Jó étvágyat, Ferenc Barát!

– Köszönöm! Gyere, ülj le mellém, és egyél te is!

– Estére már inkább csak innék valamit.

– Félsz a holnap miatt? – sandít rám a Barát.

– Már megint ez a félelem! Nem félek! De azért tartok attól, hogy szerencsétlen kimenetele lesz a holnapi körpárbajnak – válaszolom fancsali képpel, és leülök a Baráttal szemben.

– Az új dolgoktól mindig tart az ember. Ez teljesen természetes. De ha túl vagy rajta, akkor meg visszatekintve nem is olyan nagy szám az egész.

– Könnyű azt mondani, pláne előtte. Soha nem fél, Ferenc Barát? – kérdezek vissza.

– Már mondtam neked, hogy mindenki fél.

– Na és mitől?

– Attól például, hogy nem leszek ott és akkor, amikor szükség lenne rám – mondja, és elgondolkozik a Barát.

– Talán volt már ilyen, vagy hasonló?

– Az emberi erő mindig kevés. A türelem folyton csak elfogyóban, és az élet idejének vége túl közel van – sorolja a Barát, ami igen misztikusan hangzik, és mintha nem is a kérdésemre válaszolna.

– Hogyhogy nincs egy osztályban sem? – kérdezem, mert már az első pillanattól kezdve láttam, de nagyon nem volt rá lehetőségem, hogy megkérdezzem.

– Ez itt hiányzik? – kérdi és a nyakára mutat, ahol másoknak az osztályjele foszforeszkál.

– Csak észrevettem... és... érdekel, mi történt.

– Mi, szerzetesek nem használjuk a nanobotokat. – Ezt úgy mondja a Barát, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne lemondani arról, hogy az ember gondtalanul, betegségtől mentesen éljen, amíg csak lehetséges.

– De hát ez mit jelent? Így nem élhet...

– Nem élhetek örökké? – vág bele a szavamba Ferenc Barát. – Tudod, Fiam, sok

„Nagy Választás”-t láttam már. Elhangzik, hogy „..és élj örökké!”, de bizony senki nem él örökké. Te a Szektorban születtél. Láttál már ott olyat, aki évszázadok óta életben van? – kérdi, miközben a választ várva, kitartóan a szemembe néz.

– Nem. Talán egyvalakit tudok, akiről azt mondták, hogy nyolcvan éve életben van – mondom elgondolkozva, és valóban, az emberekről nem hallani, hogy sok száz éve életben lennének.

– Na és láttál már olyat, hogy meghaltak ott az emberek, elveszítve a nanobotjukat? – kérdezi, és megint, ugyanúgy kitartóan a szemembe néz, ahogy a választ várja.

– Igen, sajnos sok ember láttam már meghalni – válaszolok, és ahogy visszaemlékszem ottani ismerősökre, barátokra, vagy egyszerűen csak olyanokra, akik a környezetembe éltek, hirtelen szomorúság tölt el.

– Az egész világ tele van becsapással. Egy nagyon jól felépített marketing és őrülten erős befolyásolás. Örökké élni? – kérdezi költőien, és nagyot nevet.

– Nem szeretne örökké élni, Ferenc Barát?

– Te hiszel benne? – kérdez hirtelen vissza.

– Miért? Ön nem hisz benne? – kérdezek én is pont ugyanolyan gyorsan vissza a kérdés kérdésére.

– Én hiszek az örök életben. Csak az az élet nem ebben az életben örök – mondja a Barát, és megint jókedvűen mosolyog. – Ree fiam! A világnak beadták azt maszlagot, hogy örökké lehet élni, halál nélkül. Miközben csak elveszik, amid csak van. Az ember azt gondolja, csak letűnt korok jellemzője volt a rabszolgaság, holott permanensen, egészen a mai napig jelen van, folyamatosan igazítva és modernizálva, a kornak megfelelően. Észre sem veszed, hogy te valójában egy őrülten hatalmas gépezetnek vagy egy húzó eszköze, ami egyébként csakis arra való, hogy a gépet életben tartsa. Eközben csak azt a minimális megélhetést kapod meg, amivel ki tudod szolgálni a hatalmas gépezet előrehaladását. Ha elhullasz, semmit nem jelent a globális egésznek. Jön helyetted másik. Sőt kell is, hogy jöjjön egy másik, így fenntartható az egész – mondja a Barát, és ahogy befejezi, nekiáll kanalazni a tányérjáról az ételt.

Elgondolkoztató, amit mond. Az egész szektor teljesen elszeparált. Ha egyszer kiválasztottad, hogy ott fogsz élni, már nincs kiugrási lehetőséged. Nemrégen még tiltakoztam ellene, de most, ahogy beszélt a Barát, igazat adok neki.

– Miért nem megy a szektorba segíteni, ott nagyobb szükség lenne a segítségre, mint itt? Persze ott sokkal szerényebbek lennének a lehetőségek. – Kicsit most kellemetlen volt a mondatom, és a Barát is majdnem kiejtette a kanalát a kezéből, és abbahagyta az evést.

– Hm. Ez valóban, egy nagy fájdalmam. Minden évben kérvényezem az áthelyezésem. De nem engedik a hivatalok, így kénytelen vagyok itt lenni – válaszol meg a kérdésemre.

Nem erre számítottam. Megmondom őszintén, most egy kicsit lelkiismeret-furdalásom van. A Barát az egyetlen általam ismert személy, aki nem izmos és nem sudár ember. Jóval alacsonyabb a legkisebb gladiátortól is. Derékmagasságban, körben, viszont szépen sikerült kihengeresítenie magát. Folyton az étkezőben látom, és most kicsit rosszindulatúnak találtam a kérdésemet.

Ahogy egyre többet beszélek vele, és ahogy egyre jobban megismerem, érezhetően nagyon bölcs és széles látókörű a szerzetes. A látszat, nagyon úgy fest, hogy csal.

– Ne haragudj rám, Ferenc Barát, nem akartalak megbántani – szabadkozom, mire mosolyogva válaszol.

– Te jó ember vagy, Ree. Semmi baj nincs! Ha meg van írva, akkor nagyra viheted még – mondja, és megint visszatér a tányérja felé kanalazni.

Hajnali hatkor már talpon voltam. A falon szokásosan ki van írva a mai napi program: ludus körpárbaj.

Nemsokára hét óra. Egy negyed órát a Doudy által javasolt légzési és türelmi gyakorlatokkal töltöttem. Nem tudom, hogy a többiek ilyenkor mit éreznek, de nekem az egész testem feszült lett. Lehet, hogy nekem ez a sorsom, hogy mindig olyan helyen és dologban legyek, amit még életemben nem csináltam.

A többi gladiátor már kinn van az arénában. Ilyenkor nincsenek nézők, csak mi vagyunk itt. Az öltözete kinek félmeztelen, kinek fekete, kinek barna, de egy a lényeg: semmi vért, semmi sisak, csak egy fapajzs és egy fakard. Elég silánynak látszik, de ha az embert fejbe verik egy ilyennel, és ha az ütés jól sikerül, akár bele is halhat, és ezt itt mindenki tudja.

Felvilágosítottak bennünket, hogy fölösleges vérontás és a másik direkt kivégzése főbenjáró vétek. Nemcsak azért, mert egy luduson belül egyébként is tilos, hanem már csak azért is, mert a körpárbaj nem egy halálig tartó viadal. Szóval gyakorlatilag, többszörösen is tilos a másikban szánt szándékkal komoly és a szükségesnél nagyobb kárt tenni.

Egy gladiátor nagy érték, csak úgy nem fogja elherdálni a lanista. Viszont látva a többiek elszánt és gyűlöletes arcát, nem vagyok azért teljesen megnyugtatva. Mi van, ha nem tartja be valaki és megöl engem? Jól megbüntetik, de akkor már úgyis mindegy, ha az én kis nyavalyás életemnek vége. Látszólag valóban izgulok, de ez közel sem félelem. Megfigyeltem magamon, hogy ilyen helyzetekben egyre jobban felpörgök, és fókuszálni kezdek. Sorra jönnek a valóban megoldást hozó ötletek. Meg vagyok róla győződve, hogy ma is így lesz.

Don felsorolja, szokásosan bő lére eresztve – vagyis egy mondatban –, hogy mik a szabályok, és azzal engedi útjára a viadalokat, hogy „...a többit meg úgyis tudja mindenki!” Máris nézi a virtuális tábláján maga előtt az első párt. Nem tudom, hogy mikor kerülök sorra, és azt sem, hogy ez most név szerint vagy véletlenszerűen megy-e, de minél később sorsolnak ki, annál jobb. Addig legalább láthatom, hogy ki hogy küzd. Mert eddig csak a marcona külsőket láthattam, a többi, mögöttes tudás ismeretlen számomra. Azt sem lenne utolsó megtudni, hogy valójában mi a teendő, ha nyerni akarsz. Meg arra is kíváncsi lennék, más hogy csinálja, hogy nyeri meg itt a küzdelmeket. Szóval szerintem egy csomó hasznos dolgot láthat az ember, ha jól odafigyel a viadalon.

– Az első párbaj Joel Vall. – Ő az az ogre, akivel a múltkor balhéztam. A jobb keze annak, aki szintén egy ogre. – És az ő ellenfele Ree Vox. – Sorolja az első párbaj résztvevőit Don. Na, bakker, ilyen nincs! De miért pont én vagyok az első? Pont első, a legelső ilyen körpárbaj versenyemen? Ez azért így nem feltétlenül igazságos. De ez itt senkit nem érdekel.

– Kapaszkodj, kicsi fiú, nehogy eless nekem! – mondja a nagy ogre, aki megveregeti a pajzsát a fakardjával.

Legalább öt centivel nagyobb, és jóval vállasabb is. Nyilván kifárasztani nem feltétlenül jó ötlet, de nekirontani sem, mert az erő is inkább vele van. Akkor talán eltáncolgatok előle, védem, amit lehet, és meglátjuk, hol tudom elkaszálni. Így gondolkozom magamban vele szemben állva úgy három méterre, amikor is megszólal a jelzés, és kezdődhet a harc.

Nagyon koncentrált akarok lenni, és minden erőmmel próbálok odafigyelni. Ez a nagydarab Joel Ogre viszont úgy ront rám, mint aki meg sem hallja azt a titkos, bennem motoszkáló koncentráltságot, ami azt kellene, hogy sugározza, hogy „figyelj oda rám, kedves ellenség, mert én most nagyon összeszedett vagyok, és figyelek ám rád.” Talán egy pillanat, de lehet, hogy annyi idő sem volt, mire ott termett, és a pajzsával nagyjából a földbe döngölt. Úgy verte ki a kezemből a fakardot, mintha egy fogpiszkáló lett volna. A pillanat másik részében meg már a torkomnak szegeződött a kardja, szinte hahotázva röhögött. Körbefordult a saját tengelye körül, és a széttárt karjai egyikében a karddal, a másikban meg a pajzzsal mutatta mindeninek, hogy ő a császár.

– Akkor most már tudhatjuk, hogy nem te miattad sikerült túlélni azt a kivégzést – veti oda még eltávoztában, amin a hasonló gondolkozású társak jót nevetnek.

Hát! Azt hiszem, ez egész jól ment. Sikerült megszégyenülni. De legalább még élek. Úgy néz ki, hogy a jelzés utáni másodpercben már zajlik is a harc. Nagyon jó lecke volt ez nekem. Mára meg is van akkor az eredmény, ha ez ilyen lesz, akkor utolsó leszek. A következő néhány párbaj nem volt nagyon izgalmas, de arra jó volt, hogy legalább lássam, miképp csinálják a tapasztalt gladiátorok.

A legtöbben mentek előre, és azonnal le akarták zárni a párbajt. Ez nem is rossz stratégia abban az esetben, ha tudod, hogy erősebb vagy a másiknál, mert ha nem, akkor kiveszi az erőt a testből, és a másik azonnal fölénybe is kerül. A másik, amit láttam, hogy a pajzsot nagyon ügyesen használják támadóeszközként. Kisebb energia befektetése mellett igen nagyokat lehet taszítani a másikon. Nem beszélve arról, hogy mint védekezőeszköz meg azonnal kéznél, és pont jó pozícióban is van.

Következik az ötödik párbaj, Teo és az én Ogre ellenfelem között. Teo nagyon nyugodt és erős harcos. Ha kell viszont, villámgyorsan képes lecsapni. El sem tudom képzelni, hogy melyikük lehet erősebb, testalkatra a két ember hasonlóan néz ki. Talán az Ogre egy hajszálnyival vállasabb.

A harc viszont nem tartott tizenöt másodpercig sem. Teo nagyon ügyesen ellépett egy szúrása elől, de úgy, hogy azzal a lépésével egyben mellé is került, majd ugyanebben a pillanatban mögé lépett, azonnal elkaszálta a lábát, és kardja az Ogre nyakához szorult. Annyira boldog voltam, hogy megbosszult, hogy majdnem kiugrottam a bőrömből. Komoly erőfeszítésembe került, hogy ne kezdjek el ugrálni örömömben, mint egy bakkecske.

A hatodik párbajnál megnyitottak egy másik porondot is, és egymással párhuzamosan két párbaj is zajlott. A tizediknél már három párhuzamos párbaj zajlott, és így tovább. Több mint nyolcszáz párbajt kellett ma lejátszani, vagyis mindenki negyvenegyszer párbajozott. Nagyon kemény dolog majdnem négy órán keresztül harcolni. Persze volt olyan is, hogy alig volt pár másodperc, mint ahogyan az én első párbajom is sikeredett.

Hatalmas megnyugvás volt az is, hogy Doudy szintén elkalapálta az én első ogre ellenfelem, hasonlóképpen, mint ahogy Teo is tette. Ismét én következtem, és második ellenfelem, a másik ogre. Nem is értem, hogy lehet így sorsolni! De legalább túl leszek a két legerősebb ellenfélen – legalábbis így gondoltam akkor.

Nagyjából hasonló stílussal indította a párbajt Grotton Dinifollen. Gondolom, arra számított, hogy majd ugyanúgy, mint Joel is, eltapos, mint egy csikket. Nagyon gyors volt. De az utolsó pillanatig kivártam, és a pillanat töredéke alatt léptem el előle. Most már tudtam, mire számíthatok, és résen voltam. Azt gondolom, hogy túlértékeltem Grottont. Így az én stílusomat nagyban ez a túlértékelés itatta át, ezért csak ellépkedtem, és aztán odébb löktem. Grotton egyre jobban megvadult, és egyre eszementebb támadásokat indított felém. Ha összeszedem magam, szerintem legyőzöm. Így viszont abban a tudatban, hogy erősebb, nem támadtam, csak kivédekeztem az öt percet. Az eredmény döntetlen lett, hiába vicsorgott Grotton, nem tudott legyűrni.

Ez a döntetlen megtáltosított. Legyőztem mindenkit ezek után. Ami a legszörnyűbb volt ebben, az az, hogy tucatmunka volt. Elmozdulás, visszatámadás és ezek folytonos ismétlése, majd amikor látszott, hogy egy pillanatra kihagy, vagy a fáradság, vagy figyelmetlenség miatt, akkor bevinni a végső döfést, lelökni a földre, kirúgni a lábát, vagy csak hátulról nyakára tenni a kardot, és vége. A legtöbb párbajom nem tartott tovább, mint két perc.

Ez így ment, amíg nem találkoztam Teóval. Teo annyira magabiztosan uralta a terepet az első pillanattól fogva, hogy teljesen összezavart. Fél percig egy támadás sem zajlott. Legalábbis olyan nem, ami látszott. Rituálisan, fejben, nüánsznyi mozdulatokkal, amit talán csak én meg Teo éreztünk, lezajlott legalább száz is. Aztán egymás után hol ő, hol én támadtunk, majd védtünk egyet. Őrülten ügyesen került hozzám mindig csak egy hajszálnyival közelebb. A helyzet az, hogy én ezt pontosan éreztem. Azt is tudtam, hogy mindegyik mozdulatát ki tudom védeni. De elfáradtam a folyamatos koncentrációban, és felőrölte a védelmemet. A kard ismét a nyakamat érte, Teo nyert.

– Életem egyik legélvezetesebb öt perce volt ez a harc, Ree – mondja, miután elvette a torkom elől a kardját.

– Nyertél. Jobb voltál – válaszolom neki nagyon pici szomorúsággal, mert eddig egészen jól ment, és mindig nyertem. Teo ellen viszont azért nem akkora nagy szomorúság veszíteni, mint bármelyik nyavalyás ogre ellen.

– Ez az, hogy egyáltalán nem egyértelmű ez azért – magyarázza Teo nyugodtan. Kívülről talán az érződik, mintha vigasztalni szeretne, de Teo ezt nagyon is komolyan gondolja. – Nincs rajtad fogás. Ha nem fáradsz el fejben, akkor előbb-utóbb én fáradok el. Csak ezen múlott – egészíti még ki, majd visszaáll a helyére, ahogy én is az enyémre.

Ezek után meg kell küzdenem Vallal, Markóval és a testvérekkel is, szinte zsi-nórban barátokkal harcolok, a végére hagyva Svent. Nekem Marko meg Vall harcmodora a legkellemetlenebb, mert ők is inkább védekező stratégiájú harcosok, és kontratámadásokra építették a stílusukat. De talán mert ezek a harcok náluk már jóval a harmincadik harc fölött járnak, elfáradhattak. Mindenesetre három-négy perc alatt legyőzöm mindegyiket.

Sokórányi harc után azért a fáradtság megtöri a testet. Érdekes dolog a sorrend.

Azon gondolkozom, hogyha ezek a párbajok más sorrendben zajlanának, vajon akkor is ezek az eredmények lennének? De sok gondolkozni valóm nincs, alig pár perceket tudok pihenni, és máris jönnek a következő ellenfelek, akik már szintén nagyon el vannak fáradva, és ilyenkor az ember hibázik. Én meg persze könyörtelen vagyok, és lecsapok.

Ahogy végzek, és már alig van vissza pár harcom, érdekes esemény következik. Teo és Doudy párbaja kezdődik. Mind a kettő elfáradt már, de külsőleg semmi nem látszik abból, amit belülről éreznek. Mind a ketten profik. Talán a legjobb harcosok, akiket életemben láttam. Teo utolsó párbaja éppen pont Doudy. Teo eddig mindegyiket megnyerte, Doudynak van még hátra talán négy-öt, ahogy látom kiírva a virtuális eredménytáblán.

Amint elindul a párbaj, azonnal egymásnak feszülnek. Doudy hárítja Teo ütését a pajzsával. Ezután csak kerülgetik egymást, és mintha csak egy nem létező fa alatt bújócskáznának, egymás mellett egyensúlyoznak el, alig egy–egy ütést elengedve. Eztán viszont meg úgy jó négy percig mindketten ütemes adok-kapokba mennek át.

Nem nagyon értem a tervet, mert ezzel csak kifárasztják az amúgy is fáradt karjukat, és így az nyer, aki téveszt. Ezt így gondoltam egészen az utolsó fél percig, amikor is Teo egy gondolatnyival előrébb lép, mint amennyivel megengedett lett volna, és Doudy erre várt. Szívem szerint azt mondanám, hogy direkt így, teljesen tudatosan építette fel az egész küzdelmét, de nem vagyok benne biztos. Ők ketten már egy picit magasabb szinten harcolnak, mint ahogy én most állok, így csak sejtem, pontosan nem tudhatom. Szóval elég az hozzá, hogy Doudy előrelendül, és még ugyanabban az ütemben pont eléri a pajzsával Teót. Teo, bár tényleg csak nagyon kicsivel lép előrébb, de az pont elég volt ahhoz, hogy már ne tudjon elhajolni. Doudy pajzsa pedig éppen csak annyit lökött rajta, ami pont annyira mozdította ki az egyensúlyából, hogy a következő ütést Teo már késve hárította, ez pedig Doudynak – bár éppen hogy – de pont elég volt arra, hogy a következő lépésével Teo bal lábát hozzá tudta lökni a másik lábához. Teo azonnal kimozdult egyensúlyi helyzetéből, és máris a nyakán volt Doudy fakardja.

El voltam ámulva az egész párbajtól. Aztán kicsit később azon gondolkoztam, hogy Doudy még nem volt annyira fáradt, mint Teo, mert Teónak Doudy volt az utolsó párbajtársa, aki ha nem is volt kipihent, de minden esetre annyira nem lehetett fáradt, mint Teo, hisz neki még volt párharca hátra. Aztán rájöttem, hogy ezek csak buta fejtegetések. Így alakult, ez történt, és kész.

Gyorsan én is letudtam egy párbajomat, amikor következő duelemben Doudyt szólították párbajtársnak. Ahogy felnézek a virtuális eredményjelzőre, már alig van néhány párbaj hátra. Ezenfelül nekem még van egy, Doudynak van még kettő, és rajtunk kívül pedig van még egy-kettő a többieknek is, és vége is a mai napnak.

Ha Doudy mindegyiket megnyeri, akkor elnyerte máris a rudist. Ha egyet is elveszít, akkor Teóval kell harcolnia az első helyért. Ha kettőt veszít el, akkor viszont Teo megtarthatja a rudist. Teóra kinézve és a szemébe pillantva egy teljesen nyugodt, magabiztos embert látok. Tudom, hogy ő fel van készülve, bármelyik végeredmény lesz is.

Doudyval szemben állva olyan érzés fog el, mintha már ezt egyszer végigéltem volna. De az igazság persze az, hogy soha nem harcoltam még ellene. Vele már igen, de ellene soha. Sokkal jobb visszagondolni arra, amikor még együtt harcoltunk. Bár ha mélyebben boncolgatom ezt, sokkal nyomasztóbb is, hiszen akkor épp a kivégzés alatt, a halál torkában egyensúlyoztunk borotvaélen.

A harc egyébként nagyon lágyan indult – ha lehet egyáltalán ilyet mondani egy párbajról. Méregettük egymást. Pont, mint a mester és tanítványa. Jó lenne azt mondani, hogy most én voltam a mester és Doudy meg a tanítvány, de persze ez nem igaz. Érzésre legalább egy léptékkel fölöttem áll harci tudásban, amit a következő egy percben be is bizonyított.

Hol ő támadott, hol én, miközben ment most is a kiszorítósdi. Doudy lassúbb és megfontoltabb embernek tűnik egy külső szemlélő számára, mintha a mozgása is lassabb lenne, mindaddig, amíg az ember harcban nem áll vele, mert akkor viszont iszonyatosan gyors a visszavágása. A végén aztán olyan közel kerültem hozzá, hogy miután összecsaptak a kardjaink, a pajzsaink is összeértek derékmagasságban, és éreztem a lélegzetét. Eszement erő van benne, alig bírom a fakardommal tartani a nyomását, és ugyanúgy a másik karomban a pajzs is, amivel nekem veselkedett, majd szétfeszül Doudy erejétől. Valójában egy banális hiba következtében veszítek. Doudy egy hirtelen mozdulattal, ami a pillanat töredéke alatt következik be, és lehetetlen rá reagálni, megbillenti a pajzsát, és az egyik lábával az így felszabaduló ágyékom irányába rúg egy hatalmasat. Csak a lányok kedvéért írom le, hogy ilyenkor az történik, hogy – legalábbis érzésre – a két manduládhoz felcsúszik a combjaid környékéről a két mogyoród, igen magasan téve a gravitáció áldott hatására, és nagyon durván belesikítja valami a fejedbe az „...azt a büdös mocskos...” érzést, amire a test azonnali reakcióval felel. Kényszerűen össze akarsz csuklani, és ordítani az iszonyatos fájdalomtól, de legalábbis a fejed azonnal előrebukik a föld felé. Doudynak már csak az volt a dolga, hogy a kardját a nyakamra tegye. Azt hiszem, cefetül érzem magam. Össze kell szednem magam, mert még van egy párbajom, bár ebben a helyzetben azt sem bánom, ha azt küzdelem nélkül feladom.

Szerencsémre pár perc alatt szinte teljesen regenerálódtam, és volt időm helyrerázódni. Megint felnézek a virtuális eredménykijelzőre, és látom, hogy Teo vezet. 81 pontja van, viszont már sem hozzátenni, sem elveszíteni nem fog tudni belőle, mert nincs több párbaja. Ha mindegyik párbaját megnyerte volna, akkor lenne 84 pontja, de egyet elveszített, és +2 helyett kapott -1-et. Doudy követi a sorban 80 ponttal, viszont neki van még hátra pár viadala. Egyértelműen kettejük között fog eldőlni, hogy kié lesz a rudis. Ha Doudy mindkét hátralévő párbaját megnyeri, akkor 84 ponttal nyer. Ha mind a kettőt elveszíti, akkor 78 ponttal még nem tudni, hogy második vagy harmadik helyezett lesz. Viszont ha egyik viadalát megnyeri, másikat elveszti, akkor holtverseny lesz Teo és közte, ami annyit jelentene, hogy újra össze kellene csapniuk.

Nagyjából három perc telt el, és Doudyt ismét kisorsolták. Az ellenfél egy tagbaszakadt, még Doudynál is pár centivel magasabb, igen erőteljes személy, kinézetre olyan 25-30 év körül lehet. Az arca igen komor, és úgy néz, mint aki felgyújtott vagy hat falut. Tombol benne az ölnivágyó ösztön, és alig várja a küzdelemre a jelzést.

Doudy teljesen nyugodtan néz a szemébe és ő is várja, hogy elkezdődjön a párbaj. Nagyon nehéz megmondani, hogy mi foroghat ilyenkor a fejében, de valahogy mintha azt érezném rajta, hogy győzni jött, és nem veszíteni. Az egész nem tart tovább, mint 20-30 másodperc. Doudy egyszerűen felőrölte, és bezsebelte az újabb győzelmet.

Én izgalommal telve meg sem tudom mondani, hogy tulajdonképpen minek drukkolok. Annak, hogy Doudy minden párbaját megnyerve, elnyerje a rudist, vagy annak, hogy már a legelejétől szimpatikus Teo meg tudja tartani az immár két éve tartó veretlenségével a védettséget jelentő rudisát. Ami biztos, hogy csak az egyikük nyerhet.

Pár perc múlva, amikor Doudy az utolsó ellenfelét is padlóra küldi, eldőlt a verseny első helyezettjének a kérdése. Doudy szerezte meg a rudist.

Teo arca nyugodt marad, és semmilyen csalódottságot nem látok rajta. Végső soron Teo nagyon tapasztalt és sokat látott gladiátor, aki nem lepődik meg sem a veszteségen, sem a nehézségeken. A legutolsó ellenfelemet én is könnyedén győzöm le, és így a végén, amikor az eredménytáblát vizslatom, érdekes végeredmény születik.

Doudy az első, ő kapja a rudist. Ilyenkor egy fatőrt vesz elő Don a tartójából – ezt nevezik rudisnak –, és odaadja a következő negyedév bajnokának, aki most Doudy. Ezután vissza is kerül ismét a tartóba, ez az átadási ceremónia csak egy régi szokás.

A második Teo lett, akinek most Doudy személyében akadt kihívója és legyőzője.

A dobogó harmadik helyén az az ogre áll, akivel én döntetlen küzdelmet vívtam. Őt követi a másik ogre, Joel Vall, aki a legelső párbajt vívta velem, és gyakorlatilag a földbe döngölt. Hihetetlen, de az éremtáblázat ötödik helyén pedig én állok. Engem követnek a többiek, a társak, nagyjából egymás után Marko, Vall, a testvérpár és Sven is. A Ludus Belli házának 42 gladiátora közül az ötödik legeredményesebb vagyok. Doudy, Teo és Joel tudott csak legyőzni, Grotton pedig döntetlenig jutott velem, a többieket viszont egytől-egyig legyűrtem. Első pillanatban az ember szomorú és hirtelen elégedetlen, hogy miért nem tudott jobb lenni. Jönnek a „mi lett volna, ha...” véget nem érő feltételezések. Ha legyőztem volna Joelt, és így tovább. De aztán, amikor elmúlik ez a sok „ha” dolog, akkor valójában meg büszke vagyok magamra, hogy egy sok évtizedes tapasztalattal bíró gladiátor ház igen erős és képzett harcosaival tudtam kiemelkedően jól felvenni a harcot, nem is akárhogyan. Persze feszültség nélkül tudtam hogy nem fogjuk tudni lezárni a napot.

– Vége a többéves ficsúrkodásodnak! Most már nem tudsz a rudisod mögé bújni sértetlenül, Teo. Nemsokára meg fogsz dögleni. Én már fenném rád a fogaimat a többi ház bajnok gladiátorai helyében, és első adandó alkalommal levágnálak, mint egy disznót! – mondja Grotton, és egy mérgeset köp a porba, miután lassan elbandukol.

Teo első pillanatban készül rá válaszolni, de a végén visszatartja magát. Fölösleges. Még csak annyit sem ér ez a ludustárs, hogy válaszra méltassa az ember. Viszont az valóban igaz, hogy így megnyílik a kapu a többi ludus gladiátorainak, hogy kihívják egy akár halálig tartó párbajra is Teót.

15. Eddon Bitt kormányzó

Bár a szoba nem volt túl nagy, mégis, a benne elhelyezett minimális számú berendezések fejedelmien illettek a helyiséghez, és azonnal sugallták, hogy bizony nem egy nyomorgó család hálószobája. Az ágyon hófehér ágynemű. A lepedőtől a paplanig a kényeztető kényelem legmagasabb szintjén szolgálták a benne heverő párt.

– Miért vagy ennyire gondterhelt? Biztosan én veszem ki belőled az erőt. Azt mondják, hogy a nők döntik romba az erős férfiakat. – Nem lehet tudni, hogy most Kessy viccel, vagy komolyan mondja, esetleg mesterkedik.

– Te adod nekem az erőt. De nagyon sok baj szakadt mostanában a nyakamba. Helyre kellene raknunk a mi életünket is. Rendeznem kellene a helyzetemet, otthon el kellene váljak hivatalosan...

– Soha nem kértem tőled ilyet, Eddon! – vág a szavába a kormányzónak.

– Pontosan tudom, és ezért még inkább szeretlek. A feleségem már csak azért van, hogy a véremet szívja. Nem beszél velem, ha meg nagy ritkán mégis, akkor meg minden szavával mérget szór a nyelvével. Ha nem lenne Hanu, már régen léptem volna. De most itt vagy nekem te! Veled szemben is tisztességtelen ezt tennem, hogy lopva pár órát, kizárólag inkognitóban találkozgatok. Lehet, apád megölne, ha tudná, de velük is rendezni kellene a helyzetünket – mereng el a kormányzó tőle szokatlan, nyugodt stílusban.

– Apám? Arra is képtelen, hogy haragjában valakit megsértsen – mondja Kessy.

– Viszont anyám, ő már kicsit keményebb dió.

– Ne becsüld le Waltot... – mondja a kormányzó, majd eszébe jut hirtelen, hogy Walt kormányzó Kessy apja is egyben. – ...Vagyis az apádat. Ő ízig-vérig politikus, és a politikusok akár nagyon nagy meglepetéseket is okozhatnak.

– Az apám nem. Ő már csak kikopott, szürke színe a nagymamának. De ezek nem olyan fontosak, téged egész más dolgok emésztenek – veti oda a lány, és várja kíváncsian, hátha megtudhat pár információt.

– Nem akarlak terhelni a dolgaimmal. De ha ez így megy, akkor igen nagy perpatvar alakul majd ki a kormányzók között – a kormányzó a mondat végén finoman kifejti magát Kessy karjai közül, és felkel.

Nem a megszokott tízes látvány. Egyáltalán nem öreg, de karakteres stílusa korban látványosan erősíti a kormányzót. A legtöbb tízes szikár és izmos. Eddon Bitt inkább húsos, nem mondható rá, hogy kövér, de az sem, hogy csupa izom. Átlagos testalkat.

– Nem érdekel annyira, mi lesz az apámmal, de téged féltenélek.

– Az apád meg én szövetségesek vagyunk – legalábbis valami szövetségesféle. –, Ahogy mondja, közben el is gondolkozik, hogy milyen kapcsolat is lehet közöttük: ami biztos, hogy érdek, az van dögivel. – A Centrális viszont iszonyúan megerősödött. Drake azt hiszi, ő szarta a spanyolviaszt. Sajnos viszont azt is hozzá kell tenni, hogy a világ legagyafúrtabb embere. Nagyon nem jó az ellenségének lenni. Nekem viszont most ezt dobta a gép. Most úgy fest, hogy vagy ő, vagy én. Nem tudom, mibe rángatom bele a Nyugati Földet ezzel, de azt is látom, ha nem teszem, akkor pár év, és földönfutókká válhatunk. De én levágom a farkát annak a gazembernek, akármi is lesz!

– Nem lehet békét kötni vele? – hangzik az igen naiv kérdés Kessy szájából.

– Béke? Na, az van most. De ha ez a béke, akkor köszönöm, nem kérek belőle. Elveszem tőle a birodalmát, a hatalmát és minden vagyonát. Kitépem a szívét, és megetetem a föld férgeivel.

16. A Boulder birodalom

– Mi a baj, Walt? – kérdezi a kormányzót a felesége.

– Nem értem a helyzetet, ami most van kialakulóban. Ha nem értem, akkor bizonytalan leszek, és ha bizonytalan vagyok, akkor ideges leszek – válaszol igen borúlátóan Walt kormányzó.

– Miért? Milyen helyzet van kialakulóban? – kérdezi Tess.

– Vihar előtti csend.

– A csend nem mindig jelent vihart.

– Nem, de ez a csend vihar előtti csend típusú.

– Amúgy is erős szövetségben állsz a déliekkel – vágja rá az asszony.

– Nem az a kérdés, hogy a szövetség erős-e, mert abban én sem kételkedem annyira.

– Akkor mi a baj?

– Kérdés, hogy melyikünk az erősebb – filozofálgat a kormányzó. – Mert ha én, akkor nagy a baj – mosolyodik el a saját fejtegetésén.

– Katonailag biztosan Eddon Bitt az erősebb, szóval nincs itt baj – válaszol a felesége nyugtatásképpen.

– A baj attól még mindig adott. Mert nem csak az lenne a lényeg itt, hogy tőlem legyen erősebb – tőlem gyakorlatilag bárki erősebb. A kérdés az, hogyha fontos lenne az erő rangsorolása, akkor vajon fel tudna-e hágni a dobogó legmagasabb fokára? – találgat elmélyülten a kormányzó.

– Te elég okos vagy ahhoz, hogy megvédd a birodalmad. Pontosan tudod, hogy nem csak fegyverrel lehet győzni.

– Ez csak addig van így, amíg nincs valódi háború! – magyarázza feszes hangon.

– De most nincs is háború – szinte suttogva és félénken ejti ki minden szavát a kormányzóné.

– Pont ezzel kezdtem... vihar előtti csendet érzek – mondja baljóslatúan Walt kormányzó.

17. A leggyengébb csapat

– Ebben az egész, förtelmes versengésben az a legrosszabb, hogy minden olyan monoton, és fogalmam sincs, hogy milyen eredménnyel zártam az előző napokat – veti szinte le magát egy székre az egyik Dessio holdudvarába tartozó akadémiai újonc a nap végén, a besoroló két hetének utolsó előtti napján.

– A végén minden eredményed nyilvános lesz. Pontos számokkal – válaszolja neki Rob, Dessio barátja.

– Kíváncsi lennék az eredményekre – mondja Timon, aki már vagy ezerszer bebizonyította, hogy Dessio csatlósa.

– Holnapután úgyis vége. Azt meg már fél lábon is ki lehet bírni – válaszolja mosolyogva Dessio.

– Na jó, akkor menjünk aludni! Csak legyünk már túl ezen!

Az első évfolyam egy húszemeletes szállón van elhelyezve, emeletenként kétszázötven diák. Az érdekessége az, hogy a további években már elég csak egy nyolcemeletes szálló, ahol a másod-és harmadévesek együttesen vannak elszállásolva. Ennyi ember láttán elképzelhetetlen, hogy év végére alig marad 1000-1500 ember, aki sikeresen mehet a következő évfolyamra, és még csak azt sem lehet mondani, hogy a szelektálás durva, erőszakos és irányított. Minden évben magától, természetes kiválasztódás útján alakul ki, évről évre ugyanúgy, mintha meg lenne írva a sors könyvében.

Az utolsó két nap azért már kissé nehezebb feladatokkal van fölvértezve. Az viszont megfigyelhető, hogy nagyon sok elsősnél már annyira elhatalmasodik a nemtörődömség, vagy a beletörődöttség, hogy szinte már nem is foglalkozik a feladatokkal, és a „csak legyünk már végre túl rajta” életérzéssel viseltetnek az egész iránt.

A pénteki nap az egyetlen, amikor nem kell tíz órán át szenvedni. Tíz órakor kezdődik csak az egész, és már délután háromkor vége is. Egyébként minden nap

1500 pontot lehet szerezni. A tíz nap alatt a maximum elérhető pontszám 15000. A péntek egy speciális nap, itt minden óra eredménye duplát ér. Vagyis, aki már lélekben feladta, az hatalmasat bukik a végén.

Mivel minden nap végén összesítik a pontokat, és így azonnal lehetne látni az eredményeket, pénteken már az egész vége után pár perccel ki is hirdethetnék a végeredményt, de valahogy úgy alakult, hogy csak este nyolc órakor teszik elérhetővé.

Hosszú évek alatt az is kialakult, hogy az addigi eredmények tudatában már az első hét végén nagyon pontosan meg lehet saccolni a végeredményt. Tulajdonképpen elég lenne egy hét is arra, hogy kialakuljon a huszonöt csapatvezető, de a tradíció az tradíció, vagyis marad a két hét. Péntek esete nyolc óra előtt mindenki izgalommal várja az eredményeket. Senki nem tudja az eredményét, viszont az eddigi évek alapján megfigyelték a tanárok, hogy az a huszonöt személy, aki csapatvezető lesz, az valójában a legnyugodtabb, mintha nekik nem lenne izgulnivalójuk.

Este 8:00

Első helyezett See See 14950 pont

Második helyezett Flower Mimm 14930 pont

Harmadik helyezett Karrigh Womp 14830 pont

Negyedik helyezett Franky Oly 14800 pont

Ötödik helyezett Dessio Freedama 13990 pont

Hatodik helyezett Bobbus Romb 13900 pont

Hetedik helyezett Rob Gotte 12990 pont

Nyolcadik helyezett Tina Gropp 12980 pont

...

Huszonkettedik helyezett Lisa Lisett 11030 pont

...

Huszonötödik helyezett Fiss Varioo 10060 pont

Valahol mindenki megnyugodott. Most már tudni lehetett a huszonöt csapatvezető nevét. Jöhet a helyettesválasztás, ami azért nehéz, mivel alig kerültek össze még, hiába van itt ötezer első évfolyamos, valójában nagyon kevés idő volt megismerni bárkit is. A huszonöt csapatvezető pár napig, így pláne, hogy jön a hétvége, kivár, és nézegeti, hogy ki is lenne megfelelő a posztra, kivéve egyet.

See ahogy meglátta a nevét az első helyen, első útja Tom Tottihoz vezetett.

Ahhoz a Tomhoz, akiért minden nő odavan, ahhoz a Tomhoz, akinek egy pillantásáért bármit megadnának a lányok.

– Helló, Tom! – fordul Tom elé hirtelen See.

– Szia, See! Gratulálok, látom legyaláztad a mezőnyt – mosolyog Tom azzal a mosolyával, amit egy külső szemlélő nem is ért, hogy mi van benne annyira vonzó, de a feromonra érzékeny rovarok egyszerűen megőrülnek tőle, úgy hogy nem is látják, csak pontosan érzik. See ettől a mosolytól elpirult, de nem omlott azért össze, összeszedett maradt.

– Arra gondoltam, alakítok egy esélytelenek csapatot. Az lenne a neve hogy „A leggyengébb csapat” – miközben mondja, azért megenged magának egy huncut mosolyt.

See a mai este nagyon csinos öltözetet választott magának: egy sötétkék, csónak nyakú egyberuha, a nyakán fehér szegéllyel. Szolid, de nagyon kiemelő sminket használt, amivel kifejezetten vagány, csábító arcot mutat. Fekete, dús haja a feje tetején van összestócolva, és kacéran omlik a bal oldalára, még inkább csábosan kiemelve az arcát. See dögös, fiatal lány, akire ha az ember ránéz, azonnal három érzése támad. Először is egy fejedelmi, kifejezetten parancsoló, határozott, megközelíthetetlen nőt lát benne. Másodszor egy végtelenül egyszerű, de mégis őrülten vonzó bombázó, vékony, törékeny, de igen masszív, ruganyos, izmos testű hölgyet, aki, ha akar, meg tud bújni szelíden a háttérben, viszont ha kell, akkor meg tudja mutatni, hogy bizony igazi belevaló, vagány csaj. Harmadszorra egy olyan embert láttat, akit ugyanúgy érdemes elkerülni, mert veszélyes, viszont érdemes a közelében is maradni, mert meghozhatja a gyümölcsét is akár. Tomra viszont ilyen dolgok nincsenek hatással, megszokta, hogy minden nő, legyen az a világ legtökéletesebbje is, a lábai előtt hever, így számára olyan, mint a többi milliárd.

– Izgalmas egy név. Hogy sikerült ezt összehozni? – kérdezi lazán Tom.

– Sokat gondolkoztam rajta – mondja See mosolyogva még mindig. – Ha valaki csatlakozik a leggyengébbek közé, akkor nincs veszítenivaló, ha valóban gyengék leszünk, senki nem vetheti a szemünkre, így emelt fővel távozhatunk. Ha viszont jobbak leszünk, mint bármelyik felfuvalkodott nevű, magát igen sokra tartó csapatnál, az meg a világ legnagyobb dicsősége lehet számunkra. Azt gondolom, így igen nagy eséllyel és igen gyorsan pályázhatunk tagokra.

– Hm, engem megvettél. Egy kérdésem lenne még. Miért pont én?

– Nos, te vagy, aki leginkább ért a nőkhöz, én meg egy igen sok nőből álló csapatban gondolkozom, akik végre megmutathatják a izomszagú hímeknek, hogy van ellenfél a másik oldalon is.

– Ilyen feminista izé... dolgot akarsz? – kérdezi tapogatózva finoman Tom. – Azért fiúk is csatlakozhatnak talán?

– Mi az hogy!? Hát nem elsőként téged kerestelek meg?! Téged, Tom, akit mindenki a legférfiasabb férfinak ismer az egész bolygón... Szóval leszel a csapat helyettese, és jössz velem a Főkormányzói Bálra?

– Rendben! Vállalom – vágja rá Tom, és nagyon nevet.

A csapatok vezetői már megkapták a jogot arra, hogy toborozzanak, illetve helyettest választhassanak. See már fel is írta magát a virtuális palettára, a csapat nevét (A leggyengébb csapat), és a helyettesét (Tom Totti), aki így azonnal jogot szerzett, hogy segíthessen Seenek csapattagokat gyűjteni. Ahogy pár lány meghallotta a beszélgetés foszlányait, azonnal körülzsongták a fiút. See arcán elégedett mosoly futott keresztül, és valós megelégedéssel nyugtázta, hogy a döntése helyes volt. Épp kiérdemelt pihenésre indult, amikor a mellékhelyiség felől egy lány megdöbbent arccal, lassan sétált ki, pont felé lépett, és csak félig érthetően ennyit mondott:

– Lisa Lisette meghalt! Megölték! Valaki levágta a fejét... A mosdóban van – mondta, és látszott rajta, hogy megviselte a dolog.

Pár lány azonnal bement a mosdóba, és valóban ott találták a lányt vérbe fagyva, és fejétől megfosztott testtel kiterülve. Nyilván így már mindenki értette, miért mondta a lány, hogy megölték. Magának senki nem szokta csak úgy levágni a fejét.

Alig telt el egy pár perc, a lányt az Akadémia Birodalmi helyőrségi katonái egy virtuális szállítóágyon, letakarva szállították el. Eközben nagyon érdekes dolog történt, ami igen sok elsőévesnek keltette fel a figyelmét. Block Foo, egy szürke, egyáltalán nem ismert, és még csak nem is kiemelkedő személyiségű fiú azonnal odament Goeg Tábornokhoz, és sutyorgott vele. Ahogy kijött, az arcán nagyon elégedett, huncut és cinikus mosolyféle látszódott. Felnézett a nagy helyiségben lévő eredménykijelzőre, ami ebben a pillanatban a változást mutatta. Lisa lekerült a huszonkettedik helyről, a többiek eggyel feljebb kerültek, és a huszonötödik helyre megérkezett egy új ember:

Huszonötödik helyezett Block Foo 8470 pont.

Block fennkölt mozdulatokkal, vagányan sasszézott át a termen mindenki szeme előtt, csaknem pont azután, hogy Lisa testét letakarva vitték keresztül a termen a helyőrség katonái. Egy valaki elesett, egyvalaki, viszont előrelépett. A helyőrség katonái lezárjak a területet, és senkit nem engednek ki. Valószínűleg kihallgatás lesz, mert a gyilkos bizony még itt kell, hogy legyen, méghozzá azok között, akik itt vannak.

18. A gladiátor élete és halála

Amikor Ferenc Baráttal szerdán hajnalban elhagyjuk az Arénát, még nem is beszéltünk arról igazán, hogy hova kell menni, mi a feladat. Az igaz, hogy Don behívatott az irodájába, és pontos elvárását nyomta elém azzal kapcsolatosan, hogy mit kell tennem ezeken a napokon. Igen. Kémkednem kell. Minden szerdai napon jelentést kell írnom, mit láttam, mit csináltam, és főként, hogy a Barát mit csinált, kivel találkozott, meg ilyen hasonló dolgok. Egyszóval spicli lettem.

– Ferenc Barát! Semmit nem tudok a mai napról. Azért avass már be kérlek, hogy mi is a terv! Azt viszont jó, hogyha tudod, hogy Don behívatott, és azt szeretné, ha minden lépésedről tájékoztatnám, minden szerdáról jelentést kell készítenem – mondom el neki finoman adagolva, hogy bizony így én lettem a jótéteményezőm besúgója.

– Tudom – mondja vagányan, teljes nyugalommal a Barát. – Már tegnap megírtam a jelentésed, csak oda kell neki adnod. – Miután elmondja a mondókáját, rám néz mosolyogva, és kacsint egyet.

– Már előre megírtad? – biztos nagyon buta pofát vághattam, mert kicsit mintha megijedne a Barát.

– Talán nem bízhatom meg benned? Azért választottalak többet között, mert te jó ember vagy, és tudom, hogy rád bízhatom a titkaimat is akár.

– Persze hogy bízhatsz bennem, csak meglepett, amit az előbb mondtál.

– Csak segíteni akartam, de ha úgy gondolod, hogy te magad szeretnéd a jelentésed megírni, semmi akadálya. Ez viszont kész van. Elküldtem, láthatod. – És valóban meg is érkezett a szöveg, amibe belelapozok, aztán hagyom, majd ráérek még végigolvasni.

– Ferenc Barát, ha már ennyire jó szövetségesek leszünk...

– Leszünk?! Vagyunk inkább – vág a szavamba a Barát, és rám mosolyog.

– ...Igen-igen! Már vagyunk, ezt akartam én is mondani. Lenne egy kérésem vagy kérdésem.

– Ne kímélj, Ree, elő a farbával! – Megáll, és várja, mit akarok mondani. Már jó egy mérföldre lehetünk az arénától, senki nem hallhatja, amit beszélünk.

– Tudod, nagyon kis hal vagyok én még itt, és az ilyen kis halak veszélyes életet élnek a nagy tengerben, bármelyik ragadozó, nagy hal felfalhat. Muszáj edzenem, ha fel akarom venni a harcot a nagyobb halakkal. – Elgondolkozom kicsit, hogy tudnám nagyon finoman értésére hozni, amit szeretnék, ráadásul úgy, hogy bele is egyezzen. Presszionálni meg nem akarom.

– Eddig értem... És én miben segíthetek?

– Van nekem egy nagyon kedves ismerősöm, és úgy érzem, hogy mindenkinek lehet itt, idekinn olyan dolga, amit egyedül is intézhetne – noha a feladat az, hogy minden másodpercben együtt kell maradnunk... Mi lenne, ha én mégis találkozhatnék ezzel az ismerőssel? – kérdezem finoman.

A Barát arca még jobban mosolygósra vált.

– Csak nem nő van a dologban kispajtás?

– Nem-nem... illetve igen... de...

– Na azért! Akkor lehet róla szó – mondja a Barát, és mintegy lezárva a nem létező vitát, el is indul, talán az előbbieknél is jobban mosolyogva.

Nem tudom, mit mondjak, mert ez így túl könnyű lett, és azt sem tudom, mit kezdjek a helyzettel. Még csak nem is kérdezte, hogy, mikor, miért. Utánairamodom én is, hogy utolérjem.

– Szóval én... – kezdem el gagyogva magyarázni, de a Barát megint gyorsabb, mint én.

– Hogy hívják?

– Tudod, vele edzenék meg ilyesmi...– Tudom én ezt... de hogy hívják a lányt?

– Amy a neve.

– Szép neve van.

– Ha szeretnéd, be is mutatnám neked – mondom, és a Barát hirtelen megint megáll.

– Itt van? – kérdezi, és körbenéz.

– Igen itt... Valahol... Amy? – nézek körbe én is, ahogy szólítom.

Amy a szürkeségből hirtelen előlép, mintha a semmiből kerülne elő.

– Üdv, Ferenc Barát! Ree már sokat mesélt rólad.

– Üdv, széplány! Gondolom, miket mesélhetett – válaszolja a Barát Amynek.

– Csakis jókat – vágom rá hirtelen, mert nem szeretném, hogy ebbe az irányba menne el a beszélgetés. – Amy a legjobb barátom, akivel a múltban jó sok hányattatáson mentünk keresztül, és a segítségével igen sok nehéz helyzetet oldottunk már meg.

– Úgy beszélsz, mint egy valóságos aggastyán – válaszol a Barát.

– A koromhoz képest gondoltam. A kérésem az lenne, hogy így a szerdai napok alkalmával együtt tölthetek-e pár órát, vagy amennyit csak lehet, Amyvel.

– Egy ilyen kellemes hölggyel persze meg is értem. Nincs semmi akadálya. Az én ügyeimhez nem szükséges semmilyen kíséret. Ha kölcsönösen megbízunk egymásban, akkor szinte az egész napot nektek adom. Én végzem a saját dolgomat, te meg szintén a magadét. Este találkozunk. Leadod az általam megírt jelentést Te is, én is, és még Don is megnyugodhat – foglalja szépen össze a Barát a megoldást.

– Szerintem nagyszerű – nézek egyszer a Barátra, egyszer meg Amyre, mintha még egyszer megerősítést várnék tőlük.

– Akkor ezt meg is beszéltük. Este fél nyolckor találkozunk ugyanitt, ahol most állunk.

– Akkor este fél nyolckor.

– Viszlát, fiatalok – mondja a Barát, és elindul a dolgára.

Ahogy elindulunk, mintha kicsit gondterhelt lenne Amy.

– Valami baj van? – kérdezem tőle.

– Milyen jelentésről beszélt a Barát?

– Don kérte, hogy kémkedjem utána, és jelentést írjak róla.

– Akkor kicsit legyünk körültekintőbbek! Lehet, van más is, aki utánad kémkedik, talán most is.

– Talán látsz, vagy érzel valakit? – kérdezem tőle, és ösztönösen körbenézek.

– Nem. Nem látok senkit. De jobb az óvatosság. Ráadásul az, hogy nem te írod a jelentést, az is felvet egy pár biztonsági rést. Elég csak egy kis részlet, amibe az ember azonnal belebukik.

– Szerintem Dont ez nem annyira érdekli, maximum csak akkor, ha valóban számára fontos és jelentendő dolog történik. Első megérzésre csak kolonc a nyakán, aminek ő, mint utasított személy, eleget tesz.

– Rendben van. Bízzunk abban, hogy jók a megérzéseid. Én azért nyitva tartom a szemem.

– Előttünk az egész nap – váltok témát, hisz most alkudtunk meg a Baráttal, hogy estig azt csinálok Amyvel, amit csak akarok.

– Azt mondtad, hogy szeretnél edzeni és erősödni – mondja Amy.

– Pontosan. Mondtam, hogy Doudy jó tanár, de nagyon az alapokról akarja elkezdeni, nekem meg nincs rá időm.

– Nehogy úgy járj, mint az a fa, aki az első rügyének kibújásakor azt mondja, hogy nincs rá több száz évem, hogy felnőjek, most azonnal akarom! Először is nagyon frusztrált élete lesz, hisz bármennyire is nem akarja, egy fa élete és kifejlődése, gyökérének szétterjedése, törzsének vastagodása igen hosszú, évtizedes folyamat, ha akarja, ha nem. Másodszor meg, ha nem figyelsz oda már az elején arra, amire oda kell figyelni, ha akarod, ha nem, akkor kihagysz olyan lépéseket, amiket már nem tudsz később bepótolni. Vagy legalább ugyanannyi, ha nem több időbe telik visszalépni ugyanarra pontra. Csak már nem tudsz visszamenni időben, és elvesztegetett idő lesz, amit magad mögött hagysz.

– Veled sokkal többet haladtam.

– Ne feledd, hogy évek alatt!

– Jó, de nekem szinte azonnal, most kell itt megfelelnem.

– Használd azt a tudást, amit eddig megszereztél, és tanulj! De a tanulási időfolyamatokat ne akard átlépni, ha valamire pont annyi idő kell, mint amennyi, akkor azt szánd rá! Ha kell, akkor szánj rá, akár még egyszer annyit, és addig, amíg szükséges! Sajnos, most csak azt tudod használni, amit eddig tudsz. Amit a jövőben szerzel csak majd meg, azt meg majd csak a jövőben, azután, hogy megszerzed azt a tudást. De ha most nem tanulod meg, akkor nemcsak most, hanem a jövőben sem tudod majd használni. Gyakorolj önuralmat, és legyél türelmes, Ree!

– Mintha csak Doudyt hallanám! Titeket össze kellene kötni.

– Nem hiába mondja ő is ugyanazt, mert ennek a menete pontosan ez.

– Akkor most mit csináljak?

– Keresünk egy jó helyet, és folytatjuk a tanulást. Én megteszek mindent, hogy fejlődj.

Amy bérelt egy kis termet az Akadémián. Amikor ezt elmondja, megijedek, hogy bemegyünk az oroszlán barlangjába, és mi lesz, ha ott észrevesznek. Azért igen sokan ismernek, és tudják ki vagyok. De igaza van Amynek, sokszor ami szem előtt van, az a legtermészetesebb, és nem is gondolják róla, hogy valami olyan, aminek eldugottnak kéne lenni. Ha meg valamit nagyon el akarunk dugni, akkor pont azért fog szemet szúrni. Ráadásul a legtöbb tízes bármennyire is tudja, hogy miről szól a gladiátorság, nem követi naprakészen, hogy Ree Voxnak éppen hol kellene lennie, mit kellene csinálnia, mit szabad és mit nem szabad neki.

Amy 13-as – a nyakán lévő foszforeszkáló osztályjelzése is ezt mutatja –, és ha egy 13-as edzi a Mynodis egyik legismertebb gladiátorát a Centrális Akadémiájának egyik edzőtermében, senkinek nem fog szemet szúrni, a legtermészetesebb dolognak fogják gondolni.

Megvallom, kicsit ódzkodok a gondolattól, de Amy ezeket olyan finoman képes megtervezni, hogy hallgatok rá, és bár tartok tőle, belül mégis érzem, nagyon is igaza van. Elbújni megint egy poros kis hátsó részen, ahol úgy gondoljuk, senki nem figyel, majd hirtelen mégis ránk talál megint valaki, sokkal feltűnőbb, mint belépni az oroszlán barlangjába úgy mutatva, mintha minden hivatalos lenne.

Amyvel átbeszélünk mindent. Mivel szinte napi kapcsolatban vagyok vele, így sok beszélnivaló nincs, de most, hogy végre tudok vele edzeni, mintha szárnyakra kaptam volna. Sajnos Amy, miután végigbeszéltük, miket kért Doudy, vele tökéletesen egyetértésben azt tanácsolja, hogy maradjunk a Doudy által kijelölt úton, mert előbb-utóbb, szerinte is be fog robbanni a tudás. Nehezen tudom elképzelni, hogy hirtelen nagy kardozós személy leszek anélkül, hogy technikákat is tanulnék, de ha Doudy is meg Amy is ezt állítja, bár kicsit rezignáltan, de valahol megnyugodva vetem magam bele a gyakorlásokba.

Az viszont óráról órára érződik, hogy az önfegyelmem és koncentráltságom kiegyensúlyozott, és látványosan javuló tendenciát mutat. Azt, hogy majd ennek pontosan hogy és mikor veszem hasznát, még nem látom, de azt tudom, hogy egy szétszórt ember a harcban is alulmaradhat, vagyis bizonyára jó haszna lesz ennek.

A nap végére már percekig nyugton tudok maradni, és a gondolatom nem császkál el a világba, kezdek egészen összeszedett lenni. Amy előszed két fakardot, plusz magának egy pajzsot – szokásosan megint engem hagy kisebb felszereltséggel –, és küzdelemre invitál. A lényeg megint az, hogy próbáljam meg kivédeni az összes támadását egy darab karddal.

Egy fél órát küzdünk, de Amy megint úgy támad, mint egy sárkány, és állandóan becsap. Azt már megtanultam, hogy a pajzs nagyon is alkalmas támadásra, de csak egy karddal kivédekezni a kard és pajzs kombót, hát, hogy is mondjam, nehezen megy. Persze megint mérges leszek, hogy miért nem kapok én is pajzsot, úgy könnyebb lenne.

Viszont visszagondolok hirtelen a kivégzésem napjára, amikor pont azért menekültem meg, mert Amy mindig lehetetlen és egyenlőtlen harcokban tanított engem, így szinte biztos, hogy ez mentette meg akkor az életemet. Elfogadom hát ezt a gyakorlást, és bár szenvedek, mint a kutya, de erőt merítek a múltból, tudom, hogy értem és miattam kényszerít ilyen helyzetekbe. Valljuk be, igaza van.

Visszafelé vezető úton, útban oda, ahol elváltunk Ferenc Baráttal, nehéz szívvel gondolok arra, hogy megint el kell búcsúzni, és egy hétig megint csak az arénában tudunk találkozni Amyvel. Ezen az együtt töltött napon szinte el is felejtettem, hogy gladiátor vagyok, és öt évig ide kötik az életemet, ha akarom, ha nem.

– Holnap találkozunk – mondja Amy.

– Tudom, de én már az egy hét múlva szerdát várom, amikor megint együtt lehetünk itt.

– Hamar elmegy. Csak tartsuk be a stratégiákat és a megegyezéseket! Ha valami baj van, akkor meg először mindig gondolkodj, ha nincs idő, akkor meg vagy szaladj el, vagy azonnal üss!

– Könnyű azt mondani – mondom szomorúan.

– Mondhatsz akármit, érezhetsz akármit, legyen az életérzésed bármi, a tények tények maradnak. Abban a pillanatban csak te vagy, egyes-egyedül csak te. Csakis rajtad múlik, mit lépsz. Helyetted senki nem tud lépni vagy mozdulni. Vannak dolgok, amiket az embernek egyedül kell meglépni, senki nem tudja helyette megoldani.

Tudom, hogy Amy mire gondol, és azt is, hogy tökéletesen igaza van. Az ember egyedül születik a világra, és egyedül is költözik el a világból. Sem meghalni nem tud helyette egy másik személy, sem megszületni. Ezekhez hasonlóan viszont rengeteg olyan eset van, amikor bármekkora támogatást is kap az ember kívülről, azt a pillanatot magának kell megélnie, elszenvednie, túlélnie, vagy élveznie.

Ahogy ezeken gondolkozom, már látni, hogy a Barát lépdel felénk. Mehetek vissza megint az Arénába.

Csütörtökön egész nap edzek és gyakorlok. Jobb híján még mindig csak ezt a buta önfegyelmi, meg türelmi, meg légzéses gyakorlatokat. Viszont a nap végére úgy érzem, mintha átléptem volna valami mérföldkövet. Letisztultnak érzem magam. Behunyom a szemem, és nagyon fura, picit meg is lepődöm magam, de az érzés olyan, mint amikor az ember ki tud lépni a testéből, és tökéletes önuralommal bár mire képes. Egészen jó érzés. Lehet, a végén nagyon is igazuk lesz Doudyéknak, hogy ennek ez a menete? Ahogy zuhanyozom, egyfajta boldogságérzés szalad át a testemen és a lelkemen, és mintha mindjárt erősebb is lennék. Az összeszedettség, úgy látszik, összhatású. Egyre inkább akarom, hogy tökéletességre vigyem ezt a képességemet, és megfogadom, hogy minden nap, amikor csak tehetem, kitartóan, nagy koncentráltsággal csinálom. Micsoda pálfordulás! Egy pár napja, még el sem hittem volna ezt magamról.

A péntek megint kivégzési nap, unalmas és véres. Ez a második kivégzési napom, mint gladiátor –, nyilván azt nem ide számítva, amikor én meg Doudy álltunk a kivégzendők között – de nehezen tudok hozzászokni ennyi öldökléshez. A közönség viszont tombol. Hihetetlen, mennyire élvezik azt, hogyha más emberek életét oltják ki. Engem az zavar, hogy én tudom magamról, ártatlanul akartak kivégezni. Vajon hány hasonlóan ártatlan vagy nem egyértelműen bűnös személyt végeznek és végeztek már ki a jog és a Birodalom nevében?! Ezeknek az embereknek itt már semmi esélyük nincs arra, hogy az igazukat bizonygassák, csak egy, ami valójában – én aztán pontosan tudom, hogy – nem is esély, történetesen az, hogy legyőzik a kivégzőiket. Szinte lehetetlen, pláne a szabályok szigorítása után.

Azért azt persze látni, hogy az arcokon nagyon durva életek nyomai derengenek.

A legtöbb valóságos bűnöző. Meg ahogy és amiket kiáltanak, a legtöbb esetében azt mutatja, hogy levágnivaló söpredék mind.

Semmi dolgom a pénteki napon, csak hogy ott álljak és figyeljek ki a fejemből, de jobban elfáradok, mintha egész nap edzenék, nem beszélve arról, hogy elvesztegetett időnek érzem, ami helyett bármit is csináltam volna, az sokkal eredményesebb lenne, mint állni kinn az arénában.

A szombat már kicsit izgalmasabb volt. Tömve volt az aréna, és a hangulat az egekbe szökött. A Ludus Belli egy nagy múltú, hatalmas, ha nem a leghatalmasabb ludus ház az egész Mynodison. Viszont rengeteg ház alakul, és rengeteg ludus létezett már igen régóta. Szombaton egy másik régóta létező ház, a Ludus Hyper egyik legvérengzőbb gladiátora, Torro Byond eszement ámokfutást végzett. Csak aznap öt embert hívott ki halálos párbajra. Mivel itt nincs kihívási határ, így ha az idejébe vagy erejébe belefér, akkor akár az egész gladiátorcsapatot is magára hívhatja.

Nyilván azért okosan kell ezt is csinálni. Az ember ereje véges, és ha a nagyon vérengző viadalok kiszívják az erejét, őt még azért valaki a nap végén egyszer kihívhatja. Legyengülve könnyen otthagyhatja a fogát. Szerencsére egy embert egy nap csak egyvalaki hívhat ki. Ő viszont bárkit, akit csak akar, ha azt a valakit más még aznap nem hívta ki párbajra.

– Ez egy eszement, őrült, megállíthatatlan gyilkos! Azt mondják, hogy legyőzhetetlen, és a legerősebb gladiátor a Mynodison – kommentálja a helyzetet Marko.

– Teo biztos legyőzte már – vetem oda lezseren.

– Nem csaptak még össze soha – mondja Marko. – A Belli meg a Hyper egy elméleti szövetséges. Mind a két ludus egy igen nagy múltú Ház, és ritkán kerülnek összetűzésbe, mert az akár hónapokig, vagy évekig tartó feszültséget, és párbajsorozat-lavinát is elindíthat – magyarázza.

– Soha nem támadhatnak meg bennünket? – kérdezem.

– Nem! Nem ezt mondtam, csak nem fognak megtámadni, mert az nekik sem előnyös. A legjobb harcosok ebben a két ludusban vannak, nincs értelme kiirtani a legjobb harcosokat. Bár a közönség bizonyára várna egy ilyet, de nem fogják megkapni.

– Néha van egy-egy párbaj, egy sértés, vagy hasonló miatt, és azt a házak még akceptálják, de ennél tovább soha nem mennek a ludusok – fűzi hozzá Sven.

Ahogy nézem az első párbaját, egy valóságos monstrum ez a Torro. Vicsorgatja a fogait, mint Grotton, a mi házi ogrénk, és olyan hatékonyan és szisztematikusan őrli fel az ellensége védekezését, mint ahogy Doudy csinálná. Csak ne feledjük, hogy ez nem fakardos harc, és nem tilos az életre hátrányosan ható ütéseket bevinni! Minden támadás a másik megölésére irányul, vagy épp annak a támadásnak az elhárítására.

Az élet-halál harc már vagy tíz perce folyik, ahol látványos Torro előnye. Az ellensége keresi a fogást, mert tudja, hogy itt nincs megmentő, harc végét jelző hang vagy felmentő ítélet; ez akár halálig megy. Mivel Torro érezhetően erősebb, nem megy bele semmilyen oktalan küzdelembe, és nagyon sok támadást csak elmozgással hárít. Torro viszont fáradhatatlanul megy előre. Gyors és kíméletlen, el fog fáradni az ellensége. Így is lesz.

Egy ilyen harc végén a szórakoztató gladiátor, aki a hírnévért harcol, úgy alakítja a küzdelmet, hogy a végén alulmaradt ellenséget tartva kérdést intéz a közönséghez, hogy mi legyen a sorsa. Ők döntik el, hogy kivégezze-e ott azonnal, vagy kegyelmet kapjon. Az alulmaradt gladiátor kezének felemelésével jelezheti, hogy megadja magát, és kegyelmet kér. Vagy kap, vagy nem.

Torro, amikor az ellensége vét, nem törődik semmilyen szabállyal, hírnévnöveléssel, vagy akár vesztéssel, azonnal levágja a fejét. A közönség tombol. Nem érdekli őket, hogy akár kegyelmet is választhattak volna neki. Csak ilyen ítélők kezébe ne kerüljön az ember! Rosszabbak, mint bármelyik vérengző fenevad.

Torro kétóránként kihív valakit, és mindegyiket egytől egyig kivégzi. Eszement egy gladiátor, az biztos. Ez a nap egyértelműen Torro napja volt, a közönség euforikus hangulatban tombol.

Este még elindulok kicsit edzeni, de aztán meggondolom magam, és a kis lakásomban meditálok. Amikor kinyitom a szemem, megdöbbenek, hogy hajnal van, több mint három órán át voltam teljes nyugalomban. Alakul ez.

Vasárnap délelőtt mindenki Torrót ünnepli, talán még többen vannak az arénában, hátha megismétlődik a szombati nap. A vér szaga gyűjti a vadakat. Torro fürdik az elismerésben. Annyira éljenzik, hogy a narrátor megszólítja.

– Torro Byond! Hihetetlen, amit tegnap bemutattál nekünk. Valóságos hős gladiátor... – Ahogy kimondja, megint mindenki sikít és éljenez. – Mondd, mi a mai terv, csak nem találtál ki mára is valami őrülten jó szórakozást? – kérdi, és nagyot nevet a narrátor, átadva a szót Torrónak.

– Kaszabolást és vérontást akarok mára is – mondja igen nyugodtan, amire ismét felüvölt mindenki.

– Na és, hogy tervezed, avass be minket! – faggatja a narrátor.

– Van itt köztünk egy olyan ember, aki nem érdemli meg a gladiátor nevet. Aki csak bujkál, és eddig mindig sikerült rejtve maradnia – mondja. A nép lecsendesül, és feszülten figyeli minden szavát, hogy mire akar kilyukadni. – Ma kihívom, a por ba taposom és megtöröm a halhatatlan égiszét. – Mindenki sugdolózik, nem tudják, hogy kire gondolhat pontosan. Sok mindenkit ismernek, de van itt vagy ezer gladiátor, bárki lehetne.

– Kire gondolsz, kedves Torro? Elárulod nekünk is? – próbálja kihúzni belőle a narrátor.

– Ez az ember az, akiről attól a pillanattól, hogy megismertem, tudtam, hogy a kezem által fog kínkeserves halált halni – mondja, és hatásszünetet tart, mint egy valóságos showman. – Kihívom Ree Voxot! – kiáltja hangosan, amikor is a közönség ismét felsikolt, és őrült mód’ éljenzésbe kezd.

Bennem meg éppen megállt az ütő. Úgy volt, hogy én védett vagyok két hétig. Ezek az emberek meg itt az elvérzésemre spekulálnak, vagy azt sem tudják, ki vagyok. Mindegy nekik, hogy kit kaszabol éppen szét Torro. A narrátor kikeres engem a virtuális táblájában, és turkál az adatok között, hogy tisztában legyen a valósággal, és amit lát, egyből mondja is az aréna közönségnek.

– A kedves aréna közönségnek mondom, hogy igen érdekes időzítés – mondja, és mindenki elcsendesül, hallgatják, mit mond. – Ree Vox, mint tudjuk, az a személy, aki pár héttel ezelőtt robbant be a látókörünkbe, mint aki elsőként a világtörténelemben sikeresen túlélte a kivégzését. A szabályok szerint viszont két hétig érintethetetlenséget kap minden újonc gladiátor. Ree Vox ebben a pillanatban érintethetetlen, és Torro nem hívhatja ki – mondja igen lemondó hangon a narrátor. A tömeg fütyül és csalódottan „óóhhhhh”-zik. Aztán a narrátor tovább folytatja. – De hogy milyen érdekes is az élet, az azt is bizonyítja, hogy bár most nem hívhatja ki Torro Ree gladiátorunkat, aki valóságos túlélőbajnok, aki az első héten a Ludus Belli körpárbaján az ötödik lett, aki belecsöppent a gladiátorság életébe... – a narrátor csak fokozza a hangulatot és a népet hergeli. Nekem meg fogalmam sincs, hogy mire akar kilyukadni. Már azt hittem, párbajozni leszek kénytelen ahelyett, hogy nyugiban nézném, mi történik, hisz nekem azt mondta mindenki, amikor ide jöttem, hogy két hétig senki nem nyúlhat hozzám. Aztán folytatja a narrátor: – ...Mindeddig valóban csodával határos módon megúszott minden konfrontációt. De mint tudjuk, egy gladiátor élete harcos élet. Örökké senki nem tudja elodázni a harcokat. Ahogy látom, Ree gladiátorunk pontosan egy perc múlva, kihívható lesz! – Az utolsó pár szót szinte bele kiáltja az arénába.

A közönség eszement éljenzésbe kezd, mintha soha nem is akarnák abbahagyni. Én csak állok ott lefagyva, mint valami sóbálvány. Na, még csak ezt hiányzott. Lehet pont két hete, pont ilyenkor értem volna ide? Itt mindent másodpercre néznek? Nem bírták volna ki estig?

Hirtelen Amy jut az eszembe, hogy valahol tuti itt ül, és ha meg akar ölni ez a melák, akkor Torrónak bizony vége. Amy megment engem, de akkor itt kő kövön nem marad, Amynek is vége lesz, és azt nem engedhetem meg. Amyt már nem veszíthetem el. Annyi mindenkit elveszítettem már az életemben, Amyt nem adom, és kész!

Torro arcára nézek, akinek a szemében lobog a kihívás, az elégedettség és az önbizalom tüze. Ha tudna az ember olvasni az arcáról, akkor a biztos győzelem jeleit olvashatná le. Doudyra nézek, aki halvány mosollyal az arcán, egészen aprót biccent a fejével, mintha azt mondaná, itt az idő. De én még nem is készültem fel rá. Doudy szavai hasítanak az agyamba. Mindig felkészültnek kell lenni. A pillanat soha nem jelenti be már jóval előtte, hogy érkezni fog, csak hirtelen ott terem.

Már rakják is rám a nanovértet, a nanosisakot, és választanom kell, hogy milyen fegyvert akarok a kezembe fogni: kardot, két kardot, vagy esetleg egy pajzsot és kardot. A végén egy pajzsot és egy nanokardot választok. Hallom, ahogy a narrátor visszaszámol a védettségi időmből – ami ugyanúgy vonatkozik Doudyra is, hiszen neki is ugyanannyi a védettsége, mint nekem. Annyi a különbség, hogy őt senki nem hívta ki halálos párbajra most, mint engem. Ott állhat nyugalomban, és még csak segíteni sem tud. Nekem viszont, mindjárt kell küzdenem az Unilux aréna egyik, ha nem a legádázabb gladiátora ellen, akit előző nap látva valóban úgy tudnék jellemezni, hogy Torro testébe költözött egy legyőzhetetlen ördög, egy kíméletlen sárkány, egy kifogyhatatlan erejű, öldöklő Tyrannosaurus Rex és egy kecses mozgású, villámgyors gepárd. Úgy érzem magam vele szemben –, bár a kezemben nanokarddal, a testemen nanovérttel, és a fejemen nanosisakkal – mintha az egy héttel ezelőtti, meztelen testű és fakard-fapajzsos formációban állnék csak előtte.

Egy-egy pillanatra azért lekonyul a fülem. Nem félelem az, amit érzek, hanem a rengeteg variációból való, jó kiválasztás kis esélye végett, előre csalódott érzés. Koncentrálj, Ree, koncentrálj! Mindig legyen egy terved! Ha az megvan, akkor legalább egy „B” terved is hozzá! Aztán a legjobb az, ha van „C” terv is. Igen, így lenne a jó. De nekem az agyam éppen még csak az „A” terv kiötlése előtti fázis kitalálásán kínlódik, majd’ szétrobbanva a terheléstől.

Hirtelen eszembe jut Amy. Nem látom, hogy hol ülhet, de tudom, hogy megteszi, amit mondott. Ha alulmaradok, megöli Torrót. Egyszer az életben megment, és aztán vége lesz. Vadul rácsap az asztalra a nem látható énem nem látható keze. EZT NEM ENGEDHETEM MEG, ÉS KÉSZ!

A narrátor befejezi a számolást, és a háttérben felüvölt a tömeg. Én ezt már csak egy jó adag szűrőn keresztül hallom, az agyam kizár minden felesleges hatást. Egy minőségi váltáson megyek keresztül. Nem veszíthetek, mert akkor Amynek vége! Itt most nem is én vagyok a lényeg, hanem Amy. Szükségem van Amyre! Ha ő meghal

– nem is tudom, hogy meg tud-e halni, vagy csak elromlik, vagy hogy kell ezt mondani – a lényeg, hogy akkor az én életem semmit nem ér már tovább. Eddig kerestem, de most már tudom a megoldást. Ez pedig az, hogy nyerek. Jó, azt még nem tudom, hogy hogyan, de nyerek, és kész.

Ahogy lépdelek felé, és egyre közelebb érek hozzá, egyre inkább látszik, hogy talán egy fejjel is magasabb lehet. Igen, nagyon valószínű, hogy egy fejjel legalább magasabb. Basszus. Pont nem egy fejjel nagyobb tőlem, hanem másféllel. Ahogy odaérek, egyből látom. Ez egy óriás batár! Most lehet, félnem kellene. Kezet fogok vele, mert ez a szabály, majd el kell távolodnunk, úgy húsz méter távolságra.

– ...És akkor kezdődjék a haláig tartó viadal! – mondja a narrátor, amit még meghallok, mert beengedi a szűrőm. De már a közönség sikítozását és éljenzését nem hallom, csak látom, hogy felállva őrjöngenek, a hangot nem engedi be az agyam szűrője.

Elkezdődik.

Érdekes az ember: ha kitisztítja a tudatát, akkor mindig van egy ötlet, ami meg mentheti. Amikor kezdetét veszi a küzdelem, pont abban a pillanatban tisztul le minden a fejemben. Az az érzésem, hogy most vagy megőrültem, vagy minden oké.

Ugyanis hirtelen ötlettől vezérelve leülök a porba. Mindenki csak néz rám. Keresem Doudyt a tömegben, csak nagyjából tudom, hogy merre lehet, de az arcát nem látom. Sejtem, hogy elégedetten mosolyoghat. Vagy lehet, hogy szörnyülködik, hogy mennyire félreértettem a tanítását. Lerakom magam mellé a pajzsomat az egyik oldalra, a másik oldalra lerakom a nanokardot is. A karomat leeresztem magam mellé, behunyom a szemem, és mind a két kezemen összeérintem a hüvelyk-és a mutatóujjaimat. Hirtelen minden pillanat egy egész percnek tűnik.

Most már mindegy, mi lesz, ezt a buta vagy zseniális húzást választottam. Torrót elborítja a düh. Szerintem azt gondolja, hogy szórakozom vele. Vagy még inkább azt, hogy megadtam magam, és így akarok kimaradni a halálból. Valójában nem is tudom, mit gondolhat, de az tuti, hogy megfeszíti a testét, és iszonyatos erővel elkezd futni felém, kezében a kardjával minden erejét arra összpontosítva, hogy levág, mint egy malacot.

Ahogy mondtam, nekem az az érzésem, hogy a másodpercek percekké nőnek.

Van időm kitekinteni, mi történik a lelátókon. Van, aki pfujol, gondolom, azt hiszik, megadtam magam, és ez a cselekedet, nem túl, hogy is mondjam, gladiátoros. Van, aki fogát vicsorgatja, van, aki pedig az elkerülhetetlen befejezést várja, amikor is Torro kivégez. Én nagyon lassan, nyugodtan veszem a levegőt.

Torro iszonyatosan gyorsan közeledik felém, viszont nekem hihetetlenül sok időm van még. Teljesen el vagyok különítve az eseményektől. Hogy most ez lesz-e a vesztem, vagy sem, nem tudom. Mindenesetre nagyon jó érzés. Soha nem éreztem még magam ennyire biztonságosan, pedig épp a legádázabb gladiátor ront nekem. Csak pár másodperc az a húsz méter, nem több. Nekem viszont több percnek hat.

Gondolkozni is van elég időm, kiötlöm a stratégiát. Aztán a másikat, aztán a harmadikat, aztán a másodikat elvetem, marad az első, de talán a harmadik sokkal elegánsabb, végül egy negyediket kreálok, ami csiszoltabb, mint a harmadik, és azt választom.

Kívülről ez pár másodperc csak, mire odaér hozzám Torro. Talán pár méterre lehet, amikor két kézzel a feje felé emeli a nanokardját, és iszonyatos erővel sújt le rám. Aki lát engem, már azt hiszi, hogy kettévág Torro. A kardja iszonyatos gyorsasággal lendül a fejem felé, talán húsz centi sincs már, és lecsap rám.

A negyedik tervet követem, és nem jobbra, hanem balra hajtom el a fejem, és a testem követi a mozdulatot. Nem tudom, hogy kívülről mi látszik, én ezt lassítva látom csak. Van időm mindenre. A kezem nyúl a nanokard felé, és „utasítom” neki, hogy szúrja át Torrót.

A pillanat töredéke alatt magamhoz térek. Mintha kábulatban lettem volna, körülnézek, hogy mi történt. A mese hogy ért véget vajon? Úgy, hogy Torro kettévágott, vagy én sebeztem őt meg.

A testem egyben van, nem vérzek. Torro tehát nem ért el a karjával. Viszont én átszúrtam őt a nanovértjével együtt. Igen jól irányzott, őrülten erős szúrásnak kellett lennie, hogy elsőre átmenjen a vértjén. Talán ha a pajzsa maga előtt van, az kivédte volna. De Torro ölni akart.

Na, most tombolj, tömeg! Síri csend van a lelátón. Csak nagyon lassan másodpercről másodpercre indul be a közönség, és tombolásba megy át. Rájött, neki végül is mindegy, ki veszít, a lényeg, hogy folyjon a vér. Torro nagyon ramatyul néz ki. Kiesett a kezéből a kardja és a pajzsa is. Elhagyta a karját az erő. Már fel sem tudja emelni megadást mutatva, de a szeméből a halál kétségbeesett kérlelése kandikál. Hirtelen eszembe jut valamit. Mutatom, hogy szólni akarok, és engedi is a narrátor.

– Ree Vox vagyok, és gladiátor. Láthatjátok az eredményt! – mondom, és a tömeg megint hisztérikusan éljenez. – Mivel eddig az én fejem kívántátok, nem kérdezek, hanem döntök. Nemcsak gladiátor vagyok, hanem ember is. És mivel ember vagyok, megkímélem egy másik hős gladiátor életét, aki eddig nagy szolgálatot tett az arénának és ti szórakoztatásotoknak. Éljen hát Torro! – kiáltom bele az arénába, és magasba emelem a kezem, mutatva, hogy győztem.

Hisztérikus éljenzés következik, és a nevemet skandálja a tömeg. Torrót beviszik, én meg csak remélem, nem fog meghalni, mert igen alaposan átszaladt a nanokardom a testén.

19. Alise és Drake. Arca az álarcoknak.

Kinézve az AA10-es ablakán, a táj nagyon gyönyörű. Szép, erdős rész közepén, szinte eldugottan, hatalmas területen fekszik a birodalom. Leszállás után már a nagy fáktól nem látni a terület nagyságát, de igen kiterjedt birtokon fekszik a hatalmas kastély.

Kiszállva, azonnal fogadja is Alise Doorty.

– Ááá, a kedvenc kormányzóm! Nagy szeretettel köszöntelek szerény hajlékunkban – üdvözli Alise, és máris invitálja a kastélyba.

– Nem is emlékeztem, hogy ekkora birtokon fekszik a birodalmad, kedves Alise – mondja a kormányzó.

– Kedves Drake barátom, ritkán tisztelsz meg a személyeddel, ez lesz itt a baj – bájolog a kormányzóasszony.

Alise a Keleti Föld kormányzóasszonya, igazán fiatalos öltözete, kecses mozdulatai teljesen azt a hatást keltik, mintha nem lenne húszéves sem. Csak az arca mutatja inkább harminc fölöttinek, mint húsznak. Valójában senki nem tudhatja, mióta éli életét.

A nappaliban helyet foglalva a szolgálók italokat szolgálnak fel. Mind a ketten valamilyen forró italt kevergetnek a csészéjükben.

– Gyönyörű a nappalid, kedves Alise.

– Nagyon köszönöm a kedvességed, de gondolom, nem csak azért jöttél, hogy méltasd a nappalimat – mondja egy huncut mosoly kíséretében, és beleiszik az italába.

– Valóban. Én egy sokkal komolyabb kérdés megvitatása céljából kerestelek fel.

Kétségeim merültek fel – kezd bele a kormányzó.

– Felőlem ne legyen kétséged! Én teszem a dolgom – válaszol rá Alise kormányzóasszony.

– Nincs kétségem felőled. Azt jó tudni, hogy mindig is a közös céljaink ügyében munkálkodsz és teszed a dolgod – mondja nyúlugrasztóként a kormányzó, de Alise sem most kezdte a politizálást, azonnal rávágja:

– A világ folyton változik, kedves Drake. A lojalitás mindig ahhoz fűz, aki szintén azonos irányba tart, és megérdemli, hogy közösen ténykedjünk a közös célok érdekében. Tudhatod, hogy én most lojális vagyok. Ráadásul nem értem a félelmed okát, te vagy a legnagyobb kormányzó az egész Mynodis felszínén – válaszolja, és beleszürcsöl a csészéjébe, miközben biccent egy nagyon picit a kormányzó felé, mintha meghajtaná a fejét előtte.

– Vannak idők, amikor a nagyságot más erők határozzák meg.

– ...És vannak idők, amikor még azok az erők határozhatják meg más erők felemelkedésének ütemét, amíg ők vannak helyzetben – vágja rá szinte a kormányzóasszony.

– Ez is igaz... – válaszol a kormányzó, amikor a nappaliba pont belép egy fiatal lány.

– Üdvözlöm, kormányzó. Elnézést, anyám, nem akartalak zavarni, de láttam a kormányzó urat bejönni veled, én meg épp készülök a Centrálisba, gondoltam, megkérdezném, hogy átvinne-e engem.

Nenee Koopen vállig érő, vörösesbarna hajú, babaarcú lány. Valahogy, amikor az ember ránéz, mindig vidámságot érez. A Keleti Birodalomnak ő a rendezője. Fiatal kora ellenére – alig lehet 25-30 éves – kifejezetten jó szervezőkészségű. Anyjának a hivatali meg politikai munkája mellett nem lenne ideje még az otthoni, a birtokigazgatási feladatokkal is foglalkoznia. Igen gyorsan kiderült, hogy a lánya valóban rátermett, és nála nem találna jobb intézőt, igazgatót. A férje szinte soha nincs otthon, így Nenee lett a házi parancsnok.

– Megtisztelne vele, kedves Nenee. Az édesanyjával való tárgyalásunk után akár azonnal indulhatunk – válaszolja a kormányzó mosolyogva.

– Elnézést még egyszer, hogy így zavarkodtam. Én már szinte készen is vagyok, ha befejezték, indulhatunk – mondja, biccent egyet finom, előkelő mozdulattal, és kivonul a nappaliból.

– Bájos lánya van, kedves Alise, igazán büszke lehet rá.

– Nyugtával dicsérje az ember napot. Amikor kiröpülnek a fiókák, csak akkor tudjuk meg, merre is van az az arra – mondja igen talányosan a kormányzóasszony. Drake kíváncsi lenne, hogy ez pontosan mit is jelent, mert bár sejti, mire is gondolt, megkérdezni illetlennek érzi, így inkább visszakanyarodik a lényeghez.

– Azt gondolom, hogy ideje lenne növelni a Centrális biztonságát.

– A biztonság az valóban fontos. De mire gondol, kicsit konkrétabban, kormányzó? – kérdezi Alise.

– Vásárolnék pár légvédelmi elhárító eszközt a Centrálisra.

– Csak nem a legújabb fejlesztés érdekli, kedves kormányzóm? – hunyorít sunyi nézéssel a nő.

– De bizony, pontosan az érdekel.

– És mégis, hány darabot szeretne?

– Ha jól tudom, a legújabb fejlesztés már detektálhatatlan, és kétszáz kilométer a telepítési távolsága? – érdeklődik a kormányzó.

– Milyen jól tájékozott, kedves Drake!

– Egy ilyen jó szövetséges helyzetben az ember figyeljen oda minden részletre. De természetesen a hadseregtábornokok alaposan szemügyre vették, és ők azok, akik a végső igent rámondták.

– Jó döntés. Mindenképpen jó döntés – alakoskodik egy kicsit Alise, mint aki nem is a saját termékét méltatná, hanem csak kívülről valamit, amihez ért, de egyébként semmi anyagi érdeke nem fűződne hozzá. – Szóval, hány darabot szeretne megrendelni?

– Harminc darabot rendelnék, és a lehető leggyorsabban szeretném, ha le is szállítaná – mondja határozottan a kormányzó, és beleiszik a csészéjébe, leteszi az asztalra, majd felegyenesedve mélyen és komolyan belenéz Alise szemébe.

– Kedves Drake! Ez nem megy olyan gyorsan – válaszolja meglepetten Alise. Vagy nem számított ekkora mennyiségre, vagy csak tökéletes színész, de az arca kifejezett meglepetést mutat. – Mint tudja, ez az új technológia ez évben került elsőként gyártásra. Így sajnos raktáron nem tartunk egyet sem. Ha ekkora igény mutatkozik, akkor az legalább fél bolygófordulónyi időbe fog kerülni – válaszolja szép lassan, hogy elfogadja a kormányzó a szavait, és közben figyeli minden egyes mozdulatát.

– Rendben, eddig megegyeztünk. De egy ekkora mennyiségű rendelés esetén természetesen valami igen jutányos megállapodást szeretnék kötni – fűzi még hozzá a kormányzó, és mintha már azonnal távozna is, feláll, amit Alise is természetesen követ: a kormányzó után szinte azonnal felkel a székéből.

– Egy ilyen jó megrendelőnek szívesen járok a kedvében. Tegye meg nekem kedves kormányzóm, hogy elküldi, hogy mi lenne szimpatikus, és amennyiben reális, akkor mondhatni, meg is köttetett a szerződésünk.

– Még a jövő héten meg fog érkezni a javaslatom – mondja a kormányzó. – Jut eszembe, valóban elérte a légvédelem már a 60%-os elhárítási arányt?

– Talán picivel meg is haladta. De mivel száz százalék soha nem lesz, mindig ajánlunk egy második védelmi zónát is felállítani, vagy akár egy harmadik szintet is – mondja mosolyogva Alise.

– Igen, csak az pont kétszer vagy háromszor annyiba kerülne. Az viszont úgy már nem éri meg – mondja a kormányzó visszamosolyogva.

– A biztonság minden pénzt megér – vágja rá határozottan a nő.

– Akkor biztos, ha van elég belőle.

– Mondja ezt a Mynodis leggazdagabb embere.

– Nem! Mondja ezt a Mynodis harmadik leggazdagabb embere – vág vissza kormányzó egy igen sanda mosollyal válaszolva, mire Alise egy nagyon pislant. – Na, de akkor én most távoznék, még sok elintéznivalóm van. Várom a kedves lányát a gépemen, addig elintézek egy hívást. Csodálatos hetet kívánok, kedves Alise!

– Köszönöm, és viszont kívánom. Szólok a lányomnak, hogy siessen.

– Csak nyugodtan, megvárom – mondja a kormányzó, és azzal elindul kifelé.

Amit kilép a nappaliból Drake Freedama kormányzó, Alise azonnal tárcsáz valakit, aki pár másodperc múlva jelentkezik is. Videóbeszélgetés indul, de a kép nem jelenik meg, csak egy hang hallható.

– Na! Mondd, mi volt? – kérdezi a hang.

– Úgy van minden, ahogy gondoltuk, és az van, amit terveztünk – mondja nyugodt hangon Alise. – De harminc elhárító légvédelmi központot rendelt meg – mondja, és sóhajt egy nagyot. – Nagyjából húsz hónapra védelem alá helyezte így magát. Ahogy tudjuk, az érdekek előrébb valóak.

– Ez így van jól. Akkor másfél évig védelmet élvez. Legalább a szövetséged is erősödik – mondja a hang, és nagyot nevet. – Mennem kell, majd beszélünk – mondja, és bontja a vonalat.

Drake Freedama, amint beszáll az AA10-esbe, videóhívást indít. Azonnal meg is jelenik 3D-ben a fia, Dessio.

– Megvan? – kérdi Dessio.

– Szereztem a Centrálisnak majdnem kétéves védelmet – mondja a kormányzó.

– Kíváncsi vagyok, hogy tudják-e az igazi okot – mélázik el Dessio.

– Ugyanazon a sakktáblán játszunk, ugyanazokkal a bábukkal, ráadásul úgy, hogy ismerjük egymást. Már amikor elindultam, tudták, mi a tervem.

– Költői volt a kérdésem, de azért jó lenne a fejükbe látni.

– Az nyer, aki egy lépéssel előrébb lát. Az a napnál is világosabb, hogy a lépéseket ugyanúgy ismeri mindenki.

– Vagy az nyer, aki olyat tud lépni – akár véletlenül is –, ami a jövőben lehetőséget ad olyan lépésre, amivel megnyerheti a meccset.

– Ez is egy opció. Viszont én jobban szeretek okozója lenni a győzelemnek.

– Kivéve, ha az ellenség legalább annyira okos, mint te vagy! – szúrja oda Dessio.

– Na ne szemtelenkedj! A te megbízatásod? Elvégezted? – hunyorít egyet a kormányzó, mintha valami fontosat várna a fiától.

– Pontosan, ahogy megbeszéltük, ne aggódj miattam! El van intézve – mondja Dessio, és nyugodt arccal biccent egyet.

– Lassan mennem kell, velem jön a Centrálisba Nenee is.

– Nenee? Mit akar a Centrálisban?

– Nem tudom. De gondolom, szórakozni szeretne. Mennem kell, mert már itt is jön. Bízom benned, Dessio, ne kelljen csalódnom – mondja a kormányzó, és bontja a vonalat.

Dessio, ahogy az apja bontja a vonalat, visszamegy a többiek közé. Látja, ahogy See éppen Tom Tottival egyezkedik, majd látja, ahogy See elégedett, mosolygós arccal elsétál, és megjelenik a mosdóból éppen kijövő lány, aki közli, hogy levágták Lisa Lisette fejét. Aztán hirtelen felgyorsulnak az események, mindenki gyanúsított lesz az ott lévők közül.

A helyőrség parancsnoka nem túl magas, de annál vállasabb, negyven körüli kinézetű férfi. Egy terembe egyenként szólítják be az elsőévesek közül azokat, akik a helyszínen voltak a feltételezhető gyilkosság idején. A teremben ott van Goeg tábornok is, aki megfigyelőként végigüli az összes diák kihallgatását. Hosszú, kínzó órák alatt kiderül, hogy a férfi mosdóban hatan voltak, a nőiben viszont csak egyedül Lisa volt. A hat első évfolyamos között ott volt Block Foo is, aki elsőként lépett ki a többiek elmondása szerint a férfi mosdóból.

Lisa testét alaposan megvizsgálják, és csak sok óra múlva, de lehet, hogy csak egy nap múlva lesz bizonyos, miképp is történhetett a gyilkosság. Egyelőre mindenki ideges és mindenki gyanús, de senki nem vádolható, egyszerűen nincs meg a gyilkos.

Természetesen elkezdődik a találgatás. Block Foo nagyon is gyanús sok ember szemében, neki volt indítéka és lehetősége is. Pont feljutott a huszonöt csapatvezető közé. Így, hogy meghalt Lisa, hivatalos lett a bálra, ami nem kevés lehetőséggel jár. Egy olyan fiú számára elérhetetlen, mint Block és nem beszélve arról, hogy igen közel volt, amikor a gyilkosság történhetett. Egy fallal arrébb, a férfi mosdóban, vagyis akár ő is lehetett a gyilkos.

Másnál nem talált senki sem indítékot egy ilyen szörnyű gyilkosságra. A legszörnyűbb az, hogy igen sokan érintettek az ügyben. De hosszú órákra, pláne napokra nem zárhatják be az első évfolyamosakat, ha nincs megalapozott gyanú, nincs fegyver, nincs indíték, nincs semmi bizonyíték.

Tény, hogy valaki meggyilkolta Lisát, aki mintha nem is létezne. De az is tény, hogy előbb-utóbb mindenkit szabadon engednek, köztük a gyilkossal. A gyilkossal, aki levágta egy ember fejét, azt, aki konkrétan Lisa Lisette fejét vágta le.

20. Gladiátor szolgálatok

Aznap már nem történt semmi új dolog az arénán belül, csak néhány küzdelem, pár sebesülés, halál nélkül.

Torro valószínűleg túlélte, mert nem hozták halálhírét. Amikor belépek a közös várakozóba az arénából, a Ludus Berry egyik – gondolom, vezető – gladiátora többször is biccent a fejével, jelezve elismerését a nap elején véghezvitt cselekedetem miatt. A Ludus Hyper néhány gladiátora viszont igen szúrós szemmel néz rám, pedig nem lenne okuk rám haragudni, hiszen megmentettem a legdicsőbb gladiátortársukat a haláltól, nem beszélve arról, hogy ő kezdte, ő volt, aki halálos párbajra hívott ki.

Ahogy beérünk a Ludus Belli házának területére, Don vár minket, arcán széles mosollyal.

– Egy óra múlva az aréna fogadótermében várom a következőket: Ree, Teo, Doudy, Grotton, Marko. Egy órátok van, hogy előkészüljetek a párásítóban!

Gyerünk, lányok, siessetek! – mondja cinikusan az utolsó szavait.

– Mi az a párásító? – kérdezem.

– Egy előkészítő, és csinosító – mondja Till széles mosollyal.

– Öregem, hihetetlen voltál reggel! – lép hozzám Marko. – Az a mozdulat követhetetlen volt, és halálosan pontos – mondja Marko izgatottan, mint egy tizenéves, és közben imitálja a mozdulatot, mintha én csinálnám. – Azt hittem, feláldozod magad.

– Gratulálok, Ree! Nagy vagy! – veregeti meg a hátamat Sven is.

Én meg még mindig nem értem, hogy mi lesz abban a párásítóban. De lassan összeszedjük magunkat, a többiek mennek a dolgukra, mi meg öten megyünk egy szinttel feljebb, abba a bizonyos párásítóba.

Belépve egy közepesen nagy terembe érünk, ahol igen sok beülési lehetőséggel vártak bennünket. A teremben valóban igen párás a levegő, és jó meleg van. Az öltözetünk majdnem meztelen. Mind az ötünket jól megmasszíroznak, bekenik a testünket valamilyen olajos dologgal, ami szinte lefagyasztja az egész testemet. Kellemesen hűsít mindenhol. Viszont csillogok az olajtól, és mintha a bőröm is szép lassan bebarnulna tőle. Kiemeli az izomzatom legkisebb részét is. Valójában ilyen intenzíven még nem is láttam magam. Egy óra múlva már ott is állunk a Don által említett aréna fogadótermében, amiről nem is tudtam, hogy egyáltalán létezik.

Nem mi érkeztünk elsőnek, az előcsarnokban már ott álldogál legalább harminc gladiátor, akiket már láttam párszor az arénában, de meg nem ismerném, csak tudom, hogy gladiátorok. Mindegyikük szinte meztelen, mint mi, és csak úgy csillog az olajtól a bőrük. Don áll elénk. Elindulok befelé a terem hatalmas ajtaján, ahol valamilyen könnyed zene szól, és rengeteg igen csinosan öltözött, főként női vendég áll és ül. Van, aki éppen eszik valamit a kis tányérkájából. Van, aki épp a körben lévő asztalokról válogat a tányérjára, amit majd utána fog megeszegetni. Van, akik egymással beszélgetnek, és közben esznek vagy isznak. Vannak, akik egyedül állnak, és mintha várnának valakire vagy valamire. Olyan, mintha egy fogadás lenne. Ahogy nézem, zömmel 13-asok, de van pár 12-es is. A legtöbb nő 20-30 év körüli kinézetű, páran néznek ki csak 40-50-nek, de mint tudjuk, a kinézet nem határozza meg a kort. A teremben egyébként legalább kétszáz ember lézeng. Mi, gladiátorok nagyjából negyvenen lehetünk.

Az ajtón belül jobb és bal oldalon, virtuális asztalokon fakardok vannak, amiket a gladiátorok egymás után a kezükbe vesznek. Nekem is mutatja Don, hogy vegyek egyet. Basszus, nagyon remélem, hogy a mai nap után nem kell itt a puccos tízesek előtt még éjszakába nyúlóan meztelenül párbajoznom, mint egy majomnak! A terem közepén van egy nagy kör, aminek a peremén kis köröcskék, amire fel kell állnunk, mintha szobrok lennénk.

A terembe egyre csak érkeznek a vendégek.

– Mi a fene lesz itt? – kérdezem feszengve a mellettem álló Markótól.

– Lóvásár – mondja röhögve Marko. De Don „csitt”-elve csendre int.

A köremelvény aztán elindul felfelé a magasba. Legalább egy méter magasra emelkedünk fel. Gondolom, hogy aki eddig nem tudott, az is szemrevételezhessen. Aztán körbefordít párszor szép lassan, ez percekig tart. Azt hiszem, el vagyok fáradva, és a hátam közepére sem hiányzik ez a puccos összejövetel, de ha ez a sorsom, most mit is tehetnék?! Persze szerintem elég, hogy az arénában bámuljanak. Nem szívesen túlórázom ezeknek a kiöltözött – egyébként, ha jobban megnézem, valóban úri – tízes bandának. Ha nem olajos és szinte meztelen, és kicsit pihentebb lennék, még talán méltatnám is őket, de így inkább már mennék a lakásomba, és élném a magam kis életét, ha lehetne. De nem lehet. Nem hagynak.

Aztán hirtelen, szép lassan leereszkedünk. De nemcsak vissza, ahol az elején voltunk, hanem egészen a padló alá, vagy húsz centire, és ott megáll a köremelvény, ami már nem is emel, hanem inkább besüllyeszt. Hirtelen megszólal egy jellegzetes hangú gong: hosszan, elnyújtva zengi be az egész termet.

A népség erre a hangra megmozdul, és elindul felénk mosolyogva. Odaérve mindegyik mosolyog, mint a vadalma. Egyes nők simogatnak, fogdosnak, tapogatják az izmainkat, mintha egy darab hús lennék.

Na, ne! Kezd elegem lenni ebből az egész szutyokból. Én lassan felrobbanok. Fáradt is vagyok, éhes is vagyok, meg már amúgy is mennék. De mintha ez nem lenne elég, egyszer csak odalép hozzám egy harminc körüli, hosszú, fekete hajú, fekete öltözetű, igen erősen sminkelt nő egy másikkal.

– Ő volt az, aki ma felszúrta azt a tegnapi bajnokot. Hogy is hívták? – gondolkozik el a feketébe öltözött nő.

– Torro a neve. Nem tudom, mi lehetett vele, lehet, már nem is él – válaszol neki a mellette lévő, barna öltözetű nő, aki kicsit hosszúkás arcú. Nem csúnya, de nekem nem igazán a zsánerem.

– De még él – vetem oda nekik, bár nem vagyok benne biztos, csak senki nem mondta, hogy meghalt. Ha meghalt volna, tuti értesítenek. – Ha halott lenne, arról biztosan tudnánk – magyarázom, de Don lép egyet felém, az ujját a szája elé teszi, és mutatja, hogy hallgassak. Tökéletes, még beszélni sem szabad.

– Hm. Erős egy gladiátor, az már biztos! – mondja a barna öltözetű.

– Erős vagy nem, ez itt felnyársalta egy szúrással – mondja, és mutat rám, mint egy tárgyra.

„Ez itt”? Na, szép! Mi az, hogy „ez itt”? Ember vagyok, nem tűnt fel?! Don leintett, és csak magamban fortyogok, de legszívesebben leordítanám a hajukat a fejükről. Látom, hogy a mellette lévő társakat is hasonlóképpen nyúzzák, akik nyugodtan tűrik, így én sem fogok most botrányt csinálni. Hagyom hát, nem fogok belehalni, ha megfognak, vagy ilyen marhaságokat fecsegnek. Én Ree Vox vagyok, dobogós voltam valaha, és nem fogok lealacsonyodni ilyen tízes emberekhez, mint amilyenek ezek. Aztán elgondolkozom, hogy végső soron már nem is vagyok dobogós, és egyre inkább közelebb vagyok hozzájuk.

– Százezer! – mondja a fekete ruhás, és felemeli a kezét. Don mosolyog és biccent. A fejünk felett, egy nagy virtuális táblán kinn van mindegyikünk neve, és az én nevem mellett megjelenik egy százezres szám, mellé írva, hogy RC (Royal Kredit).

Most mi is van itt pontosan?! Hirtelen belezúg a fejembe Marko válasza: „Lóvásár”. Csak nem eladnak itt most minket?

Na, nem! Én ezt most itt nem fogom tovább csinálni! Ez kezd felháborító lenni.

– Mi az, hogy százezer? Mit akar ez jelenteni? Ugye nem most vett meg engem ez a nő? – lépek ki az emelvényről, ami most épp lesüllyesztve van, miközben Don is lép felém, igen sápadt, de annál feszültebb arccal.

– Elnézést hölgyeim, egy pillanat – lép oda hozzám Don, és kicsit arrább tessékeli a két nőt, majd keményen megragadja a karomat, és a fülembe ordítaná legszívesebben, de csak súgja: – Szépen visszaállsz most a helyedre mosolyogva, és teszed a dolgod, mint a többiek, megértetted?

– Dehogy értettem meg! Mi a franc ez az egész? – mondom én is, próbálom a hangom nem felemelni, de majd szétrobbanok a dühtől.

– Mi az, hogy mi a franc? Pénzt keresünk a Ludus Bellinek – mondja Don szintén a dühtől feszítve. Épp rápillantok Markóra, aki savanyúan tekergeti a fejét, mintha azt mondaná, hogy: „ne tedd, komám, mert bajban leszel!”

– De én nem fogok itt ezeknek tetszelegni! – vágom rá keményen, és nem fogadom meg Marko hangtalan tanácsát.

– Na ide figyelj, te kis szaros pondró! – suttogja összeszorított fogain át a fülembe, természetesen ugyanolyan halkan, de iszonyatos feszültséggel telve, miközben a karomat úgy szorítja, mintha szét akarná morzsolni. Szerencse, hogy már jó pár év edzés van bennem, és érzem, de fájni már egyáltalán nem fáj a szorítása. – Azt teszed, amit mondok! Nemcsak, hogy tetszelegni fogsz, hanem azt fogod megbaszni itt, akire csak egy pillanatra is rámutatok! Ha kell, az egész termet végig fogod szexelni, még a férfiakat, de még a kutyákat is meghágod, sőt a kályhacsőbe is beteszed a farkad, ha azt parancsolom! Megértetted?

– Szexelni? – kérdezem álmélkodva, csak lassan érnek el a tudatomig Don szavai.

Csak most esik le, hogy itt most engem megvettek kilóra, mint egy prostit.

– Ennyire nem lehetsz hülye, ember! – sápítozza Don még mindig. Miközben elmegy előttünk egy nő, fancsali képpel, mintha szarkupacok lennénk. Don rávicsorog „mosolyt” erőltetve az arcára, de a haragtól inkább tényleg vicsorgásnak tűnik, mintsem önzetlen mosolynak a színjátéka. Aztán folytatja. – Megígérem neked, hogyha nem teszed, ami a dolgod, a legdurvább halálpárbajokra osztalak be, amibe napok alatt bele fogsz dögleni!

Don mondata úgy nyilall a fejembe, mint valami éles villám. Tudom, hogy megteszi, amit mond. Markóra pillantok ismét, akinek az arca azt a bizonyos „hagyd abba, és lépj vissza, cimbora, kérlek, nem jó, amit csinálsz, meg fogsz purcanni! Ne küzdj, csak tedd, amit kell!” mondatot sugározza az irányomba, és még mindig, jobbra-balra ingatja a fejét, hogy ne csináljam. Megszégyenülve, és teljesen lezsibbadt testtel visszalépek hát a helyemre. Nem nagyon tudnám leírni azt az érzést, ami most lejátszódik bennem, de meglehetősen buta érzés. Egy kizsákmányolt, letaszított, emberiességtől megfosztott, üres senkinek érzem magam. Csak állok ott, és alig jön át a környezetemből az, ami történik.

Viszont a két nőt ez látványosan nem zavarja. Kivárták, amíg rendre utasították a rakoncátlan kancát, és visszaléptek elém ugyanúgy, mintha semmi sem történt volna az előbb. Ismét vizsgálgatták legújabb szerzeményüket. Te jó ég! Ez a nő most azt várja, hogy én lefeküdjek majd vele, és ezért pénzt is fizetett, mert én ma felnyársaltam egy szúrással – ahogyan is ő mondta – Torrót, a hős gladiátort, és így a szemében egy izomagyú tesztoszteronhalmaz lennék, aki csak arra jó, hogy kielégítse az ő mohó vágyait? Csak ennyi lennék, valóban?

Tehetetlennek érzem magam. A háttérben hirtelen Amy arcát látom, aki elsétál előttem. Furcsa érzés kavarog bennem, és lassítva látom lépkedni Amyt. Az agyam nem akarja elfogadni a helyzetet, és biztos ezért lassít le mindent, mintha lassított felvételt játszanának le előttem. Gyere ide, Amy, kérlek, és ments meg engem! Ez rosszabb, mintha megöltek volna a párbaj alatt.

De Amy nem érzékeli a problémát. Látja, hogy nem vagyok jól, de életveszély nem fenyeget, nem fog megmenteni, hisz nincs is mitől. Egy kis kamatyolásba még senki nem halt bele. Ezt én is tudom, de ez megalázó helyzet, és nem tudom hova tenni.

Eközben a többi gladiátorra is tesznek ajánlatokat, és majdnem mindenki neve mellett van már szám kiírva. Van, akire ötezer, van, akire tizenötezer, akad olyan, akire negyvenötezer. De a legmagasabbként, masszívan az én százezrem virít ott. Én akkor még nem tudtam, hogy ezzel csúcsot döntöttem, ennyi pénzt még soha nem fizettek egy gladiátorért sem. A két nő is lassítva mozog, illetve beszél előttem.

Az agyam csúfot űz belőlem.

Hirtelen visszatér minden a normális ritmusába, hallom a zenét, az emberek normális sebességgel mozognak és beszélnek, amikor is a következő pillanatban elém lép egy huszonöt év körüli, vörösesbarna, vállig érő hajú, csinos sminket viselő, babaarcú lány nagyon hivalkodó, hófehér ruhában. Felteszi a kezét.

– Százötvenezer – mondja határozottan. Szinte azonnal átíródik a nevem mellett az eddigi 100.000 RC 150.000 RC-re.

Ezután egy pár ember összesúg a háttérben. Hallani olyat, hogy „ez tényleg ő” meg hogy az „ő lánya... oh, mit kereshet vajon itt?” meg olyat is, hogy „milyen szép nagylány lett”.

Mindez szinte egy pillanat alatt zajlott. A lány odalépése, az 150.000 kimondása, majd ezután, hirtelen ismét megszólal az a bizonyos gong. A teremben tapssal zárul az egész kurválkodási kiárusítás. Mégsem a fekete ruhás nőé lettem, mert felüllicitált egy másik, fehér ruhás lány. Hát akkor ilyen lehet a prostik élete.

21. Kívül mindenen, a középpontban

A sötét és hideg űr végtelen, mégis az ember benne száguldva néha úgy érzi magát, mintha be lenne zárva egy kis katlanba. Még akkor is, ha a világ legmodernebb hibrid, távolsági korvettjében, tökéletes kényelemben utazik, néha elhatalmasodhat rajta az a bizonyos bezártságérzés. Van, aki beleszületve, ezer órákat utazva is egyedül érzi magát, még akkor is, ha ő talán a világ első tíz leghatalmasabb embere közül az egyik.

– Kész a desszert, uralkodóasszonyom! Felszolgálhatom itt, vagy átfárad az étkezőbe? – kérdezi a felszolgáló.

– Már megint ez az uralkodó! Csak uralkodóhelyettes vagyok – válaszol neki Sesile, na nem azért, mert elég alázatos ahhoz, hogy így is érezzen, hanem valójában talán a szíve mélyén inkább lenne a valódi uralkodó, az ő valódi hatalmával.

– Tudom. De az Ön titulusa alapján ugyanúgy megilleti a megszólítás – magyarázza, és földig meghajol előtte.

Sesile igen magabiztos, összetett jellem. Valójában, ha az érdeke úgy szolgálja, akkor az egész világot is rá lehetne bízni. Akkor egy kölykére vigyázó anyatigris sem lenne képes jobban megoldani a feladatot. Jutott osztályrészül neki hatalom is, de egy jó adag ármánykodás is szintúgy, mint a beteljesületlen vágyakozás.

– Uralkodóm, Lord Infinite keresi videóhívással.

– Kapcsolja be a kabinomba! – utasítja, és azonnal feláll, hogy elinduljon a beszélgetésre.

Az egész korvett egy kicsi utazó űrhajó. Mégis hatalmas pompával, és viszonylag tágas helyiségekkel van felszerelve. Ha épp az ember nem háborúba indul, csak lehetőleg gyorsan szeretne eljutni „A”-ból „B”-be, akkor a legtökéletesebb minőségi jármű a feladatra.

A kabinja legalább negyven négyzetméteres, háromhelyiséges lakosztály. Sesile beérve azonnal fogadja az Uralkodó hívását.

– Itt vagyok, Lordom. Éppen a megbeszéltek szerint az Akoonra tartok. Az admirális és Samuel főkormányzó már ott vannak.

– Nagyszerű – válaszolja a Lord. Megszokott, hogy 3D-ben jelenik meg. Azt mondják róla, hogy végtelenül paranoiás, és az élő találkozókat a végletekig kerüli.

– Lassan itt lenne az idő, hogy benyújtsuk a módosított számlát Eddon Bitt kormányzónak.

– Ezt akár most is megtehetjük – veti fel Sesile.

– Legyen! Ezt az időt most úgyis az aktuális ügyek bonyolítására szántam.

– Azonnal becsúsztatom a beszélgetésbe, még nem vagyok távol a Mynodistől – mondja, és már intézi is, hogy konferenciabeszélgetésbe kerülhessenek a kormányzóval.

A kormányzó éppen az asztalánál ül, és jóízűen eszeget, amikor bekapcsolódik.

– Jó napot és jó étvágyat kívánok, kedves kormányzó! – köszön a videóbeszélgetésbe épp belépő kormányzónak Sesile.

– Hogy Ön mindig a legszerencsétlenebb időpontokban képes megjelenni! – vágja rá azonnal a kormányzó. – ...És úgy látom, hogy Önt is lehet néha látni, Lordom.

Az utóbbi időben mintha kicsit hanyagolt volna engem.

– Semmi ilyesmiről nincs szó, csupán a teendőim száma szaporodott fel oly’ mértékben, hogy szükséges leosztanom munkát, amire alkalmasabbat sehol nem találnék, mint Sesile – válaszolja kedvesen az Uralkodó.

– Na jó, hagyjuk a mázat, a lényeg sokkal jobban izgat!

– Tulajdonképpen azért kerestük meg, hogy a szerződésünkkel kapcsolatosan egyeztessünk – veszi át a szót Sesile.

– Mi van vele? – kérdezi a kormányzó széttárt kezekkel.

– Nos, mint azt bizonyára tudja, nemsokára lejár a megállapodásunk egyik része.

– Nyilván tudom! Nem vagyok hülye, én kötöttem meg személyesen. Mit akarnak pontosan?

– Arról értesültünk, hogy volt egy hangyányi gond a vállalata körül, és avatatlan kezek részt akartak a mézes bödönünkből – mondja Sesile.

– Milyen fenemód’ nagy baromságokat hord itt össze nekem! Egyenesen és érthetően beszéljen már, és ne holmi mézes kalácsokról!

– De a szerződés az szerződés, kedves kormányzó! Be kell tartania mind a két félnek – veti oda az Uralkodó.

– Ez eddig rendben is van.

– Akkor hogy lehetséges az, hogy arról kellett értesülnünk, hogy a terveket valaki eltulajdonította?

– Valaki letöltötte a fájlt. De semmit nem lehet tudni arról, hogy ki volt, miért tette, hogy fért hozzá, és mit csinált vele – magyarázza a kormányzó, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

– Senki nem akarná Önt kellemetlen helyzetbe hozni... – mondaná Sesile, de a kormányzó a szavába vág.

– Nyilván senki a világon, kivéve Önöket. Mi a nyavalyát akarnak tőlem?

– Megszegte a szerződésünket, és nem vigyázott a szellemi termékre az egy év közben, ami csak két hónap múlva jár le – mondja Sesile.

– Francokat szegtem meg! Ez csak egy rivális ármánykodás lehet, semmi egyéb. Ráadásul hova vihette, meg kinek? Na meg főleg, mit csinálna vele? Olvasgatná esti mesének? Mert megcsinálni nincs lehetősége, ilyen technológiája csak az én vállalatomnak van a Mynodison!

– Pontosan. De én nem is a Mynodisról beszélek, kedves kormányzó! Ön sokkal értelmesebb annál, mintsem hogy beszűkülve gondolkozzon. A 11 bolygón azért pár helyen szintén képesek legyártani a gépeket.

– Ne nevettessen már! Legalább két év, mire felkészítené a gyárat bárki, hogy egyáltalán egy darabot is el tudjon kezdeni készíteni. Az meg a másik, hogy gyártja le, meg mikorra. Egy év múlva – ami két hónap múlva lejár – minden licenc az enyém, vagyis azt csinálok vele, amit csak akarok. Ha akkor előkerül egy gép, már nem jár felelősséggel, és az már legyen az én problémám.

– De most még igen, és most még a szerződés igenis köti Önt. Nem gondolom, hogy Ön olyan lenne, aki lenézi az ellenfeleit. A Sys bolygónak legalább olyan felkészült gyárai vannak, mint az Önéi.

– Csakhogy Vakka nem foglalkozik ilyenekkel! Neki megvan a saját technológiája, amit nagyon jó lenne tudni, mi, de senki nem is sejti. Amúgy meg harmadosztályú, ezeréves szutykokat árul a többi bolygónak, ami elég satnya ahhoz, hogy maga állítsa elő a fegyvereit. Ne beszéljenek már nekem itt ilyen őrültségeket!

– A következő az ajánlatom – mondja határozottan a Lord. – Visszatérünk az eredeti ajánlathoz, vagyis két darabot kap a százból, meg az összköltség 10%-át, és eltekintünk ettől a kis incidenstől, és ezt szerződésbe is foglalhatjuk.

– A nagy szart... – vágja oda a kormányzó, de a Lord nagyon határozottan folytatja.

– ...Vagy ha kiderül, hogy ellopták, és legyártják, akkor szerződésszegés miatt minden az Ön vesztesége lesz, kedves kormányzó, és nemhogy nem kap semmit, még a száz darabot is ingyen kell leszállítani – fejezi be a Lord.

Nagy csönd lett hirtelen. Hosszú másodpercekig nem szólal meg senki. A kormányzó is csendben marad, mert pontosan tudja, hogy ez már itt nem játék. Azt is tudja, hogy a terveket letöltötte valaki. De az a valaki lehet egy buta hálózati szlíper is, aki talán még csak tíz éves sincs, de előszeretettel töri fel a rendszereket, és most jót röhög a dolgon. Az is lehet, hogy megbíztak valakit. De az is lehet, hogy Drake kormányzó megbízásából történt az egész. Lehet, hogy csak bosszantani akarja vélt vagy valós problémái miatt, amiről lehet, azt hiszi, okkal vagy ok nélkül, hogy neki köze lehet hozzá.

Azon is elgondolkozik a kormányzó, hogy mi van akkor, ha valaki olyan lopta el, aki tényleg le tudja gyártani. Akkor is, egyszerűen lehetetlen, hogy ennyi idő alatt valaki még csak egy félig működőt is legyártson, nemhogy egy tökéleteset! Több év, mire csak a feltételeket megteremtik a gyártáshoz. Lehetetlen! De ha mégis, akkor viszont száz darabot ingyen kell legyártani, ami ha nem is csőd, de az egész vállalatot alapjaiban ingatná meg.

Eddon Bitt kormányzó pontosan érzi azt is, hogy itt valami nincs rendben.

Valaki, valahogy sikeresen csőbe húzta. De bizonyíték semmire sincs. Még arra sem, hogy ez valóban megtörtént. Kicsi az esélye, hogy véletlenül történtek a dolgok úgy, ahogy történtek, de még az is benne van a pakliban. Ilyen, eleve vesztett állásban nem jó harcba vonulni. De ha megadja magát, és alapáron legyárt száz gépet, amiből csak kettő az övé, illetve még a 10%, az úgy bukta! Nem nagy, csak éppen hogy. Na jó, lehet, hogy egy hajszálnyira nyereséges, de most akkor is, puszira dolgozott így éveken keresztül?

Egyik döntés sem kecsegtet semmi jóval. Lehetetlen, hogy a saját terveit valaki ennyi idő alatt gyorsabban képes legyen megvalósítani. Lehetetlen. De ha mégis? Nem! Az képtelenség!

– Vállalom a kockázatot! – vágja rá hirtelen a kormányzó. – Ennyi idő alatt senki nem tudja legyártani a gépet. És ha így lesz, akkor marad a szerződésünk az eredetiben.

– Viszont ha ezen idő alatt valaki mégis előrukkol egy géppel, akkor ingyen leszállítja a száz gépet, és egy fillért sem kap – mondja hidegen Sesile.

– Az nem történhet meg! – mondja a kormányzó. – Ennyi? – kérdezi még.

– Mi csak ennyit szerettünk volna. Örültünk, hogy csatlakozott hozzánk, és még egyszer elnézést, hogy megzavartuk. További jó étvágyat! – mondja Sesile, és bontja a vonalat.

Azt már senki nem hallotta, hogy a kormányzó mit válaszolt vonalon kívül: „Jó étvágyat?! Te baromarcú, elvetted egy hétre az étvágyamat, hogy gebednél meg az egész birodalmaddal együtt!”... Azt mondják, ha a beszélgetések után még pár másodpercig hallanánk a bontás ellenére is, hogy miket mondanak az előtte beszélgetett felek, akkor sokkal több világháborúra, gyilkosságra, szakításra és barátságtörésre került volna sor már a világon. Ezután azért a kormányzó, mintha nem történt volna semmi, tovább falatozgatott.

Sesile, miután a vonalat bontotta, odafordul a Lordhoz.

– Egy ide – mosolyog a Lordra.

– A megbeszéltek szerint Önre bízom a teljes kivitelezést. Lexet is tájékoztassa az állapotokról!

– Lex Főparancsnok holnap ott lesz a találkozón, őt is várjuk az Akkoonra.

– Nagyon helyes. Akkor már csak Drake kormányzó a kérdéses.– Hívjuk fel őt is, és egy füst alatt el lesz intézve minden!

– Legyen!

Drake Freedama kormányzó szintén otthonában ült, annyi különbséggel, hogy ő épp az evés befejezése után volt már, amikor befutott a hívás.

– Á! Milyen megtisztelő meglepetés. Lordom! Kedves Sesile! – biccent egyet-egyet a kormányzó, még ha nem is élőben találkoznak.

– Csak nem megzavartuk az étkezésében? – kérdezi Sesile.

– Már régen befejeztem – füllenti a kormányzó. – Miben állhatok a szolgálatukra?

– Régről maradt nekünk még egy, hogy is mondjam, minimális szívesség, amit most igénybe szeretnénk venni, kedves kormányzó – mondja Sesile, és figyeli, hogy reagál a kormányzó, aki, bár csak egy pillanatra is, de zavartnak tűnik. Azonnal uralkodva magán már túl is lendül az egészen.

– Rendelkezzenek velem belátásuk szerint – mondja, és meghajtja a fejét.

– Arról lenne szó, hogy nemsokára itt a kormányzói tanácskozás. Ahogy még anno beszéltük, szeretnénk, ha arra a birodalom úgymond’ promotálva jelenne meg.

Az ehhez szükséges formaságokat mi biztosítjuk. Csupán a belegyezésére lenne szükségünk – mondja Sesile.

– Ez csak természetes – válaszolja Drake.

– Hogy van a fia, Dessio, kedves kormányzóm? – kérdezi a Lord, amitől kicsit megint megriad a kormányzó.

– Milyen figyelmes, hogy emlékszik a fiamra! Nos, köszönöm szépen, épp a tanulmányait kezdte az Akadémia első évfolyamán.

– Már hogyne figyelnék a szövetségesünkre, kormányzó! ...És nagyon helyes, végezze el! Nemsokára szükség lesz egy Birodalmi Főparancsnok-helyettesre. Azt gondolom, erről még érdemes lesz majd beszélnünk! – Higgadtan és igen kimérten beszél a Lord a kormányzóhoz, akinek az arcán most jele nincs annak, hogy mit is érezhet éppen.

A helyzet az, hogy mind a három beszélgető partner igen jó politikus, és még annál is jobb hivatalnok. Ilyenkor a kapkodás, a túlzott érzelmi töltöttség akár azonnali kieséssel is büntetendő. Így hát szép komótosan, lépésről lépésre kerülnek egyre közelebb a lényeghez, ha egyáltalán azt bármikor is felfedik egymás előtt.

– Nagy megtiszteltetés lenne a családunknak, ha egy ilyen fontos pozíciót tölthetne be Dessio.

– Tolmácsolja helyettem is a szavaimat, hogy várom a jó eredménnyel a végzése után – zárja le a Lord.

– Ahogy óhajtja! Köszönöm.

– Tájékoztatni fogjuk a részletekről, és most hagyjuk, hogy végezhesse a feladatait, kormányzó – mondja Sesile, és bontja a vonalat.

Sesile arca elégedetten ragyog a beszélgetés végén. Picit mintha elgondolkozna, hogy mi, hogy fog bekövetkezni, de minden kirakódarab kezd a helyére kerülni.

Ezzel az elégedettséggel fordul vissza az Uralkodóhoz.

– Azt gondolom, már most körvonalazódik, hogy a terv tökéletesen a medrében csordogál a cél felé – mondja az Uralkodónak, aki mintha kicsit elmélázna a történteken, vagy talán Sesile szavain.

– Valóban, ez a történet az útján halad. Ideje az egyéb medreinket is kiszélesíteni, és a rajta hömpölygő folyamokat útjára indítani. Mint ahogyan egy fecske nem csinál nyarat, úgy egy mederben folyó áramlat sem lesz elég. Elküldtem a jövőbeli terveket és a feladatokat, amiket meg kell oldani. Ön lesz a szemem, a szám és szívem is egyben. Olvassa át gondosan, figyelmesen, akár, ha kell, ezerszer is! Egy pontban sem lehet tévedni! Mindennek a helyére kell kerülni, és látszólag bármennyire is értelmetlen, amit teszünk, ne kérdőjelezze meg annak fontosságát!

– Soha nem tennék olyat, Lordom! – vágja rá Sesile, és meghajol. Közben már látszik a szemében, hogy olvassa az Uralkodó anyagát.

– Rendben! Én kezembe veszem a háttérmunkát, mint ahogy eddig szoktuk.

Mindenben tájékoztatást várok, a legkisebb késlekedést sem tűrhetjük! A tévedés, a késés akár éveket, vagy akár bolygókat is jelenthet. Remélem, érti ezeknek a kiemelt fontosságát – néz kérdően a Lord Sesile szemébe.

– A tőlem elvárható és kapható maximumot fogom nyújtani mindig és minden helyzetben – mondja Sesile, és talán már túlzó, hogy minden válasza után meghajol, de ismét ezt teszi.

– Helyes! Akkor most a következő lépés az Akkoon. Erősítse meg az amúgy is szilárd szövetséget, hogy az életnél is fontosabbra tartsák az egymáshoz láncoló kötelékeket! Ezt a részét teljes mértékben Önre bízom, Sesile. Várom a jelentéseit – mondja a Lord, és kilép a beszélgetésből.

Sesile-t az Akkoonra érve már várta a főkormányzó és az admirális. Azt gondolták, hogy fáradt lesz, és már elő készítették a szállását, amit a Akkoonon a főkormányzó saját rezidenciájának legnemesebb vendégei részére tartott fenn. Sesile viszont égett az Uralkodóval nem olyan régen folytatott beszélgetés hatása miatt, és azonnal bele akarta magát vetni a munkába, így egy másodpercet sem vesztegetett.

– Üdvözlöm, főkormányzó! – köszönti, ahogy kiszállt a dokkolás után.

– Megtiszteltetés, hogy szerény hajlékomban köszönthetem, Uralkodó! – hajolt meg előtte Samuel El, az Akkoon főkormányzója.

– Engedje meg, hogy én vezethessem a szállására, amit már a főkormányzó előtte gondosan előkészített Önnek! Már türelmetlenül vártuk. Miután lepihent és lemosta az út porát, bármikor állunk a rendelkezésére – mondja az admirális, és ő is meghajol Sesile előtt, miközben mutatja a karjával az utat a szállás felé.

– Köszönöm a kedves fogadtatást, de ha nem haragszanak meg, és Önök is munkakészek, akkor szeretném előbb a megbeszéléssel kezdeni. Nagyon sok minden történt és történik is. Időből mindig kevés van, és hibázni mostanában igen nagy luxus!

– Semmi akadálya, természetesen bármikor kezdhetünk, már előkészítettem a főtárgyalónkat. Erre tessék, Uralkodó! – hajol meg a főkormányzó Sesile előtt, és most ő mutatja a másik irányba az utat neki.

A főkormányzói palota valóban csodálatos kastély. Egy szikla oldalába tervezték, természetesen a kialakítása itt nem áll meg, hiszen a sziklának a tetején is tovább épült, aminek helyét a természetben egy hatalmas tisztás szolgáltatta. A szikla tetején jó hosszan igen nagy területet építettek be, ami aztán egy szép erdős részbe fekszik bele. Az ember meg sem tudja mondani, mekkora lehet. Maga a terület is hatalmas, de a kastély is akkora, ha oda egy kisebb falu beköltözne, akkor is napokig kereshetnék egymást.

Percekig sétáltak, amire átértek a fő tárgyalóba, és közben mintha erdőn-mezőn keresztülmentek volna. A birtok oldalsó kert része, azon felül, hogy fejedelmien impozáns, azt sugallja, mintha érintetlen, de mégis embernek szánt dzsungel lenne.

A fő tárgyaló az egyik bástyaként oldalt magasló építmény tetején van, aminek az ablakából pont a szikla oldalsó részére lehet látni. A hatalmas mélység, és ameddig a szem ellát, gyönyörű, természet alkotta sziklás, vad természet az embert akár percekig is képes magával ragadni, pláne hogy tiszta, kék az égbolt, mert a felhőket más vidékre szólítja az esőkészítés kényszere.

– Mindig beleborzongok ebbe a látványba, kedves Samuel – mondja Sesile, ahogy egyre csak falja a szemével a természet szívet melengető látványát.

– Hm. Költözzön ide, és kialakítom Önnek a legszebb lakosztályunkat, ami még inkább elkápráztatja majd, kedves Sesile uralkodó! – mondja a főkormányzó.

– Nem lenne utolsó, kacérkodnék is az ötlettel, de valóban nyakunkon a tenni-való.

– Ez igaz – biccent egyet a főkormányzó.

– Egyeztettünk az Uralkodóval, és stratégiai választóponthoz értünk, ahol ismételten szükséges a válaszpontok megtárgyalása, illetve az óramű pontosságú feladatigazítás és a stratégiaszervezés.

– A mi feladatainkat, a birodalmi Főparancsnokkal egyeztetve, már el is kezdtük.

Egyébként holnapra ő is megérkezik az Akkoonra.

– Igen, tudok róla, én kértem meg rá, hogy jöjjön.

– Áá! Értem, ezt nem tudtam – mondja Viktor Lussinces admirális. – Mint tudja, kedves Uralkodó, én az Admiralitás úgymond’ triumvirátusából csak az egyik tag

vagyok. Az én asztalom a háború és a harc. Lex Főparancsnok viszont olyan feladatokat bíz rám, amihez finoman szólva nem értek – mondja fejét leszegve, és szemlesütve az admirális.

Viktor admirális, a tízesek legtöbbjétől eltekintve, akik mind 20-40 évesnek néznek ki, inkább az ötvenes éveiben járó – bár fiatalosságot sugárzó –, igen jó kedélyű ember. Az alatta szolgáló ezredek végtelenül szeretik. Azt mondják, a tűzbe is utána mennének, még akkor is kérdés nélkül megtennék amit kér, ha mindenki tudná, hogy őrültség, és semmi értelme. Nem azért, mert az a feladat, hanem mert ő a legendás Viktor Lussinces admirális. Vajszíve van, viszont mindig is igazságos volt. Egy dologban nem tűrt viszont engedményt, az pedig a feladat tökéletes elvégése.

Ezért érzi most csapdában magát, mert olyan a feladat, amiben egyáltalán nem mozog otthonosan, és így csorbát szenvedhet ez az elve. Viktor admirális régimódi, de valódi veretes úr, aki olyan, mint egy szikla. Lex Főparancsnok viszont nem igazán tudja megtalálni vele a hangot.

– Tudja, Viktor admirális, pontosan értjük az aggodalmát, de Ön az egyetlen, akiről pontosan tudjuk, hogy mennyire lojális a Birodalomhoz, és ezért bízunk Önre olyan feladatot, amit nem mernék senki másra. Megértem, hogy most ez egy kicsit keményebb és nem túl kézhez álló feladat, de az életben néha kell olyat is tenni, ami nehéz, de a végső cél érdekében érdemes és kötelező – magyarázza Sesile.

– Elnézést, uralkodóm. Nem akartam kifogást kereső, gyenge embernek tűnni, csupán érzékeltetni szerettem volna, hogy a hozzá nem értésem miatt nem lenne szerencsés, ha bukásra lenne ítélve az egész. Ha parancsot ad, hogy foglaljak el egy bolygót, én azonnal készen állok, és addig megyek, amíg a szívem ver itt belül a dobozban – mondja lelkesen, és közben az összeszorított öklével, megütögeti párszor a mellkasát – ...Vegye elintézettnek! Az én terepem a harc, és a háború. De ez a feladat övön alul ért engem. Elvégzem, mert mindig elvégzem a rám bízottakat, de nem szeretnék csalódás okozni, ezért hívom fel a figyelmet – mondja szomorúan, és megint csak lesüti a szemét az admirális.

A következőkben Sesile vázolta a rövidtávú és hosszútávú tervet is. Az körvonalazódott, hogy mindenki egy cél érdekében dolgozik. Az is egyértelmű volt a beszélgetésben, hogy szükséges a Főparancsok is, aki az egészet kézben tudja tartani, és ő lesz az, aki az egészet vezetheti.

Lex Főparancsnok alig harmincnak kinéző, valóságos energiabomba. Bár, ahogy tudjuk, a tízesek között ritka az alacsony, kövér és szánalmas kinézetű ember, azért a sok nagyon jó között, néha azért látni kifejezetten, és kiemelkedően nagy kivételeket is. Lex, ilyen volt. Régóta sikerorientált, fáradhatatlan és megvezethetetlen, mármár törtetőnek is mondható zseni. Pillanatok alatt átlátta a helyzeteket. Kész büntetni és bármikor elengedni. Nem törődik senkivel és semmivel, gyakorlatilag átszáguld a cél érdekében bármin és bárkin. Ezért nem siránkozik, ha elveszít egy barátot, vagy olyat, aki a szívének fontos. Talán mondhatni, kőszívű, így nem lehet legyőzni, ilyen gyengesége nincs. Őrülten szereti a hatalmat, és bár az egész Birodalom Katonai és Hadászati Parancsnoka, vagyis ő a Főparancsnok –, ami azt is jelenti, hogy minden bolygó Birodalmi Katonai Parancsnokainak és a vízi, légi, földi és űrbéli egységek legmagasabb irányítója – mégis, mintha azt érezné az ember, hogy nem elég neki ez a poszt, innen, ha lehetne, szívesen lépne még egyet felfelé.

Olyan érzés, amikor vele beszélget az ember, vagy alatta dolgozik, hogy az ő oldalán kell harcba szállni, és akkor minden el van rendezve. Nem téved, és nem téveszt szinte soha. Vagy ha mégis, akkor az már jóval előtte eldöntött veszteség volt.

Lex Főparancsnok valamiért teljes szívből utálja Viktor admirálist. Most pláne, hogy gyengeségét megtapasztalta. Mindig az volt benne, hogy az embernek minden téren tökéletesnek kell lenni. Nincs olyan, hogy én csak ehhez vagy ahhoz értek nagyon. Így lett Viktor admirális az ő kálváriája azon dolgok okán, hogy még egy olyan lojális embert viszont nem találni a földkerekségen, mint amilyen az admirális. Lex ezt is gyengeségnek és idiotizmusnak gondolta. Ő mindig az erőset, a hódítót kereste. Ha bármikor megérezné, hogy a Birodalom gyenge, máris leköszönne, és emelt fővel hagyná ott valószínűleg az egészet.

A Birodalom viszont kifejezetten erős. Nemhogy erős, hanem egyre erősebb, és az Uralkodó terveit ismerve nemsokára a csúcsra járatják az egész rendszert. Az egész Birodalom soha nem látott magaslatokba fog emelkedni, amihez neki, Lex Főparancsoknak igenis hogy köze lesz, sőt, okozójának kell lennie. Addig viszont el kell szenvednie ezt az érzelgős, és ezért szánalmasan gyengének tűnő admirálist. A cél szentesíti az eszközt, és ha mégis megbukik, akkor felülve a magas lóra azonnal kipöckölheti az admiralitásból. Így is, úgy is nyert helyzet. Viszont akkor is őrülten bosszantónak érezte.

Következő nap, amikor megérkezett Lex Belledone Birodalmi Főparancsnok, először egy fejedelmi ebédben részesítette Samuel főkormányzó, majd mindnyájan ismét kényelmesen elhelyezkedtek főtárgyalóban.

– Hatalmas és impozáns. Mindig felüdülés innen kitekinteni, főkormányzó – mondja a Főparancsnok.

– Igen, ezt már tegnap mintha pont ugyanígy végigéltem volna, és említettem is a főkormányzónak. A hely, ahol él, a világ talán egyik leggyönyörűbb helye – mondja Sesile.

– Az egyik bizonyára – mondja mosolyogva a Főparancsnok, aki bár valóban csodálatosnak tartja ezt a látványt, de a kedvenc helyét a Terresen semmi pénzért nem cserélné el senkivel és semmiért. – No de ne hagyjuk, hogy elkalandozzanak a gondolataink! Miről maradtam le, hogy tegnap nem voltam itt?

– A lényeget a mai napra hagytuk – veszi a kezdeményezést a kezébe Sesile. Bár rangban bőven a Főparancsnok felett van, néha az az érzése az embernek, hogy ők ketten egy szinten állnak, sőt néha még inkább az, mintha a Főparancsnok Sesile felett állna. Éreztetni soha nem érezteti, sem szóban, sem viselkedésben, de valahogy ilyen érzés szalad át az emberen, amikor egy légtérben vannak mind a ketten.

– A mi fő feladatunk az lenne, hogy kirobbantsuk a háborút.

22. A Halott ügy

See úgy érezte magát, mint amikor valakinek megígérnek valamit, és nem teljesítik. A gyilkos szabadon jár-kel az akadémián, és még csak menekülnie sem kell, mert a hatóságoknak a leghalványabb fogalma sincs arról, ki lehet. See folyamatosan az agyát tornáztatta, és visszaerőltette magát abba a pillanatba, amikor Tommal beszélgetett. Mintha kilépett volna a testéből, minden erejével koncentrált, hogy kik álltak akkor tőle jobbra, balra, előtte, mellette. De a háta mögé nem láthatott, és mivel a figyelme jelentős részét a Tommal folytatott beszélgetés kötötte le – na meg, valljuk be, maga Tom –, ezért igen kevés emléke van arról, hogy pontosan ki hol áll, ki mit csinált.

Iszonyatosan zavarta, hogy ő is ugyanúgy tehetetlen, mint mindenki más. Ilyet még nem nagyon hallott, hogy fényes nappal, százak előtt meggyilkolnak az Akadémián egy diákot, és nincs meg a gyilkos. Eszement egy dolog. Hirtelen kopogtatnak az ajtón, és mosolygós arccal Tom lép be.

– Helló! Zavarhatlak? – kérdezi a tőle megszokott könnyedséggel.

– Gyere... Egyáltalán nem zavarsz – motyogja See, mert Tom most is, mint mindig, levette a lábáról.

– Nos, itt van az első lista – mondja, és máris megjelenik See szemei előtt.

– ...Őőőő... Milyen lista is lenne ez? – kérdi határozatlanul See.

– Az első kétszáz név, akik csatlakozni szeretnének „A leggyengébb csapat”-hoz, azaz a te csapatodhoz – mondja vigyorogva Tom.

Tom egyáltalán nem jó katonának. Se nem erős, sem pedig komoly stratéga, de még csak kifejezetten okosnak sem mondható. Közepesen képzett. Viszont úgy tűnik, igen jó választás volt, hogy See megtette helyettesének, mert ilyen gyorsan senki nem tudott volna kétszáz jelentkezőt felmutatni.

– Akkor most készen is vagyunk? – kérdezi finoman és lassan See Tomot.

– Készen? – kérdezi, fura fejet vágva, kérdően Tom. – Már miért lennénk készen? Ezek csak jelentkezők, vagy érdeklődök. Akár mindegyiket is elutasíthatjuk, és hozom a következő kétszázat – mondja, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lenne.

See döbbent fejjel néz Tomra. Meg kell vallani, ha See feladata lett volna, hogy akár csak száz embert is beszerezzen, aki belép a csapatba, lehet, soha nem lett volna meg a csapat fele sem. Tom meg laza ujjmozdulatként idefújt kétszázat, akik ebben a pillanatban akár mind be is lépnének, ráadásul Tom egészen biztos, hogy ezt bármennyiszer meg tudná ismételni, vagyis szabad a választás. See döbbent arcán aztán kicsit később mosoly jelent meg. Az „ez igen” arckifejezésre váltott.

– Ez... ez... szóval... Tökéletes munkát végeztél! – gagyogja See.

– Azon gondolkoztam, hogy milyen lesz a Bál – mondja Tom, tőle nem megszokott vehemensséggel.

– Nem tudom, Tom, még soha nem voltam, de te velem leszel – mondja See.

– Igen, és ezért nagyon hálás vagyok neked – válaszolja neki Tom vigyorgó képpel.

See teljesen belepirul a helyzetbe. Egyedül vannak a szobában. Most az akadémia összes lány hallgatója őrülten irigy lenne rá, ha megtudná, hogy Tom Tottival egy üres szobában, kettesben maradhatott.

– Kérdezhetek valamit? – kérdezi halkan See.

– Mit szeretnél kérdezni?

– Szóval... Nem azért... Csak tudod... érdekelne... Van, aki tetszik neked az Akadémián? – habogja ki nagy nehezen See.

Tom maga elé néz meredten, mintha nem is tudná, hogy mit kérdezett See tőle. Úgy látszik, mintha kilépett volna az éterbe, és azt sem tudná, mit tesz éppen. Már ott tart See, hogy megkérdezi tőle, hogy valami rosszat kérdezett-e, amikor nagy nehezen megszólal.

– Nem – válaszolja halkan, a fejét leszegve. See nem meri tovább faggatni, mert Tom igen gyorsan hatalmas változáson ment keresztül, és nem akarja megkockáztatni, hogy még rosszabbra forduljon a dolog, de aztán Tom mégis, magától folytatja. – Itt nincs. Valaki mást szeretek – mondja ismét csak halkan Tom.

See a szavak hallatára elszomorodik. Itt van a világ legcsábítóbb férfija vele, és bármi történhetne, de nem történik, mivel az a férfi mást szeret, és ezt el is mondta neki. Bárcsak ne kérdezte volna meg, akkor most még mindig lehetne reménykedni! De most már nincs vissza út, Tom foglalt és megostromolhatatlan.

A szerelem egy rációval irányíthatatlan érzelmi állapot. Jó, ennél sokkal szebb és összetettebb, de lecsupaszítva ennyi. Ha See képes lenne magát kívülről elemezni, akkor jól láthatná, hogy egy lepkecsapdában vergődik. Mivel Tom egy kifejezetten erre a célra született férfi, ezért elkerülhetetlen ez az egész helyzet, és nem azért történik, mert valós érzelmeket táplál iránta, hanem mert Tom Totti a világ egyik csodája, akinek egyedülállóan talán az egész galaxisban az a képessége, hogy akár akaratán kívül is csábítson.

– Ne haragudj, Tom, nem akartalak faggatni. Buta kérdés volt – mondja valóban megbánóan See.

– Nem, dehogy, egyáltalán nem baj. Ezt nem szokták tőlem megkérdezni. Sőt még soha, senki nem kérdezte meg. Mindenki csak magára gondol, amikor velem kapcsolatban érdeklődik. „Tom, leszel a barátom?” „Tom, megcsókolsz?” „Tom, leszel a szeretőm?”... – sorolja fancsali képpel Tom. – De az, hogy velem mi van, én mit szeretnék, senkit nem érdekel. Én mindenki számára, csak egy megszerezendő húsdarab vagyok – folytatja bánatosan. – Arra senki nem kíváncsi, hogy mi történt velem az életem eddigi részében.

– Engem érdekel. Mesélnél nekem róla? – kérdezi hirtelen See, majd utána meg is bánja, de már elindította a lavinát. Lesz, ami lesz, hát várja a választ halkan.

– Úgy hívták, Mimmi. 12 éves korom óta ismerem. Csodálatos, mindig mosolygós, vidám, okos, és valóban életrevaló lány – meséli Tom teljesen átélve a régi időket, az arca tele van derűvel. – Emlékszem, ahogy először együtt úsztunk apám birtokán a tóban, és felsikított, amikor valami hozzáért a vízben; azt hitte valami hatalmas szörnyeteg lehet, én meg odaúsztam, és „kimentettem” a vízből. Én voltam a szemében a hős megmentő – elneveti magát, és folytatja. – Mi egymásnak voltunk teremtve. – Ennyire szentimentálisnak még soha nem látta See Tomot.

– ...És hol van most? – kérdezi See Tomtól, aki, mint az első kérdésénél, megint elkomorul, és visszazuhan az előző, apatikus helyzetébe. Talán egy perc is eltelik, mire válaszol.

– Elment. El kellett mennie. Nem tudom, hogy most hol van. Él-e, vagy már nem. Csak remélni tudom, hogy vár rám. Két éve, amikor elbúcsúzott, azt mondta, hogy „...amíg élek, rád fogok várni!”. Én nem tehettem semmit. De ha vége ennek, és lesz rá lehetőségem, megkeresem, és soha többet nem fogom elengedni. – Tom szeméből könny csordult végig az arcán, egészen a szája széléig, amit a nyelvének hegyével itatott fel. Aztán gyorsan megtörölte a szemét, és mintha mi sem történt volna, a nagy vihar után a felhőket szétlökte volna a nap a sugaraival, megint szórja a meleget, úgy kérdezte meg hirtelen Seetől. – Na és te? Neked van valakid? – See hirtelen azt sem tudta, hogy mit mondjon. Ez a hirtelen érzelmi váltások okozta stressz igen erősen kihatott rá.

– Nem, nincs senkim.

– Majd lesz... És akkor megérted, hogy miről beszélek – mondja Tom.

See azt vágta volna rá legszívesebben, hogy ő már megtalálta, az ő személyében. De nem mert semmit mondani. Reálisan nézve, tudni lehet, hogy bár Tom kifejezetten vonzó jellem, nem biztos, hogy ez lenne az igaz szerelem. See számára viszont ő jelentette csak az igazit – de azt sem azért, mert valódi oka volt, hanem csak mert Tom, mint tudjuk, egy lepkecsapda az olyan feromonra szálló pillangóknak, mint amilyen See is.

Tommal hét nap alatt kiválasztották a kétszáz csapattagot. Általában ez el szokott tartani minimum négy hétig. Így viszont az Akadémia történetében egyedülálló lett. Egyébként a bálon való részvétel egyik feltétele az, hogy teljes létszámú csapata legyen a csapatvezetőknek.

A csapat hatvan százaléka lányokból állt – ki gondolta volna?! Nagyon sokat dolgoztak Tommal a válogatáson. Négy napig csak meghallgatások voltak. Rengeteg szempontot vettek figyelembe. Olyanokat, mint hogy hány pontot szerzett a besorolón – ezeket nézték az adott napokon erőnléti, vagy ügyességi, vagy elméleti rész szerint is – aztán, hogy milyen magas, hogy tud beszélni, és így tovább. Viszont, ami leginkább érdekes, Tomról kiderült, hogy bár eddig See is azt gondolta róla, hogy egyedül csak a csábításhoz ért, és mint katona sem feltétlenül állja meg a helyét, Tom hihetetlenül nagy érzékkel bír az emberekkel való kommunikációban, és velük kapcsolatos összes megérzése tökéletesen igazolja a valóságban is.

Tom ráérez arra, hogy kivel érdemes kapcsolatba kerülni. Aztán amikor kapcsolatba kerül vele, hihetetlenül jól tud vele kommunikálni, bármiről képes meggyőzni, és a legveszedelmesebb helyzeteken is nyugalommal szambáz végig. Tökéletes helyettese lett így Seenek.

See pedig igazán boldog volt. Eredményes napot zártak. Kész a csapat, egyenes útja van a bálra, és Tom bár nem szerelmes belé, mégis valami olyan érzése van, hogy az életében még nagy szerepe lesz fiúnak. Ilyen boldog gondolatokkal sétált késő este, koromsötétben az Akadémia külső részének kis erdős részén, amikor hirtelen mintha valaki lába alatt megroppant volna egy gally.

See azonnal behúzódott az egyik fa törzse mögé, és fülelt. Nemrég megölték Lisát. Nem lenne szerencsés helyzet ujjat húzni a gyilkossal. A sötétségben alig látni valamit, de a csöndben, hirtelen megint lépéseket hallani. Sőt, valaki szalad, talán éppen felé. See nagyon hegyezi a füleit, mert látni semmit nem lehet, de a szaladó ember tuti felé tart, és bár a szándéka meg a kiléte ismeretlen, mégis, mi van akkor, ha ő a gyilkos?

23. Szerelem vagy barátság?

Most, hogy teljesen magamhoz tértem, és mindent megfelelő módon, rendes valójában érzékelek, hallom a zenét, látom az embereket, hirtelen megint megakad a szemem Amyn, ahogy tőlem jobbra sétál egy csinos kisestélyiben. Rám mosolyog, és leemel egy poharat, benne valami itallal, megemeli előttem úgy, mintha azt mondaná, hogy „egészségedre, Ree” aztán mosolyogva iszik belőle.

A hatalmas terem szintjén legalább száz lakosztály van kialakítva – most már tudom, milyen okból kifolyólag –, ide szállingóznak a párocskák. Egy gladiátor és egy igen kiöltözött nő. Még egy gladiátor, és még egy kiöltözött nő, és ez így megy tovább. Szépen bemennek a saját lakosztályaikba, és azt már soha nem tudjuk meg, mi történik benn – mondhatni, tudni nem tudjuk, de sejthetjük.

Nem mondom, hogy rossz pénzbeli kiegészítése a ludusok vezetőinek, de nekem ebben mi a hasznom? Nyilván most a világ férfiúinak egy jó része alaposan lemarház, hogy mit akarok én, ingyen szerelem, meg miegymás, és még igazat is adnék nekik, de engem kényszerítenek erre, és a hátam közepése sem kívánom ezt most.

A lakosztály hatalmas. Nagyon is látszik rajta, hogy mivel sok pénzt fizettek értünk, akkor kapják is meg az érte járó luxust. Ahogy belépek, becsukódik mögöttünk az ajtó. Én csak állok ott, mintha teljesen meztelen lennék az ajtóban, és elég bután érzem magam. Nem nagyon tudom, mit csinálhatnék. A partnernőm, látván a lehetetlen bénaságomat, és lehet, el szeretné kerülni azt, hogy kisfiús zavaromban még a végén sírva fakadjak, a segítségemre siet – odajön, kézen fog, és finoman magával húz egy akcióra csinosan felkészített, hatalmas ágy felé.

– Engedd meg, hogy bemutatkozzam neked: Nenee vagyok. Nenee Koopen.

– Én meg Ree Vox vagyok – leülök az ágyra, fura az érzés nagyon, mint amikor a kivégzésem volt: a gyomromban van egy nem is olyan kicsi görcs.

– Igen, tudom, azért választottalak téged – mondja mosolyogva Nenee, és hanyatt fekszik az ágyon.

– Honnan... honnan ismersz engem? – kérdezem tapogatózva.

– Téged? – kérdezi nevetve Nenee – Téged szerintem mindenki ismer a Mynodison.

Mivel nekem semmi visszajelzésem nincs, magányosan, egyszerű emberként élem az életemet, fogalmam sincs, hogy mit látnak belőlem a világon mások. Itt persze kiderült számomra is, hogy azóta, hogy bekerültem egy csomó ember látókörébe és világszámot sikerült rittyentenünk Doudyval – túléltük a lehetetlent –, így ránk szegeződtek a szemek, és nemcsak a szemek, hanem a kamerák is.

– És ki az a mindenki? – kérdezem.

– Hallod? – mondja nevetgélve. – Ne légy buta! Szerintem nincs az az ember, aki legalább egyszer ne találkozott volna már a neveddel.

– Te mióta ismersz engem? – kérdezem a lánytól, amire felül az ágyon.

– Először akkor láttalak, amikor a kivégzésed volt. Én nem szeretem a gladiátor harcokat. De aznap pont a birtok számadási ügyeit intéztem, és a nappaliban ment a kivetítőn a műsor. Abban a műsorban legalább százszor elhangzott a neved. Majd utána nem sokkal Deby készített veled riportot...

– Nemcsak velem, ott volt Doudy is – szakítom félbe, mert rosszul esik, hogy mindenki csak rólam beszél, pedig Doudynak csaknem ugyanolyan, ha nem fontosabb szerepe volt a kivégzésen, mint nekem.

– Igen, tudom. Ő volt Vakka Lome egyik katonája, ha jól emlékszem – mondja Nenee. Engem meglep, hogy valaki ismeri Doudyt, és most megint csak kifogták a szelet a vitorlámból. – Viszont amit a mai napon tettél, az ismét megerősítette a helyed a soha el nem felejthetőek között.

– Én nem nagyon akarok oda bekerülni – mondom kicsit kényelmetlenül fészkelődve.

– Azt akkor nagyon keményen elbaltáztad, mert igen masszívan ott vagy.

– Te mit szeretnél tőlem?

– Pfffff... – Nenee ismét hanyatt veti magát az ágyon, és maga sem tudja, hogy mit mondjon – Az a helyzet, hogy soha nem csináltam még ilyet. Nem is tudom, hogy pontosan hogy kell az ilyet csinálni. – Nenee inkább magának mondja ezt, mintsem nekem szánja válaszként.

– Melyik részét nem tudod? – kérdezem tőle tréfásan, és most kicsit én nevetem el magam.

– Ajh... nem kell viccelődni velem – hangzik Neneetől, mikor mind a két kezét az arca elé teszi és végighúzza rajta.

– Bocsánat. Nem bántásképpen mondtam, de nem hagyhattam ki. Tudod, hogy ezt... – Kicsit gondolkozom, hogy hogy mondjam el szépen a lánynak, hogy ne legyen bántó, hisz mégiscsak egy kisebb vagyont hagyott ott értem, viszont talán jó, ha tudja, hogyan viseltetek az ügy iránt – ...Szóval én sem voltam még ilyen helyzetben. De nem is nagyon szeretnék. Nem önszántamból vagyok itt. – Nenee hirtelen megint felül az ágyon.

– Ez most mit jelentsen? – kérdi tágra nyitott szemekkel. – Kényszerítettek? – kérdezi gyereki naivsággal.

– Most te ezt komolyan kérdezed? Pénzt fizettél ezért, hogy itt lehessünk. Szerinted ez itt most vásári vattacukor a gyerekeknek? Nem. Kőkemény kizsákmányolása az ember testének – mondom vehemensen, mire Nenee szeme még inkább elkerekedik, és mintha picit el is pirulna.

– Ne haragudj, nem akartalak megbántani!

– Nem bántottál meg, de mégis mire számítottál? Mit hittél? – Nenee elgondolkozik, és nem sokkal utána válaszol.

– Nem is tudom... ááá... mindegy.

– De nem mindegy! Érdekel...

– Azt gondoltam, hogy ez egy férfinál másképp van... Hogy akarja mindig, és szinte bárkivel. Sőt! Imponál neki, ha valaki, vagy valakik sok pénzt is adnak azért, hogy vele lehessen – mondja Nenee, és a nyakát simogatja, mint aki vagy elájulni készül, vagy legalábbis iszonyúan meleg neki a helyiség levegője – Buta voltam, ne haragudj, nem akartalak ilyen helyzetbe hozni!

– Semmi baj, ha nem te, akkor más megtette volna. Már előtted volt két komoly szándékú érdeklődöm – mondom szomorú hangon neki, mert valójában igen kiábrándítónak érzem a helyzetet. – De én nem értem, hogy egy ilyen csinos lánynak miért ilyen helyen kell magának... szóval keresgélnie, és pasit vennie – mondom kicsit felindultan, mert nem értem a helyzetet, hogy miért jönnek ide nők és válogatnak az izmos pasik közül, és alkudoznak rájuk.

– Mert tetszel nekem – mondja, amitől kicsit megdöbbenek, de folytatja. – Én nem válogatni jöttem. Én miattad jöttem ide. Csakis miattad – mondja a lány kicsit szemlesütve, de azért próbál szemkontaktusban maradni velem.

– De én nem vagyok senki. Te viszont hogy tudtál ennyi pénzt kifizetni? Ki vagy Te?

– Már mondtam, én vagyok Nenne Koopen – ismételi meg a bemutatkozását.

– Igen-igen... Ezt már mondtad, de bocsáss meg, én soha nem hallottam még ezt a nevet, és bár hallottam a nagyteremben sugdolózást, és abból ki lehet következtetni, hogy igen ismert és fejedelmi személy lehetsz, pláne ennyi pénzt fizettél egy éjszakáért – válaszolom Neneenek, aki kicsit buta arckifejezéssel néz rám, mert el sem tudja képzelni, hogy van olyan, aki nem hallotta még az ő nevét.

– Én a Keleti Föld kormányzójának a lánya vagyok – azért minden kétsége ellenére, kedvesen válaszol nekem.

– Keleti Föld?! – kicsit elmélázok rajta.

Azt sem tudom, hogy a Centrális hol van, bár láttam térképet. Amy mutatott meg mesélt csomó dolgot, de csak elképzelni tudom, hogy milyen lehet. Világos, a Keleti Föld keletre van, de egy dobogósnak minden dolog újnak tűnik. Már sok éve, hogy elkerültem a Szektorból, de még mindig furcsa ez az folyton csak táguló világ.

– Igen. De hogyhogy nem tudsz ilyen dolgokat? – kérdezi, és közben vizslatja a nyakamat, ahol az osztályom jelzéséül szolgáló, szokásosan foszforeszkáló számjelnek kellene lennie.

– Ez egy igen hosszú történet – válaszolom neki, és fölállok az ágyról. Az emlékek azért csak felgyülemlenek bennem. A Szektor, Lini, aztán a menekülések, a csempészet. Ebben a pár évben annyi dolog történt velem, hogy más el sem hiszi. Talán a legtöbb embernek egész életében nem történik ennyi minden.

– Nem baj, van időm. Mesélj nekem! – mondja Nenee, és kényelmesen elhelyezkedik az ágyon.

Nem nagyon akarom a dolgot, de végső soron a lány arca nyugalmat, szimpátiát sugároz, és a megérzésem vele kapcsolatosan az, hogy bár nem ismerjük egymást, de ő is az a személy, aki az első pillanattól kezdve, hogy leteszi a voksát valami mellett, nem tágít mellőle. Megbízom benne. Sőt azt érzem, mintha a jövőt tekintve innentől kezdve már mellettem állna, amíg csak teheti. Ráadásul, ha valaki nagyon akarja, utána tud nézni a múltamnak. Viszont tudom, hogy a tízesek világában nem szokás ennyire vájkálni a múltban, hacsak annak igen nyomós oka nincs. Így aztán belekezdek.

– Én a szektorból jövök, és csak pár éve kerültem ki onnan...

Hosszú percekig mesélem, hogy mi történt velem. Persze azokat a dolgokat, amelyek nem tartoznak rá – és nem tartozik senkire –, nem osztom meg vele. Nenee figyelmesen hallgat, és látszik rajta, hogy nemcsak illendőségből kérdezi, amit kérdez, és nem a füle mellett engedi el, amit mondok, hanem valóban fel is fogja, sőt meg is jegyzi, amiket hall.

– Nem semmi történeted van! – mondja Nenee.

– Megszoktam, hogy velem csak úgy történnek a dolgok. Egyik probléma húzza a másik problémát, holott én nem csináltam semmi rosszat, csak próbáltam – először túlélni, aztán meg – élni.

– Kérdezhetek valamit? – Nenee kicsit maga elé néz, mintha keresné a megfelelő mondatot, amivel jól tudná érzékeltetni azt, hogy mire kíváncsi.

Valami ilyesmit látok az arcán, amikor megfordulok, és talán kicsit feszeng is a helyén, bár az elején kényelembe helyezte magát. Nekem ez a kérdés mindig olyan furcsa volt. Hiszen maga a kérdés is egy kérdés, és azért soha nem szokott az ember engedélyt kérni, hogy a „Kérdezhetek-e valamit?” kérdést is engedélyezhesse, mert akkor egy soha véget nem érő, sehova nem vezető körforgás rabjává válna, és nem tudna megkérdezni semmit. Ha valaki kérdezni akar, akkor kérdezzen, és kész!

– Mit szeretnél tudni? – nyilván az előbbi okfejtésem azért nem mondom el neki.

– Nem tetszem neked?

Nenee halkan kérdezi és úgy, mint aki igen bizonytalan lábakon áll. A határozottság legkisebb jelét sem látom rajta. Meg is érkeztünk akkor. Nenee már szinte az elején mondta, hogy tetszem neki. Nem tudom, mi játszódhat le benne pontosan, de az tuti, hogy nagy merészség kell egy nőnek ehhez, amit ő tesz. Viszont mert nagyon akarja, félretesz minden ez ellen szóló elvet, hivatali meg pozícióból származó fejedelmi felsőbbrendűséget, és minden társadalmi elvárásokon meg hasonló sztereotípiákon alapuló megszokást, idejön és bár bágyadtan is, de a szemembe nézve megkérdez. Nekem valahol kellemetlen ez a kérdés, de nagyon sokat nőtt emiatt a szememben Nenee.

Mert ki is vagyok én? Egy dobogós, aki véletlenül feltört, mint a talajvíz. De nem pompával és születési jogon szerzett címekkel, rangokkal, hanem vérrel kent mocsokban edződött, harmad-, vagy talán másodrendű gladiátori érdemekkel. Ő egy igazvérű fejedelem. Eddig nem tudtam, de ő maga mondta, hogy az egyik földrész kormányzójának a lánya. Nagy merészség belehabarodni egy pórias senkibe, ráadásul ezt el is árulni neki. Játszadozhatna velem. Idejéből, pénzéből kifutná. Semmi baja nem lenne belőle. De ő más, mint a többi. Örülök, hogy nem az a másik két nő valamelyikének karmai közt vergődöm most, hanem ez a tiszta lelkű, és nagyon kedves nő fekszik az ágyban előttem.

Mit mondhatnék most neki?! Szép lány. Tiszta lelkű. Nagyon szívesen venném, ha a barátságába fogadna. Vonzó is. Talán kívánatos is. De nekem valami hiányzik.

Nem tudom megmagyarázni, de hiányzik.

Furán érzem magam, mert ő meg most ott ül, mint egy rab, aki beletörődően várja az ítéletét, de csillogó szemekkel, reményekkel és lemondásokkal vegyített érzelmekkel. Nagyon aranyos. Nem akarom sem megsérteni, sem megbántani, sem kihasználni, de bevallom őszintén, hogy bár alig ismerem, elveszíteni sem szeretném. Mit mondjak hát akkor neki? Igyekeztem a legnehezebb helyzetekben is mindig igazat mondani, és a legtöbb esetben csak a vesztemet okozta. De ha most hazudok, és megneszeli, akkor örökké utálni fog. De csak most ismertem meg. Mi lesz, ha megutál? Semmi. Ugyanaz, ami két órával ezelőtt, amikor azt sem tudtam, hogy létezik.

Persze ez nem igaz. Most mindenféle buta gondolat cikázik az át agyamon. Mi lenne a jó döntés, mit veszítek a helyzeten, és mit nyerhetek? Vannak tipikus férfi gondolatok. Vannak elgyengült, emberies vélemények. De végül is az határozza meg az ember végső jellemét, hogy nehéz helyzetekben hogy tud kiállni magáért, és hogyan cselekedik. Úgy, mint egy gyalázatos, bunkó semmirekellő, vagy egy olyan ember, akibe érdemes időt fektetni, akivel érdemes ismerkedni, akinek érdemes a barátja, a társa lenni. Hányszor bukik el vajon egy ember, amíg valóban megtalálja életének azt a medrét, amiben érdemes haladnia? Elítélhető-e a személy azért, mert olykor-olykor rossz döntéseket hoz? Kétségtelenül igen. Viszont a legtöbben, ha tehetnék, csak elsasszéznának a legkisebb felelősségvállalás elől is, és kicsinyes jellemben szenvedve, csípőből, zsigeri hazugságokat löknének bármely piciny ügy kivédésének okán is. Szép cselekedet ez vajon? A következmények csak jók lehetnek, és nem akarom magam belekergetni olyan helyzetekbe, ami nekem rossz. Értem! De amikor elköveted a galád cselekedetet, akkor nem gondolsz arra, hogy kiderül rólad? Mikor is vagy igazi ember? Vajon nem akkor, amikor ki tudsz állni magadért bármikor, bármilyen helyzetben is legyen az? Ki az, aki tökéletes? Senki. De ez nem mentesít az alól, hogy legalább meg kellene próbálni néha annak lenni.

Hú, de messze vezet ez a sok filozofálgatás! Nem is tudom, miért pont most jutnak ezek eszembe. Talán Nenee az, aki ezt kihozza belőlem. Ránézek, és látom, mennyire feszeng előttem. Még mindig türelmesen vár, bár már sejti, hogy számára nem túl előnyös választ fog kapni. Miért ilyen nehéz ez? Hazudjak vagy ne hazudjak? Megbántsam vagy ne bántsam meg? Ezek jutnak eszembe, és váltakozva megerősítésre várnak. A másodpercek csak telnek, Nenee meg várja a válaszomat.

– ...Ez nem olyan könnyű kérdés... – kezdek bele a lehető legbutább módon a válaszba, amire Nenee persze azonnal ráveti magát.

– De miért lenne ez olyan bonyolult?

– Tudod, maga a helyzet bonyolult. Azért gondolj abba bele, hogy kerültünk ilyen helyzetbe. Nem egy könnyed séta alkalmával találkoztunk. Nagyon örülök, hogy te vagy most itt velem, és nem valaki egészen más. Amit megismertem belőled, az mind-mind csak pozitív. De ennyi idő igazán kevés arra, hogy megismerhesselek...

Látom, Nenee arca picit elszomorodik, és tudja, hogy ez nem az a válasz, ami megnyugtatóan érezteti, hogy ő mindenekfelett szerelemben, tejben-vajban lesz fürösztve. Én igazán megpróbálom úgy csűrni-csavarni a mondanivalóm, hogy egyrészt igaz legyen, ne hazudozzak, de ne is bántsam meg, mert annál fontosabb számomra, még így is, hogy alig ismerem. De amikor az ember valamit nagyon szeretne, és annak csak egy részét érheti el, igen elszomorítja, és sokszor nem is kér belőle. Azt a fél részt sem szeretné már, holott lehet, az is a világon mindennél többet érne. Lini ugyanezt tette velem. Így utólag úgy érzem, hogy vele mindig is csak azt a bizonyos fél részt éreztem, pedig én mindvégig fülig szerelmes voltam belé.

Talán még most is. Lehet, ezért nem megy egy másik nőnek az elfogadása.

Na meg ott van Amy. Jó, Amy nem ember, de sokszor azt érzem, hogy nem is kell nekem senki olyan, aki emberből van. Sokkal jobb életem lenne egy olyan robot mellett, aki hűséges, odafigyelő, nem kérkedik, nem hivalkodik, hanem egyszerűen csak szeret, a maga robot módján. Nem tudom ezt érzékeltetni, csak érzem legbelül, hogy mekkora adomány volt ez nekem az élettől. Sok mindent elvett, és vesz is tőlem, sok rossz helyzetbe navigál, de Amy egy csodálatos ajándék. Még sokszor ma sem tudom elhinni, hogy igaz.

A mondókám végére érve, Nenee picit elkomorodva vár pár másodpercet – gondolom, átrágja utoljára a hallottakat –, és válaszol.

– Szóval nem nagyon tetszem neked.

– Nem mondtam ilyet, pont hogy tetszel, csak nem... nem úgy... Illetve... szóval érted. – Egyre rosszabb, ahogy belekavarom magam, a butábbnál butább mondatokba és szavakba.

Nenee felkel az ágyról, szépen elegyengeti az öltözetét, a nagyon gyönyörű, fehér kisestélyit, és mosolyogva rám néz.

– Semmi baj – mondja olyan aranyosan mosolyogva, hogy talán most érzem először az egész este alatt, hogy nem bánnám, ha azért megcsókolna. Nenee egyáltalán nem csúnya. Sőt kifejezetten babaarca és tökéletes teste van. Hogy én miért nem kattanok rá azonnal, nem tudom. De tényleg! Talán nem ő az igazi? Nem értem én sem magam. Itt egy igazán kedves, csinos nő, aki engem akar, még az is lehet, hogy hosszútávon is szeretne – nem úgy, mint Lini, aki csak eldob, amikor az érdekei úgy kívánják, és nem úgy, mint Amy, akit bár a világon mindennél jobban kedvelek, de emberi érzelmeket nem tud adni – viszont őt, amíg élek, soha nem engedem el magam mellől.

– Ez most azt jelenti, hogy soha többet nem foglak látni? Mert én azt nem akar...– Nyugi, nem mondtam ilyet. Csak érts meg engem is! Nekem sem könnyű. Elemeznem kell ezt a mostani helyzetet. Azt, ami történt, és ahogy történt. – Nenee még igazgatja magát, és indulásra készül, amit most hirtelen a legkevésbé sem szeretnék.

– Ne menj, maradj még, kérlek! – mondom, és felé nyújtom a kezemet, mert tényleg nagyon akarom, hogy maradjon még. Félek tőle, hogy mi lenne, vagy mi történne, ha maradna, de egyben elengedni sem szeretném, mert attól még jobban félek, hogy elmegy, és soha többet nem látom.

– Nem. Most el kell menjek.

– Ugye nem látlak többet? – most meg én fordulok át, igen negatív érzésekbe.

– Nem tudom, mi lesz. Át kell gondolnom – válaszol reálisan, de az arca azért mosolyog, ami megint csak nem erőltetett, hanem egyértelműen igaz mosoly. Ritka az olyan ember, aki ennyire őszinte, mint ő.

– Ki fog engem megmenteni megint? – kérdezem, mosolyt erőltetve az arcomra, de a kérdés nem bizonyul túl szerencsésnek. A szerelmét nem fogadom el, de számítóan vágynék arra, hogy fizessen azért, hogy mással ne kelljen lefeküdnöm, ha mégis arra kerülne a sor ismét. – Ne haragudj, nem úgy értettem, hogy... – gagyogok megint, mert felismerem a hibámat, de Nenee megment most is.

– Tudom! – mondja, odalép, és a számra teszi csitítóan a mutatóujját. – Te jó ember vagy... Kár, hogy nem az enyém – mondja, és azzal megcsókolja az arcomat.

Én meg csak állok ott, mint egy szerencsétlen, nagy kupac, semmirevaló kacat, miközben engedem, hogy kilépjen a lakosztályból Nenee. Nem mondok semmit, nem szólok neki semmit, csak elengedem. Nagyon bánom, hogy nem tartottam vissza, hogy nem csókoltam meg, hogy nem adtam meg neki azt, amiért jött.

Az ember érzi néha azt, hogy csak úgy elengedi a lehetőségeket maga mellett, és semmi értelme nincs, mert megtehetné az ellenkezőjét is akár. De már hiába, megtörtént. Így történt meg, és nem máshogy. Utánamehetnék, de ő valóban egy fejedelmi nő. Megsérteném vele, és tudom, hogy nem jönne vissza. Ez nem büszkeség, csakhogy ő Nenee Koopen, egyébként a világ egyik legbájosabb nője, akit én, Ree Vox, sikeresen visszautasítottam, vagy mondhatni elszalasztottam. Talán örökre, és talán soha nem is láthatom. Egy igazi ökör vagy, Ree... Nem... nem is ökör, hanem egy barom... Igen... Az vagy, Ree! Egy barom vagy.

24. Amy ügyei

Amy kiszállt a légtaxiból. A város igen tiszta és nyugodt. Nem csoda, hisz ez a kormányzó városa. Drake Freedama a város keleti részén lakik, ami egy teljesen elszeparált rész az idegenektől.

A Royal Court az egyik legrégebbi város a Centrálisban, mégis a legmodernebb felszereltségű, és stílusra is előremutató, innovatív kinézetet tükröz. A kormányzó lépést tart a korral, és az új dolgokkal teljesen felszereli a városát.

Amy igen tudatos és határozott lépésekkel indul meg egy nagy csarnok felé, ami az útnak átellenes oldalán fekszik. Kívülről a csarnok semmivel sem néz ki szebben, és semmivel sem csúnyábban, mint a többi mellette fekvő. A hatalmas bejárata előtt senki nem áll. A többi csarnok némelyikénél őrök strázsálnak, de itt talán a tulajdonos nem tartotta fontosnak, hogy vigyázzák a bejáratot.

Amy tenyerét, retináját és hangját is bevizsgálja a rendszer, és pár másodperc múlva nyílik az ajtó. Az érdekessége az, hogy a csarnok nem egy hatalmas tér, mint ahogyan azt várná a belépő, hanem mintha egy lakássokkal beépített háztömb lenne, sok kicsi helyiséggel a gyomrában. Az ajtótól egy hosszú folyosón át vezet az út oda, ahova Amy tart. Amy arca tökéletesen nyugodt, és semmilyen érzelmet nem mutat. Tökéletes pókerjátékos lenne, ha létezne ilyen játék a bolygón.

Bekopogtat egy üvegajtón, amin át már látni lehet egy jókora embert az asztala mögött. Barna hajtincsei összevissza állnak a feje tetején, mintha nem lenne gazdájuk. Amy hozzá jött.

– Gyere be, kislány, már vártalak – mondja, és int a lánynak.

Amy kinyitja az ajtót, és belép. Az üvegajtó a megszokottól jóval kisebb, így Amynek, bár nem túl magas, mégis le kell a fejét hajtania, hogy ne üsse be az ajtó felső keretébe. A szoba tele van füstölve. Az asztala mögött vigyorgó ember kövér. Alig fér el a székén. A nyakán egy 10-es szám foszforeszkál. A tízeseknél, hogy valaki kövér legyen, szinte elképzelhetetlen. Hogy ő hogy hozta össze, rejtély. A kezében egy vákuumfüstölő. Az orrához emeli, parancsot ad az eszköznek, amiből két füstcsík száll ki pont az orrlyukaiba, amit mohón magába szív. Pár másodpercig benntartja, majd elégedetten fúj ki az irodába. Egész nap ezt teszi, nem csodálni hát, hogy belépve vágni lehetne a füstöt. Amyre nincs hatással, nem lesz tőle függő, és nem fog tőle köhögni sem.

Kevés ember szívja már a vákuumfüstöt, mert bár a nanobotoknak köszönhetően nem okoz halált, de a szervezetre kikerülhetetlenül addiktív hatással van. Aki szívja, annak a helyiségekbe előre beszerelt szelektív elszívó egyébként az utolsó atomig elszívná, de ez az ember, úgy látszik, nem törődik ezzel.

– Üdv, Zeese! – köszönti Amy a nagydarab embert. Senki nem tudja pontosan, hogy hívják, mindenki csak Zeese-nek hívja.

Az irodája ősrégi berendezésekkel van telítve. Ötvözve van a modern kori dolgokkal, de a székek, az asztal fából vannak. Mintha a múltból teleportálták volna ide ezt a helyiséget. A félhomály, a füst és a berendezések kocsmai, de legalábbis vadnyugati hangulatot tükröznek.

– Na mi a teperés feléd, kislány? – Zeese nagyon vagány egy fószer. Ha az ember belenéz a kékes-zöldes szemébe, huncutságot vél felismerni bennük.

– Ezt kérdezem én is tőled! – mosolyog rá Amy.

– Összeállítottam Neked... El is küldtem – mondja Zeese.

Amy szemében látszik, hogy már nézi is a küldött anyagot.

– Ez jó lesz – mondja Amy. – Most átutaltam a pénzed. De ne kelljen megbánnom! – veti oda Amy, és hunyorít egyet rá.

– Jaj, kislány, Zeese bácsi mindig teszi a dolgát. Az üzlet az üzlet. Énbennem mindig is megbízhatsz – válaszol Zeese nagy vigyorogva, mint akin látszik a sunyiság minden árnyalata, csak éppen az nem, hogy ebben a nagy színkavalkádban merre is található az igazság.

– Na, ezt mindjárt gondoltam – vágja vissza Amy, szintén vigyorogva. – Én akkor megyek is. A jövő héten találkozunk.

– Máris rohansz? Ülj le, igyál valamit velem! – mondja Zeese, és próbálja leporolni az asztalán lévő kupit, amin olyan dolgok vannak felhalmozva, amikről azt sem lehet tudni, mire valóak. A tízesek nem használnak eszközöket, illetve csak a nagyon szükségeseket. Amit csak tudnak, mindent megoldanak virtuális eszközökkel. Zeese pont ennek ellentettje, minden kütyüt összegyűjt – aztán lehet, hogy semmit nem használ belőlük.

– Mennem kell, ma még sok mindent kell intéznem. De jövő héten várj, mert jönni fogok!

– Tudod, hogy mindig öröm veled üzletelni. Várlak, kislány – mondja, azzal Amy kilép az ajtón, megint lehajolva, hogy ne üsse be a fejét.

Pár perccel ezután Amy ismét légtaxiba ül, és hosszú órákon át utazik, keresztül városokon. A légtaxi teljesen automatikus, nincs élő személyzete. A 6-8 négyzetméteres belső terében most Amy egyedül utazik. Lehetne kérnie egy csomó szolgáltatást. Zenét, videót, vagy akár beszélgethetne a mesterséges vezérlőkkel, de Amy tökéletesen elvan egyedül, szinte mozdulatlanul.

Pár óra múlva, a Kekkory városba érkezve kilép a légtaxiból. Azt mondják, a Centrálisban ez a város a legdurvább. Itt a legtöbb párbaj, az összes várost tekintve.

Azt nem lehet tudni, hogy direkt ide járnak-e a tesztoszteronbajnokok, vagy csak így alakult, hogy itt él az összes párbajhős, mindenesetre a statisztika ebben a városban állítja azt, hogy kiemelkedően magas ez a szám.

Amy most egy bárba megy be. Kívülről csomó villogó, virtuális reklám, ami felhívja a figyelmet, hogy gyere be, itt fogsz legjobban szórakozni. Amy teljesen hátrasétál, ahol két biztonsági őrféle, hatalmas monstrum állja útját. Amytől legalább egy-egy fejjel magasabbak, és akkora válluk van, hogy majdnem hogy nem fér el a testükön. Amy mond nekik valamit, amikor is az egyik hátramegy egy hátsó részre, és pár perc múlva int, hogy menjen vele. Addig a külső őr tovább vigyáz.

A hátsó rész teljesen ki van világosítva, nem úgy, mint a bár külső részében. Az őr egyből visszaindul a helyére. Mikor belép, Amy egy szép tágas helyiségben találja magát, ami annyira üresen fest, mintha épp most költözne oda valaki. Az egész terem iszonyatosan világos, a fehér falak is csak erősítik a fényárt. Egy átlátszó, virtuális asztal mögött egy harminc év körüli nő ül a sarokban, egy az asztalhoz hasonló kialakítású, és stílusban ahhoz illő széken. Az asztalon nincs semmi. Olyan, mintha valami börtön lenne. Amy tudja, hogy a nő mindig valami videót néz, és üzleteket köt.

– Helló, Amy!

– Helló, Baby!

– Jöttél, hogy jól járj? – kérdezi sunyi mosollyal a nő. Iszonyatosan erős smink van az arcán. Persze ilyen fényben lehet, nem is árt, hogy egyáltalán az arcát ki lehessen venni.

– Amíg jól járok veled, természetesen jövök.

– Nincs szándékomban olyat adni, amivel nem jársz jól! – Most is ott lézeng az arcán a sunyi mosolygás.

– Mid van a számomra? – kérdezi Amy.

– Elküldtem most Neked – mondja, és már látni is Amy szemén, hogy vizsgálja a küldeményt. – Viszont van egy másik lehetőség is, ha érdekel.

– Miről lenne szó? – kérdezi Amy, aki még mindig vizsgálja azt, amit Baby küldött neki.

– Úgy hívják, hogy Csonttörő. Elküldtem most ezt is neked. Gondold át!

– Szép neve van. – Amy szemében látni, hogy folyamatosan nézegeti a küldött dolgokat.

– És dolgos egy vadember – veti oda Baby.

– Legyen. Egy próbát megér. Utaltam a pénzed. Jövő héten jövök. Ja, és a megbízásról mi hír van?

– Sajnos még semmi. Értesítelek, ha lesz valami. Öröm volt veled üzletelni – mondja megint a sunyi mosolyával Baby.

25. A hírnév

Aznap éjszaka a lakosztályban aludtam. Bármi is történik, reggelig ott kell maradnia a gladiátornak, amikor is megint csak egyszerre vonul vissza az összes gladiátor, ki-ki a maga ludusába.

Ahogy vonultak, az egyik ludus gladiátora megszólal.

– Szerintetek minden férfinak vannak tökei? – néz szét cinikusan bambán, azt mímelve, mintha körülkémlelne a nagyvilágban. Én meg tudom jól, hogy nekem szól a kis közjátéka. – Mert ha van olyan férfiféle, akinek nincsen, akkor az igen töketlen tud lenni éjszakánként, nőközelben. Mint gondoltok ti erről? – kérdezi, miközben néhány társuk felröhög.

Buta érzés pont ezt hallani, tudván, hogy Nenee hogy hagyott ott pár óra múlva egyedül, egész éjszakára. Ha ezt megneszelnék most, még inkább menne az oltogatás és a cikizés. Szerencsére, ezt csak mi ketten tudjuk. Én meg Nenee.

– Én megmutatnám annak, aki nem tudja használni, hogy hogy kell....Ding, dang, ding, dang... – mondja egy másik gladiátor, aki egy jóval több, mint méteres láthatatlan ostort lóbál és csapkod ide-oda (a lába között), nyilván a nemi szervét imitálva.. A többiek megint röhögnek.

– Ne foglalkozz velük, Ree! – szól hozzám Marko.

– Tudod a természet általában sikeresen kiosztja a testi javaitokat, de észt hozzá, csak azt a minimálisat adja, amivel használni tudod azt, amihez a legkevesebb agysejtre van szükséged. Konkrétan kettőre. Egyre, amelyikkel használod, meg még egyre, amivel a végen azt mondogatod, hogy „Hű, de jó csávó vagyok!” – mondom nekik, azért megfelelve a kihívásnak, amivel nyilván megszégyeníteni akarnak. Marko mosolyog magában. De a többiek nem hagyják abba.

– Te, Ree fiam! Oszt tudod-é, hogy hogy néz ki egy nő meztelenül? Szánok rá időt, és csak a te kedvedért rajzolok neked majd egy puncit, nehogy összetéveszd a végén egy nanoostorral – mondja, és nagy hahotázásba kezd a végén, a legtöbb gladiátor pedig vele együtt röhög.

– Lehet, nincs is neki odalenn kiscsikója, ezért fél a lányok közelében lenni! – mondja egy másik.

– De van neki. Én már láttam saját a szememmel. Nem túl nagy, de van neki – mondja Grotton, aki szintén nagyon élvezi, hogy épp engem szégyenítenek a többiek, és még csak nem is kell neki nagy hangadónak lennie.

– Akkor meg csak ott lesz a bibi, hogy szégyenlős az a kiscsikó. Hagyjunk neki időt a kibontakozásra! – mondja ismét az előző, aki már szinte fuldokol a röhögéstől.

Don meg a többi intéző nem szól bele. A Ludusok közötti feszültség meg cikizés természetes. Nyilván, ha elfajulna a viccelés, biztos leállítanák. De ez így a „belefér” kategóriába tartozik még.

Ha akarnám, felvehetném a kesztyűt ezekkel a gladiátorokkal. De először is, igazuk van, csúnyán beégtem az éjszaka. Amit ők meg nem tudnak, az meg végképp igazat ad nekik – bár soha nem mondanám el, hisz olajat a tűzre nem tennék.

A következő héten igen tompa vagyok. Hétfőn meg szerdán szinte egyfolytában csak edzek, enni sem eszek. Nagyon zavar ez az egész helyzet, ami történt Neneevel. De ha vissza tudnám tekerni az idő kerekét, akkor sem tudom megmondani, hogy másképpen csinálnám-e vajon az egészet, vagy minden ugyanúgy zajlana-e, mint akkor este.

Alig várom a szerdát, hogy kimehessek Ferenc Baráttal, és találkozzak Amyvel.

Alig bírok aludni, már korán reggel talpon vagyok, és szinte siettetném az időt. Amy szokásosan nyugodt, és elmondja, hogy minden rendben. Nem történik semmi, keresi a megoldásokat intézi a dolgait, kész arra, hogy ma szerda lévén, gyakoroljunk. – Amy, te tudtad, hogy minket kiárulnak pénzért a nőknek?

– Igen, tudtam. Ez a gladiátoroknál hagyomány, és valahol dicsőség is.

– Miféle dicsőség ez? Prostituálnak, mint valami ribancot!

– Nézőpont kérdése. A gladiátorok nem, vagy csak nagyon különleges engedéllyel tarthatnak barátnőt vagy társat. Engem sem hagytak melletted, pedig megpróbáltam mindent bevetni. Egy férfinak szüksége van testi örömökre is. Ezért akik jól harcolnak, jutalomként részt vesznek a hétvégenként tartandó fogadásokon, ahol pénz ellenében kiélvezhetik az éjszakát. Mindenki jól jár – magyarázza Amy. – Csak én nem járok jól ezzel.

– Miért nem jársz jól?

– Mert én nem akarok, és nem is tudok így... Szóval, ehhez nekem több kell.

– Értem, de a gladiátorokat köti mindenféle szabály, többek között ez is. Úgy van összerakva, hogy a legtöbb embernek jó legyen. Ritka az a gladiátor, aki nem vágyik a testi örömökre, pláne úgy, hogy akár évtizedeken keresztül be van zárva.

– Te ismered Nenee Koopent? – kérdezem hirtelen tőle.

– Igen, ő a Keleti Föld kormányzójának, Alise Doortynak a lánya – válaszol szokásos nyugalommal Amy.

– Jó! De tudod, ki ő pontosan, milyen ember, vagy mit tudom én, bármit, ami személyes vele kapcsolatosan?

– Nem sok minden van az adatbázisokban róla. De mégis, mire vagy kíváncsi? – kérdezi, mert nem tud megfelelő választ adni nekem, és szeretné pontosítani, hogy jobban tudjon segíteni nekem.

– Nem érdekes. Ő volt, aki aznap este megvásárolt.

– Tudom – mondja Amy.

– Szerinted megbízható lány lehet?

– Nem tudom eldönteni. A számomra elérhető információk alapján ilyen mérvű megítélést nem tudok tenni. – Amy szokásosan alapos, és azt teszi, ami nekem a legjobb, vagyis elemez a végletekig, és ha valamiben nem biztos, akkor nem mond hülyeséget csak azért, hogy mondjon valamit. Egy ember itt már biztos azt mondaná, hogy szerintem így, meg úgy, és közben fogalma sincs, hogy miről beszél.

Az edzés alatt az agyam folyton Neneen jár. Hol lehet, mit csinál? Vajon látom-e még? Amy megjegyzi megint, hogy igen sokat fejlődtem, és lassan nem lesz szükségem rá.

– Amy, nekem mindig is szükségem lesz Rád! – mondom neki, és megölelem.

Amy nem lepődik meg, odabújik, és visszaölel. Nagyon jó érzés.

– Amit tudok, megteszek, Ree! Mindig!

Nem is tudom, olyan érzelgős lettem. Felkavart ez a Nenee-eset. Minek is kell mindig ilyen bonyolult helyzetekbe keverni magam?!

Este, amikor indulunk vissza, úgy érzem, kell egy kis magány, és bár Amy a mindenem, útjára engedem, mert egyébként is van mit csinálni. Sétálok egyet, még legalább egy óra van, amíg találkoznom kell a Baráttal. Addig meg legalább kiszellőztetem a fejem.

Amikor sétálok, akkor el tudom magam engedni, semmi másra nem kell figyelnem, csak a gondolataimra. Elgyengítenek engem ezek a nők. Lini is mindig le tudott venni a lábamról. De Nenee más. Nem vagyok belé szerelmes, azt azért érezném, sőt pont ez a baj, hogy nem érzek iránta olyan intenzív vonzalmat, de mégis azt szeretném, ha magam mellett tudnám. Bármi, amire csak szüksége van, abban segítenék neki. Segítenék? Mit tudnék én adni egy tízesnek? Na de ha mégis, akkor neki megadnám.

Ahogy fejtegetem magamban a nőkről a kérdéseimet, hirtelen valaki rám szól messziről.

– Ki van ott, állj! Mutasd magad! – egy nagyon hideg, határozott hang szólít fel.

Nem lenne szerencsés most itt magyarázkodni. Nincs itt senki, sem Amy, sem a Barát, ha valami cikis kérdés lenne, és kiderülne, hogy nem a Baráttal vagyok, akkor megüthetjük a bokánkat, így aztán csendben maradok.

De az a valaki csak nem adja fel, és bár elég sötét van, hallani, hallom a lépteit, ahogy felém csörtet. Valamit tennem kell, mert utána nem tudok elmenekülni. Nem tudom, milyen fegyvere és vértje lehet, de nálam semmi nincs. Szóval amije van, az pontosan több annál, mint ami nekem van.

Ha tudtam volna, hogy az őrséget adó őr, talpig fotonvértben, és fotonfegyverekkel felszerelt, még több okom lett volna a félelemre.

Aztán hirtelen eszembe jut, hogy el kell terelni a figyelmét. Keresek valami megfoghatót, amire pár másodperc múlva rá is lelek. Kezemben van 4-5 kődarab, amiket tőlem ellentétes irányba, pár másodpercenként igyekszem egymástól méteres távolságokra dobálni, mintha abba az irányba kezdenék el rohanni.

A birodalmi őr közeledik, és ahogy földet érnek a kövek, hirtelen szerencsére irányt vált.

– Azt mondtam, állj! – kiált megint, de már szalad is abba az irányba, amerre dobtam a köveket, úgy jó harminc méterre tőlem.

Én is elkezdek szaladni a másik irányba, hogy minél távolabb kerüljek tőle. Úgy látszik, a terv sikerült, de nem állok meg. Szedem a lábaimat, hogy nehogy visszatérjen, miután észreveszi, hogy lukra futott. Egy pillanatra megtorpanok, mert mintha hallottam volna valamit. De most nincs idő foglalkozni vele, futok tovább.

Nem tudom megmondani, hogy hogyan történt pontosan, ami történt, de a pillanat tört része alatt a kezem kinyúl, és a következő lépés után egy fa törzse mögött lévő ember nyakára fonódik. Az a valaki felém rúg egyet, és próbál kibújni a szorításomból, de a teste csenevészebb, mint az én izmaim, esélye sincs ellenem.

Fogalmam sincs, hogy szúrtam ki, látni nem láttam, ez valami mélyen a lelkemben nyugvó, sokadik érzék lehet, mert teljesen ösztönös mozdulat volt. Ahogy dulakodunk, észreveszem, hogy egy nővel van dolgom. Igen erős és kitartó, de, mint ahogy mondtam az előbb is, az én izmaim már eléggé acélosak ahhoz, hogy bennem kárt ne tehessen. Gondolom, őt is meglepte, hogy hirtelen elkaptam. Ő sem számíthatott erre.

Leteperem a földre, és próbálom kifürkészni az arcát. Sötét van, semmi fény sincs.

– Ki vagy te, és mi a fenét csinálsz itt bujkálva? – kérdezem tőle. – Rám vártál, vagy mi? – Elengedem lassan, hogy szólni tudjon, mert elmenekülni nem tud, és legyőzni sem, mert erősebb vagyok.

– Te ki a franc vagy, és miért akarsz bántani? – vág vissza a lány.

– Én csak... – mondanám, hogy védekeztem, de nem igaz, mert én támadtam gyakorlatilag meg őt – ...Csak észrevettelek, és azt hittem, meg akarsz támadni. – Hirtelen nem jutott jobb az eszembe.

– See vagyok, és az Akadémia hallgatója. De ki vagy te, és mit keresel itt ilyenkor? – kérdezi határozottan, semmi félelem nincs a szavaiban.

Lassan hozzászokik a szemem sötétséghez, és látom, hogy egy hosszú, talán fekete, de mindenképpen sötét hajú, fiatal lányról van szó.

– Én csak erre sétáltam... – folytatnám, de nem sok erő van a szavaimban, és közbe is vág See.

– És mi a fene ütött beléd, hogy csak úgy nekem esel?

– Én nem akartalak bántani!

– Ahhoz képest elég jól nekem estél. Mert mi van akkor, ha bántani is akarnál?

– Akkor nagy baj lenne – mondom, és elmosolyodom; vicces akarok lenni, de nem jókor, és nem éppen jól jön ki az egész.

– Csodásan hangzik – mérgelődik See.

– Ne haragudj, tényleg nem akartalak bántani! – Azt azért nem merem elmondani, hogy nem olyan régen valaki felszólított, hogy ki vagyok, és előle menekültem. – Megyek is, és ne haragudj még egyszer!

– Na és – most kérdezem utoljára – ki volt az, aki nekem rontott, hogy hívnak?

– Ree Vox – mondom ki, aztán hirtelen eszembe jutott, hogy nem kellett volna, mert ki tudja, milyen bajom lehet ebből.

– Az a Ree Vox, aki...

– Igen, az – mondom most én a szavába vágva, ne kelljen itt fejtegetnie, meg hátha meghallja más is. – Visszakísérlek, és megyek – ajánlom fel a szolgálataimat.

– Dehogy kísérsz, tudok én menni magamtól is! – Kicsit mintha hisztis lenne ez a lány, legalábbis ezt gondolom, de aztán átértékelem, hisz biztosan nem kellemes azután, ha letámadják az embert egy sötét erdőben.

– Rendben, akkor viszlát. Én akkor megyek is – mondom, és már fordulok is el onnan.

– Remélem, többet nem fogsz megtámadni! – veti oda nekem a lány még utoljára, aminek egyáltalán nincs semmi értelme. Lehet, csak önigazolásként mondta, de már nem is érdekel, el akarom hagyni minél gyorsabban a helyet, nehogy másik birodalmi őrnek is szemet szúrjak.

A pénteki kivégzésnap elég gyorsan elment. Unalmas és véres, mint mindig. Nekem személy szerint kiábrándító is, bár a közönséget nézve látni, hogy van egy másik oldal is, aki meg oda van a gyilkolászásért.

Este még edzem egy órát, és utána következik a meditálás. Egyre összeszedettebb vagyok. Olyan dolgokra is képes vagyok már figyelmi, amit azelőtt nem hallottam és nem láttam. Most sem hallom, és nem is látom, de már érzem. Örülök ennek az újdonsült képességemnek, bár látni lehet, hogy ez azért okozhat gondot is. Muszáj lesz kordában tartanom. Nem kaphatom el csak úgy hirtelen valakinek a torkát, aki egy fa vagy egy oszlop mögött van.

Amikor magamba merülök, van, hogy három-négy órát is – úgy szoktam mondani, hogy magamon kívül vagyok, pedig sokkal inkább – összeszedetten, magamon belül vagyok. Jó érzés, azt meg kell vallani!

Reggel felsorakozunk szokásosan, hogy beléphessünk az arénába, amikor Don jelenik meg egy mellette szendén pislogó, Dontól is pár centivel alacsonyabb – ha minket hasonlítanának össze vele, akkor azt mondanám –, nyeszlett, fiatal, gyerekkel.

– Ő itt Tito Vent! Mától ő is a Ludus Belli tagja. Majd ti átsegítitek a nehézségeken. Irány az aréna! – Don szokásosan bő lére ereszti mondanivalóját. Olyan, mint aki mélységesen unja már az egészet, és szabadulna végre, ezért csak a legminimálisabb információkat adja át nekünk.

Szombati napon az aréna szokásosan ismét megtelik. A pénteki nap olyan indító a hétvégére, a szombati a felkészítő, a vasárnapi pedig az euforikus kiteljesedése a hétnek – akkor vannak a legtöbben a lelátókon. A hangulat megint jó, és reggel írják ki az előző napokon történt kihívásokat, az aznapra tervezett játékokat, küzdelmeket. Ma két, számomra ismeretlen név jelenik meg a virtuális táblán. Sem a kihívót, sem a kihívottat nem ismerem. Láttam már az arénában őket, de fogalmam sincs, kik ők. Tehát a felvezető viadal adott.

Mellettem áll pont ez az új – hát, hogy is mondjam, mert gladiátornak nem éppen mondható, reszkető, nyárfalevél – gyerek. Talán ha lehet 17 éves, akkor sokat mondok. Azt még nem tudom, hogyha valaki ilyen beszari, akkor miért jelentkezik gladiátornak. Aztán eszembe jut, hogy én sem voltam egy sárkányölő vitéz anno, és valahogy csak kikupáltam magam idővel. Kérdés, neki mennyi ideje marad arra, hogy egyáltalán túlélje ezt a veszélyes iparágat.

– Jól vagy? – kérdezem tőle; kicsit sajnálom is, meg valójában megesik a szívem rajta, bár nem kért tőlem semmit.

– Igen, jól vagyok, csak még fura nekem ez a sok ember itt – válaszolja. Mosolyogni támadna kedvem, de elfojtom. Sok ember. Nos, ez bizony ezzel jár.

– Igyekezz gyorsan megszokni, mert ezek nem lesznek kevesebben – válaszolom neki.

– Hát majd igyekszem – mondja a gyerek olyan hangon, mintha azonnal, már az állásában is megolvadna, mint vaj a napon.

Nem mondom ki a véleményem, de ha engem most megkérdeznének, én bizony nem sok időt tippelnék a túlélésre. Nézzük, lesz két hét védettsége. Utána, mivel senki nem ismeri, pár hét, amíg meglátják, hogy megalszik a tej szájában. Talán egy hét, mire vérszemet kap valaki, és aztán a következő napon egy, talán két perc, hogy keresztülszúrja a nanokardjával valamelyik őrült, vérre éhes gladiátor.

Most úgy beszélek róla, mintha egy levágásra szánt malac lenne szegény. Pedig igen szörnyű hely ez annak, aki gyenge. Ahhoz, hogy nyerj, viszont mindig kell egy olyan, akit legyőzöl. Na, ő pedig a vesztes. Itt meg a vesztesek sokszor harapnak a fűbe. Nem mondom, hogy ezt meg lehet szokni, de lassan elengedem a fülem, szemem mellett, és nem foglalkozom vele. Lelkileg iszonyúan megterheli az embert, akinek egyáltalán van lelke. Mert sokszor elnézve ezeket a vad embereket nem is vagyok biztos, hogy emberi lények.

A két gladiátor egymásnak feszül. Mivel nagyjából egyforma erőben vannak, és a tudásuk is hasonló, meglepő módon legalább fél óra hosszat viaskodnak. Alig állnak a lábukon. A közönség az első húsz percet végigőrjöngte, de most már úgy látszik, unják. A két szerencsétlen gladiátor meg kitartóan ütlegeli egymást, elméletileg azért, hogy egyrészt túléljék, másrészt meg hogy hírnevet szerezzenek. De akiktől hírnévre tennének szert, azok éppen mindennel foglalkoznak már, csak azzal nem, amit ők csinálnak.

Ami a végén történik, tényleg meglepő, hiszen majdnem ugyanabban a pillanatban elterül egy hatalmas összeakaszkodás, majd szétfeszülés után mindkét gladiátor, és úgy néz ki, már egyik sem tud felkelni a földről, lélegzetvételnyi erejük is alig marad. Ilyet is ritkán látni, hogy végelgyengülés miatt lesz valami döntetlen. A narrátornak kell visszaédesgetni a közönséget, mert a gladiátorok, bár megtettek mindent, az összes erejüket kitolták magukból, a végén pont emiatt lett az egész unalmas. Ide viszont a látvány, az izgalom kell a népnek. Na meg nem utolsósorban ahhoz, hogy sok pénzt költsenek el a fogadásokra, változatosnak kell lenni az egésznek. A legjobb az arénatulajdonosoknak: csak ülnek otthon, és bármi is történik, ők csak keresnek az ügyön. Akkor is keresnek, ha az emberek megtöltik a stadiont, hisz a belépő 30 RC. Ha nincs nagy fogadási kedv, a bevételből akkor is jócskán megéri. Ha viszont a fogadási kedv is nagy, akkor abból is haszon üti a markukat, plusz a luduson is szépen leadják az adójukat. Jó buli arénát fenntartani. Nem is nagyon lehet csak úgy nyitni akárkinek, ez csak egyesek kiváltsága, akik viszont jó alaposan körülbástyázták ezt már, hogy más ne tudjon beférkőzni a bizniszükbe.

Nagyon nehezen megy a közönség felrázása. Bár nem olyan régen vagyok még gladiátor, de ilyet még nem láttam. Mindenki beszélget, eszik, iszik, csak egy dologra képtelen rávenni a narrátor őket, hogy figyeljenek már oda, hogy mi történik, mert őrjöngeni, nem pedig uncsizni kéne.

Aztán hirtelen megjött a szikra, és a narrátor végre fel tudja tüzelni a tömeget. A virtuális táblán hirtelen megjelenik a nevem. Tessék, megint kihívtak. Lassan már minden nap arról fog szólni, hogy valaki a véremre áhítozik.

Az a helyzet, hogy mintha vártam volna erre. Nem mondom, hogy én annyira akarok itt küzdeni, de szinte ez már természetes. Nem is lenne igazi harcos nap ez a mai, ha én nem küzdenék.

Az előttem álló gladiátort ismerem, épp majdnem egy hete volt, mikor a tökeimet vette górcső alá. Úgy látszik, nagyon meg van elégedve magával. A Ludus Hyper ellenem esküdhetett. Remélem, azért minden tagja nem akar majd egyenként kihívni engem. Bár most úgy érzem, hogy mindegy. Valahogy elmúlott a kétely a szívemből, a lelkem kiüresedett, a fejem kitisztult, és nyílegyenesen érzem, hogy nem veszíthetek. Azért egy pillanatra belém száll, hogy elbíztam magam, és pont ez lehet a vesztem is, de aztán megint magabiztos leszek.

Amikor elkezdődik a harc, a kezemben a nanokardommal arra gondolok, hogy pár hete még, ha tehettem volna, csak fotonostorral meg egy pajzzsal a kezemben szálltam volna harcba. Most a karddal is ugyanolyan biztonságban érzem magam, és ugyanolyan könnyeden mozgok, mint akkor az ostorral.

Ez a tökös gladiátor nagyon nagy elánnal kezd neki a párbajnak. Nem tudom, mi a terve, de nekem ront, mintha a világ összes energiáját a testébe pumpálták volna.

Amikor odaér, lazán elfordulok, és elszáll az ütése mellettem. Azért ellépek két lépést tőle, de azonnal támad megint. Ennél a pontnál tervezem el, hogy megleckéztetem és megszégyenítem.

Nem tudom, hogy honnan jön az ötletem, de a folyamatosan támadó ellenfelemtől az az érzésem, hogy pár perc múlva lógó nyelvvel fog vánszorogni, annyira kihajtja magából így a szuflát. Lesz, ami lesz, gondolom magamban, és eldobom jó öt méterre tőlem a nanokardomat. A közönség nem érti, mi van, mintha megijednének, felszisszen egy csomó ember, miért csinál egy gladiátor élő harcban ekkora ostobaságot.

Az ellenfelemet nem érdekli, ront rám folyamatosan, mint egy bivaly. Én a lehető legkevesebbet mozgok, és amikor kell, minimális erővel arrébb lököm a támadó gladiátort a pajzsommal. Talán ha két perc telik el, és már picit apad is a támadási szorgalom. Ez az, erről beszéltem, fárad az emberem már.

Na, akkor itt az idő, amikor a következő nekirohanással majdnem felöklel, aláfordulok pont abban a pillanatban, amikor odaér, a pajzsommal egyszerűen feltolom a pajzsot tartó kezét, amikor is a hirtelen mozdulattól kinyílik az ökle, és kihullik a pajzsa a kezéből. A közönség hangosan kiröhögi az ellenfelem. Én nagyot taszítok a hátammal és a könyökömmel rajta, majdnem hanyatt esik. Amikor szembe nézünk, már csak egy kard van a kezében.

Akkor megint itt az idő. Fogom magam, és amilyen messzire csak tudom, elhajítom a pajzsomat. Puszta kézzel maradok így ellene. Biztos, most Doudy is, meg

Amy is, meg Teo is, meg talán mindenki azt mondja rám, hogy idióta vagyok. De néha kockáztatni kell, és aki kockáztat, bár sokszor veszíthet is, a végén ott lehet a mennyei, vágyott nyeremény. Én most erre hajtok.

Ez a gladiátor annyira széthajtotta magát, hogy lassan úgy fújtat, hogy majd’ kiköpi a tüdejét. Pillantást vet a saját, kezéből kivert, porban heverő pajzsára, de a fejemmel jelzem neki, hogy nem jó ötlet. Egyrészt, mert én is itt vagyok, másrészt mert a közönség is jelen van, és egy így is előnyben lévő gladiátor nem lesz hős, ha épp azzal foglalkozik, hogy hogy szedje föl az összes elejtett tárgyát a földről ahelyett, hogy támadna, és az ellenfelét tenné harcképtelenné, esetleg megölné.

Na persze, ez most itt nem lehet opció. Egyrészt, mert ez a valaki én vagyok, és nem akarok, meg nem is fogok meghalni. Legalábbis most tuti nem. Másrészt, mert sokkal erősebb vagyok nála, még így is, hogy kard csak az ő kezében van. Késő bánat, eb gondolat, de most már ezt ő is tudja.

Jöhet a következő lépés.

– Szóval, ha jól emlékszem, akkor neked vannak azok a hihetetlenül nagy és hasznos tökeid. Lássuk, mire tudod most használni? – hergelem az óriást, aki legalább öt centivel magasabb tőlem, de mint látszik, nem minden a tömeg, nem minden a nagyság, és nem minden az erő.

Nem kell sok hozzá, azonnal el is kezdi, illetve inkább folytatja az ádáz, harci táncát felém, azt tervezvén, hogy felszeletel a kardjával. Tökéletes, bekapta a horgot. Lehetsz a világ legerősebb embere, ha teljes erődből, hosszú másodperceken keresztül ütsz-vágsz egy karddal, előbb-utóbb elfáradsz. A világ összes zsíros kenyere sem elég, hogy örökké képes legyél tartani az iramot. Ez bizony be is igazolódott. Ami igaz, az igaz, most nekem is oda kellett figyelnem, hogy a véget érni nem akaró vagdalkozásai elől mindig pontosan el tudjak lépni, hajolni vagy ugorni. De a végén a vágások intenzitásának csillapodásából már érezni lehet, hogy megint ürült egy foknyit a gladiátor akkumulátora.

Jöhet a következő fokozat. Amikor támadott, elkapom a kezét, és a saját kardjával kupán verem. Az alap nanovért csikorgott a kard támadásától. A közönség nagyon élvezte, és figyelte, mi fog kikerekedni. Még ordítozni is elfelejtett, csak néha sikított fel, amikor az utolsó pillanatban eltáncoltam egy ütés elől. Még egyszer elkapom a karját, és megint kupán verem a karddal. Ezt jó párszor megismételve a nanovértje végül megadta magát.

Ebben a pillanatban én is kikapcsoltam az enyémet. A közönség most kezdett el őrjöngeni. Nem tudom, hogy megsejtették-e, mi a tervem, vagy csak a fegyvereiből kivetkőztetett ellenfelem szenvedése tetszett nekik, a lényeg az, hogy jól szórakoztak a mutatványon.

Most mind a ketten csupasz testtel állunk egymással szemben. A tökös gladiátor, bár látni lehetett, már nagyon elfáradt – nem mondom, én is éreztem a sok ugrálástól, hogy izzadságcseppek gördülnek végig a homlokomon –, utolsó rohamként nekiveselkedett, és rafinált módon oldalról akart felszúrni a karddal, így, hogy már nem volt rajtam a vért, igen könnyen mehetett volna neki. De én persze résen voltam, nemcsak hogy elléptem, de befordultam a teste felé, majd fejbe könyököltem.

Aztán megfogtam a karját, amiben a kard volt, a lábammal térden rúgtam, majd még egyszer fejen könyököltem, aztán hirtelen bicepszen. Azonnal engedett a marka, és ki tudtam venni a kezéből a kardot. Eldobtam ugyanúgy, mint a többi fegyverét eddig, és lecsupaszítva állt előttem a nagy, tökös gladiátor.

– Na, akkor most már így maradtunk, négyesben – mondom neki elmosolyodva, mert igen jó kedvem van. – Te, én, meg a tökeid. Szerinted, ha megtehetnéd, melyikre kötnél fogadást, vajon ki nyer a négyünk közül? Te, a nagy, hatalmas, erős és izmos, hős gladiátor? Esetleg az ágyban őrülten virtuóz tökeid? Na? Ne legyél már ennyire megszeppenve! Nem árulom el senkinek – hergelem tovább, és csak nevetek rajta. Tudom, hogy nem túl szép, amit teszek, de a helyzet az, hogy megérdemli, és a végső tervem még hátra van a leckéből.

Megteszi a hatást, talán utoljára, még teljes erőből dühödten nekem ront. Csakhogy én erre vártam, nem is térek ki előle. Tudom, hogy szép tömeg bújik meg a testében, de már én sem vagyok az a rút, és nyeszlett kiskacsa. Kitámasztom magam a lábammal, és feltartóztatom. Nemcsak hogy feltartóztatom, hanem azonnal kap az öklömmel az orrára, amitől bár nem tántorodik meg, de látszik rajta, hogy nem érintette kellemesen.

Innentől megalázó sorozaton kell, hogy végigmenjen. Még utoljára próbál a két nagy karjával a földbe döngölni, de az már csak lepereg rólam, mint a harmat. Előrelendülök, és lefejelem. Hátratántorodik, de mint a villám, utánalépek, és megint lefejelem. Ismét tántorog, de áll a lábán, megint lefejelem. A javára legyen mondva, igen masszív egy izomkolosszus. Nem tudom, mit eszik, de ennyi bevitt ütéstől és ennyi támadástól már régen el kellett volna terülnie. Ő viszont kitartóan áll a lábán.

A szeme már azért arról árulkodik, hogy csak félésszel van jelen az aréna porában taposva, de kitartóan, még mindig konokul talpon áll. Legalább vagy tízszer fejelem le. Szerintem tuti szilánkosra törött már az orrnyerge, de tántorog még mindig.

Megelégelem. Még egyszer lefejelem, aztán mogyorón rúgom, és a végén egy irányított rúgással a másik lábammal alaposan mellbe rúgom, amitől hanyatt esik, feje kicsit koppan a porban, és ugyan próbál még, de már látni lehet, hogy nincs ereje többet felállni.

Szinte ugyanebben a pillanatban tízezrek pattannak talpra a lelátókon, és sikítva kiáltják a nevem.

Ree Vox! Ree Vox! Ree Vox! – skandálja a tömeg. Nem mondom, iszonyúan jó érzés ezt megélni. Nem ezért tettem, de besöpörni ezt a fajta éljenzést a világ egyik legjobb érzése.

Mivel én aznap nem akarok senkit kihívni, így már tudom, hogy el is mehetek. Számomra befejeződött a mai napi gladiátorküzdelem az arénában.

Ahogy megyek a ludus felé, még mindig hallom a skandálást és az éljenzést. Szembejön velem egy ismerős arc. Az elején nem tudom még hova tenni, de aztán látom. Deby az, a sztárriporter. Szokásos, erős sminkben, és rá jellemző, szerintem riporteri öltözetében, fancsali képpel áll elém.

Legszívesebben megmondanám neki, hogy hova menjen, de emlékezve Don és Lilja szavaira meggondolom magam, nem feszítem a húrt, és minden kérdésére felelek, mint egy rendes kisfiú.

26. Gyilkos egy hely

Amikor See elindult vissza az akadémiai szállására, az éjszaka sötétje áthatolhatatlan volt. Azon gondolkozott, hogy akár meg is ölhette volna „ez” a gladiátor. Ree Vox: ezt a nevet mondta, és See emlékezett, hogy ezt a nevet már hallotta, sőt tudja is, hogy ki lehet.

Alig várta, hogy elaludjon, hosszú volt ez a nap.

Reggel felkelve lement, hogy körülnézzen, amikor az egyik közösségi terem hosszú ablakán benézve látja, hogy öt-hat elsőéves fiú éppen arénai közvetítést bámul a virtuális kivetítőn.

Köztük volt Dessio, Rob és még egy páran.

– Mennyire lehetetlen ez, elfekszik mind a kettő, mint valami alvóbabák! – mondja az egyik.

– Odanézz, senkinek nem tetszik! – mutat a képre, amikor a közönséget mutatják, akiken látszik az érdektelenség.

A narrátor rázná fel őket, amikor a kivetítőn látszik: „Ree Vox és Star Delu halálpárbaj”.

– Te, ez nem az a gladiátor, aki túlélte a kivégzését? – kérdezi a másik.

– De igen, ő az – válaszol a harmadik.

– Tuti, hogy ő az! – vágja rá az első.

– Na, ez érdekel! Akkor hadd lássuk, hogy kaszabolják szét! – mondja az első.

See benyit az ajtón, és megáll az ajtótól nem messze, mert kíváncsi a fejleményekre. Látja, hogy veszíti el a pajzsát Star, aztán hogy veszti el a vértjét, és végül, hogy koppan a feje a porban.

Közben a fiúk sápítoznak, hogy ez nem lehet igaz. A tökös gladiátor mekkora egy béna, hogy hagyja magát így megszégyeníteni.

– Ez így nagyon béna volt – mondja az első. – Bunda az egész – legyint egyet a kezével.

– Fél kézzel lecsapnám, ha ott lennék! – mondja a második megszólaló.

Dessio nagyot kacag. A többiek meredt képpel ránéznek, nem értik, miért neveti ki őket.

– Szerinted nem tudná legyőzni ezt a majom, páváskodó gladiátort? – kérdezi a harmadiknak megszólaló.

– Mindenkit le lehet győzni. Kérdés az, hogy ki, mikor és hogyan – válaszolja Dessio.

– Na, ezt most egyáltalán nem értem. Mondtam, hogy én legyőzném. Szerinted nem lennék rá képes? – faggatja tovább Dessiót a második megszólaló, aki fennen állítja, hogy ő bizony le tudná győzni Ree Voxot.

– Az ő terepén van – mondhatni, hazai pályán. Már igen gyakorlott gladiátor. Nem akarlak megbántani, de örülhetnél, ha egy percig is bírnád ellene – magyarázza Dessio.

– Miért, te akkor le tudnád győzni? – kérdezi a harmadik; az az ember érzése, mintha kicsit sértettnek érezné magát, holott nem neki mondta Dessio, amit mondott, hanem a mellette lévőnek.

– Sok mindentől függne. Lehet, meglepetés lenne az a párbaj – mondja, miközben elmosolyodik Dessio.

Így aztán nyitottan hagyta a kérdést előttük. A többiek már nem nagyon mertek faggatózni tovább. Nem egyértelmű, mit akart ezzel mondani Dessio. Azt mindenki tudja róla, hogy az Akadémia legjobb párbajvívója. Már amikor a felvételi volt, akkor is bizonyított. De azt gondolták, ha őt is le tudná győzni egy ilyen barbár gladiátor, akkor az elég szomorú végkifejlet lenne rájuk, tízesekre, sőt 13-as osztályúakra nézve, egészen degradáló.

– Na, én megyek, elment a kedvem az egésztől – mondja az, aki állítja, győzne egy viadalban.

Aztán sorban végül is mindegyik elköszön és elmegy, kivéve Dessiót. See közelebb lép pár lépést.

A közvetítés folytatódik, és akkor hirtelen Deby jelenik meg riportja bevezetőjével és a kérdéseivel.

Deby: Én mindig elhozom a legmeredekebb helyekről is az infót a nézőimnek. Itt állok az Unilux arénájának bejáratánál, és éppen velem szemben jön Ree Vox az utolsó, éppen megnyert párbajáról. Megkérdezem, hogy érzi magát a nyert párbaja után. – A kamera ezután vált, miközben a kérdés elhangzik. – Egyre-másra, ahogy túl vagy a kétesnek ígérkező párbajaidon, sorra győztesen kerülsz ki. Áruld el, mi a titkod, Ree!

Ree Vox: Nem tudnám megmondani, hogy ez valami titokhoz köthető-e... Talán csak szerencsés vagyok.

Deby: Ahogy hallod, még mindig téged ünnepelnek – mondja, miközben hátulról még most is hallatszik a tömeg, ahogy skandálja: Ree Vox! Ree Vox! Ree Vox! – Milyen érzés az, hogy ilyen rövid idő alatt, ennyi ember kedvence lettél, és ilyen hatalmas üdvrivalgást vált ki a győzelmed?

Ree Vox: Legalább annyira jó érzés ezt hallani, mint amilyen rossz érzés volt nem is olyan régen azzal szembesülni, hogy a halálod kívánják azok az ismeretlen emberek, akik tömegével ülnek a lelátókon.

Deby: Ó... akkor talán áruld el nekem, féltél az első alkalommal, amikor kivégzőid előtt áltál?

Ree Vox: Megfordult a fejemben akkor, hogy eljött az idő, amikor el kell köszönnöm az életemtől. De félni már nagyon régen nem félek. Amíg nem adod fel, addig esélyed is van tovább élni.

Deby: Úgy beszélsz, mintha valami öreg bölcs lennél. Áruld el a nézőinknek, hány éves is vagy!

Ree Vox: 21.

Deby: Úúúúúh. Igazán fiatal, és már ilyen fiatalon meghódítottad szinte valamennyi ember szívét a bolygón! Előtted a világ és az élet. Ha így haladsz, sokra viheted még. Mi a terved a jövőt illetően?

Ree Vox: Most egy kicsit kipihenem magam.

Deby elneveti magát

Deby: Kicsit azért távolabbi jövőre gondoltam. Úgy kérdezem, hogy mit tervezel még az életben, a közeli és távolabbi jövődben?

Ree Vox: Szeretnék ember maradni. Jó ember maradni.

Deby: Hát, érdekes válasz. Ree Voxot hallották.

A közvetítés ismét visszakapcsol az arénába. See már éppen fordult volna ki a teremből, amikor Dessio motyogását hallotta még hátulról

– Hm. Még sok gond lehet ezzel a gladiátorral... Igen sok gond.

See furcsán érezte kicsit magát, nem tudta megmondani, de hatással volt rá ez a műsor. A gladiátorharc, a riport, az elsőévesek beszélgetése, Dessio mondata.

Aztán gyorsan kitisztította a fejét, mert Goeg várta a tizediken.

– Á, Kisasszony, foglaljon helyet! – invitálja azonnal, amint meglátja Seet a Professzor.

– Nagyon kíváncsi vagyok, miért kérte, hogy találkozzunk. Az üzenetéből úgy tűnt, igen fontos – kezdi mindjárt See a lényegre térve.

– Meglehetősen fontos. Tudja, a gyilkosság. Igen, a gyilkosság. – Kicsit maga a Professzor is mintha még keresné a megoldást, vagy maga sem tudná, mi volt az oka pontosan, hogy Seet hívatta. – Lisa Lisette nagyon bájos hölgy volt. Nem is tudom, kinek állt szándékában megfosztania őt az életétől – mondja komoran, és kicsit elmélázva megint a végén.

– Ezek szerint akkor senki nem tudja, hogy ki lehetett a gyilkos, és mi történt.– Azt nem, hogy ki volt, de hogy mi történt, azt igen.

– Az meg hogy lehet?

– Ne kapkodjon, Kisasszony, mert az hibákat okozhat, a hibák további fals utakat hoznak létre, amikre lépve lápos talajokba süllyedhetünk!

– Elnézést, Professzor. Valóban, attól még, hogy tudjuk, mi történik, nem következik, hogy tudjuk azt is, hogy ki is követte azt el.

– Na látja, megy ez, ha akarjuk! – mosolyog Goeg.

– Na és mi történt pontosan?

– Lisa kishölgy valakinek, valamiért az útjában állt. Nagyon furcsa, hogy nincs indíték. Rengeteget gondolkoztunk – de See tudja, hogy nagyrészt csak Goeg volt, aki értelmesen képes gondolkozni és időt szánni a helyzet megoldására, más nem igazán segített neki. Csak mivel Goeg önzetlen, többes számot használt, mintha az egész Akadémia ezen az ügyön szorgoskodna – ...Semmi. Egyáltalán semmi nem mutat arra, hogy bárkinek oka lett volna megölni Lisát. Viszont sokáig vizsgálva a testet – hozzáteszem, már a szülei igazán el voltak szomorodva, és alig akartak további időt adni arra, hogy a vizsgálatokat befejezzük – arra jöttünk rá, hogy nem hagyományos fegyver vágta le a fejét.

– Ez igen érdekes. Hogy lehetséges ez?

– A teória a következő. Azért teória csak, mert bizonyítékom nincs rá. Csak minimális, egy minimális nyom. Lisát egy nagyon fondorlatos módon ölték meg. Hallottál a „WireCravatCord” –ról? – kérdezi Seet.

– Nem, még soha – mondja elgondolkozva See.

– Ez egy ősrégi, halálos trükk. Egy acélos, vékony, éles drót az egész. Egy gomb nagyságú csévélőben, kör alakban összekötve a drótot egyik irányba húzza addig, hogy egyre kisebb legyen a drótkör. A végén a drótot kihúzza a csévélőből, és elengedi a másik végét is. Ez így semmire nem jó. Látszólag. Sok száz bolygófordulóval ezelőtt viszont ez egy gyilkossági alapfelszerelés volt. Azt a gombszerű csévélőt csak ráteszed valakinek a fejére. Az egészben ez a kis gomb az agya mindennek. Egy utasítást tudsz neki adni, hogy csévéljen. A drót egy virtuális drót, ami szintén rögzítődik a csévélőhöz, és akkor tűnik csak föl, amikor utasítod az egészet. A csévélő hurkot csinál a drótból, az ráesik a fejeden keresztül a nyakadra, és ott a nyakadra zuhanástól hirtelen megszorul, a csévélő pedig szorítja, egyre gyorsabb sebességgel, amíg le nem vágja a fejed. Szólni sincs nagyon időd, hang sem jön ki a torkodon. És a csodálatos ebben, hogy a virtuális drót a művelet végén, mintha ott sem lett volna, eltűnik. Atomjaira hullik, csak a kis csévélő marad, amit ha valaki – mint ahogy te is – soha nem is hallott erről a kis figyelmes, de halálos játékszerről, a földön megtalál, azt gondolhatja, hogy valaki véletlenül leejtette, és valami hulladék. A legvadabb álmaiban sem gondolná, hogy ez lenne a gyilkosság legfőbb bizonyítéka és eszköze.

– Ez valóban aljas – képed el See.

– Igen, és az még enyhe kifejezés, hogy aljas – mondja a Professzor, és mutatja a gomb nagyságú kis eszközt, ami a kezében igen ártalmatlannak hat, de vélhetően, ha az volt a gyilkos, akkor szegény Lisa haláláért felelős.

– Ezért nem lehetett semmit látni a videofelvételeken. Ez teljesen automatikusan zajlott le. Senki nem ment be, és nem is jött ki. Nincs fegyver, és gyilkos sincs, de még csak olyan sincs, akit vádolni lehetne. Gondolom, már azokat végignézte, akik előtte bármilyen módon kapcsolatba kerültek vele, vagy abban az időben voltak a mosdókban.

– Igen, mindenkit végignéztünk, kikérdeztünk. Minden mozdulatot végigelemeztünk.

– Persze nyom, az nincs. Pontosan megtervezte, kiszámította. Nemcsak aljas, hanem igen okos. De mi volt vele a célja? A leggyanúsabb Block Foo, aki a legtöbbet profitálta így Lisa halálával. Bekerült a huszonöt csapatvezető közé – elmélkedik See.

– Valóban gyanús. Oka is, és lehetősége is volt. De Block... – kicsit elgondolkodik a Professzor, és rázza fejét – ...Hogy mondjam, elég buta egy ilyen kivitelezéséhez.

– Professzor, hány embert gyanúsít?

– Sajnos akár tíz ember is szóba jöhet, mint gyilkos, és hiába gyanús, nincs bizonyíték, nincs indíték, csak egy sajnos már halott diák... És ő már nem tud nekünk segíteni.

27. Homályos és kristálytiszta,

avagy egy gyors körkép

Birodalmi Főparancsnok,

valahol a Terres bolygó környékén.

Lex Birodalmi Főparancsnok egy pohárral a kezében ült a korvettjében, és mosollyal az arcán, kész tervvel a fejében várta, hogy a hívását a másik oldalon elfogadják. Csak hanggal jelentkezik a másik oldal.

– Elnézést, uram, nem hagynak itt élni, de már itt vagyok. Tudom, hogy illetlenség, de most is az Ön megbízása nyomán intézkedem, ezért van most is csupán pár percem.

– Semmi baj, nem haragszom, csak érdeklődni akartam, hogy mennek a dolgok arra. De ahogy hallom, azon van, hogy minden a helyére kerüljön.

– Pontosan, uram. Minden a megbeszéltek szerint halad.

– Nem akarok fennakadást....És senki nem tudhatja meg! Ismétlem, senki! Még maga a kormányzó sem, hogy ez hogy jött így össze! Tájékoztatva lett mindenki a dolgáról. Előbb-utóbb úgyis összerakják a képet, de akkor már nem lesz annyira érdekes, most viszont ez életbevágóan fontos, hogy titkos maradjon.

– Ahogy azt a legelején is megígértem, mi csak leszállítjuk, és semmit sem tudunk. Bízhat bennem, uram!

Eddon Bitt kormányzó, Mynodis,

Nyugati Föld, Bitt Factory város,

BITT GUS Vállalat, Keleti csarnok.

– Nina, lenne még egy kérdésem. – Eddon Bitt kormányzó a tőle megszokottól eltérően megfontolt és nyugodt hangnemben kérdezi, miközben Nina Eorin irodájában ül.

– Na és mi lenne? – kérdezi Nina, miközben leveszi a szemüvegét, és az asztalra teszi.

– Ha megduplázzuk a termelési gyorsaságot, az mibe kerülne?

– Már így is megháromszoroztuk. Említettem önnek, még anno... – Nina folytatná, de a kormányzó belefojtotta a szót.

– Tudom. De ha most ezt a megháromszorozottat dupláznánk meg, akkor hogy néznének ki a számok? – kérdezi teljesen nyugodtan, de igen határozottan a kormányzó. Nina úgy ül előtte, mint aki sóbálvánnyá változott, és olyan pofát vág, mint aki nem hisz a szemének meg a fülének.

– Ez... ez... – dadogja lassan Nina. – ...Nos, ez megoldható, de azt hiszem, idő és iszonyatosan sok pénz kellene hozzá.

– Mennyi? – kérdezi nagy nyomatékkal a kormányzó. Nina maga elé néz, és gondolkozik. Nem tudni, számol-e vagy el akar ájulni, de aztán úgy egy perc múlva felnéz, és elég határozottan kijelenti.

– Legalább tízszer annyi – mondja, és nyel egyet. A kormányzó szinte azonnal válaszol.

– Legyen! Akkor duplázzuk meg! – Eddon Bitt épp felállni készül, amikor Nina csak megkérdezi még, amit akar.

– Uram, elnézést!...De ki ellen gyártunk ekkora kapacitással? Be akarjuk venni az egész galaxist? – kérdezi finoman tapogatózva, amire a kormányzó felkacag.

– Lehet, Nina!... Lehet, hogy még az is eljön. Ha ennek vége, vagy koldusbotra jutunk, vagy mi leszünk a világ leggazdagabb és leghatalmasabb urai.

– Ha lehet, akkor inkább az utóbbit választanám – mondja Nina, és megint nyel egyet, amire a kormányzó ismét nagyot kacag, és odalép az nő asztalához közel, letámasztja rá mindkét kezét, és odahajol hozzá.

– Nina, soha nem fogom hagyni, hogy bármi baja legyen! Ha csődbe megyek, ha nem, arra mindig lesz gondom, hogy a legmegbízhatóbb embereim túléljék.

Nem lehet tudni, mi igaz ebből, de a kormányzó szavai ismét nagy nyomatékkal hangzanak el. Nina arcát nézve viszont látszik: nem nagyon lett meggyőzve. Talán azért, mert ő sokkal jobban ismeri a kormányzót, mint bárki más. Talán más miatt szomorú, vagy pont hogy ez a legnagyobb baj.

Sesile Au, Birodalmi Uralkodóhelyettes,

valahol a mély űrben.

Sesile éppen az űrhajó lakosztályában evett, amikor egy bejövő hívásra lett figyelmes. Lenyelte a falatot, ivott egyet a poharából, megtörölte a száját, és fogadta a hívást.

– Köszönöm, Uralkodó! Elnézést a zavarásért – jelentkezett be Viktor Lussiences admirális.

– Nem zavar, admirális. De remélem, hogy hozza a jó híreket – veti oda provokálva, de azért viccesen Sesile az admirálisnak, mert tudja, hogy hálátlan feladat, amire most megbízatást kapott.

– Hm... – sóhajt, majd hümmög egy nagyot az admirális. – Én mindent megteszek, ami tőlem telik. Összeszedtem a legmegbízhatóbb embereket, és útjukra indítottam őket.

– Nagyszerű, admirális. Én mindig is tiszteltem Önt, és tudom, hogy lojalitása a birodalomhoz meghozza a gyümölcsét.

– Nem azért teszem, Uralkodóm. Én katona vagyok, és ha parancsba adják, hogy reszeljem a szappanbuborékot, akkor kérdés nélkül felkészülve, hogy akár életem végéig is kell reszelni, neki is állok. Csak mivel a rangom engedi – már elnézést kérek érte –, de megmondom, hogy igazán nagy baromság reszelni a buborékokat.

– Tudom, admirális. Ez nem az Ön asztala. Pont ezért nagyon hálás Önnek a Birodalom.

– A továbbiakról értesítem – mondja az admirális, biccent egyet, és bontja a vonalat.

Samuel El, Akkoon bolygó főkormányzója,

saját rezidenciája.

A főkormányzó saját nappalijában kinézve az ablakon, kezében egy pohárral várja a meghívottját. Samuel szikár, magas férfi. Harmincas évei közepén lehet. A feje búbján a göndör barna fürtjei katonás rendben ülnek. A sötétbarna, mindig vizslató szemei is arról árulkodnak, hogy bölcs és agyafúrt egy tízes. Nem hiába lett főkormányzó a bolygón.

Miguel Pass szenátor viszont fiatal, agilis, törtető személyiség. Valószínűleg eléggé önző ahhoz, hogy ha választani kellene, akkor azért természetesen saját magát választaná egy kellemetlen helyzetben. Nagyon elegáns, már-már hivalkodó öltözetben jelenik meg, simogatva szőkésbarna haját.

– Üdvözlöm, főkormányzó! – mondja, és meghajol.

– Á, kedves barátom, Miguel. Foglaljon helyet! – mondja a főkormányzó, és hellyel kínálja a Szenátort. – Mi jó hírt hozott nekem? – kérdezi, és ő is leül.

– Beszéltem Dalena Fergessen Szenátorasszonnyal. Azt állítja, hogy a Mynodis valóban kezd a feje tetejére állni.

– Nagyon helyes! Nagyon helyes – motyogja maga elé, miközben simogatja az állát a főkormányzó. – Megkérdezte a véleményét Freedama kormányzóról?

– Igen, és elég alaposan kiveséztük. A hatalma megvan rá, és az ereje is. Állítólag a Főparancsnoknak igen nagy tervei vannak vele.

– Az vagy úgy van, vagy nem. De nekem is megvannak a magam tervei.

– Viszont nem észlelik a háborút. A hivatali és a politikai rendszer mintha süket és vak lenne.

– Ez így a legtökéletesebb. Minél kiszolgáltatottabb a helyzet, annál nagyobb a veszteség, és majd annál nagyobb lesz a sikoltozás, amit csak a segítő kezek tudnak majd megoldani. Mi viszont nagyon készségesek leszünk segíteni egy bajbajutott bolygónak – motyogja maga elé, kaján vigyorral az arcán.

Drake Freedama kormányzó,

Centrális.

– Mindent pontosan előkészített? – kérdezi a kormányzó.

– Igen, uram, pontosan úgy, ahogy megbeszéltük – mondja a helyi, városi Birodalmi Parancsnok.

– Ez már kellemes feladat. Ez jelentheti, hogy bízik benned a birodalom – mondja Dessio az apjának.

– De jelentheti pont az ellenkezőjét is – válaszolja vissza a kormányzó.

– Lehet, bár annak kisebb esélyét látom, mert akkor nem avat be egy ekkora horderejű akcióba, ami bár csak egy kisebb sziklát robbant, de már látni lehet, hogy össze fog dőlni vele az egész hegy – fejtegeti Dessio.

– Van ebben is igazság. De jobb nyitva tartani a szemünket – válaszol a kormányzó, majd odafordul a tiszthez. – Parancsnok! Az időpontot tudja. Aznap várja meg a parancsomat, megértette? – kérdezi határozottan a kormányzó.

– Igen uram, minden világos.

– Helyes! Te meg maradj lehetőség szerint periférián! – fordul a fiához.

– Csalódtál már bennem valamikor is? – kérdezi Dessio, és kacsint egyet a jobb szemével.

Kessy Boulder, Nyugati Föld,

Boulder Kastély.

– Anya, értsél meg engem is! – magyarázza szinte kétségbeesetten a lány.

– De ezt ne mondd el apádnak! – mondja Tess Boulder a lányának.

– Úgy szeretném, ha megértenél engem!

– Megértelek! Tényleg megértelek – mondja, és magához húzza lánya fejét, aki odabújik az anyjához. – Nincs semmi baj.

Mynodis Centrális, Unilux Akadémia,

Birodalmi Katonai Parancs nokság.

Jim Kurdoo elgondolkodva ült az asztalánál. Rendszerezte a gondolatait. Látszik az arcán, hogy bizony nagy vízválasztó előtt állhat. Nem az az izgulós fajta ember, de azért amikor egy élet mérföldkőhöz ér, akkor illik kicsit megpihenni, és megfontolni a következő lépést.

De úgy látszik, megvan az a bizonyos következő lépés, mert a Parancsnok máris hívást indít. Szinte azonnal megjelenik a 3D-képen Drake Freedama és Dessio.

– Üdv, kedves kormányzóm! Á, régen láttalak Dessio! – mondja. Dessio köszönti, és a kormányzó is.

– Neked is, Jim. Régen beszéltünk, miben segíthetek?

– Semmiben, inkább én segítenék Neked.

– Na mesélj, mire gondolsz?

– Röviden arra, hogy nemsokára szükség lesz a birodalmi katonákra keletnek is, meg nyugatnak is – mondja a Parancsnok, és közben piciket bólogat, mintha magát akarná meggyőzni.

– Ez meglehet. És hogy tudsz nekem segíteni?

– Úgy, hogy megkérdezlek, segíthetek-e vajon neked, kedves kormányzóm. – mondja, és elmosolyodik, talán egy picit, mondhatni, sunyin.

– Á, vagy úgy!

– Nem is zavarlak benneteket. Alkalmas időben keress meg! – mondja a Parancsnok, és bontja a vonalat.

Miután bontotta a vonalat, a Parancsnok az arcát simogatja, nem biztos teljesen a dolgában, és elgondolkozik azon, hogy ez most jól vagy nem olyan jól sikerülhetett. Nem hallhatta és láthatta már azt, ami ez után folytatódott apa és fia között:

– Ez igen érdekesen hangzott. A Parancsnok semlegesből elköteleződött?! – morfondírozik Dessio.

– Nem, csak keresi a helyét ezen az oldalon is. Na meg biztosítja a menekülőútját akkor, ha a helyzet másképpen alakulna, mint ahogy számít rá.

– Gondolod, a másik oldalon is próbálkozott?

– Vagy épp most próbálkozik. És egészen biztos vagyok benne – mondja nagyon határozottan a kormányzó.

Nem sokat tévedett, mert Jim, miután bontotta a vonalat, és picit átgondolta, hogy is sikerült a rövid felajánlkozása, szinte azonnal ismét hívást indított, de most a másik oldalon Eddon Bitt kormányzó jelentkezett be.

– Régen láttalak, Eddon!

– Mert soha nem tolod felém a pofádat, csak akkor, ha valami baj van! Mire van éppen most szükséged, halljam! – válaszol a kormányzó szokásos bájos stílusával. – Ja, nincs semmi baj... Csak tudod... Hogy is mondjam... – Na, ne nyökögj itt nekem! Nyögd ki szépen, mit akarsz.

– Tulajdonképpen csak annyit, hogy megkérdezzelek, tudsz-e arról, hogy készülőben vannak a nagy harci felhők.

– Na basszus, te is meghülyültél?

– Miért?

– Mindenki hagymázas, zaklatott hangulatban a háborús öltözetét keresi, mintha teljesen megőrültek volna!

– Lehet, hogy igazuk van.

– Még béke van! Ne legyél barom! Elég, ha akkor aggódsz, ha baj van, addig van elég más elintéznivaló is. De te nem ezért zaklattál, mondd, mit akarsz?

– Segíteni neked.

– Szóval erről fújnak a szelek! Átkozott egy számító szemétláda vagy te, Jim. Szerencséd, hogy kedvellek! Azt mondd meg nekem, hogy ugyanezzel a dumával előttem hívtad a bájgúnár Drake-et, vagy majd csak ez után tervezted? – kérdezi, és nevet a végén.

A Parancsnok szeme elkerekedik, és a homlokán megjelent egy izzadságcsepp is. Nem nagyon tudta, hogy most mit is mondjon, de aztán viszonylag gyorsan összeszedte magát.

– Előtted hívtam – mondja elcsukló hangon a Parancsnok.

– Nagyon helyes. Na, told el a képed, és majd akkor tájékoztass, ha valódi helyzet lesz! Ja, és Jim! Tudd, hogy melyik oldalon a helyed végre, mert két kapura játszani nagy veszélyekkel járhat! Még a végén valaki ellövi a golyóidat – mondja nevetve, és bontja a vonalat, míg a másik oldalon a Parancsnok igen megizzasztott állapotban dől hátra, nagy levegőt véve.

Alise Doorty, Keleti Föld.

A videóbeszélőn Alise a férjével beszélget. Drebb Koopen az a fajta ember, aki nem nagyon szereti a társaságokat. Bár ha meghívást kap, mindig eleget tesz neki, viszont ha teheti, ő lép le először. Nem feltétlenül magának való ember, inkább mintha őt valami fontosabb érdekelné. Azt mondják róla, vérbeli üzletember, de hogy mi a tényleges igazság, azt csak ő maga tudhatja. Ha egyáltalán ő maga tudja. – ...Akkor elmegyünk a bálra? – kérdezi Alise.

– Nem sok kedvem van, de előtte való este érkezem – válaszolja.

– El kell mennünk, hisz te vagy a galaxis ura! – mondja Alise, és nagyot kacag.

– Na, igen. Nem válna hátrányunkra, ha elmennénk. Az első fél órára, aztán a többit ráhagyjuk azokra, akiknek ott még szerepük van.

– Azt mondod, csak fél óra?

– Naná, eszünk egy pár sütit – azzal a lényeget le is tudtuk –, és mehetünk is haza – mondja, és mosolyog Drebb.

See See, Mynodis,

Centrális Akadémia.

See gondolatai cikáztak.

– Azt hiszem, ma jobban járnék, ha kicsit lefeküdnék.

– Ma még megteheti, Kisasszony – mondta Goeg. – De ne felejtse el, hogy a következő hetekben az ön csapata megy portyára!

– Már a jövő héten? – hüledezik See.

– Miért olyan furcsa?

– Azt hittem, van még pár hónap azért.

– Ez itt a katonaság, Kisasszony! – See meglepett, és csalódottan ingatja a fejét. – Ja, és kisasszony! Ne felejtse el, erről, amit beszéltünk, ne szóljon senkinek!

– Ne aggódjon, Professzor, senki nem tudja meg, legszívesebben még magam elől is inkább eltitkolnám!

28. Egy vasárnap

Este, mikor vége a napnak, minden gladiátor behúzódik a szobájába. Elég kimerítő egy nap, még akkor is, ha nem kell harcolni. Egy helyben állni sem egyszerű dolog. Én ma kiharcoltam magam, és úgy néz ki, megtettem a tőlem telhetőt. Deby szerint is elindultam a siker meg az ismertség felé vezető úton, és kedvelnek az emberek. Valahogy nehéz innen ezt pontosan érezni, mert bezárva az arénába nem sok információt lát-hall az ember. Persze azt láttam, hogy azért az Unilux Aréna őrjöngött, amikor harcoltam és nyertem.

Ahogy belépek az ebédlőbe, nem is gondoltam volna, hogy kit találok ott. Igen, így van. Ferenc Barát ül megszokottan az asztalnál, és ott van tőle nem olyan távol Teo. Odaköszönök a Barátnak, és utána leülök Teóval szemben.

– Jól harcoltál ma. Nagyon jól – mondja elismerően nekem.

– Jó érzés, hogy ezt mondod. A te szádból hallani ezt valóban nagy elismerés – válaszolok neki, mert a szememben Teo egy igazán elismerésre méltó ember, akitől ha méltató szavakat hallok, az a világon talán az egyik legjobb érzés.

– Örülök, hogy ide hozott a sors, és a mi jó szerencsénk, hogy egy ludusban lehetünk veled – mondja Teo. – ... Ja, Don velem üzent, hogy, mint a mellékelt ábra mutatja, a ludusok versenye elmarad, és határozatlan ideig így is marad. Én meg most lelécelek, végigviszem a hírt, és jövök vissza.

Ahogy Teo kilépett az ajtón, abban a pillanatban lép be Doudy. Körülnéz, és amint megpillant, egyből jön is az asztalomhoz, és leül Teo helyére.

– Hogy érzed magad, Ree? – kérdezi Doudy.

– Érdekesen. Miért?

– Mert lassan elérkezünk oda, hogy a tanítványból mester lesz... Méghozzá, milyen gyorsan! – elmélkedik el Doudy.

– Tudod, Doudy, én soha nem érhetek föl a te tudásoddal! – válaszolok kérdés nélkül is neki, és ezt komolyan is gondolom.

– Ree-Ree! Ez nem így működik. Fogadd el azt az adottságot, vagy helyzetet, hogy benned van az a szikra, ami belobbanthatja a legnagyobb tüzeket is akár!

– Dehogy van bennem, nem vagyok én olyan nagy valaki! – vágok a szavába, mert egyáltalán nem érzem magam kiváltságosnak. Szerencsém is sokszor volt és még van is. Egész életemben csak bukdácsoltam. Jó, szerencsés vagyok, mert még mindig élek, és nem is panaszkodom, de azért közel sem vagyok tökéletes.

– Azt is tudd, hogy akinek ennyire nagy érzéke, tehetsége van, az előbb-utóbb felfelé tör! De ez nem csak hírnévvel, hanem felelősséggel is együtt jár, amit a legtöbb vezető és nagy ember, amikor oda jut, hirtelen elfelejt. Inkább ahelyett, hogy tagadod, fogadd el, és dolgozz azon, hogy soha ne juss el olyan szintre, ahol később bánkódnod kell majd a tetteid miatt – Doudy nemcsak jó harcos, hanem bölcs ember is. Amikor hallgatom, érdekes módon mindig azt a hatást váltja ki belőlem, hogy ellenkezzek vele, azért, amit mond, meg úgy egyáltalán. De ha mélyen mögé nézek, és belegondolok, igazán sokat tanulhatok, és tanultam is már eddig tőle.

Egy kicsit éhes vagyok, meg fáradt is. Úgy látszik, Doudy is, mert szerzünk valami étket, és leülünk Ferenc Barát asztalához. Jó hangulatba kerülünk, amikor Ferenc Baráttal beszélgetünk, eközben megérkezik Teo is, és szép lassan ideszállingózik, és leül az asztalhoz Marko, Sven, Till, meg Anton és Val. Úgy látszik, mindenki éhes.

– Nem tudom, hogy hogy csinálod, de tényleg hatalmas, amit csinálsz, Ree! – mondja nagy izgalommal Till, a testvérpár egyike. Val szintén mutatja, hogy bizony ő is intenzíven egyetért Till szavaival.

– Amióta itt van velünk, azóta egyre jobb. Jó hatással vagyunk rá – mondja nevetve Marko.

– Pontosan, én is ezt akartam mondani – nevetek én is velük.

– Épp az előbb dicsértem meg – mondja Teo.

– Na, hogy hogy? Mi lett veled, Teo? Nem voltál te ilyen! – mondja Marko, és ő is nevet.

– Teo ritkán osztogatja a bókokat, nem is tudom, mi kell hozzá. Talán két világvége. Szóval, Ree, legyél büszke magadra! – veti oda Anton.

– Az már úgy van, ahogy mondod, Anton – helyesel Sven.

– Én mindig is felnéztem Teóra. Azon gondolkoztam, hogy alig pár hete ismerlek benneteket, de mintha már évek óta együtt lennénk – gondolkozom el.

– Miért, tényleg nem évek, csak hetek teltek el? – mondja Marko, amire aztán mindenki felnevet.

– Pedig gyorsan robog az idő – mondja Doudy.

– Akkor megy gyorsan, amikor nem akarod, de amikor már túl akarsz lenni valamin, akkor bezzeg épp hogy csordogál – reagál Marko.

– Az a lényeg, hogy maradjunk együtt még jó hosszú ideig. Teljen lassan, vagy akár gyorsan az idő – mondja Teo.

– Legyen ez egy köszöntő mondata! Igyunk arra, hogy amint Teo is mondja, amíg csak lehet, maradjunk együtt... Már ha ti is így gondoljátok – mondja nevetve Marko, és megemeli a poharát. Ugyanígy megemeli mindenki, és mosolyogva iszik, hiszen mindannyian így gondoljuk.

Ebben a pillanatban lép be az étkezőbe Tito Vent, aki mintha egérkeként a nagy cicusok földjére lépne be. Esetlenül, szomorkásan, megszeppenve is, szóval úgy, mint akit épp el akar fújni a szél a nagy rengetegbe.

– Itt van Tito – mondom, és felé intek, de ahogy az első szó elhagyja a számat, Teo feláll, és odamegy hozzá.

Pont arra gondoltam, hogy szólni kellene neki is, hogy üljön le közénk. Nem vagyok biztos abban, hogy közénk való szegény, de ha közénk se, akkor a más csapatok közé meg semmiképpen. Sajnálattal vegyes segítő szándék az, amilyen érzésekkel viseltetek irányában, és ahogy a többieket nézem, ők is hasonlóképpen gondolkozhatnak erről.

– Ülj le ide közénk! – Mutat egy, az asztalunknál lévő, üres székre. – Ő ott Val, mellette Doudy. Ő mellette a testvérpár: Anton meg Till. Az ott Ferenc Barát, aztán Sven, Marko és Ree. Engem meg már ismersz, Teo vagyok – mutat be minket egyesével, és mi is egyesével köszöntjük.

Tito lányos zavarában hol lesüti a szemét, és lehajtja a fejét, hol felnéz, de mintha nem merne leülni, másodpercekig vacillál, végül aztán nagy nehezen leül.

– Hát... én... Szóval én... Nagyon jó, hogy ideülhetek közétek – motyogja Tito.

– Semmi baj, csak egyél nyugodtan! – mondom neki. – Mesélj nekünk, Tito, de csak úgy nyugodtan, amit szívesen elmondanál! Hogy kerültél te ide?

Tito a szájába vesz valami húsfélét, és azt rágogatja, és közben körbenéz, mint aki meg akarja figyelni, hogy ki hogy néz rá, hogy tudja, most maradhat-e, vagy ugrania kell gyorsan. Olyan, mintha Titót mindig is bántották volna, és fél még az árnyékától is.

A nyakán ott foszforeszkál – mint itt a legtöbb embernek – a hatos szám, vagyis magától választotta ezt a hivatást. Tito végül lenyeli, amit eddig rágott, és lassan, halkan belekezd a mondanivalójába. Mi igyekszünk türelmesek lenni, bár ez a hosszú csend mindenki számára talán kicsit kínos, de azt is érezzük, hogyha nekünk ez bizony kínos, mennyire lehet akkor neki nehéz.

– Hát úgy, hogy a hatos poharat választottam – válaszolja arra kérdése, hogy hogy is került ide, és ránk néz.

Egy kis ideig mindenki hallgat, majd legelőször Marko, aztán mindenki hirtelen elneveti magát. Hát persze, ki is gondolhatta volna ezt másképpen! És igaza is van, csak így tud ide kerülni. Tudom, hogy nem viccnek szánta, de igen jól állt neki ez a mondata.

– Na és, miért pont ezt az osztályt választottad? Valóban gladiátor akartál lenni?

– kérdezem.

– Nem, dehogy akartam én az lenni! – vágja rá tőle szokatlan, virgonc módon.

– Akkor hogy sikerült mégis? Valaki kényszerített talán? – kérdezi Marko.

Tito megint a szemeinkbe néz félénken, és belekezd a történetébe.

– Az apám és az anyám is katona. Én viszont nem vagyok az a tipikus harcos típus

– kezd bele, és ahogy felénk mutatja a karjait, igazat kell hogy adjak neki, sőt ez annyira vicces hozzánk képes, mint ha „Cérna Péterke” lenne. Nevetni lenne kedvem a szó hallatára, hogy „harcos Tito”. Aztán folytatja. – Apámék mindenképpen azt szerették volna, ha én is az ő nyomdokaikba lépve katona lennék. De én nem vagyok oda való. Apám igen befolyásos ember. Amikor megtudták, hogy mi akarok lenni, akkor majdnemhogy kitagadtak – mondja, és lesüti a szemét.

– Miért? Mihez értesz, vagy mi szerettél volna lenni? – kérdezem kíváncsian.

– Énekes és szórakoztató – mondja, majd vesz egy nagy levegőt. – Meg gyors vagyok. Gyenge, de gyors – fintorog egyet a szájával, és egy pici mosolyt enged meg először, mióta belépett közénk.

– Te tudsz énekelni? – kérdezi Sven.

– Igen, tudok – mondja kicsit felélénkülve, mint mikor egy csapatban mindenki idegen nyelven beszél, és mikor egy valaki mégis az anyanyelvén szólal meg, azonnal felpezsdül.

– Na és mi az, amit tudsz énekelni? – kérdezi Marko.

– Akármit.

– Énekelj nekünk akkor valamit! – kéri Teo.

– Mit szeretnétek, valami vidámat, vagy valami szomorút? – kérdi egészen felvillanyozva Tito.

– Nos, elnézve téged – már nem sértésként mondom – nem egy vidám típus voltál... – mondom, de hirtelen, nem várt módon Ferenc Barát szólal meg.

– Énekelj valami szívhez szólót, ami egyszerre kellemes, szomorú és egyben olyan, amit te is kedvelsz! – mondja a Barát.

– Te szerzetes vagy, Ferenc Barát? – kérdezi tőle hirtelen Tito.

– Igen, az vagyok.

– Volt egyszer, talán nagyon régen, egy olyan dal, ami a letűnt korokból megmaradt. Ezeket a dalokat már ritkán éneklik, és már-már a feledés homályába is merült. Ferenc Barát ezt akkor miattad is választottam. Egy feldolgozás, legalábbis ezt tudjuk róla. A dal címe: LC Halleluja – mondja Tito, és utasítást ad, mire egyből elindul a zene.

Nem tudom, hogy mire is számítottam pontosan. Nekem a férfi az a kard és az izom jelentését hordozza. Nem lenézve azokat, akik gyengébbek. Sőt, tudom, hogy sok ember van, aki bölcsességben igen ráver arra, aki izomban kiteljesedett.

Halkan kezdődik a dallam, én nem ismerem a hangszert, ami szól, de később

Tito kifejti, hogy egy gitár nevű, régi hangszer az, aminek csilingelő hangja zengi be az étkezőt... És egyszer csak Tito elkezdi az énekét.

Alleluja

Volt egyszer egy titkos dal, mit Dávid király, az úrnak dalolt.

De te nem értesz a zenéhez, igaz?

Figyelj hát!

Egyszer, négy és öt.

A mol van lent, a dúr meg fönt, ez a nagy király dala.

Alleluja, alleluja, alleluja, dicsérd Urad, dicsérd Urad!

A hangok, amiket Tito kiénekelt magából, valami csodálatos, mennyei zene dallamai voltak. Val szemében könnyeket láttam, és az asztalnál mindenki ámulva hallgatta Tito énekét. A dal egyszerre volt csodálatosan magával ragadó, szomorú és felemelő.

Azt hiszem, mindannyian megértettük, mit ért azon Tito, hogy szeret és tud is énekelni. Ahogy végéhez ér, és a dal mögött a zene is lejár, én, megmondom őszintén, odafagytam bámulatomban a székhez. A két testvér feláll és tapsol. Marko, Sven és Teo szintén mosolyog, de nem tudja, mit is mondjon. Tito tehetséges, és ezt a Val szemében lévő könnycseppek ugyanúgy bizonyítják, mint ahogyan Ferenc Barát arcán az elégedettség mosolya.

Tito visszaül a helyére, öröm ül ki az arcán, ő is mosolyog végre. Hosszú másodpercekig senki nem tud megszólalni. Végül Marko töri meg a csendet.

– Tito! Bakker, csúcs vagy! Ilyet már régen nem hallottam – áradozik Marko, és igazán jogos, amit mond. Mindenki elismerően bólogat. Engem azért még más is érdekel, és kicsit kizökkentve a csapatot a muzikalitás buborékából, felteszek egy kérdést a fiúnak.

– Mondd, Tito, mit jelent az, hogy gyors vagy?

– Ezt elmondani nehezebb, mint megmutatni – mondja Tito.

Az étkező hatalmas beltérrel rendelkezik, talán tizenöt méter magasan is lehet a plafon, ahol a középen lévő oszlop félméterenként oldalgerendaszerűen ki van támasztva az oldalfalig, mintha egy pók szőtte volna a hálót, annyi különbséggel, hogy ez fölfelé van spirálban. Az utolsó hét-nyolc méteren az egyik oldalfal közepétől a másik oldalfal közepéig nagy kövekből álló fal van húzva, aminek az alja ennek a vasszerű szerkezetnek a tetejére ül rá. Ez a másik oldalfaltól induló, szemben lévő oldalfalnál is ugyanúgy néz ki. Középen pedig keresztbe szeli egymást a két fal. Tito felkel a székéről.

– Készen vagytok?

Ahogy ezt kiejti a száján, mint egy pók, elkezd felfelé mászni, először a vasfal oldaláig átívelő merevítő rudakba kapaszkodva egyre följebb. Néha mint egy majom himbálózik iszonyatosan gyorsan felfelé. Majd amikor eléri a falat, az azon lévő nagy kövek vakolás nélküli köztes réseibe kapaszkodva pár másodperc alatt felér a plafonig, megérinti, és villámgyorsan indul is vissza, lefelé.

Nem tudom megmondani, mennyi időbe telik neki felérni meg visszaérkezni, mert tátva marad a szám. De nem csak nekem, mindenkinek. Talán pár másodpercig tarthatott az egész.

Az őrült Marko annyira meg van lepődve, hogy tőle megszokott őrült stílusával azt találja mondani:

– Basszus, ez nem semmi, ezt szerintem nem tudod még egyszer ugyanígy megcsinálni!

– De igen! – mondja Tito, és azonnal újra nekiiramodik. Ugyanolyan gyorsan felszalad meg vissza, hiába kiabáljuk, hogy „gyere vissza Tito, nem gondolta komolyan”... Till még nyakon is veri Markót, aki összehúzza magát. Viccesen néznek ki.

– Nos, kb. ennyi – mondja Tito visszaérve, és még csak el sem fáradt.

– Azta! Ez igen! – mondja Anton.

Ezt a kis embert, aki még csak nem is annyira izmos – talán most, hogy láttam már, elég inas kinézetre, és feszes is a teste, mint a párducnak –, viszont hihetetlen, hogy mennyire fürge, ember legyen a talpán, aki követni tudja! Nem gondoltam volna ezt róla.

Egész este cseverésztünk, nevettünk, beszélgettünk. Tito is feloldódott kicsit. Bár igen keveset beszélt, ha kérdeztük, mindenre válaszolt.

Eléggé el voltam fáradva, így én meg Doudy mentünk el legelőször aludni.

Reggel, amikor felkeltem, egyből Tito jutott eszembe, ahogy mászik a plafon felé, és mosolyogtam. Kicsi, de valóban ügyes és gyors, ahogy mondta is.

A Ludus Belli vasárnap is kivonult az Arénába. Don kinn várt minket, és ahogy kiértünk, azzal fogadott, hogy:

– Ma kell egy csapat a Hyper Ludusa ellen! Kilenc a kilenc ellen. Nem tudom, melyik típusú játék lesz. Ree, te vagy a főnök, válassz embereket! – mondta Don azzal a szokásos, körbemagyarázgatós stílusával, és ott is hagyott minket.

– Na, csodás – mondom, és mivel pár hetes ittlétem óta nem láttam, csak egyéni viadalokat – és gondolom, ezért döntött a vezetőség, hogy kell csapatjáték is –, megkérdezem, hogy mit is jelent ez pontosan.

– Nem tudom, melyik játékot választják a játékszerkesztők. Lehet szokásos, lehet egyedi, bármi lehet – mondja Marko.

– Kicsit érthetőbben és részletesebben kérhetném? – mert ebből számomra semmi nem derült ki még.

– Mindig van valami cél. Pontokat lehet szerezni azzal, ha valakit megölsz, vagy harcképtelenné teszel, vagy ha olyan egyedi a játék, hogy meg kell szerezni valami tárgyat... Ree! Bármi lehet, nem tudom, mi lesz most – válaszolja bizonytalanul Marko.

– Meg kell ölni embereket? – kérdezek vissza, mert szöget üt a fejembe, amit Marko mond.

– Ha a harc életre-halálra megy akkor igen. – feleli.

– De most nem ezt mondta Don! Nem? Szóval, hogy ilyen típusú lenne! – nyökögöm reménykedve, hogy nem kell itt megint életre-halálra küzdeni.

– Csak azt mondta, hogy nem tudja, melyik típusú lesz – válaszol most Marko helyett Sven.

– Várjuk ki, és elég lesz csak majd utána aggódni, ha megtudjuk, vagy örülni! – mondja bölcsen Teo.

– Válassz társakat! – szól bele a beszélgetésünkbe Grotton, a nagy ogre.

Valóban választanom kell, mondjuk, az nem kétséges, hogy kiket választok. Na és milyen érdekes, nemrégen ismertem meg Titót. Persze itt nem az éneklésre lesz szükség, de mi csak nyolcan vagyunk, és mivel kilenc a kilenc ellen kell, hogy harcoljunk, szükség van még egy gladiátorra. A társak meglepődnek, hogy Titót választom, de ugyanolyan gyorsan, ahogy a meglepettség kiül az arcukra, meg is nyugodnak. Sőt, örülnek Titónak.

Sikeresen kiválasztom a csapatot, és jár az agyam, hogy vajon mi lesz a feladat. Lelkileg felkészülök, mert ilyet még nem csináltam. Nem is magam miatt izgulok – ha ezt izgulásnak lehet egyáltalán nevezni –, hanem azon, hogyha ez élet-halál harc lesz, akkor nem szeretnék egy csapattársat sem elveszíteni. Bár Teo, Doudy, Marko, Val, de a testvérek, Svenről nem is beszélve, elég erősek... És ahogy így végiggondolom a neveket, picit megnyugszom, hogy nem paprikajancsikról van szó, vagyis nem nyámnyilákat választottam be magam mellé azért. Viszont Tito kétséges. Gyors és jól énekel, de nem tudom, ővele mi lesz. Mindegy. Lesz, ami lesz, őt választom.

Ahogy így gondolkozom, hirtelen megint megjelenik a nevem a falon. Élet-halál párbajra kihívott egy Ludus Hyper-es: Fist Beeboo. Úgy látszik, hogy ez már csak így lesz a jövőben. Nem hagynak ki egy napot sem, hogy térdre kényszerítsenek. De hiába, mennem kell, ki kell állnom vele.

A helyzet az, hogy már a legerősebb vezetőegyéniségeket legyőztem. Nem mondom, hogy olyan nagyon könnyű volt, és lehet, szerencsés is voltam, de akik ezek után jönnek, azok gyengébb harcosai a Hypernek – bár hozzá kell tenni, hogy mindenkinek lehetnek kiemelkedően szuper, és kiemelkedően rossz napja. Csak a többi ludus ne szokjon rá, hogy rám akaszkodjon, mert akkor soha véget nem érő, halálospárbaj-szappanopera leszek!

Megint itt állok hát, az aréna porában. Szemben egy hatalmas, kb. ugyanolyan magas, de tőlem talán picivel izmosabb gladiátor.

Ahogy elkezdenénk a párbajt, hirtelen ötlettől vezérelve ledobom a kardomat és a pajzsomat is. Mutatom az ellenfelemnek, hogy ahogyan én is kikapcsolom, úgy ő is kapcsolja ki a vértjét, meg a sisakját. Nem érti először, de mutatom, hogy fegyvertelen vagyok, így nincs miért viselnie a vértet. Megérti, és komor arccal, nagy nehezen kikapcsolja, de ő nem dobja el a kardját, és a pajzsát sem.

A tömeg megint éljenez, már nem lepődik meg semmilyen eszement cselekedetemen. Vannak, akik azt gondolhatják, hogy hősködöm. De én ezt a határaim feszegetéseként élem meg. Nagyon jó érzés tudni, hogy meg tudom csinálni, mert képes vagyok rá. Ha nem lennék egyre biztosabb a határaimban, akkor bizonyára nem tennék ilyet, hiszen mindenkinek egy élete van, és az az egy élet pótolhatatlan. Nem akarok én egyáltalán meghalni. De ez egy cirkusz, és bevallom, most, hogy kellőképpen erősnek is érzem magam hozzá, szívesen szórakoztatom a közönséget, és inspirál az, hogy tetszik nekik, amit csinálok.

A harc kezdetén Fist egyből nekem ront. A mozdulataiból látom, hogy ő nem fog ugyanúgy elfáradni, mint nem régen a társa, mire odaérhetne, hogy kivégez. Masszív, ruganyos, és akár tízszer olyan kitartó, mint Star, de kevésbé rutinos, és erőben is alulmarad. Amy mondta, hogy mindenkinek van gyengéje, csak meg kell találni.

A kérdés csak az, hogy ez elég fogódzópont-e ahhoz, hogy a saját gyengeségünkkel képesek legyünk fölékerekedni. Mert kétségtelen, hogy vannak gyengeségeink nekünk is, és ha vannak, akkor azt előbb-utóbb kiszagolják.

Az első roham alatt figyelem minden lépését és mozdulatát. Amikor közel ér, és rám akar vágni a karddal, hirtelen kitérek előle, és oldalról azonnal fejen könyökölöm, amitől bár el nem esik, de kicsit megtántorodik.

Persze, ez csak azt erősíti meg, hogy egyre jobban, erőteljesebben és masszívabban támadjon. Egy gyors mozdulattal minden egyes támadásból kibújok. Ilyenkor a közönség éljenez. Van, aki felsikít, mert mindig az utolsó pillanatban lépek el, és utána vagy megütöm, vagy megrúgom az ellenfelem. Ezek látványosak, de nem erősek, mert iszonyatosan gyorsak a támadásai, és az én elmozdulásaim is, vagyis tényleges sérülést nem tudok vele okozni, viszont nem is az a célom.

Fist egyre idegesebb, hogy nem tud egyszer sem megsebezni. Én meg játszom vele, mint macska az egérrel, és ez is lesz a veszte. Az egyik vágáskombinációnál annyira mohó lesz, hogy nem figyel arra, hogy túl közel kerülök, és teljesen belépek az intim zónájába, ahol láthatja, hogy rámosolygok, majd lefejelem, mint Start. Fist, ahogy gondoltam is, nem olyan erős, mint Star volt. Azonnal összeesik. A kezéből kirúgom a pajzsát meg a fegyverét. Összeesik, de pár másodperc múlva azért talpra áll, viszont fegyvertelenül. Amint teljesen felkecmergett, most én támadom le. Az első ütésem még nagy nehezen hárítja, de iszonyatosan lelassította a lefejelés, és az ahogy egy ilyen kellemes fejelés után lenni szokott, eltörik az ember orrnyerge, és folyik az orra vére.

Gyomron térdelem, és megint lefejelem. Most nem esik el, hanem hátratántorodik, és a tántorgásában egy igen visszataszító cselekedetre vetemedik. Bekapcsolja a vértjét és a sisakját. Én pont a „védelmi zónában” vagyok, ezért úgy hajít el az erőtér – legalább három méterre –, mintha rongybaba lennék.

A közönség tombol, Fist röhög. Mivel ez élet-halál harc, és senki nem tiltja, hogy egy egyáltalán nem szabályszerű, szóban sem megkötött megállapodást megszegjen az ellenfelem, így magamra maradtam az iszonyatos fájdalmammal. Azt hiszem, eltörni nem törött el semmim. De megégette a mellkasomat az erőtér, és alig kapok levegőt.

Eközben Fistnek most szerencséje is van, épp tőle pár méterre van a fegyvere meg a pajzsa, amit szépen magához is vesz.

Iszonyatosan hosszúnak tűnnek ezek a másodpercek, mire nagy nehezen lábra tudok kecmeregni, és végre levegőt is kapok. Ennyi idő kellett az ellenfelemnek is, hogy magához térjen, és tulajdonképpen vesztett harcból fölém tudjon kerekedni. Van egy találó mondás: a háborúban nem harcolni kell, hanem nyerni. Én meg itt csak harcolgattam, megállapodásokat kötögettem, és szórakoztattam a közönséget ahelyett, hogy gyorsan elpáholtam volna. Visszanyalt a fagylalt.

Baj nincs, csak most kezdhetek az elejéről mindent. Egy pillanatig eszembe jut, hogy ha ő úgy, akkor én is úgy, és bekapcsolom a vértemet. De nem messze látom a pajzsot, és nem szeretem ismételni magamat, de megfogalmazódik bennem, hogy ugyanúgy fogom felőrölni, mint Start is.

Észreveszi a tervemet, hogy a pajzsomat akarom megszerezni, és védelmezi a testével. De ugye, vagy ott fog mellette álldogálni, vagy jön, és kitámad rám. A kettőt egyszerre nem lehet csinálni. És igen, támad. Amikor támad, kimozdulok, és máris közelebb vagyok a pajzsomhoz. Addig táncolok előle, amíg egy gyors bukfenccel föl nem tudom szedni a pajzsomat.

Innentől a harc nem volt egyenlő. Másodpercek alatt megfosztottam a pajzsától, aztán a kardjával, a saját keze által tettem tönkre a vértjét, meg a sisakját. Amikor teljesen védtelen lett, a kardjától is megfosztottam, és addig rúgtam gyomron, amíg már alig állt a lábán. Kegyelemdöfésként egy alapos tarkórúgással fektettem álomba.

Magasba emeltem a kezeimet, mire a közönség sikoltozva skandálta megint csak a nevemet. Nem mondom, nem rossz érzés. De ez a nano alapvért energiaütése kikészített, és jócskán kivett az erőmből. Ki kell, hogy pihenjem magam!

Kiérek a gladiátorokhoz, amikor hirtelen megjelenik, hogy indul a Ludus Belli harci játéka, a Ludus Hyperrel szemben. Ilyen nincs, alig élek, csak kis levegőt adjanak már, nem kell több! De bizony annyi sincs, mindjárt kezdeni kell. Most nem tudok lelépni, mert benne vagyok a csapatban.

Egy szerencsénk van, hogy nem életre-halálra folyó csapatküzdelem, hanem egy arénajáték. A kiírásból kiderül, hogy ez egy játékszerkesztők által most kitalált játék.

A leírást mellékelik, és ilyenkor mindenkinek van pár perce, amíg elolvassa, illetve a narrátor is ismerteti a szabályokat. Szerencsére addig van pár perc, hogy kifújjam magam.

Ez egy számomra furcsa játék. Furcsa, bár valójában bármi is lett volna, mindegyik az lenne, hiszen még soha nem csináltam ilyet.

Egy virtuális labirintust készít a játékkészítő, ami akkor kerül kialakításra, amikor egymással szemben leszünk, az aréna két végében. A közepén egy nagy szikladarabon lesz két hatalmas, 500kg súlyú vasgolyó. A feladat az, hogy a vasgolyót át kell cipelni az ellenség térfelén keresztül, és kivinni az ellenség öt kijáratának valamelyikén. Az nyer, aki ki tudja vinni, vagy az, aki legyőzi az összes ellenfelét úgy, hogy azok még nem vitték ki a vasgolyót.

Ez annyit jelent, hogy két módon is lehet győzni, de egyik sem könnyű.

– Figyeljetek rám! – kezdem kicsit kifújni magam. – Az a lényeg, hogy egy csapat legyünk, egy vezetővel. Vagy ha több csapatra oszlunk, akkor amennyi csapat, annyi vezető.

– Rendben. Te vagy a vezetőnk, azt tesszük, amit mondasz – mondja Teo.

Mindenki szinte egyszerre bólint, vagy helyesel. Meglepett, hogy ennyire könnyen választottak ki vezérnek. Don kijelölése nyilván csak egyszerű népszerűségi index miatti választás volt, de ők magam miatt választottak, azért, mert valóban azt gondolják, hogy én vagyok alkalmas a feladatra. Az pozitív, hogy nem élet-halál harc, de azért lazán előfordul, hogy valamelyik ellenfél megvadul, és halálos sebet ejt valakin. Gladiátorok vagyunk, és itt, ha haláleset történik, nem fogják a másikat megróni. Ez természetes velejárója, sőt lehet, hogy a közönség szemszögéből nézve még szerencsés is.

– Az első szabály, hogy vigyázzunk egymásra! Senki nem halhat meg. Inkább veszítsünk! A második szabály, hogy egyszerre mozgunk, kivéve, ha valami stratégia mást nem kíván, de azt egyeztetjük. A harmadik meg, hogy fogalmam sincs, hogy mi jön most itt, és addig, amíg ki nem derül, nem csinálunk semmi eszement, veszélyes húzást! Érthető? – kérdezem.

Mindenki szinte kórusba feleli, hogy minden világos, mindenki ért mindent.

A két csapat az aréna egyik-egyik végében helyezkedik el, amikor a visszaszámláló nullához ér, a semmiből hirtelen megjelenik a virtuális labirintus. Egy nagyjából tíz-tizenöt méter magas kőfalimitáció. Öt helyen lehet bemenni, pont az öt ajtóval szemben. Azt viszont nem tudom, hogy vajon a másik oldalon ennek pontosan a fordított másolata van-e. Már épp elkezdeném a stratégiát kitalálni, amikor Tito áll elém.

– Mondjad, Tito! – legszívesebben azt mondanám, hogy ne zavarjon, mert nagyon oda kell figyelnem mindenre. De nem akarok lekezelő lenni vele. Viszont máris azt érzem, hogy kár volt behozni ide, mert valakinek majd folyton figyelni és vigyáznia kell rá, hogy ne ölhessék meg.

– Lenne egy ötletem, ha szabad – mondja most is szégyenlősen.

– Mi lenne az az ötlet?

– Felmegyek a tetejére, és körbenézek – mondja, amire hirtelen el kell, hogy szégyelljem magam.

Be kell, hogy valljam, ez az ötlet eddig a leghasznosabb, ami ma az egész csapatharccal kapcsolatosan elhangzott.

– Helyes, menj fel, és nézz körül, de vigyázz!

Tito mint egy pók, úgy mászik fel másodpercek alatt a falra. Ezt látva a közönség először nevet, majd tapssal jutalmazza Tito ügyességét.

Nekem jár az agyam, mint a motolla. El akarom képzelni, hogy a sok izomagy helyében mi az, amit én tennék. Nehéz az embernek beleképzelni magát egy másik helyzetébe, és mivel nem tudok ugyanúgy gondolkozni, mint ők – hisz pont ezért vagyunk annyifélék –, esélyem sincs pontos képet festeni magam elé arról, mi történhet a másik oldalon. Az azért nagyjából világos, hogy ők nem fognak felmászni a kőfal tetejére, hanem elindulnak valamerre. Még azt is megkockáztatom, hogy ott kevésbé van egyetértés, és kisebb csapatokba verődve menetelnek előre. Nem tudom, mennyire bonyolult ez a labirintus, de az aréna egész kiterjedését figyelembe véve lehet akár nagyon kacifántos is. Akkor viszont hosszú percek alatt is nagyon nehéz lesz átjutni a másik oldalra. Közben Tito lemászik.

– Csak a feléig lehet ellátni, ott meg van magasítva végig. Lehet, számítottak rá, hogy valaki felmegy, és nem akarták, hogy átlásson. Itt viszont az egész úgy van megoldva, hogy minden útról be lehessen jönni, csak éppen közben millió meg egy kitérés van, ami zsákutca. Ha megengeded, akkor előremegyek a kőfal tetején, és átnézek a másik oldalra.

– Azt mondtad, nem lehet átmenni.

– De ha ott vagyok, akkor ott már át tudok mászni rajta – kacsint sunyin felém.

– Rendben, de ne ölesd meg magad! Ha baj van, azonnal rohanj! – Máris indul, de még utánaszólok. – Semmi hősködés, megértetted? – visszanéz és bólint, én azt látom az arcán, hogy komolyan veszi, amit mondtam. Nagyon remélem, hogy nem fog meghalni! Nem hiányozna most egy gyász a nyakamba.

Azon gondolkozom, hogyan is lehet nyerni. Mert végső soron a cél az, hogy nyerjen az ember, és akkor meg kell vizsgálni a lehetőségeket, nem szabad csapongani. Viszont valami nekem furcsa itt. Csönd van. A nagy izgalomban észre sem vettem, hogy a lelátókon lévők hangját teljesen elszeparálták. De nemcsak a hangját, hanem az embereket is elmosódva látom. Hát persze! Hogy ne tudjanak bekiabálással segíteni, mert egy-egy ilyen nem túl fair bekiáltás akár el is döntheti az egész játék végét.

Szóval nyerni csak úgy lehet, ha az a nagy vasgolyó áthalad a másik oldalon valamelyik kijáraton. A vasgolyó pedig középen van, amit innen nem is lehet látni. Most így hirtelen el sem tudom képzelni, hogy pontosan mekkora, milyen, és mit lehetne vele kezdeni. A másik lehetőség pedig az, hogy nekik feszülünk, és szépen mindegyiket legyőzzük. Végül az utolsó, hogy lejár az idő, ami negyvenöt perc, és akkor a párbajban legyőzött gladiátorok számát kell figyelembe venni. Az a csapat győz, aki több gladiátorát győzi le az ellenséges csapatnak, mint amennyit a sajátjából elveszít.

Ha harcolunk, akkor mi is sérülhetünk, sőt meg is halhatunk. Viszont harc nélkül itt nem lehet nyerni, az egészen bizonyos. Folyton menekülni hitványság, és nem néz ki szépen a bizonyítványunkban sem. Ez a vasgolyó érdekel engem. Mert arról nem tudok egy szót sem. Fel kéne mérni a helyzetet.

Ha elküldök még egy felderítőt, vagy talán kettőt, akkor, ha az ellenség két-három csapatban ront ránk, lehetséges, hogy fel tudna őrölni. Ideig-óráig van lehetőségünk feltartani őket, de azért ők is képzett gladiátorok. Mindenesetre jó lenne tudni a mozgásukat, meg hogy mit terveznek.

– Több lehetőségünk is van – kezdek bele a tervbe. – Ha át akarjuk vinni a vasgolyót középről a másik oldalra, akkor fedezni kell azokat, akik azt viszik, és közben minimális veszteséget kellene szenvednünk. Ehhez pontosan tudni kellene, hol van a golyó, és merre lehet vinni. A másik lehetőség, hogy abba az irányba megyünk el, hogy folyamatosan harcolunk, és legyőzzük őket, de nem akarom, hogy bárki is meghaljon. Szóval, ha lehet, a harcot szorítsuk minimálisra!

– Azt lehetetlen lesz, hogy ne csapjunk össze velük – mondja Marko.

– Igaza van, ezek barbárabbak annál – helyesli Sven is.

– Nyilván, ezzel én is egyetértek. Csak azzal nem, hogy nekünk fölöslegesen harcolnunk kellene.

– Ree! Te nekik mész egyedül, már láttuk, hogy csinálod. Fegyvertelenül is levernéd egyenként őket, mi meg tapsolnánk – veti oda viccesen Marko, és a többiek nevetnek.

– Hahaha, nagyon poénos – mondom, de értem a viccet, csak azért most jobban foglakoztat a helyzet megoldása, sokáig nem toporoghatunk várva a csodát, mert előnybe kerülhetnek. Ahogy ez végigfut az agyamon, megérkezik Tito. Nem ijedek meg, de kicsit meglepődöm, ahogy leugrik mellénk a porba.

– Szóval. A helyzet az, hogy ez egy iszonyúan nagy labirintus. A jó hír viszont az, hogy szinte minden úton el lehet érni a végére. Három csoportban indultak el középre.

– Ugyanolyan a másik oldal is? – kérdezem.

– Nem! Teljesen más mindenhol. Vagyis nem szimmetrikus – mondja Tito, és elkezd a porba rajzolni.

Egy perc se kell, és Tito fejből felrajzolja a nagyját a labirintusnak. A kis ember igen hasznosnak bizonyul.

– Azt kellene tudni, hogy a golyó mekkora, hol van pontosan, és merre lehet az ellenség – kérdezi Teo.

Tito azonnal rajzolja, hogy kb. merre lehetnek, és mi a mozgásuk, és a labirintus alapján hol tévelyegnek.

– A vasgolyó kb. hatvan-nyolcvan centi széles, és nagyjából két méter magasan egy állványra van feltéve. A másik tőle nagyjából húsz méterre van, ugyanúgy. Azt nem tudom megítélni, hogy ők át akarják-e hozni... – magyarázza Tito, de belefojtom a szót.

– Jó! A terv a következő – mondom nekik hirtelen, mert villámgyorsan elterveztem, mit fogunk tenni. – Tito! Te leszel a szemünk. Folyamatosan a fülünkben akarom hallani, hogy merre vannak, mit csinálnak. Ha lehet, akkor ne vegyenek észre, illetve amíg csak lehet, próbálj meg úgy mozogni, hogy ne lássanak meg! – mondom, és Tito máris szalad fel a falon, és végzi a kémkedő feladatát. A többiekhez fordulok. – Mi egyszerre vonulunk. Tito segítségével elmegyünk a vasgolyóig. Ha ők épp nem hurcolják már felénk, akkor legalább lássuk az ottani helyzetet...

Végigbeszéljük, de a többit már menet közben mondom el mindenkinek.

Tulajdonképpen ők ugyanúgy nyerhetnek, ha összefognak, gyorsan elhozzák a vasgolyót, és átviszik a hátunk mögött lévő bármelyik kijáratunkon. Szóval ez is reális veszély. De a vasgolyó igen súlyos, azt csak támogatással meg védelemmel tudnánk átvinni. Mi viszont, ha rájövünk, azt meg tudnánk akadályozni, ha nekik rontunk. Elmosolyodom magamban, hogy érdekes ötlet ez a játék. Egyszerű, mint a faék, de mégis, kombinálva a gladiátorok harci készségével, a labirintus kusza kiismerhetetlenségével és azzal, hogy elméletben harc nélkül is meg lehet nyerni, ha

valaki átgurítja a másik oldalra a kijáraton a golyót, bár nem sok kombinációnak tűnik, mégis sok mindenre kell figyelni. Tito fejből lerajzolta nagyjából az egészet. Jó memóriája van a kis nyavalyásnak! Majd pontosítani kell vele még, de a bal oldalon, az ellenség térfelén az egyik külső folyosó majdnem végigvisz – egy kis kanyarral – teljesen a kijáratukig. Tito vezet minket, és közben kémkedik.

– Ott jobbra forduljatok, és az a földre rajzolt egyenes út, amin a végén kétszer balra kell majd fordulni. Na! És ott a vasgolyó – hallom a belső kommunikációban Titó hangját a fülemben.

– Hogy mozog az ellenség? – kérdezem.

– Két csoportba verődtek, és úgy látom, hogy... Igen, leszedték a vasgolyójukat, de húsz méterrel odább le is rakták... És most törnek át az egyik csapatukkal, pont felétek.

– Helyes! Teo! Te gyere velem, te igen erős vagy! A többiek meg, mutassátok meg magatokat nekik, és minél inkább csaljátok el őket a külső részre!

Az ellenségnél Star és Fist a vezér, ők irányítják a két csapatot. Gyakorlatilag hasonlóképpen gondolkoznak, illetve ők nem gondolkoznak, csak mennek előre, mint a faltörő kos, ezért előbb is érnek középre, előbb is mozdítják el a golyót.

– Gyertek át ide valahogy, mert itt jön velünk szemben az összes! – rikoltja Star a belső csatornán.

– Egy maradjon hátul! – mondja Fist. – Nem bízok abban a Ree disznóban, biztos valami furmányosságban töri a fejét megint.

– Helyes! Ricky, menj, és maradj hátul! Jelentsd, ha valamit látsz! De ne egy helyben álldogálj, hanem nézz folyamatosan körbe!

Abban a pillanatban, hogy találkozunk az ellenséges csapattal, Tito jelenti, hogy egy kivételével mindenki a harci helyre érkezett. Mivel elég szűkek a járatok, és csak pár hely van, ahol nagyobb a tér, ezért csak furcsa szurkálások és ütlegelések alakulnak ki a két csapat első emberei között, a többiek oda sem férnek.

– El kell csalni őket valami nagyobb térre – mondja Doudy.

– Ez az! – mondom, miközben Teóval már meg is érkezünk a nagy vasgolyóhoz.

– Tito, hogy lehetne legkönnyebben átcsalni a mi térfelünkre őket, ahol van valami nagyobb tér a harcokra?

– Az elég messze van, de onnan, ahol most a többiek vannak, három fordulóra van egy nagyobb tér, pont a külső részen. De az az ellenség térfelén van, úgy közép részen – magyarázza Tito.

– Nem hülyék. Nem akarnak átjönni a mi térfelünkre, az rizikós – mondja Doudy, miközben egy kardcsapást védett éppen.

– Jó, nyilván nem hülyék. Akkor viszont próbáljátok meg őket odatolni vagy -csalni! – mondom nekik, én Teóval megpróbálom leemelni a golyót.

– Egyik hátrament őrködni – jelenti Tito.

– Na, az kicsi gond – mondom magam elé, miközben megemeljük Teóval a golyót. Iszonyúan nehéz, és kb. semmi fogás nincs rajta. – Teo, bakker, ez mocskosul nehéz, hagyjuk fenn, mert lentről felemelni sokkal nehezebb lesz!

– Jó, de mi a terv? – kérdezi Teo.

– Tito! Mit csinál az az őrszem hátul? Egy helyen áll az ajtóknál? – kérdezem.

– Nem, folyamatosan mozog. Két hurkot ír le, és bejön egészen húsz méterig a járatokba is... Várj, Ree! Jobb oldalon, ha a belső sávba be tudsz menni, ott van három beugró. Oda szépen be lehetne cipelni háromszorra a golyót, és utána meg egy kisebb rohammal a kijáraton át. Két-három ember simán meg tudja csinálni, ha a többiek feltartják addig őket – magyarázza Tito.

Nekem pont ugyanezen járt az eszem, csak kicsit másképp gondolom, mint Tito.

– Teo, segíts ráemelni a hátamra vagy a vállamra, vagy valahogy valahova ezt a kisebb űrhajónyi súlyt. Aztán visszamész, és megbolygatod a harcot, de csak okosan, nem akarok sérüléseket! – Ez vonatkozik arra is, hogy az ellenséget sem kell fölöslegesen megvágni. Tito, te leszel a lelke az egésznek, figyeled, hogy meddig tudják a többiek elterelni a figyelmét az ellenség gladiátorainak, és azt, hogy merre mozog a hátsó őr! Tényleg, egyáltalán nem hülyék ezek, hogy őrt is hagytak hátul – motyogom magamban.

– Egyedül akarod ezt cipelni? – kérdezi meredten Teo. – Ketten is nehezen mozdítjuk meg.

– Igen, mozdítani nehéz, de ha már egyszer tartom, akkor szép lassan eltáncolok a végéig.

– Te meg vagy őrülve, Ree! – mondja fejcsóválva Teo, de nem ellenkezik, segít leemelni.

Ez keményebb, mint gondoltam! Alig bírjuk ketten is leemelni. Semmi fogás sincs rajta, csúszik a kezünkből, és amikor a vártnál gyorsabban huppan rá a vállamra – mert Teo bármennyire erős is, a súly úgy húzta le a karját, hogy a hátamra nem szépen ráhelyeztük, hanem mintha erővel szinte rádobtuk volna –, majd’ összecsináltam magam, és csak kis híja volt, hogy a lábam össze nem rogyott a súly alatt. Kicsit nagyobbat vállaltam a kelleténél. De becsukom a szemem, beszívom a levegőt, és húsz másodpercig koncentrálok. Ez a gravitáció azért érdekes dolog, mennyire kitartóan húz a föld felé. Azt mondják, vannak bolygók, ahol ennél is erősebben húz a föld magához. Na, akkor tuti végem lenne, már régen a súly alatt lennék elfeküdve.

Ez a húsz másodpercnyi meditálás teljesen rendbe rakott fejben, és az erőm is kiegyensúlyozott lett; léptem egyet, majd még egyet, és elindultam. Teo nem hisz a szemének.

– Menj, Teo, segíts nekik! – utasítom, de a beszéd is nehezemre esik a nagy koncentrálásban.

Teo egy ideig bambán néz rám, nem tudja, menjen-e vagy maradjon.

– Menj már! Nem lesz baj! – utasítom keményebben. Nagy nehezen elindul, majd szalad a többiekhez.

Azt meg kell hagyni, hogy a szavak furcsán jönnek ki a számon. Nemcsak hogy nehéz ez a hatalmas vasgolyó, de a két karommal iszonyatos erőfeszítésekbe kerül egyáltalán az, hogy le ne essem a vállamról. Hol előre, hol hátra akar lecsúszni. Egyelőre nincs meg fejben sem, hogy hogy fogom ezt cipelni száz métereken keresztül úgy, hogy közben ki kell játszanom az utolsó őrt is a végén.

Legszívesebben végigszaladnék a hátralévő úton, hogy minél előbb letehessen a golyót. De nem hogy szaladni nem tudok, minden egyes lépésnél azt érzem, kompletten az egész hátam összetörik, és azzal egy időben törik el a nyakam is. Aztán a derekam törik ki a helyéről, a lábam belesüpped a földbe, és az meg ott törik darabokra. Minden levegővétel komoly erőfeszítésembe kerül.

Helyre kell tennem magam fejben, mert ha a túlvállalásom miatt kétségbeesem, az nem fog segíteni. Ha nem szedem össze magam, akkor a mi golyónk is ugyanúgy húsz méterre fog heverni a földön, mint az ellenséges csapaté.

A csapat ahogy kiegészül Teóval, elkezdi csalni és tolni őket hátra. Ezek azért szerencsére igen súlyos másodpercek. Tito folyamatosan mondja, mit lát. Úgy látszik, eddig senki sem fedezte fel a kis asszaszinunkat. Nem gondoltam volna, hogy ilyen ügyes és létfontosságú tagja a lesz a csapatnak. Jó, az éneklési tudásával nem sokra megyünk, de az ügyességével annál inkább!

Hátul az őr folyamatosan mozog. Nekem megint meg kellett állnom harminc másodpercre meditálni, hogy egyáltalán ne haljak meg egy másodperc alatt. Minden lépésem kínkeserves, és lépésenként halok meg legalább kétszer-háromszor, és minden meghalás előtt – vagyis lépésenként legalább kétszer-háromszor – teljesen össze kell rendeződnöm fejben, hogy véghez kell vinni, amit elterveztem.

Beérkezem az egyenesbe, ahol nagyjából harminc-negyven méterenként van egy beugró. De mivel az őr folyamatosan járkál, benéz a hosszú útba, és ha nem érek be a beugróba, akkor riasztja a többieket. Viszont ha nem teszem le a vállamról a nehéz golyót, akkor ő egyedül is meg tudna nyiffantani elhasznált, elgyötört testemmel. Vagyis nagyon oda kell figyelni, és össze kell szednem magam, hogy egy szuszra meg tudjam tenni azt a kb. harmincméteres távot. Nem szabad, hogy meglásson!

Tito a koordinátor, és ő utasít, hogy induljak. Pont akkor, amikor az őr kilép a sávból, és már nem láthat meg. Ezt nem úgy kell elképzelni, hogy ilyenkor nekiindulok, mint egy veszett kutya, és átszaladok a másik beugróba. Szép is lenne, és örülnék is neki! Hanem úgy kell elképzelni, hogy az amúgy is elgémberedett, kificamodott, majdnem eltörött lábaimmal nagy nehezen kikecmergek, és komoly lelki terrorban kell tartanom a testem, hogy egyáltalán egy lépést is tegyen már végre. Olyan, mintha nem is én irányítanám már magam. Amikor végre lépek egyet, akkor nem is tudom már, hogy honnan, meg hogy miből veszem az energiát arra a lépésre.

Öt másodperccel az őr előtt érek be a beugróba. Tito tájékoztat. Méghozzá a következőket mondja, amitől megint csak nem lesz nagyon jó kedvem, mert legszívesebben letenném a nagy vasgolyót, és mennék már pihenni egyet.

– Jó, úgy látom, hogy a következő beugróig van a legnagyobb távolság. Most kicsit gyorsabban kellene megtenned, mint ezt, mert épp most ér oda az őr. Indulj! – mondja nyomatékosan Tito.

Bakker, ennél demoralizálóbb mondata nem is lehetett volna a kis Titónak. Ha most itt lenne, nyakon verném. Mi az, hogy kicsit gyorsabban? Másodpercenként többször is meghalok éppenséggel, nemhogy gyorsabban tudnék menni! Mit gondol ez rólam, rakéta vagyok én ezzel a nagy púppal a hátamon? De most nincs mit tenni, elindulok, és lépnék, mire Tito hirtelen szól.

– Állj meg! – mintha egy falba ütköznék, lecövekelek, és bár a lépésem csigalassan indult, csúszva, mint a gőzmozdony első lökete, mégis a hirtelen megállás miatt a csontjaim majd kiugrottak a testemből, csak úgy recsegnek-ropognak. – Jó, mehet, majdnem visszafordult az őr, de megy tovább. Indulj most! – kiáltja szinte.

Hát mit mondjak, ez nem tett jót most a testemnek. Az agyam iszonyatosan ellenkezik az elindulás ellen. Nem akarnak megmozdulni a végtagjaim. Azon kattogok, hogy mi a franc értelme van ennek az egésznek. Fölösleges, csak azért, hogy egy pár őrült tízes fogadjon rám, meg őrjönghessen, szórakozhasson ezen... Én meg itt mint egy barom, hurcolom ezt a hatalmas vasat, majd összecsinálva magam. Mert mi történne, ha ledobnám, hagynám a fenébe az egészet, és veszítenénk? Összedőlne vajon a világ? Vagyunk annyira ügyesek már, hogy ne haljunk itt meg, és kevés sebesüléssel kivédekezzük a negyvenöt percet. Na igen, biztos utálná a közönség, és Don is kiakadna... De na és? Ennyi történne csak, kapnánk egy fejmosást, és kicsit utálkozna egy darabig a közönség, aztán elfelejtenék, és kész.

Nagyjából egy másodpercen múlott az, hogy le ne dobjam az egyre súlyosabb vasgolyót, ami már az elején is iszonyatosan nehéznek tűnt.

Ismét lépek hát egyet, és megpróbálom összekapni magam, mert Tito is mondta, hogy az a szakasz sokkal hosszabb. Minden lépés iszonyúan nagy kín nekem. „Gyerünk, Ree, kicsit még!... Meglesz! Éppen hogy, de meglesz!” biztat Tito. Nagyon okosan csinálja, mert ha most azt mondja, hogy siessek, mert nem lesz meg, akkor lehet, eldobom.

Az utolsó lépéskor, amikor belépek, pont abban a pillanatban néz be a sávba az őr. Talán meglátta a sarkamat.

Hosszabban néz, mint ahogy eddig szokott, és tesz egy lépést a sávban. Lebuktunk?

Végignéz és hallgatózik, aztán ismét elindul. Huh! Szerencsére nem volt felesleges az eddigi cipelés. Mert most meg az jut az eszembe, ha nem sikerül, és mégis csak le kell itt dobnom, akkor annyira felhúznám magam az eddigi fölösleges erőfeszítés miatt, hogy tuti elharapnám a torkát annak a szerencsétlen, erről mit sem tehető, ellenséges őrnek.

– Indulj, Ree! – mondja Tito. – Ez most sokkal rövidebb lesz, de van egy forduló a végén. Ott kétszer jobbra fordulva megállsz, és csöndben kell maradnod, mert ott fog benézni szinte közvetlenül melletted majd az őr, pont a kőfal másik oldalán. Ott legalább harminc másodpercig kell állnod teljesen nyugodtan és halkan.

Doudyék folyamatosan szorítják visszafelé az ellenséges gladiátorokat, és végső soron belátják, hogy nem kell ezt elkapkodni, mert így a sávban sokkal könnyebb őket kordában tartani, mintha egy nyílt részen ütköznének meg. Nagyobb támadási felületen sokkal több sebesülést is szerezhetnének.

Ha elég okosak, akkor előbb-utóbb észreveszik, hogy telik az idő, és valamit nekik is mutatni kell ahhoz, hogy nyerjenek. Akkor lehet, hogy majd másképpen fognak helyezkedni, de eddig még a csata és az egymásnak feszülés hevében, úgy látszik, fel sem merül ez bennük. Doudy meg Teo pedig jó színjátékos, ügyesen imitálja azt, hogy igen keményen akarnak harcolni, és győzni ellenük, pedig csak az a cél, hogy eltereljék a figyelmüket.

Közben én megérkeztem. Ez a többihez képest valóban könnyebb rész volt, és szerencsésen be is tudtam magam fészkelni a kőfal másik oldalán. Tito tudósított, hogy merre mozog, és mit tesz az őr. Arról is beszámol, hogy nyugodjam meg, Teóék teszik a dolgukat, és nagyon messze vannak tőlem, hogy ebbe már érdemben bele tudjanak avatkozni. Ez itt most Rickyn meg rajtam fog múlni. Na meg Tito éles szemén és fülén.

Tito közben annyira közel jött, hogy még éppen csak lássa Teóék harcát, viszont tökéletesen lássa Rickyt, az őr gladiátort meg engem.

Az őr megint sokat időz ott a fordulóban. Én szinte a lélegzetét is hallom. Ebben a pillanatban azt érzem, minden erőm kiszállt a testemből. Remeg a combom, izzad a homlokom, és rángatózik a vádlim izma. Nemsokára fel fogja adni a testem a harcot. Talán olyan huszonöt méter lehet a kijáratig, és közben az őr folyamatosan strázsál. Akkor kell elindulnom, amikor a második kanyarban épp benéz, és csak reménykedni, hogy nem vesz észre, illetve ott is elidőzik legalább annyit, mint itt szokott. De lehet, ez is kevés lesz, mert én kezdem megadni magam. Talán nem is én, hanem a testem. Már nem is tudok koncentrálni. A szememet behunyni is plusz energiának tűnik, és már alig várom, hogy letehessem. Ez a francos helyzet meg csak nem múlik, az őr itt lebzsel egy pár méterre arrább, közvetlenül a kőfal mögött, ami mögött épp megbújni kényszerülök.

Az agyamba meg tolódna megint be a kisördög szava, hogy mi a francért tartom még mindig ezt a kibírhatatlanul nagy súlyt magamon, ahelyett, hogy dobnám el a francba. De most már ez a gondolat nem tudja befúrni magát az agyamba, mert huszonöt méter van csak hátra. Itt aki eldobja egy ilyen gondolat okán, az már dilis. Ilyenkor már ez a gondolat nem tud megmételyezni.

Aztán hirtelen elkezdődött! Tito mondja, hogy elindult, és én is hallom a lépteit. Ez eddig jó hír, de ami sokkal rosszabb hír, hogy én már nem bírom tartani a golyót.

Csúszik mindenfelé, és amikor mondja Tito, hogy „Várj még kicsit, pár másodperc, és akkor eltűnik az első bejáratban, majd aztán a következőben, amikor elindul, és belép a szélesebb bejáraton, akkor kell gyorsan elindulni, amíg vissza nem fordul... majd szólok!” akkor már csak annyi tudok kinyögni, hogy: „...nem tudom, mindjárt meghalok...” ekkor hallom meg Doudy hangját:

– ...Ree, ha odáig elértél, már ne add fel! Gondolj arra, hogy ott a cél. Képzeld el, és azt, hogy már beértél. Érezd azt, hogy vége, és leraktad a terhed! – ezeket a mondatokat már valahonnan egy másik dimenzióból hallottam. Nagyon megnyugtatott.

Viszont nem tudom, mennyi idő telhetett el, mert már csak azt észlelem, hogy Tito idegesen motyog „...baszki, Ree, indulj már!” Ha nincs Doudy hangja, akkor én már elterülök, az tuti. De félig alélt állapotban elindulok, mint valami félhulla, lassan, bizonytalanul. Fájdalmat már nem érzek, csak a súly nyom le nagyon a talajhoz. A testem is szinte összetörve, alig vánszorgok már, és ennek bizony meg is van az ára.

Az őr épp akkor dugja ki a fejét, amikor még legalább tíz-tizenöt méterem van hátra. Az őr rohan felém. Kezében a pajzsa meg a nanokardja. Én csak a perifériás látásommal éppenhogy csak észlelem, ami viszont már nagyon zavaros. Annyira odavan a testem és a szellemi lényem, hogy már fel sem fogom, mi történik. Talán tíz méter lehet hátra a kijáratig, amikor találkozom az őrrel, de hogy mi történt, arról halványlila fogalmam sincs már, egyáltalán semmit nem tudok felfogni az ott, akkor történtekből.

29. A fenyegetés

Goeg Tábornok furcsa arccal nézett Seere.

– Ja, igen. Majd’ elfelejtettem, szóljon Dessiónak is, két csapattal portyáznak! Bár ő is fog tájékoztatást kapni – motyogja még maga elé.

– Jó, megyek, és megmondom neki.

Dessio, miközben a szobája felé ment, tele volt mindenféle gondolattal. Az utolsó hetek történései azért őt is elgondolkodtatták. Összevisszaságokkal telt fejjel lépett be tehát a szobájába, így zárta be maga mögött az ajtaját.

See lefelé jövet Goeg Tábornoktól szintén gondolatoktól telve haladt Dessio ajtaja felé. Talán ha fél perccel azelőtt lépett be az ajtaján Dessio, mint amikor a folyosón See bekanyarodott.

Goeg azt mondta, vele fog portyázni. Nem is tudta, hogy több csapat is egyszerre portyázhat, de ha most ez így esett, jobb, ha Dessio is minél előbb megtudja. See egyet kopogott az ajtaján, és benyitott.

Dessio tehát egy fél perccel előbb belépve a szobájába alig tudott magához térni az első meglepettségében, és hosszú másodpercekre volt szüksége, hogy egyáltalán felfogja, majd a döbbenetébe belefagyva kioldódjon. A szobája tele volt vagy száz virtuális kivetítővel, az egészen kicsitől az egész nagyig. A legkisebb harminc centi átmérőjűtől egészen két méteresig. Mindegyik kivetítőn ugyanaz a szöveg állt:

„Élvezd ki a portyáid! Figyelj! Halott ember vagy, Dessio!”

See már csak azt látta, hogy Dessio komor arccal egy helyben áll, és bár azonnal mondta is, amiért jött: „Dessio. Goegtől tudom. hogy együtt megyünk portyázni. És arra gondoltam...” de Dessio nem tudni, mennyit hallott meg ezekből a szavakból, és See, látva a feliratot, szintén ledöbbent. Pár másodperc múlva Dessio mint egy vulkán, kitört.

– Menj ki innen! – mondta felemelt hangon, és kezével ellentmondást nem tűrően mutatta az ajtó felé az irányt. See bambán bámult, és mivel ő is le volt döbbenve, igen lassan reagált, azért Dessio szinte ordítva megerősítette: – Azt mondtam, hogy tűnj már el...!

See gyorsan kilépett az ajtón, és kicsit megviselt lélekkel pár másodpercet még állt az ajtó előtt, mielőtt ellépdelt a folyosón Dessio szobájától amilyen messze csak lehetett, és közben azon gondolkozott, hogy mi a jó fene van az Akadémián. Hogy történhet meg ilyen?

30. Gladiátor, ribanc és katona

Amikor az ember alszik, nem tudja, mi történik vele, elmúlik minden búja-baja. Amíg alszik, nem létezik semmi rossz, és semmi baj. Amikor felébred, az érzékszervei is vele együtt kelnek életre. Akkor kezd szép lassan, először csak alig-alig csordogálva, majd egyszerre csak – a felkelésének intenzitásától függően – özönleni az agyába az információcunami.

Amikor én magamhoz tértem, ez szép lassan történt. Kinyitottam a szemem, és homályosan láttam a fényt. Másodpercek teltek el, amíg teljesen visszakaptam a látásom, a hallásom, és akkor láttam, hogy egy nem is olyan régen történt eseményhez hasonlóan egy kis teremben vagyok, ahol egy virtuális ágyon fekszem, és be vagyok kötözve. Amy arcát látom meg. Déjà vu.

– Meghaltam? – kérdezem. Amikor fölkelsz, akkor minden olyan talányos. Nem nagyon emlékszem, hogy mi történt, filmszakadásom volt, de ebben – vagy egy pont ugyanilyen, esetleg nagyon hasonló – szobában, pont ugyanígy – vagy hasonlóan – ébredtem már föl egy ájulás után, amikor szintén Amy arcát láttam meg először.

– Dehogy haltál meg! Nem éltél még ennyire igazán, mint most – mondja egy hang, és akkor látom meg Doudyt és Teót is, hogy a szobában vannak.

– Mi történt? – kérdezem tőlük, mert fogalmam sincs mi történt.

– Nem emlékszel semmire? – kérdezi Teo.

– Hát... – kezdem, és az egyik kezemmel megpróbálom megérinteni a vállam, ami iszonyatosan sajog. – ...Nem sok mindenre emlékszem.

– Csak finoman, lassan! – mondja Amy. – Még nem gyógyultak be a sebeid.

– Miért? Mennyi időt voltam elájulva, és mi történt pontosan?

– Nagyjából egy órát – válaszolja Amy.

– Ree! Úgy gondolom, hogy mostantól egy, a világ bajnokfaláról levakarhatatlan hős lettél – mondja Teo.

– Arra emlékszel, hogy végigcipelted a fél arénán azt a nagy vasgolyót? – kérdezi

Amy.

– Arra igen... – mondom, és most, hogy emlékeimbe idézi, még mindig ott érzem a nyomását, és mintha még fájna is az egész vállam meg a hátam tőle. – Majdnem beértem, de elfáradtam – mondom, ahogy emlékszem, mert az utolsó emlékem az, hogy látom a kijáratot, de már a lábaimat nem én irányítottam. Hogy mi volt, ami előrevitt, fogalmam sincs, aztán se kép, se hang azutánról.

– Igen. Ott aztán összeakaszkodtatok Rickyvel – mondja Amy.

– Ricky... – Most már emlékszem rá, ahogy rohan felém, de semmi más nem ugrik be. – ...Igen, tudom, de mi történt?

– Tulajdonképpen a lehetetlen történt meg – mondja Amy. Érdekes, hogy Amy – és ezt szeretem nagyon benne, – mindig a helyzetnek tökéletesen megfelelően válaszol. Egészen máshogy mondaná el ezt, ha kettesben vagyunk, és így is máshogy, hogy most társaságunk is van. – Ricky teljes harci díszben neked ugrott. De mielőtt lecsapott volna rád, te elhajítottad a golyót, és egyszerűen elkaptad a kezét. Azt mondják, eltörted, de legalábbis megrepedt a szorításodtól a csontja. Aztán hatalmasat rúgtál belé, amitől a földre esett. Te meg, mintha valami programozott gép lennél, mentél a golyóhoz, ami bár a bejárat felé gurult szerencsésen, de pár méter kellett még, hogy áthaladjon rajta. Megemelted... teljesen egyedül – hangsúlyozza Amy, mert, mint tudjuk, abban az átok golyóban iszonyatosan nagy tömeg összpontosult –, aztán Ricky hátulról leszúrt. Tito leugrott majdnem a kőfal tetejéről, és ő tartotta fel Rickyt, amíg te lassan az öledhez szorítva – hozzáteszem, fogalmam sincs, hogy hogy, meg milyen földöntúli erővel csináltad, de – átvitted a golyót a kijáraton, majd ott összeestél.

– Tito – ismétlem a nevet.

– Igen, itt fekszik ő is, a másik oldalon – közli Amy, és arrébb dől, mert eddig nem is vettem észre, hogy van benn egy másik ágy is.

Próbálok feljebb kelni, mert alig látom, de iszonyúan fáj mindenem, talán még a hajam is. Visszahuppanok, de látom, hogy Tito alszik.

– Súlyos a sérülése? – kérdezem, mert hálás vagyok neki, hisz, ahogy mondta Amy, akkor ezek szerint ő mentett meg.

– Nem. Kificamodott a bokája, és a karját vágta meg Ricky. De végeredményben állta a sarat, és sikeresen védelmezett téged. Estére kutya baja sem lesz.

– Nem jó itt feküdni. Jó lenne egyet sétálni – mondom nekik, ők meg döbbent arccal néznek rám. Valahogy ez a fekvés bosszant engem kicsit.

Ám mivel alig pár másodperccel ezelőtt még Titót sem tudtam megnézni, hogy is tudnék felkelni ilyen állapotban? Ahogy ezt kimondom, zárszóra érkezik Don, és egy egészségügyes mester – régen, azt hiszem, orvosnak mondták őket. Megvizsgált, és közben Don beszélt hozzám.

– Szóval a hős felébredt! Szedd össze magad, mert ma este mennünk kell a fogadásra! Ezek után a Ludus Belli hatalmas pénzt fog kasszírozni – mondja, és fura mosoly van az arcán. Aztán odafordul az egészségügyishez. – Hogy van, estére rendbe jön? – kérdezi mohón.

Megtudom, hogy valami nincs velem rendben. Mert ilyen gyors gyógyulási eredményt nanobotokkal sem lehetséges elérni. Itt persze senki nem tudja, hogy nekem vannak. Ezért, gondolom, a kezeléseimet is teljesen más irányban kezdték el, és ki tudja, milyen fura anyagokat fecskendeztek a testembe, hogy egyáltalán életben maradjak, amiket a nanobotjaim meg nem győznek hatástalanítani, mert ugye ők nyilván gyorsabban és jobban értik a dolgukat a gyógyításom területén. Elég az hozzá, hogy az orvos végül is megvizsgálva azt mondja, hogy „hihetetlen, de pár óra múlva szinte meg is fogok gyógyulni, estére meg lábra fogok állni.”

Ez elsőre felvillanyoz, de aztán eszembe jut, hogy este megint mehetek ribanckodni, és ez elkeserít.

– Nem vagyok én még olyan jól. Alig tudok mozogni! Én estére még nem megyek sehova!

– Már hogyne jönnél, ti vagytok a nagy szenzáció, mindenki titeket akar látni meg elkapni! – mondja mosolyogva Don.

Na, ezt nem nagyon kellett volna. Ez az utolsó szó, hogy el akarnak engem majd kapni, kicsit nagy terhet tett a lelkemre. Nagyon nem akarok én odamenni, és Nenee is otthagyott, most nem lesz senki, aki megmentene.

– Nem lehetne... – próbálkozom, de Don szinte azonnal belém fojtja a szót.

– Nem! Nem lehet! Jönnöd kell, és nem nyitok erről vitát.

A többiek nem szólnak semmit, de furán néznek rám, hogy nem olyan régen még lábra akartam állni, és sétálni, most meg Donnak azt mondtam, hogy nem

vagyok még olyan jól, hogy estére menjek. Nagyjából tudják a véleményem erről az egész prostituálódásról, de nem mondanak semmit. Van, aki így érzi, van, aki meg úgy. Ők meg nem akarnak megsérteni engem a véleményem miatt.

Egy óra múlva Tito is magához tér, és igen boldogan meséli, hogy mi történt. Ő mindenre emlékszik. Nekem meg semmi nincs meg abból, amiket meséltek.

Ahogy azt meg is jósolta az egészségügyis, estére mind a ketten lábon álltunk. Don jött, és sorolta, hogy kik menjenek a párásítóba. Természetesen velem kezdte a sort, aztán Doudy, Teo és az egész csapat, sőt Titót is küldte velünk együtt. Nem tudom, hogy ilyenkor ki, mennyi gladiátort küldhet. De most úgy érzem, a Ludus Belli viszi teljesen a pálmát.

Nagyjából negyvenen vagyunk, és jól gondoltam, az egynegyedét a csapatnak a mi házunk adja. Nekem kezd a gyomromba beállni az ideg, olyan kis gombóc gyúródik benne, és nem mondom, hogy jó érzés. Szokásosan a kezünkbe vesszük a nyavalyás fakardot, hogy fickósabban nézzünk ki, és elindulunk az emelvényre, ami felemel, körbeforgat, majd lesüllyeszt. Lassan rutinos testkiárusító leszek. Megszólal a gong, és csak úgy röpülnek a nők felénk, mint fényre a lepkék.

Érdekes és hál’ Istennek, ma Tito az abszolút győztes. Talán mert friss hús, és mert eddig nem megszokott harcmodorral mászta meg az aréna kőfalait, és valljuk be, a végén az én hátsómat is fedezte. Nem is én, hanem ő a valódi hős!

Persze ez nem jelenti, hogy nem özönölnek elém is a nők. Taperolnak, mosolyognak, és úgy beszélnek rólam, mint egy izgalmas árucikkről. Nem szégyellnek arról is kacagva diskurálni, hogy mit meg hogyan lennék képes csinálni vajon velük, meg hogy mit és hogyan próbálgatnának ki velem. Hányinger az egész.

A nevünk mellett persze igen gyorsan növekednek a számok felfelé. Tito az első. Bár a számok nem olyan magasak, mint először, de most Tito neve mellett ott virít az 90.000 RC, az én nevem mellett meg a 80.000 RC.

Aztán mielőtt megszólalna a gong, hirtelen odalép mellém egy lány, és azt mondja, hogy 85.000. Megszólal a gong, és a nevem mellett a szám 85.000 RC lett. Nos hát, az övé lettem. Nem egy nagyon szép lány – legalábbis nekem nem az esetem –, de most őt fogtam ki, mit lehet tenni.

Megfigyeltem, hogy a tízeseknél szinte minden lány kifejezetten bájos, és a teste is edzett, ruganyos és kívánatos, sőt igen sok lány, mondhatni, tökéletes. Hogy ezt a nanobotok teszik, vagy a genetika, azt nem tudom. Persze igen sokféle arc és test, a variabilitás végtelen. Mégis, ebben a sokszínűségben nem nagyon látok olyat, aki csúnya lenne. Nekem most mégsem sikerült egy igazán tetszőt kifogni, hogy ha már kénytelen-kelletlen úgyis muszáj vagyok hemperegni valakivel, akkor már olyannal tegyem, aki tetszik is.

Nenee biztosan megharagudott, mert nem jött el. Bevallom, mindenhol csak őt kerestem. Amyt láttam, de Nenee sehol sincs. Cserbenhagyott.

A lakosztályba érve igyekszem lazára venni a figurát, és egyből le is heveredtem az ágyra. Essünk túl minél előbb rajta! Gondolom, az előbb engedsz, előbb szabadulsz helyzet itt most a legelőnyösebb számomra.

– Mit szeretnél? Hogy szeretnéd? – kérdezem a lánytól, aki csak áll az ajtóban.

– Megbízással jöttem, az úrnőm megbízásából vásároltalak meg – mondja, amitől kicsit meghökkenek, ahogy hallom.

– Hogy micsoda?

– Nenee Úrnőm parancsolta, hogy vásároljalak meg. Ő maga nem tudott eljönni – hebegi a lány, és nagyot nyel.

Én szinte teljesen meztelen vagyok. Nem nagyon tudom, mit jelent egy ilyen lánynak egy magamfajta, hősnek titulált gladiátorral kettesbe kerülnie, csak sejtéseim lehetnek. Viszont az arca elvörösödése egyértelműen jelzi, hogy egyben tetszetős, egyben meg igen kellemetlen.

– Nenee küldött? – kérdem megint hitetlenkedve.

– Igen, az úrnőm parancsára... – hebegi ismét.

– ...És mikor láthatom? – vágok a szavába, szegénnyel nem is nagyon foglalkozom, teljesen magával ragad a hév, hogy Nenee megint megmentett. – ...Ne haragudj, bocsánat, hogy ilyen bunkó vagyok... Gyere, ülj le kicsit, és beszélgessünk, mondj el nekem mindent, kérlek, jó? – mondom, és utasítom az öltözetem, hogy ne legyen annyira kellemetlen a helyzet.

A lány csak nagyon lassan indul el felém, mintha egy valóságos máglya lennék, és félne, hogy megég, ha a közelembe jön. Aztán megáll az ágy előtt, és várom, hogy leüljön, de ahelyett hogy az ágyra ülne le, a földre heveredik le diszkréten. Hát ez nem lesz könnyű, igen meg van illetődve. Így hát én is lecsúszom mellé a földre, a lány lesüti a szemét, és nem nagyon tud megszólalni.

– Mondd el nekem, mi van Neneevel, és miért nem jött ő maga ide!

– Nem tudott jönni – mondja nagy nehezen másodpercek múlva úgy, hogy a szemembe sem mer nézni.

– Szeretnék vele beszélni, vagy üzenni neki. Kérlek, mondd meg neki, hogy adjon engedélyt a privát csatornájára! – mondom mohón a lánynak.

– Átadom az üzeneted, de nekem most már mennem kellene – mondja a lány szendén, és kicsit fészkelődve.

Gondolkozom, hogy mennyire lenne problémás rám nézve, ha pár perc múlva lelépne az engem megvásárló, és már-már azon vagyok, hogy megkérjem, hogy maradjon még egy órácskát, és csak utána menjen el, mert nem vetne jó fényt rám, ha gyorsan elszaladna. De aztán rájövök, hogy ezek a lakosztályok teljesen el vannak szeparálva. Ide senki nem jön, és senki nem tudja, hogy ki mikor megy el. Ez abszolút a bizalomról és az élvezetekről szól. Szóval tulajdonképpen mindegy, mikor megy. Tehát mehet, amikor csak szeretne. Az viszont nekem nem mindegy, hogy milyen üzenetet visz. Fontos, hogy pontosan adja át, amit szeretnék üzenni Neneenek, és ha lehet, győzze is meg, hogy válaszoljon rá, vagy keressen meg.

– Ígérd meg, hogy átadod, amit kértem, és győzd meg, hogy válaszoljon, és... – Itt hirtelen eszembe jut más is, igazán akarom, hogy Nenee visszatérjen az életembe, és most, hogy van rá esély, nem akarom a karmaim közül még egyszer kiengedni. – Mondd meg neki, hogy látogasson meg valamikor, bármikor!

– Rendben, megígérem, és átadom az üzeneteid – mondja a lány, és felkel mellőlem.

Érzem, hogy maradna is meg nem is, de a józan ész azt diktáltja, hogy menjen.

Ahogy kilép az ajtón, a szívem szakad meg, mert ő az egyetlen kapocs Neneehez, és most látni azt, hogy kilép az életemből ő is, nem egy biztonságos érzés. Viszont egyébként meg zakatol a szívem, mert van egy kapcsom hozzá, aki akár már pár óra múlva ott lehet, és beszélhet vele. Bármi történhet még. Az is, hogy Nenee visszajön. De mi van, ha mégsem?

Nagyon fura érzés. Találkozásunkkor pontosan érezhette, hogy nekem mint nő, nem annyira tetszik – bár hozzáteszem, hogy most már akár a karjaiban is aludnék, ha tehetném –, de mint ember az alatt a pár óra alatt teljesen meggyőzött arról, hogy egy valódi tündér, és nem akarom, hogy kilépjen egy ilyen csodálatos ember az életemből.

Fura, nem is olyan régen gondolkoztam el azon, hogy a tízesek között minden lány csinos, de legalábbis vonzó. Nenee tényleg egy baba lány, de mégsem érzem azt a vonzalmat, amit kéne, viszont hihetetlen nagy vonzást érzek mégis az irányába. Jaj, ez olyan bonyolult! Kell nekem ez a lány, és kész! Miért ennyire nehéz minden?

Reggel átmasíroztunk a ludusunkba, ahol érdekes módon ott vár Lilja. Nem tudom, mi hozta ide, de tény, hogy itt virít előttünk, és nagyon úgy fest, hogy lelki beszédet fog mondani.

– Örülök a sikereiteknek, gladiátorok! – mondja Lilja, de hát, hogy is mondjam, az ő szájából ezt hallani igen visszásnak tűnik számomra. – Azért vagyok ma itt, mert elindult a katonáskodjunk szezon – mondja, amire összesúgnak a gladiátorok.

Én nem nagyon értem, hogy most mi a franc is van. Ez most megint valami új, amiről még nem tudok, vagy... Na majd mindjárt megtudom, ha végigmondja.

– Mikor kezdünk? – kiáltja be az egyik gladiátor, ha jól hallom, Grotton az.

– Nos, ma kezdünk – mondja, és szinte egyszerre kezd el mindenki „ó”-zni, mintha nem tetszene. De még mindig nem tudom, hogy mi ez pontosan. – Az újak miatt mondom. – Na végre, majd csak lesz valami! – Minden évben az akadémia portyákat rendez. Tudom, hogy buta elnevezés, de hosszú évszázadok óta ez a név ragadt rá, így most ezt használjuk. A gladiátorok nemcsak szórakoztatásra készek, hanem olykor-olykor, ha szükséges, katonai feladatokra is képesek. Egy gladiátor sokszínű, erős, megbízható, önfeláldozó, és ami a legfontosabb, hogy bárhol és bármikor bevethető. Ezért a birodalmi szabályok lehetővé teszik, hogy a birodalom bevethesse bármilyen katonai és rendészeti megmozdulásakor.

– Na persze – súgja oda nekem Marko, nagyon halkan. – Pénzért mindent lehet. Eladnak, mint valami rabszolgát katonáskodni, nem baj, ha vérünk vagy a fejünk hullik, de legalább ők pénzt kereshetnek velünk. Ők gazdagodnak, mi meg hullunk, mint a legyek – magyarázza Marko.

– Elnézést, de ez most azt jelenti, hogy nekünk mennünk kell, ha valahol valami gond van? – kérdezem Liljától.

– Nem kell. De ha a Birodalom szükségesnek érzi, akkor magával vihet titeket a megmozdulásai megsegítésére. Egy viszont tény. A gladiátor élete érték!

Marko megint közel hajol, és a fülembe duruzsolja:

– Persze, hogy érték neki, mert ne gondold, hogy ingyen adja a bőrünket! Csak ezt elfelejti közölni. – Kicsit mintha Marko túltolná, de lehet, hogy csak nagyon zavarhatja.

– Figyeljetek hát oda, hogy a birodalmiak ne használhassanak titeket golyófogónak! – folytatja Lilja. – Jogotok van megtagadni a parancsaikat abban az esetben, ha az előnytelen, és a saját életeteket kifejezetten nagy, a vállalhatónál nagyobb veszély fenyegeti. A birodalmi parancsnok nem parancsol a gladiátornak, csak a katonáinak. Viszont a gladiátornak kötelessége a harcokat támogatni, a tőle telhető legnagyobb tudásával, akár az élete kockáztatásával is, természetesen az előbb említett határok betartásával. A birodalmi törvénykönyv 34. paragrafusa alapján a gladiátorok parancsnokai egyértelműen a ludusok vezetői.

– Megtagadhatom a katonák parancsait, ha úgy ítélem meg? – kérdezem, mert nem nagyon értem, hisz így bármit mondanak, azt nem fogom megtenni, és ott fogok fetrengeni a parancsok elvégzése helyett, nem vagyok én sem hülye.

– Ez így egy kicsit meredek, Ree. A birodalmiaknak joguk és lehetőségük van gladiátorok bevetésére, amennyiben ezt a ludusok vezetői engedélyezik számukra.

– Marko megint hozzászól: „vagyis pénzért, amikor eladnak nekik.” – A Birodalmi parancsnokok a katonáknak parancsolnak, de a gladiátorokat is utasíthatják a hadmozdulatok támogatására, amit a gladiátoroknak kötelességük követni, és engedelmeskedni mindaddig, amíg a saját életük a vállalhatónál nagyobb veszélybe nem kerül. Érthető? – kérdezi Lilja.

Mindenki egyszerre válaszolja, hogy „igen”. Ezután Lilja elköszön, és Don szokásosan, igen hosszasan kifejti a tervet.

– Akkor délben, Ree vezetésével legyen készen a tegnapi alakulat!

Csodás, vagyis megint megtudtunk mindent, ami csak kell.

– Marko, te voltál már ilyen portyán, vagy mi a fenén?

– Voltam. Nem sokszor, de voltam. Az Akadémia diákjainak feladatokat adnak ki, és mi gladiátorok meg őket támogatjuk. Az egész ilyen kíséretféle, semmi komoly. Nem is nagyon értem, hogy most Lilja miért volt itt, és miért mondott ilyen őrültségeket.

– Megint engem választott Don vezetőnek, holott fogalmam sincs arról, mi az a portya. Jobb lenne, ha valaki olyan lenne a vezetőtök, aki tudná is, hogy mi a dörgés. Teo, sokkal alkalmasabb lennél nálam – mondom, miközben a csapat körém gyűlik, a többi gladiátor pedig lassan kivonul a teremből.

– Nagyon jó vezér vagy te nekünk, Ree. El sem tudod képzelni, mennyire jó. Sokkal jobb, mint ha a mi összes vezetői tudásunkat összeadnánk – mondja Teo, amire mindenki csak helyesel.

– Én kifejezetten örülök, ha te vezetsz minket, Ree! – mondja Anton.

– Azt tesszük, amit mondasz, és tudom, hogy helyes, amit kérsz – folytatja Sven is, és a többiek megint helyeselnek.

– Jó, hát akkor menetre fel! Fogalmam sincs, hová, és fogalmam sincs, milyen módon! – adom ki a buta utasításomat, mire mindenki mosolyog.

31. A bevetés

See gyorsan szedte lábát a folyosón. Kicsit kellemetlenül érintette Dessio kiparancsolása. Valahol igaza volt, hiszen mégiscsak az ő szobája, és oda idegen az ő beleegyezése nélkül ne járkáljon. Viszont egészen agresszíven dobta ki, mint egy lábtörlőt az udvarra. Ezen morfondírozott, amikor hirtelen azt hallja, hogy Dessio kinyitja az ajtaját, és utánaszól.

– See! See! Ne haragudj! – próbálkozik Dessio a lány után kiáltani a folyosón, aki már majdnem a kanyarba ért. Meghallja Dessio hangját, és megáll végre. – Gyere

vissza! Kérlek, ne haragudj rám!

See megfordul, és maga sem tudja, hogy miért, de elindul vissza Dessio ajtaja felé.

Amikor odaér, a fiú szemébe néz; nincs benne harag vagy hasonló, de azért nem esett neki jól az előbbi közjáték.

– Az előbb egy kicsit érdekesen sikerült! – mondja See.

– Ne haragudj rám, igazad van, csak tudod... – kezdi Dessio, és körbenéz, hogy ki hallhatja, és int Seenek. – Gyere be, kérlek! – mondja, mire See egy-két másodpercnyi vacillálás után elfogadja az invitálást. – Ülj le, See... – mondja, és mutat körbe, hogy üljön le bárhol, ahol helyet talál. Közben már egy kivetítő sincs megnyitva. Dessio az összeset utasította, hogy tűnjön el.

– Én csak azt szerettem volna megbeszélni, hogy Goeg professzor azt üzeni, hogy a jövő hét a mi portyahetünk lesz – mondja Dessiónak See, aki láthatóan még az előzőek hatása alatt, mintha meg sem hallaná. – Hallod, vagy érted, amit mondtam? – kérdezi See.

– Igen-igen, hallom, csak tudod... – mélázik el Dessio, mintha még nem ebben a dimenzióban lenne. – ...See! Te is láttad, ugye?! – kérdezi, mintha csak rémeket látott volna, és nem lenne biztos abban, hogy valós, vagy csak hallucináció volt.

– Igen, láttam. Nagyon megdöbbentett. De nem akarok beleszólni a dolgaidba.

– Nem-nem! Én voltam barom. Csak meglepett. Múltkor az a gyilkosság, és most ez a kiírás, kicsit furcsán érintett, és kicsit kimozdított a nyugalmamból, és rajtad éltem ki magam. Bocsáss meg ezért, See! – mondja valóban megbánóan Dessio.

– Nincs semmi baj, megesik. Azt hiszem, ez engem is megviselt volna kicsit. Sejted, ki tehette? – kérdezi See.

– Fogalmam sincs. Valójában szívem szerint visszakérdeznék, hogy szerinted ki tehet ilyet. Ha nem olyan régen nem gyilkolják meg Lisát, akkor most valami diákcsínynek gondolnám, hogy valaki felbosszantson. De így, ez merőben más színezetet ad ennek az egésznek.

– Sejtelmem sincs, ki tehet ilyet. Neked viszonylag sok irigyed lehet, és bár semmi nem indokolhat ilyen buta dolgot, de hogy is mondjam, talán mégis azt érzem, hogy... – Dessio nem hagyja, hogy befejezze.

– Értem, és igazad is van. Lehet, csak erről van szó. – Dessio arca megváltozik, és megint visszanyeri hidegvérét, ismét a régi Dessio lesz. – Azt mondod, portya lesz?

– Igen, Goeg szólt.

– Na és miért nem nekem mondta, miért rajtad keresztül?

– Gondolom, mert ketten portyázunk?

– Ketten? Nem is tudtam, hogy ketten is lehet.

– Eddig én sem. Azért jöttem, hogy megbeszélhetnénk, hogy te legyél a vezetőnk.

Egy parancsnoknak kell lennie. – See szavaiban őszinteség van, és ezt Dessio érzi.

– Nem ragaszkodom hozzá, hogy én legyek a parancsnok, ezt eldönthetnénk más úton is.

– Szeretném, ha te lennél. Én lehet, sok mindenben jó vagyok, de a harcok terén elismerten te vagy a legjobb. A következő alkalommal, ha ismét egymás mellé osztanak be, cserélünk. Megegyeztünk? – kérdezi határozottan See. – Legyen! – mondja Dessio.

A reggeli eligazításon Dessio és See megkapja, hogy öt-öt fővel délben kezdjék meg a portyájukat. A portyára vonatkozó egyéb utasításokat mind a két vezető megkapja.

See Tom Tottit viszi, és megbízza, hogy válasszon ki még három embert a csapatból. Dessio négy idegen, See által nem nagyon látott elsőévest hoz magával.

Felszállnak a csapatszállítóba, ami akár 50 főt is képes szállítani. Amikor a levegőbe emelkedik, Dessio odaszól Seenek.

– Viszünk magukkal nehezéket is! Nemsokára ott vagyunk, felpakoljuk őket, és már mehetünk is – magyarázza Dessio.

– Rendben – válaszol See.

Amikor delet üt az óra, egy csapatszállító száll le az aréna porába, jócskán felkavarva az aljzatot, és a szemünkbe hordja a homokos mocskot.

Dessio kiszáll a csapatszállítóból, és int nekünk, hogy szálljunk be. Szép sorban beszáll mindenki, utoljára én maradok. Én persze nem is sejtem, hogy mi lennénk a Dessio által említett nehezék.

– Te vagy a gladiátorcsapat felelőse és vezetője? – kérdezi Dessio.

– Engem jelöltek ki, igen. Ree Vox a nevem – mondom neki. Erre a csapatszállítóból több arc kandikál ki, és az ajtóban megjelenik See is.

– Rendben, Ree, a gladiátorokért te felelsz. Én Dessio Freedama vagyok, én vezetem a portyát. A portya társvezetője és parancsnokhelyettese See See lesz. Most pedig induljunk! – mondja, és betessékel a csapatszállítóba, végül ő maga is beszáll, és utasítja a vezérlőegységet, hogy vigyen a célhoz minket.

A gép felzúg, és máris repülünk. Nekem fogalmam sincs, hogy hova megyünk, meddig maradunk, mit kell csinálnunk. Annyit mondtak, hogy mennünk kell, és támogatóként vagyunk jelen. Lilja szerint megtagadhatjuk a parancsokat, ha valami olyat kérnek, amibe belefulladhatunk. Ez jó hír. De azért Marko szerint ez kőkemény gladiátorkölcsönzés, amiért pénzt fizetnek a birodalmiak, és ha nem csinálunk érte semmit, akkor, gondolom, zabosak lesznek miatta. Szóval azért valamit tennünk is kellene a pénzért, amit persze mi soha nem fogunk látni. Mi csak megtermeljük a Lilja-féléknek.

Mindenki engem bámul. Mintha nem láttak volna még embert. Egyre kellemetlenebb az egész. Úgy néznek, mint az oroszlán az elejtett gazellát, miközben nyalja a pofáját. Aztán Marko töri meg a csendet, Mi a csapatszállító másik oldalában ülünk, így nyugodtan beszélhetünk, nem halljuk egyelőre egymást, vagy csak alig.

– Híres vagy, Ree, gladiátor parancsnokom! – mondja, és felnevet. – Ezek itt mind tudják, ki vagy, és milyen nagy csodadolgokat vittél már véghez – magyarázza Marko.

Igen, ez megmagyarázza, hogy miért bámulnak annyira kitartóan. Nekem meg a fejemben még mindig a név cseng: See See. Akkor ott, az akadémia külső, erdős részében ő volt az. Gyönyörű, hosszú, fekete haja van. Na, most meg én kezdem el bámulni Seet, aki észreveszi, és elkapja a tekintetét. Szép kis portya, egyelőre körbeszimatoljuk egymást, mint amikor két-három kutya találkozik az utcán, és egymás hátsóját térképezik fel az orrukkal. Annyival vagyunk csak kulturáltabbak, hogy mi a szemünkkel faljuk fel egymást. Már amennyire ez kulturáltnak mondható.

Talán egy háromnegyed órányi utazás után leszállunk valahol a semmi közepén. Egy viszonylag sziklás rész tetején szállunk ki, körben erdővel, és amint elszáll a fejünk fölül a csapatszállító, végre hallhatjuk egymást, illetve azt a nagy zajt, amit akkor még nem tudok, hogy mi, de nemsokára kiderül. Egy vízesés közelében vagyunk.

– Parancsnok! Ti tudtátok, hogy ide kell jönni, és saját választás ez a hely, vagy csak kijelölték nektek? – kérdezem Dessiótól.

– Csak koordinátákat kaptunk, és automatikusan a kijelölt helyre hoztak. Induljunk arra! – mondja határozottan Dessio, és a vízesés irányába mutat.

Hirtelen valami csodás érzés kerít hatalmába. A vízesés erős hangja zavaró lenne, de csak lenne, mert most hosszú idő óta egy, az egész testemet, és lelkemet is betöltő szabadságérzés ragad magával. Kitágultak a terek, és a világ előttem fekszik. Szabad vagyok. Nem tudom, hogy a többiek hogy élik ezt meg, de én mosollyal az arcomon gyalogolok bele a gyönyörű, szabad természetbe, ahol mindig is vágytam lenni. A vízesés tetejéhez érve Dessio eligazítást tart.

– Hogy mindenki tisztában legyen vele, pontos úti célunk és útvonalunk van, amelyet követnünk kell. Ez a portya, gyakorlat. Viszont mindent úgy kell végrehajtanunk, mintha éles bevetésen lennénk. A cél egy innen ötven kilométerre lévő objektum felderítése, megtisztítása és biztosítása. A hivatalos öltözéketeket használjátok, és aktivált páncéllal haladunk előre!

– Mit tudhatunk az objektumról? – kérdezem.

– Annyit, hogy felmerülhet ellenséges erők ellenállása, akiket nekünk kell neutralizálni. Az út folyamán teljes biztosítást és folyamatos jelentést követelek meg. Kérdés? – kérdezi Dessio, majd körbenéz, és mivel senki nem szól semmit, ezért lezárja a monológját. – Akkor most leereszkedünk a vízesés melletti hasadékban, és követjük a víz vonalát, amíg le nem csillapodik a folyó, hogy a medrében folytatni tudjuk utunkat. A menet első részét az én csapatom alkotja; középen megy See és csapata, a sort a gladiátorok zárják. A belső kommunikáció megengedett. Induljon a portya! – mondja.

Virtuális köteleket lógat le Dessio csapata. Első blikkre is legalább negyvenméteres szakadék lehet. Hogy miért pont ebbe a szakadékba tervezi a lemászást, nem tudom. Ha engem kérdeznének, én megkerülném, és valahol kevésbé eszement, magas és veszélyes részt keresnék. Most ha ezt elmondanám, és felvetném, biztosan kinevetnének, hiszen én pont nem arról vagyok híres, hogy a könnyű megoldásokat keresném.

Mindenesetre Dessio parancsa szerint elindult a portya, és biztosítani kell a csapatot, így intek Teónak meg Markónak, hogy tegyék a dolgukat. Biccentenek felém, és máris nekilátnak. Szép lassan, egyenként mindenki leereszkedik a mélybe. A végén maradunk mi: Marko, Teo, és a legvégén én. Ahogy leértem, látom, hogy Doudy lenn vár Svennel, addig maradnak, amíg le nem huppantam a földre. Így aztán ők is elindultak, én meg csak nem hagyom ott a virtuális köteleket, magam köré tekerem, és én is szedem gyorsan a lábamat utánuk. Az első ember már jó száz méterre járhat az erdős részen.

Talán egy mérföldnyit mehetünk az erdőben, amikor a folyó egyik része ismét egy viszonylag kisebb zuhatagba száll alá, a másik része pedig egy sík mederben szélesedik ki, és csendesen csordogál előre. Két oldalon szikla emelkedik a meder fölé, vigyázva a víz nyugodt haladását.

Mielőtt előre megyek, intek Markónak és Svennek, hogy zárja és biztosítsa a menetet, Doudynak meg, hogy vezesse a hátsó részt. Felzárkózom Dessio mellé.

– Mennyire titkos az útvonal? Mi az úti célunk? Nem kaphatjuk meg mi is az adatokat? Megnyitottam a privát csatornámat, ha esetleg...

– Egyáltalán nem titkos – válaszolja, de valamit megpillant előrébb, és elindul abba az irányba. – See! Küldd el neki, kérlek! – veti oda Seenek, és máris masíroz az első ember felé.

Megnyitom See számára a privát csatornámat, és ő már küldi is az útvonalat a koordinátákkal meg a helyekkel.

– Köszönöm.

– Nincs mit – válaszolja, és nagyon vizsgálgat. A katonai öltözete visszaszorítja, de elvenni nem tudja női érdemeit. Hosszú, fekete haja bár össze van fogva, de az egyenruha rabságában is látszik, hogy ízig-vérig nő. – Mi már találkoztunk – mondja hirtelen, mikor már majdnem elindulok hátra, a gladiátoraim felé.

– Igen... Őőő... Azt hiszem, hogy emlékszem – kicsit nyökögök, mert eszembe jut, hogy nem túl gavallér módjára viselkedtem ott a sötétben, a nyakát szorongatva.

– Ne haragudj, nem akartalak ott bántani, csak úgy jött ki a lépés, hogy...– Ne strapáld magad – veti oda. – ...Fátylat rá – és legyint a kezével.

Nem nagyon tudok mit mondani erre, az erkölcsi fölény nála van. Gyakorlatilag bármit is mondanék, az beledöngölne a földbe, így inkább nem szólok semmit. Még a kezemmel próbálom jelezni bénán, hogy elnézést, meg hogy tehetetlenül nem nagyon tudok mit hozzá fűzni. Visszakullogok hátra, a gladiátoraim közé, miközben nézem az átküldött anyagot. Egy perc alatt bejelölgetem a biztosítandó pontokat, és azonnal küldöm is tovább mindnek, hogy lássák, mit várok el tőlük az út alatt.

Az egész táv nagyjából ötven kilométer lehet.

A folyó nagyon halkan kanyarog előttünk, és legalább negyven-ötven méter széles lehet. A meder oldalát adó szikláig a víz szélétől egy tízméteres saras, csúszós rész vezet végig előre. Kivétel nélkül mindenki a vízbe gázol, ami alig ér a csizma, illetve a katonai bakancs közepéig. A menet nem kapkod. Nincs erőltetett haladási tempó. Így két órán át nyugodtan kanyargunk a folyó medrével együtt, a víz folyásával megegyező irányba.

– Azt hiszem, követnek – lépek oda Doudyhoz.

– Igen, nagyjából fél órája – válaszol Doudy.

– Dessio is sejti, úgy egy pár perce már. Figyeljetek azért oda! Hátha csak véletlen az egész – mondom neki, és gyakorlatilag nekem több dolgom ezzel nincs, sem parancsnok nem vagyok, sem látnok. – Nem értem, hogy ez most gyakorlat-e vagy bohóckodás – mondom Doudynak, aki furcsa fejet vág, mert ő sem ért sok mindent.

Egy fél óra múlva, bár egyáltalán nem erőltetett menet, amit diktál Dessio, mégis úgy dönt, hogy pihenteti a csapatot, és mivel nemigen kell időre menni sehova, a döntés nem hibás. A folyó éppen egy viszonylag hosszú, egyenes szakaszának közepén állunk meg. Elég nyálkás a part, de jobb, mint a vízbe leheveredni. Nem mentünk gyorsan, de azért egy kis pihenő mindenkinek jólesik. Fél óra van engedélyezve. Mi háromszor tízperces váltott őrséget szervezünk, kivéve Titót, mert ő felmászott a szikla tetejére, és onnan kémlel körül.

Ami érdekes, hogy a követők lemaradtak. Talán csak véletlen lehetett, hogy ugyanabba az irányba tartottunk sokáig, hisz a folyómederben ők is csak ugyanarra tudtak haladni.

Szürkülni kezd, mire odaérünk a számunkra kijelölt célhoz. Ahogy meg tudom ítélni, egy sziklába felülről belefúrt, majd azt befedett létesítmény lehetett valamikor, mert első ránézésre igen elhagyatott. Intek a fiúknak, hogy tegyék a dolgukat.

Mivel csak egy bejárata van, és az is felülről, Dessio egyből megy megnézni, See pedig követi. Azaz mennének, mert amint pár lépést tesznek, már annyi időm sincs, hogy kiáltsak feléjük: egyszerűen beomlik az egész épített tető.

Az első mozdulatom, hogy szinte azonnal ugrom Dessio után. Eközben Doudy és Teo nevét kiáltom, akik a nevüket hallván azonnal lépnek felém, majd kitámasztják a lábukat, mintha a gondolataimat is olvasnák, és várják, hogy a derekamra kötött virtuális kötél végét feléjük hajítsam. Éreztem, hogy nem szabad ott hagynom!

Az volt Dessio szerencséje, hogy először csak közvetlenül a közepe szakadt be az építménynek, és csak azután hullott utána a pereme. Rákiáltottam, hogy kapja el Seet, de Dessio már zuhant. See meg utána.

Fogalmam sincs már, hogy és mit csináltam pontosan, de a derekamra erősített másik kötéllel egyszerűen meglasszóztam See derekát. Szerencsére nem a nyakára tekeredett, hanem sebészi pontossággal a derekára. Miután már elrugaszkodtam, szélsebesen zuhantam Dessio után, akinek az utolsó pillanatban tudtam csak elkapni a kezét.

A végére úgy össze voltunk a kötéllel kötve, mint valami pókháló. Fenn Doudy meg Teo tartotta az egyik kötél végét. Őket fogta Marko meg Anton a derekuknál, nehogy lecsússzanak a súlyunktól. A kötél másik vége a derekamra erősítve, a kezemmel erősen tartottam Dessiót. Lenn meg See lógott, a szintén derekára erősített másik kötél végén.

– Húzzatok fel! – kiáltom. – De nagyon lassan! – egészítem még ki.

Hosszú másodpercek teltek el, amíg húzni kezdtek felfelé mindhármunkat. Szerencsére a minimális ijedtségen kívül senkinek semmi baja nem esett. Leporoltuk magunkat, és szusszantunk egyet.

– Hát akkor, célunknál is lennénk – mondom, miközben lihegek egy kicsit. Dessio fiatal kora ellenére igen nehéz. Hiába fogtuk két kézzel egymás csuklóját, őrült erősen kellett markolnom, hogy ki ne csússzon a szorításomból.

– Tartozom neked eggyel! – mondja Dessio. – Ez abszolút az én hibám volt, elnézést kérek tőletek.

– Nincs itt hiba egy szál sem. A feladatot elvégeztük. Biztosítsuk a terepet, és akkor meg is lennénk – mondom nyugodtan, és megint csak intek a gladiátoroknak, hogy tegyék a dolgukat.

See odalép hozzám, és a szemembe néz. Nem gondolom, hogy félős egy lány lenne. Egy tízes nem félős. Vagy ha az, akkor soha nem ismerné el. Sőt, ha sokan látják, akkor mindent megtenne, hogy ne is legyen látható rajta. Viszont az kicsit látszik rajta, hogy megviselte a dolog.

– Te valahogy mindig a halálom körül legyeskedsz – veti a szememre See.

Na, szépen vagyunk! Most mentettem ki a csávából, és nem azt mondja, hogy köszönöm, vagy kedves tőled, hogy segítettél, vagy valami hasonlót, hanem majdnem az jön ki az egészből, hogy a halálára vágynék.

– Na, igen... Nagyon szívesen! – válaszolok neki, mert nem nagyon tudom cinizmus nélkül megállni.

A portya úgy ér véget, hogy a végső objektumot két óráig kell biztosítanunk. A végére pontosan érkezik a csapatszállító, és felszed bennünket. Kíváncsi lettem volna, mi lehet ott lenn a mélyben. Talán nem is olyan őrülten mély, de bizonyára összetörték volna magukat, ha lezuhannak.

See a portya után meglehetősen fáradtan lép ki a tizediken a lúperszlipből.

– Á... Már vártam, kisasszony! – mondja Goeg, ahogy belép az irodájába.

– Hívatott, és röpültem is, Professzor – mondja elgyötörten See, és bár Goeg lehet, hogy észrevette, de úgy tett legalábbis, mintha nem érezné benne a szarkazmust.

– Igen-igen. Üljön le, kisasszony, és szörnyülködje velem végig a mai napját! – mondja Goeg.

– Nem lehetne ezt holnap? Igen kivagyok a mai naptól.

– Az a helyzet, hogy én is! De ezt most, mai napi fejjel, az élményektől még frissen lenne érdemes. Megígérem, csak a legminimálisabb ideig fogom feltartani.

– Rendben – egyezik bele See, bár valóban látszik rajta az elgyötörtség.

Goeg elindítja a felvételt, ahol See éppen kiszáll a csapatszállítóból. Goeg 3D-be forgatja a kamerát, és megállítja. See el sem hiszi, amit lát.

– Nem is tudtam, hogy ilyen részletesen vissza lehet nézni ezt – mondja kételkedően.

– Tudja, elég egy huszonöt pontos nanorögzítő, és gyakorlatilag mindent vissza lehet nézni. A legfontosabb események mindig rögzítésre kerülnek, és biztonsági másolatként titkosítva eltároljuk.

– Ezt tudtam – mondja See.

– Látja, itt mi történik? – kérdezi Goeg.

– Megérkezünk a csapatszállítóval, Dessio a főnök. Elmondja a szabályokat, és elindulunk a portyára.

– Hm... majdnem! – mondja Goeg, majd folytatja. – Itt vétik az első, nagy hibájukat! – See nagy, kerek szemmel néz Goegre, mint aki nem érti, mit akar tőle. – Nézze, mit csinálnak a gladiátorok! – mutat a 3D-képre Goeg.

– Helyezkednek? – kérdi bizonytalanul See.

– Majdnem! Biztosítják a terepet. Azt teszik, amit Önöknek kellene tenniük. Ez a gladiátorcsapat tökéletesen hajtja végre azt, ami egy birodalmi katonai elit csapatnak a feladata lenne, ráadásul úgy, hogy nem szóban kommunikálnak. Látja azokat a mozdulatokat? – mutat megint a képekre Goeg.

– Igen, látom – mondja See.

– Az a gladiátor – mutat Goeg rám – iskolák nélkül, megérzéssel többet tud az egész hadviselésről, mint az én legjobb és legkedvesebb tanítványom a Centrális kormányzójának nagyra becsült fiával együtt?! – kérdezi, szinte szörnyülködve Goeg. – Aztán haladjunk tovább! – mondja, és beleteker. – Tudta azt, hogy ezt követően három megbízott birodalmi katona követte önöket?

– Dessio mondta, és nekem is volt sejtésem, hogy...

– Sejtés, kisasszony? – emeli fel a hangját, és vág a szavába. – Sejtései legyenek az ellenségnek! Önnek bizonyosságai kell, hogy legyenek, különben nagyon hamar vérbe fagyva, a vesztes oldalon találhatja magát, éppen költözőben az örök vadászmezők felé! Tudja, hogy a gladiátorok pont akkor észlelték a követőket, amikor azt érzékelni lehetett? Látja itt a képen? – mutat megint a kimerevített 3D-képre. – Itt már a gladiátorok is tudják, hogy követik őket, és ezt Dessio és Ön is, ahogy mondta, kisasszony, sejti – mondja megint cinikusan Goeg. – Ők biztosítják a hátsójukat, Önök meg mit tesznek?! – megint költői kérdés. – Na, mit? Semmit! Fél órával ezután lepihennek! Lepihennek, de hol is? A legnagyobb nyílt terepen, ahol bárki letámadhatná Önöket. Nézze meg ezt a helyet, ahol éppen ülnek. A puszta közepe, alig védhető. De rendben van, tételezzük fel, hogy nincs jobb. Mindenki, a gladiátorok kivételével, henyél. Csak ők azok, akik biztosítják a valagukat. A követő katonák nem tudnak közelbe férkőzni, mert egy őrszemet is állítanak a sziklák tetejére.

– Ez csak egy gyakorlat volt.

– Nem, kisasszony! Ez éles helyzet volt. Mert a gyakorlat nem arra van, hogy azt elég rosszul végrehajtani. Az arra van, hogy mindent sokkal tökéletesebben kell csinálni, mintha éles lenne, mert amikor éles lesz, már nem lesz lehetősége hibázni!

– Elnézést, Professzor, nem úgy gondoltam – szabadkozott See, és kicsit fészkelődni kezdett, mert már menni akart, és tudta, hogy most jön az, hogy nemsokára lezuhannak Dessióval, pont ők ketten, a csapatok vezetői.

– Reméltem is... Na, menjünk tovább! – mondja, és pont oda tekeri, ahol Dessio és See épp elindul lezuhanni. – Na és akkor, itt a végső idiotizmus. Felismeri a hibát? – Igen! – mondja megbánóan See.

– Na és mi a hiba?

– Az, hogy nem kellett volna Dessiónak bemenni, nekem meg őrült mód követnem őt.

– Ez sem volt jó ötlet, és valóban hiba, de nem erre gondolok – mondja Goeg. – Ha odaérnek egy objektumhoz, amit nem ismernek, az első az, hogy feltérképezik, és biztosítják a terepet. Egyedül a gladiátorok teszik ezt, illetve tennék, mert Önök, kisasszony, éppen meghalni készülnek, és kénytelenek a terepbiztosítás helyett megmenteni ismét az önök valagát. De ez még nem is nagy baj. Megesik, hogy az ember téved, vagy történik ilyen. De nézze csak! – mondja Goeg, és továbbteker. – Na! Itt látja, amikor kimenekülnek a mélyből, két órán át kellene biztosítani a helyet. Nézze meg a katonáit! Nézze csak meg! Összevissza henteregnek! Egyes-egyedül a gladiátorok biztosítják a helyet.

– Elnézést, Goeg professzor, hibáztunk!

– Elnézést?...Ez nem elnézés kérdése, kisasszony. Én azt hittem, hogy Ön más, mint a többiek. Nézze, én megértem, hogy egy híres gladiátor, mint ez is, szerelemre tudja lobbantani az ilyen fiatal hölgyet...

– Dehogy vagyok én szerelmes! – pattan föl See.

– Persze-persze... – mondja fejcsóválva Goeg. – ...de ez engem egyáltalán nem érdekel. A gladiátorok a mai nap győztesei. Ők csinálták meg azt, amit önöknek kellett volna tenniük. Önök Dessio vezetésével – lehet ő még akár a leghatalmasabb vezér fia is – megbuktak, kisasszony, és én azt mondom, hogy ki vannak rúgva az Akadémiáról.

32. Tanítvány és mesterek

Amikor felkeltem, csatakos voltam, mint egy fél világon átvágtató ló. Arról álmodtam, hogy le akarok esni egy nagy, mély lyukba, ahol éppen csak egy kötél végét fogom, és senki nem akar felhúzni, sőt a végén a kötél el is szakad. Aztán felébredtem. Valószínű a tegnapi események voltak hatással rám.

Lezuhanyozok, és frissen, tiszta fejjel, visszatérve a való életbe, úgy látszik, minden rendben van.

A napi tervem az, hogy Doudyval edzem, és miután kicsit edzettem, még egy kicsit edzem. Szóval semmi nagyravágyás. Az majd holnap lesz, mert Amyvel találkozom. Reggeli után Doudy már az edzőteremben van.

– Hogy aludtál? – kérdezem.

– Nagyszerűen – válaszolja. – Na és te?

– Szörnyű volt. Folyton le akartam zuhanni egy nagy gödörbe – mondom, mikor is látom Doudy arcán a mosolyt. – Ne mondj semmit... Bizonyára semmi köze nincs a tegnapinak ehhez, ugyebár.

– Nem szóltam semmit – szabadkozik Doudy viccesen.

– Mi a napi terv?

– Az, hogy elbeszélgetünk.

– Miről? – kérdezem tőle bután.

– Arról, Ree, hogy büszke lehetsz magadra.

– Ez most megint mit jelentsen? – kérdezem tőle ismét bután, mert nem nagyon értem, mire akar kilyukadni. A tegnapi miatt? Vagy mit csinálhattam, ami miatt büszkének kellene lennem magamra?

– Az, hogy én már nem tudok neked újat tanítani, és lehet, lassan te leszel a mester, és oda kell figyelnem rád, ha fel akarok zárkózni mögéd a csúcs felé.

– Ne viccelj, ez nettó butaság! – vetem oda neki. Lehet, csak viccel, vagy nincs kedve ma az edzéshez, de ez valóban butaságnak tűnik.

– Nem viccelek, Ree. Nem is olyan régen mondtam, hogy úgy tűnik, csiszolatlan gyémánt vagy. Most viszont azt mondom, hogy valódi briliáns ékkő lettél. Olyan úton haladsz, ami belőled teljesedik ki, és ahol neked kell egyedül végigmenned. Ez egy olyan szintű út, amit nem sok ember képes szerintem végigjárni veled.

– Pont ezért választottalak téged mesteremül! – válaszolok neki, mintha minden a legnagyobb rendben lenne.

– Már nem én vagyok kettőnk közül a mester – mondja szerényen Doudy, aki hiába is mondja, sokkal jobb, sokkal erősebb és bölcsebb ember, mint én.

– Inkább azt mondd, hogy ma nincs kedved edzeni, ezt még hallgatni is szörnyű, hogy nem te vagy a mester!

– Pedig így igaz.

– Már hogy lenne igaz? – makacskodom. – Pár héttel ezelőtt megküzdöttünk, és lazán elvertél.

– Először is, nem volt az annyira egyértelmű győzelem. Már akkor is nyiladozott a bensődből a benned rejlő tehetséged, de még nem volt annyira fejlett, hogy épp abban a pillanatban fölém tudj kerekedni. Valóban, akkor még nem tudtam megmondani, hogy teljesen mikor leszel képes uralni a képességedből fakadó tudást, egy hét, egy év vagy egy évtized is kell majd hozzá. De most már látom, hogy pár hét leforgása alatt teljesítetted a feladatod.

– Te most csak viccelsz velem, ugye? – mondom, mert egyrészt jólesik, amit mond, másrészt meg végtelenül elszomorít. Mintha ki akarna bújni a további oktatásom alól. – Nekem kell egy mester, aki tanít, aki végigvezet haladás útján.

– Ree! Fogadd el már, hogy az az út már nem létezik! Azon már régen végigértél. Most egy egészen más úton haladsz, ahol én már semmit nem érek. Segítek, persze, edzhetünk együtt. De én már nem mint mestered vagy tanítód hanem sokkal inkább mint egyenlő edzőtárs, vagy inkább mint megfigyelő, és lassan tanuló leszek melletted.

Ha nem ismerném, akkor most még vitatkoznék vele, és bizonygatnám, hogy igen buta gondolatai vannak, és nem jó irányban kutakodik. De ismerem Doudyt, és tudom, hogy meggyőződésből mondja, amit mond. Nem vitatkozni kell vele, hanem meghallgatni, mert amit mond, az mindig értékes.

– Akkor most mi a teendőm? – kérdezem kicsit csalódottan. – Azt hittem, hogy még millió meg egy technikát kell elsajátítanom ahhoz, hogy igazán jó harcos legyek.

– Te vagy a harcos, nem pedig a technikád. Saját magad fejleszd, és térj vissza mindig az alapokhoz! Azok a legfontosabbak.

– Az alapokhoz? De hát azon már igen régen túljutottunk.

– Az alapokat készségszinten kell tudnod. Akkor is, ha álmodból keltenek fel, akkor is, ha fejjel lefelé lógsz egy kötélen – magyarázza Doudy. Az utolsó mondata betalált, hasonló volt a rossz álmom, és még mindig rosszul érint, de nem hagyom, hogy elkalandozzon a figyelmem, amikor folytatja. – Minden kopik, és minden silányul. Ez nem egy örökké birtokolható tudás. Még akkor sem, ha az egész belülről fakad. Ha a csúcson akarsz maradni, akkor folyamatosan tenned is kell érte, és ez nem jelenti azt, hogy mindig a legújabb, még nem ismert harci technikákat kell magolni, mert ha kikopik az alap alólad, semmit nem ér a technikád.

– Te mennyit alapozol, vagy mennyit meditálsz és koncentrálsz?

– Napi két-három órát – válaszolja, és érzem, hogy igazat mond. Miért mondana mást, mint az igazságot? Igen meglep, amit mond.

– Nem gondoltam volna! Azt mondod, innentől magamnak kell fejlődöm és edzenem?

– Nem. Edzhetünk együtt tovább is, de a fejlődésed magadtól fog bekövetkezni. Nem attól, hogy újabb és újabb technikákat hajszolsz, hanem attól, hogy az alapjaidat szélesíted és mélyíted.

– Ez azt jelenti, hogy edzünk, de kevesebbet?

– Nem figyelsz rám, Ree! – mondja teljesen nyugodtan – Ugyanannyit is edzhetünk, mit eddig, ahogy szeretnéd. De én már nem tudok neked újat mutatni, és most már a te feladatod sem az, hogy előre menekülj, hanem az, hogy szélesítsd a tudásod. Az meg úgy fog menni, ha az alapjaidat erősíted, és ez így fog kiteljesedni.

A többi, meglátod, jönni fog magától.

Elgondolkoztató, amit mond, valami hasonlót mondott az elején is, és akkor is igaza volt. Az ő tanácsára akkor sem a technikai elemek megtanulásával töltöttem az időmet, hanem akkor butának tűnő koncentrációs gyakorlatokat végeztem, és ez volt az, amit átvezetett a következő szintre.

Doudyra érdemes hallgatni. Jó harcos, és még jobb tanító. Talán a legjobb, akit valaha ismertem az életemben. Szinte egész délután alapütéseket gyakoroltunk, ráadásul lassítva, csupán a mozdulatért. Majd egy óra koncentrációs gyakorlat, és így felváltva. Estére, hiába nem volt intenzív, hatalmas harc, mégis elfáradtam. Doudy azt mondta, hogy ez például egy alapbeli gyengeség. Az ember ne fáradjon el addig, amíg nem szabad! Na persze, azért pihenni meg aludni is kell valamikor. De már nem vitatkozom vele, inkább figyelem, mit mond és miért mondja.

Mivel eléggé fáradt voltam, gyorsan el is álmosodtam, és szerencsére rémálmok nélkül, kipihenten ébredtem.

A Barát már várt engem. Én meg Amyt vártam nagyon. Amy mindig pontos, mint ahogy most is. A szokásos megbeszélés után nemsokára meg is érkeztünk az akadémiára, az általa bérelt helyre.

– A jelen tudási szinted analizálása után azt gondolom, hogy a jövőben szükségtelen az én jelenlétem a harci tudásod fejlesztéséhez – magyarázza Amy a megszokott nyugodt kiegyensúlyozottságával.

– Mi a franc van? Ezen a héten mindenki egyszerre ütötte be a fejét?! Tegnap Doudy, ma meg te mondod be az unalmasat! Miért gondolod, hogy nincs szükségem rád? – kérdezem kicsit mogorván, mert már tényleg nem értem, mi a fene van itt.

– Az én gépies erőm egy adott program leggyorsabban való végrehajtása miatt, igen nagy előnyt jelenthet egy élő emberrel szemben. Ezt viszont nem tudom neked sem átadni, sem megtanítani erre téged, mert sem a testi felépítésed, sem az emberi agyad nem képes rá. Így haszontalanná váltam, mert azt a tudást viszont, ami szükséges ahhoz, hogy jó harcos legyél, már teljesen átadtam – magyarázza Amy higgadtan.

– Hihetetlenek vagyok! Szép lesz, hogy így magamra hagytok!

– Úgy ítélem meg, hogy nem vagy egyedül. Viszont nekem rengeteg olyan feladatom van, amit ha ehelyett végeznék, sokkal hatékonyabb lennék a számodra – érvel

Amy, és a világ legtermészetesebb nyugalmával közli a kész és megrendíthetetlen, igaz tényeket.

– Nekem szükségem van rád, Amy! – nyavalygok neki.

– Miben van szükséged még rám, Ree? – kérdezi Amy, mert nem érti, mire gondolok. Hogy is érthetné ezt meg?

– Igazad van, te megteszed, amit kell. Akkor azt javaslod, hogy többet ne találkozzunk itt szerdánként? – kérdezem, és várom, hogy ne helyeseljen.

– De, találkozhatunk. Csak a harci képességeid erősítéséhez többé már nincs szükséged a segítségemre.

Csodás, most mintha mindenki magamra hagyna! Egész nap gyakorlatozunk

Amyvel. Aztán estére azért elgondolkozom, hogy semmi sincs hiába. Nyilván nem ok nélkül mondta Doudy is meg Amy is, hogy valami megváltozott, és nincs szükségem már igazából rájuk. El kellene nekem is engednem őket, hisz örökké nem használhatom a mankót, ha már nincs szükségem rá. Függetlenedni kell, ez az élet rendje. Csak ne érezném magam ennyire gyengének! Azt nem tudom, hogy ők mit látnak kívülről, de én belülről még nem látom annyira felkészültnek magamat.

33. Újra

See gyomrába befészkelte magát az ideg, ahogy hallgatta Goeg professzort.

A legszörnyűbb az az egészben, hogy ha ő ülne a másik oldalon, akkor teljesen igazat kellene adnia a Professzornak, és ő maga sem mondana mást, mint amit a professzor.

– ...Na, hogy hangzik, kisasszony? – kérdezi a professzor csalódott arccal és kissé feldúlt hangon.

– Elnézést kérek, professzor. Önnek teljesen igaza van, én vagyok mindenért a felelős. Hibáztam, meggondolatlan voltam, és úgy viselkedtem, mint valami hibbant liba. Teljes mértékben én vagyok a felelős azért, ami kialakult – válaszolja igen halkan és megbánóan See. A professzor hosszú másodpercekig figyeli az arcát, aztán megszólal.

– Három oka van annak, hogy ez a mondat nem hangzik el a számból úgy, hogy annak következménye is lenne – kezd neki Goeg, amire See szemei felcsillannak, és mohón hallgatja, hogy mi következik, mert annál, amit az előbb hallott, minden, de minden jobb. – Az első az, hogy nem rúghatom ki Önöket, mert a feladatokat elvégezték. A csapat végeredményben pontosan azt hajtotta végre, ami a feladat volt – ezt köszönhetik a gladiátornehezéküknek, mint ahogyan azt Dessio kollégájával emlegették. – See érti a célzást, és megbánásfélét érez, de nem mond inkább semmit.

– A második, hogy az mekkora blamázs lenne, ha az egyik protezsált magántanítványom az első alkalommal elhasal egy rutin, nullás szintű feladatnál. Ezt nem nagyon engedhetem meg magamnak. Belegondol Ön, kisasszony, abba, hogy mekkora szégyen az nekem, ha Ön így elbukik, mint az én tanítványom? – See ismét nagyot nyel, és inkább megint nem szól semmit, de igen nagy szomorúság lesz rajta úrrá, hiszen ebbe valóban bele sem gondolt, eddig csak önző érdekeit látta a professzorban és a mérhetetlen nagy tudásában. – A harmadik pedig az, hogy én nem hiába fogadtam Önt a bizalmamba és tanítványomnak. Én valóban kedvelem Önt kisasszony, és valóban hiszek Önben és az Önben rejlő szenvedély és lappangó tudásának ötvözetéből nemsokára kirobbanó zseniségében. Kérem Önt, ne fecsérelje el a lehetőségeit és a tehetségét...

– Én nem fo... – kapkodja a levegőt és a szavakat See, de Goeg nem hagyja.

– ...És utoljára, kiegészítésképpen, még hozzáteszem azt, hogy nem sok ember van, aki, miután hibázott, elismeri és vállalja a felelősséget. Örülök, hogy Ön ebbe a kis csoportba tartozik, nekem ez most sokat jelentett. Csütörtökön engedélyeztem egy újabb portyát – mondja Goeg a végén, már megbocsátó hangnemben.

– Köszönöm, professzor! El sem tudja képzelni, mennyire örülök! Megígérem, hogy soha, de soha többet nem fog csalódni bennem, inkább meghalok! – mondja See, miközben megöleli a professzort, aki olyan fejet vág, mint aki nem tudja, hogy fiú-e vagy lány.

– Na, jól van... Na, csak ne olyan hevesen... Nem meghalni kell, hanem győzni.– Úgy lesz! – vágja rá See, még mindig a professzort ölelve.

See reggel korán kapja meg a parancsot, amiben a feladatokat rögzítik. Nem sokkal azután Tomot kéri meg, hogy válasszon ki neki kilenc, igen rátermett katonát, magát is beleértve. Tom azt mondta, hogyha ő választ, akkor ő nem vinné ki a helyében saját magát. See nevetve csak annyit mondott:

– Tom, a kilenc legrátermettebb katonát akarom, és tudom, hogy te vagy abban a legjobb, hogy megtaláld azt a kilencet nekem, akár benne vagy ebben a kilencben, akár pedig nem.

Fél óra múlva ott áll See előtt a kilenc katonája Tom Totti nélkül.

Tom katona, de mint ahogy azt sokat tudják, nem a legtökéletesebb harcos. Egy jó vezető mindenkit arra használ, amiben a legjobb. Ellenkező esetben csak egy katyvasz lesz a végére. További fél óra múlva már mindenki teljes harci felszerelésben ült a csapatszállítón, útban a gladiátorok felé.

A reggel szokásosan indult. Azt gondoltam, hogy eszem, majd az egész napomat végigedzem és tréningezem. Doudyra hallgatok mindenben, és visszatérek az alapokhoz. Addig gyakorlok, amíg csak egy kis erő is van bennem.

De nem így lett. Don nem sokkal azután, hogy kitaláltam a kis tervemet, bejelentette, hogy a mai napon is portya van. Szedjem össze a csapatot, és legyünk készen. Csodálatos. De nem bánom, mert a múltkori portya teljesen elfeledtette velem, hogy ide vagyok szögezve majdnem öt évre, és ismét megérintett a szabadság szele. Jó érzés lesz újra átélni.

Amikor megérkezik a csapatszállító, már talpig felfegyverezve és felvértezve várjuk. Az első meglepetés az volt, hogy most nem Dessio – akit a múltkor mentettem meg a lezuhanástól – lépett ki a rámpára, hanem See.

– See See vagyok, a mai bevetési portya parancsnoka. Ha jól látom, nagyjából a múltkori csapat vagytok.

– Pontosan ugyanaz a csapat – egészítem ki.

– Remek, és akkor ismét te vagy a vezetőjük! – jegyzi meg See.

– Így van – mondom neki, bár ő nem kérte, hogy erősítsem meg. – Mitől lesz bevetési a portya? – kérdezem.

– Összesen öt szintű bevetésre vezényelhetnek ki, ez a második szintű – válaszol.

– Kérlek benneteket, hogy figyeljetek az utasításokra! Elküldtem a napi útvonalat és feladatot – mondja, és már látom is, hogy megérkezett. Azonnal át is nézem.

Felveszünk egy embert, valami Trabrant városban, aztán elmegyünk egy régi bányához, ahol az ő vezetésével átviszünk valamilyen cuccot, és közben feltérképezünk egy hatalmas területet, ahol fosztogatókat vélt látni, és amely helyet pontosan csak ő tud meghatározni. Ez így nem tűnik sem bonyolultnak, sem nehéznek, bár ezek a fosztogatók nem tudom, kik, milyen fajta ellenség, azt sem, hogy mennyien vannak pontosan. De nem én vagyok itt a parancsnok, azt tesszük, amit See mond, és csak remélem, hogy nem akar megint mindenféle mélységekbe lezuhanni, mint a múltkor a társával. A legrosszabb esetben egyszerűen megtagadjuk a parancsot. Gyorsan körbeküldöm a tervet, hogy a többiek is tudják, mi a napi feladat, és beszállunk a csapatszállítóba.

Nem igazán tudom, merre van az a Trabrant város, de elég, ha az tudja, aki odavisz. Az út nagyjából fél óráig tartott, amikor felvettük az „Öreget” – See legalábbis így szólította, gondolom, mindenki így nevezheti. A nyakán 11-es jelzés van, és kinézetre a legtöbb emberhez képest idősebb, talán 50-60 év körüli lehet, viszont látványosan hatalmas erő és tettvágy lakozik még mindig a testében.

Miután felvettük, még utaztunk legalább egy fél órán keresztül, mire megérkeztünk egy erdő közepébe. Ott pont egy akkora rész volt kialakítva dokkolónak, ahol éppen csak hogy le tudott ereszkedni a csapatszállítónk, és ki tudtunk belőle szállni.

See és az Öreg ment elöl. Mi adtuk ismét a hátvédet. See előreküldött két felderítőt, akik folyamatosan tájékoztattak bennünket. Az erdő egyébként két oldalról igen sűrű, már-már dzsungeles hatású volt, de ahol mi mentünk, ott legalább háromembernyi sáv szélességben elfértünk, bár fák és bokrok jócskán nőttek itt is, ennek ellenére viszonylag gyorsan és könnyen haladtunk előre.

Az út nem nagyon bonyolult annak, aki ismeri, hogy hol, mikor, merre kell fordulni. De azért jócskán el lehet tévedni a sziklák közötti völgyekben, ahol a szakadékok mellett kiszáradt medrek és csapásirányok, amelyek rendszerint két-háromfelé ágaztak el, és belevezettek a sűrű erdőbe. Kétszer egyórás, közepes iramú menetelés közt egy félórányi pihenést tartottunk, és máris a bánya bejáratához érkeztünk.

A bánya bejárata előtt, ahol most álldogálunk, egy hatalmas tér lett kivájva. Valószínű, előtte még tömör szikla lehetett. Ezt dolgozhatták meg még jóval ezelőtt a munkagépek. A lábunk alatt a talaj egyenetlen volt, nem törekedett senki arra, hogy szépen elsimítsák, lecsiszolják, vagy akár beöntsék, hogy valamelyest egyenesebb legyen, így aztán lépésenként kellett figyelni, nehogy beletörjön az ember bokája.

– Ez itt már régen le van zárva, de ide hordják a FESILE emberei a robbanóanyagokat. Ezek nem a mostani foton-és nanogránát, és robbanóanyagok, hanem valami ősrégi dolog, ami arányaiban olcsóbban jön ki – magyarázza az Öreg. – Ezeket kellene átszállítanunk a másik bányába, ahol ténylegesen folyik a berobbantás. Ezek úgy működnek, hogy a végén lévő kanócot meggyújtod, és egyszerűen felrobban.

Láncrobbantja a többit is, ha úgy alakul.

– Ree, állapítsátok meg a mennyiséget, és hogy mennyi szállítóeszközre lesz szükség és hány emberre! – utasít See.

Én meg azonnal indulok Markóval, Teóval és Svennel. A többiek fenn maradtak, hogy biztosítsák a terepet. See két embere folyamatosan előttünk jár, és tájékoztat, hogy mi van előttünk, mellettünk. Jó nagy mennyiséget halmoztak fel ezekből a robbanószerekből. Soha nem láttam ezelőtt ilyet, de abból, hogy robbanhat, nyilván tudom, hogy nem árt óvatosnak lenni.

– Az út további része mennyire lesz szűkös? – kérdezem az Öreget, miután kijöttünk Markóékkal.

– Nagyjából mint idáig – felel az Öreg.

– Akkor nyolc-tíz ember át tudja vinni, nagyjából ugyanannyi szállítóval – mondom nekik.

– Rendben! Öt embert adjatok ti is, meg tőlünk is segít ugyanúgy öt. Hordjátok ki az összeset, majd húsz perc múlva induljunk! – utasít See.

See most meg van táltosodva. Mindenre figyel, és mintha az életünk múlna rajta, szinte másodpercről másodpercre teljes erőbedobással irányít.

Nagyjából huszonöt perc múlva mindegyik virtuális láda valamelyik virtuális szállítóra felpakolva, és mint ahogy mi is, menetkésznek tűnik. See kiadja a parancsot:

– Indulás!

Marko, Sven, a testvérpár és Val „tolja” a virtuális szállítót, ami a felszíntől úgy húsz centire lebeg. Teo nézegeti, hogy feljebb kell-e emelnie, elég lesz-e a föld meg a szállító alja közti távolság, de egyelőre nem állít le.

Az öreg igen beszédesnek tűnik elöl Seevel, aki árgus szemmel figyel mindent.

Mesél, hogy itt, ahol most is járunk, alul már teljesen kibányásztak mindent, és kénytelenek voltak tömítőanyaggal az egészet betömni. Azt is mondta, hogy akkoriban még el sem tudta senki képzelni, hogy valaki is fosztogasson erre, vagy félni kellejen bárkitől. Majd szomorúan kifejtette, hogy ez a világ már nem az a világ, ami régen volt. Aztán nagyjából egyórányi menet után egy tisztásra értünk, aminek a szemközti részén egy nagyobb sziklamélyedés adta az oldalát. Oda szépen elhelyeztük a robbanószeres csomagunkat. See utasította az embereket, hogy biztosítsák a terepet, és mi is behúzódtunk a mellette lévőbe egy negyedórát pihenni.

Aztán, ahogy negyedóra múlva nekiindulunk, az Öreg mondja, hogy innen pár száz méterre látott pár napja egy csoport – szerinte – fosztogatót. Azért gondolta, mert fegyverrel a kézben, nagyjából tízen, röhögve, vidáman meneteltek. Olyan katonásnak, viszont azért szedett-vetettnek is látszottak. See két felderítője megint elöl van, és semmi jelét nem látja annak, hogy erre fosztogatók vagy bárki is lenne.

Nagyjából egy óra múlva érkeztünk meg a másik bányához. Az Öreg elmondta, hogy most nem dolgozik senki, majd jövő hét elején lesznek a berobbantások, ha addig nem lopják el a robbanószereket.

A bánya bejárata egyébként egy hatalmas szikla, hasonlóan a másikhoz. De itt a sziklát szinte négybe vágták, legalábbis ami kintről látszik. A bejárata az egyik keresztirányú úton lehet. A másik irányban is van egy út vájva ugyan, de az zsákutca. Ezt keresztezi az az út, amelyik végéről mi is jöttünk, de ezek szerint ugyanígy a másik végéről is be lehet jönni.

See előre küldött pár embert, hogy biztosítsák a terepet, amikor mozgolódásra lett figyelmes, és a bánya bejáratából hangok jelezték, hogy nem vagyunk egyedül.

Az első emberek is jelezték, hogy három ember biztosan látszik. Az úton a szikla egyik oldalához igazítottuk a szállítókat, és amennyire hangtalanul csak tudott, mindenki közelebb lopózott a bejárathoz. See hátrahagyott egy-egy őrt, nehogy meglepjenek. Titónak jeleztem, hogy jó lenne, ha felmenne a szemben lévő sziklára, és láthatatlanul körbenézne, hátha megpillant valakit. Onnan amúgy nagyobb a rálátás, és jobban tud segíteni az irányításban. Jeleztem Seenek is, aki helyeselt.

See – abban a pillanatban még nem tudtam, hogy mit tervez – intett a másik két emberének, hogy induljon, mi meg folyamatosan kúsztunk előre. A fiatal birodalmi határozottan a bejárat elé lépdelt. Ott egyből azt gondoltam, hogy meghibbant See, és kinyíratja az embereit, de aztán rájöttem, hogy nem is butaság, amire gondol.

– See, felküldök három embert a sziklavágásba. Meglepik őket, mi meg mehetünk előre – javaslom a központi csatornába Seenek, aki helyesel. Intek Teónak, Valnak meg Svennek, hogy menjenek fel a sziklára, ami olyan három méter magasan van, és így pont a bejárat fölé kerülnek.

– Birodalmi katonai helyőrség! Jöjjenek ki a bányából! – hangzik az egyik fiatal katona szájából a felszólítás, aki közben már a bejárat elé érkezett a társával.

Ezután, mintha valaki bedobta volna a gyeplőt a lovak közé, hirtelen minden összekuszálódott, és elkezdtek nagyon gyorsan pörögni az események.

Az ajtón kilépett két ember felemelt kézzel. A mi két emberünk éppen megkérte volna, hogy tegyék le a fegyvereiket, mikor hátulról hirtelen kicsapott két fotonostor, ami elsodorta a két emberünket, méghozzá annyira, hogy szinte teljesen kilökte a sziklába vájt útkereszteződés közepére, ami legalább öt-hét méter repülést jelentett.

A fotonvért szerencsére megvédte őket. De így kiderült, hogy legalább négy ellenséges ember lapult még benn.

A két másik ostoros ember kilépett az ajtón, amikor Teóék felülről rávetették magukat. A meglepett négy ember védekezni próbált, de mikor meglátott bennünket elölről, akkor látszott csak igazán az arcukon a meglepődés. Az egyik, bár hallani nem hallottam, de a belső kommunikációs hálózaton üzenhetett, mert a száján láttam, hogy mondott valamit. Nem telt bele öt másodperc sem, ahol az előbb Teóék álltak, hirtelen húsz-harminc ember ereszkedett alá a szikla legtetejéről, miközben a bánya ajtaján is csak úgy özönöltek ki az emberek! Nem tudom megmondani, hogy hányan lehettek, de így már akár ötven-hatvan ellenséges ember is állhatott velünk szemben. Teóék az egyik embernek levágták a fejét, de hagyták a többi hármat, és visszahátráltak hozzánk.

Azt ebben a pillanatban nem tudom megmondani, hogy jó ötlet volt-e egyet megölni. Bár, mikor farkasszemet nézel egy ellenséges hordával, akik éppenséggel legalább kétszer annyian vannak, mint te meg a csapatod összesen, akkor nincs értelme mérlegelni, hogy mi a jó, úgyis az ösztönös megoldásokat fogod választani azon zsigeri reakciókból, amit az eddigi életedben szerzet tapasztalatok alapján diktál az eszed vagy valami belső intuíció vagy nem is tudom én, hogy mi.

A tény az volt ebben a pillanatban, hogy mi 19-en vagyunk, meg az Öreg, aki nem hinném, hogy valami őrülten nagy harcos lenne. Velünk szemben meg egy regiment ellenfél, legalább annyira, ha nem jobban felszerelkezve, mint mi vagyunk – hozzáteszem, hogy rajtunk, gladiátorokon csak nanovértek vannak és csak nanokardok. Nem mondom, hogy sokkal rosszabb, de mégis előnyösebb a fotonfelszerelés, és az a kicsi többlet egy heves harcban életet menthet.

Folyamatosan ereszkednek le emberek a bejárat elé a szikláról, és ahol eddig Teóék várták az áldozatukat, most két ember áll. Az egyik piros sisakot visel, és folyamatosan kommunikál. Minden pillanatok, illetve másodpercek alatt zajlott le. Én akkor nem hallottam, mint ahogy senki sem, hogy a következőket jelentette:

– Nagyjából húszfős Birodalmi Katonai Elit csapat; rejtőzködőkről nem tudok... Várom a parancsot, kapitány úr! – merev szemmel nézett előre és vizslatta a helyzetet, hogy akár azonnal intézhessen ellenünk egy támadást, vagy ha mi támadunk, akkor kiadhassa a parancsot a védekezésre vagy támadásra. Egyértelműen fölényben voltak.

A válasz ez volt:

– Támadhat, parancsnok! Minimális veszteséget akarok, és a rejtőzködő inkognitója megmaradjon! Nem akarom, hogy Birodalmiak szétcsesszék a tervet. Három perc, nagyjából... – mondta egy titokzatos hang, amiről nem tudni, ki lehet. Még miközben beszélt a piros sisakos, a kapitány jelt adott a támadásra.

Hát, nem túl biztató a helyzet, amikor megindul egy jócskán emberfölényben lévő csapat felétek, és tudod, hogy ez inkább vesztett csata lesz, mint nyertes.

Teo került mellém, és halkan megjegyzi:

– Ree, ez nem az aréna, itt nincs idő eldobni a kardod, és megkímélni az életüket! Ha helyzetbe kerülsz, vágd le a fejét azonnal, ha megteheted, kérlek! – magyarázza

Teo, mert tudja, hogy hidegrázást kapok attól, hogy bárkit megöljek. Még mindig érzem, mert nagyon belém égett az, amikor megöltem az első embert. Persze minden helyzet más, de nem akarom, hogy ilyen helyzetből olyan sok legyen, ami eleve badarság, mert éppen gladiátorként ráadásul egy csapat katonával együtt, támadó ellenséggel szemben elkerülhetetlen a halál – a kérdés csak az, hogy hagyom-e, hogy megöljenek, vagy védekezem, és én ölök.

Ahogy Teo ezt mondja, hirtelen hátrálni vagyunk kénytelenek. A fotonostorok elkezdik pásztázni a csapatomat, a pajzsainkkal próbáljuk hatástalanítani őket. Ilyenkor lenne jó, ha a gladiátoroknak is rendes fotonfelszerelést adnának. Egy fotonostort nanopajzzsal nem lehet hatástalanítani, csak kivédeni, amivel akár akaratlanul, de meg is ölheted egy csapattársad. Ha nem veszi észre a mozdulatod, ami téged megvéd, akkor a továbbcsapódó ostor halálos sebet ejthet rajta.

– Ne hátráljunk be a zsákutcába, hanem forduljatok a robbanószerek felé! Van egy tervem! – mondja a belső kommunikációban See.

Seeről eddig azt tudtam, hogy meggondolatlanul beleesik egy nagy gödörbe, éjszaka a fák mögött bujkál, és hogy alapvetően nagyon gyönyörű, fekete haja és vonzó, szép, kék szeme van. Ezek eddig bizony itt akár a vesztünket is okozhatják. Csak remélni tudom, hogy ez a terv most állni fogja a sarat, és nem visz bennünket is zuhanórepülésbe, bár hozzáteszem, a mai napon meg vagyok elégedve az alaposságával. Most viszont szorult helyzetben vagyunk.

– Tito, felfedett már valaki? – kérdezem a fiútól, aki nem olyan régen mászott fel a másik oldalon kémkedni.

– Nem, azt hiszem, senki nem tud rólam.

– Akkor amíg mi itt parádézunk, gyere le, és vigyél fel magaddal a sziklára annyi robbanóanyagot, amennyit csak bírsz, és légy láthatatlan!

– Meglesz – mondja, és máris indul.

Pár másodperc múlva mindenki hallja, hogy még az elején előre küldött két ember közül az egyik, aki a bejáratot vigyázta, jelzi:

– Egy harci jármű közeledik. Felismerhetetlen, ilyet én még nem láttam – mondja, és mintha kis rémület hallatszódna ki a hangjából.

Ez igazán biztató. Nem elég, hogy túlerőben vannak, még valami ellenséges jármű is közeledik! Fogalmam sincs, milyen lehet, soha nem láttam, de a katona hangjából ítélve ő sem nagyon, pedig ő mint katona már bizonyára sokkal több harci eszközt ismerhet, mint én. Na meg aztán fogalmam sincs arról sem, hogy puszta kézzel hogy lehet egy ilyet megállítani. Ne legyen igazam, de nekem úgy tűnik, sehogy, és ha igazam van, akkor ez nemcsak hogy túlerő, hanem egyenes vonalú, totális veszteség hősi halállal a végén.

– See, nagyon remélem, hogy valóban ütős terved van, mert ha nincs, inkább most szólj, és rohanjon ki merre lát! – mondom neki a privát vonalán úgy, hogy ne hallja senki, csak ő meg én.

34. Centrális Birodalmi Parancsnokság

A Mynodis Katonai Parancsnoka Jim Kurdoo, de minden földnek van külön parancsnoksága, vagyis egy a Keletinek, egy Centrálisnak és egy a Nyugatinak. Ezek a Parancsnokságok mind Jim Kurdoo alá tartoznak, de különálló, szuverén egységekként szinte mindenben önállóan dönthetnek.

Bulo Nandin nem olyan régen kapott kinevezést Jimtől. Fiatal, agilis, de vezethető ember. A Centrális Parancsnokaként minden katonai és rendészeti ügyben neki

van döntési jogköre. A kormányzó békeidőben mindig fölötte lesz rangban és hatalomban, kivéve, ha ez a békeidő meginog.

– Megértette, amit mondok Önnek, parancsnok? – kérdezte a videobeszédben a másik oldalon Sesile, az Uralkodó helyettese.

– Igen, megértettem, Uralkodóm! – válaszolja Bulo.

– Azt ugye nem kell, hogy mondjam, hogy ebben maximálisan szükségem van az Ön végtelen bizalmára és diszkréciójára – mondja Sesile, de inkább érezhető kifogást nem tűrő parancsként, mint félve mondott felvetésként.

– Hallgatok, mint egy hulla – válaszol viccesen Bulo.

– Pont, hogy nem hullaként lenne önre szükségünk, kedves Bulo Parancsnok.

– Nem úgy értettem, Uralkodó – válaszol kicsit meghökkenve Bulo érezve, hogy most kicsit talán túllőhetett a célon.

– Rendben, értesítjük, ha helyzetbe kell hogy kerüljön – mondja Sesile, és bontja a vonalat.

Bulo elgondolkodva sétál a kertben, amikor egy beosztott katonája rohan felé.

– Uram, terephívás, és nagyon sürgős! – mondja a birodalmi katona.– Jól van, jövök – válaszolja Bulo, és szaporázza a lépteit.

35. Egy kicsike nagy sereg

Legelöl harcol Teo, Doudy, Sven, Marko, Val és a testvérpár. Ők tartják egyelőre a ránk rontó ötvenfőnyi ellenséget, akik kardélre akarják hányni őket.

– See, csaljuk be egy részüket a zsákutcába!

– Fel kell vinni robbanószereket – mondja See, mert azonnal érti, amit kitaláltam.

– Már intézkedtem róla – mondom, és kacsintok, amire ő visszamosolyog egy pillanatra, mert látszik rajta, hogy nagyon koncentrál, a szorult helyzetből a lehető legjobban akarja kihozni a csapatot. Ebben a pillanatban azt érzem, hogy bármit is kérne tőlem, gondolkozás nélkül megtenném, mert a szeme azt mondja, hogy meghalna értünk, ha kell.

– Négy önkéntes azonnal hátráljon leszakadva a zsákutcába! Csalik lesztek – mondja See.

Nem tudom, hogy kerül oda Sven is, de három birodalmi katonával magukra húznak legalább tizenöt ellenséget. Ahogy elválnak Svenék, akkor érzem át a súlyát annak, hogy mit is vállalnak így magukra: minden mozzanatuk élet-halál harc.

Nagyon sok az a tizenöt harcos a négy emberünk ellenében.

Persze nálunk is csak romlik a helyzet, mi így tizenketten maradtunk, ellenünk meg legalább harmincöt támadó.

– Tito, készülj, négy virtuális kötelet kérek leereszteni!

– Intézem! – monda Tito.

– Mennyire van a harci jármű? – kérdezem a közös csatornán, mire pár másodperc múlva válaszol az előretolt katona.

– Nagyjából három-négy perc múlva érhet ide. De gyorsan halad.

– See, ki kellene kennünk az útját vajjal – mondom neki.

– Nagy a nyomás, túl sokfelé szétforgácsolni az erőinket most már őrültség.

– Az is, hogy itt harcolunk, és nemsokára meghalunk – válaszolok neki.

– Kész! – mondja Tito közben.

– Szaladjatok a szikla oldalához, és másszatok fel a kötélen! – kiált See azoknak, akik épp a zsákutcába próbálják csalni az ellenséget.

– Tito, rajtad a világ szeme! – mondom, miközben én is belépek előre Teóék közé, s hárítom az egyre agresszívebb csapásokat.

Sven és a másik három futásnak ered, és meg sem állnak a szikláig, ahol azonnal megragadják az aktivált virtuális köteleket, és mászni is kezdenek. Az ellenség nem nagyon érti, miért rohannak, csak akkor, amikor már másznak. Ostorral a kézben már készülnek is a csapásra, amikor hirtelen egy hatalmas robbanás rázza meg az egész sziklát. A nagyjából négy méter széles járat beomlik, és maga alá temet legalább öt ellenséget.

Aki eddig arra összpontosított, hogy éppen leszedje az ostorával Svenéket, most elveszítette a fókuszát, és hirtelen azt kezdi el méregetni, hogy mi is történt, hol is lehet, él-e, vagy már halott lett hirtelen. Svenék éppen akkor érnek fel a tizenöt-húsz méteres szikla tetejére, és azonnal inaktiválják a köteleket. A maradék ellenség meg lent rekedt a zsákutcában a szikla foglyaként.

– Tito! A másik oldalon is végig kellene szórni meglepetéssel a harci gép útját.

Szorosan és fürgén. Nincs rá több, mint egy perced. Menni fog?

– Ötven másodperc, és kész! De mennyi kell ahhoz, hogy ártsunk neki?

– Nem tudom, Tito, amennyit bírsz. Siess!

Miközben beszélünk, Tito már rohan is lefelé. Másodpercek alatt ér le, és másodpercek alatt mászik fel, csomagjában a robbanóanyaggal. Ha tudná, mennyire sérülékenyek ezek, lehet, jobban izzadna. Nagyjából száz-kétszáz métert rohan a sziklák tetején, majd lemászik, és szétszórja a robbanóanyagokat, miközben jelentik, hogy egy perc, és odaér a harci jármű.

Egyre nagyobb a nyomás rajtunk. Till a karján sérül meg, Marko a lábán. Az egyik katona a következő pillanatban előrehajol, és kíméletlenül levágja a fejét egy fotonkard. Már annyira nagy a nyomás, hogy nem lehetett megmenteni, senki nem tudta elé tenni sem a kardját, sem a pajzsát.

– See, nincs más, húzódjunk hátra a robbanóanyagunk mellé, és blöfföljünk! – mondom neki.

– Oké, katonák, rohanjatok hátra! – adja ki a parancsot See.

Ahogy rohanunk mi is, kb. ötven-százhúsz méter után odaérünk a szállítók mellé, amik jócskán meg vannak rakva. Persze nyomunkban vannak az üldözőink, akiknek egyharmada elment megvizsgálni a beomlott sziklát és a benn rekedt társaikat.

– Állj! – ordít a levegőbe See, amire megtorpan mindenki. – Hallottátok, mire képes ebből egy pár darab. Látjátok, hogy nekünk ebből nem csak pár darabunk van. Ha ezeket itt felrobbantom, akkor az egész szikla felrobban, velünk együtt ti is és mi is meghalunk. Válasszatok! – mondja See.

Én tudom, hogy blöfföl. Nem küldene halába ennyi embert, és magát sem. Illetve, csak remélem, hogy nem. De ahogy ránézek, Seenek vérben forog a szeme, már nem vagyok annyira biztos abban, hogy csak blöfföl.

De hatásos volt, amit mondott. Szép lassan hátrálni kezd az ellenség.

Mi nem halljuk, de az ellenségünk közül a piros sisakos – vélhetően valami vezér lehet – most ismét jelent.

– Uram! Keményebbek, mint gondoltuk. Ésszerű lenne, ha...– Tegye a dolgát, parancsnok, minimális veszteséget akarok!

– Gyertek vissza, ez parancs! Mindenki vissza a bejárathoz! – hangzik az ellenség kommunikációs csatornájában mindenkinél, természetesen csak náluk, ebből mi egy szót sem hallunk, csak látjuk, hogy szép lassan hátrál mindegyik.

Ebben a pillanatban jelenti be az első emberünk, hogy megérkezett a harci jármű. Mi követjük az ellenséget, aki már a bejárat előtt áll. Szemben viszont már látni is lehet azt a harci járművet, aminek az első megmozdulása az volt, hogy közénk lőtt valami energialövedéket. A hatása iszonyúan kemény volt. Bár a nano-és fotonpajzsok állták a sarat, a lövés mindenkit arrébb lökött legalább öt-tíz méterrel.

– Tito! Azonnal robbantsd fel! Most! – szinte ordítja See, aki éppen a hátán fekve próbálja összeszedni magát.

Hatalmas robbanás hallatszik, a szikla egy része leomlik.

– Mi a franc volt ez az előbbi lövés, mi ez a harci valami? – kérdezem.

– Ez egy régi harckocsi. Már régóta nem használ a birodalom ilyeneket – mondja See.

Amikor a robbanás után a por kicsit elül, látni lehet, hogy a harci jármű fejjel lefelé fordult, és olyan hatást kelt, mint egy bogár, aki kapálózik háton fekve.

– Ennek most akkor vége? – kérdezem.

– Nem tudom, de ha az elején volt pajzsa, akkor kötve hiszem – mondja See.

Ahogy kimondja, a gép életre kel, és bár hosszú másodpercekig szenved, nagy nehezen megfordul.

– Tito! Kerüld meg őket, és csatlakozz hozzánk! – kiáltom Titónak. Ennek itt sajnos semmi baja nincs, egy karcolás sem esett rajta – mondom, és hüledezve hátrálok, mint ahogy többiek is.

– Igenis, értettem – mondja See, de hogy kinek, meg hogy miért, azt nem tudom.

– Azonnal nyomás hátra, mindenki! Húzzuk el a robbanóanyagokat!

Senki nem kérdez semmit, csak rohan, miközben a gép teljesen lerázza magáról a rárobbant szikladarabokat, és azonnal ismét lő egyet. Mi meg, mint tollpihék a szélben, úgy szállunk megint vagy öt-tíz métert. A harci gépezet olyan négy méter széles lehet, és vagy tíz méter hosszú. Szerencsére a vértjeink hatásosnak bizonyulnak. Akkorát üt a löveg, hogy majd’ szétreped minden porcikám. Át nem tudja ütni a vértet, úgy látszik, de olyan érzés minden lövés, mintha megrázna valami, majd utána mintha öt méterről leesnék. Nagy nehezen megint lábra kecmergünk, hátrálunk, de újabb lövés. És megint az előbbi ismételt öt-tíz méteres zakózás. Ez így nagyon nem lesz jó. Előbb-utóbb minden csontom eltörik. Sőt vissza kell vonnom, amit az előbb mondtam, mert ebben a pillanatban a nanovértem is megadja magát, vagyis annak a valaminek a lövése igen hatékony ellenszere a páncéljainknak.

– Leolvadt rólam a nanovértem – mondom a közös csatornába.

– A miénk is! – válaszolja Teo.

– Ja! Szintén – mondja Marko.

– Akkor rohanás fedezékbe! – kiáltom, és gyakorlatilag felkészülök a halálra, mert a harci gép ismét lőni készül.

– Megjöttek, hasra mindenki! – kiáltja See.

Én nem értek semmit, de ahelyett, hogy rohannék és menteném az irhámat gondolkozás nélkül, mint mindenki más is, végrehajtom See parancsát.

Az történt ugyanis, hogy az összetűzésünkkor See bejelentette a Parancsnokságon, hogy helyzet van. Beszélt Bulo parancsnokkal, aki két vadászgépet és egy csapatkiemelő szállítót küldött a megsegítésünkre.

Ahogy megérkezett a két vadász, azonnal fotonlövedékekkel szórták tele a sziklát.

Az ellenség visszahúzódott a bányába, ki sem dugta a fülét többet, nyilván eliszkolt, nem akartak meghalni. A harci gépet teljesen kilyuggatták a lövegek. Aztán hirtelen az agyamba villan! TITO!

– Tito! Jól vagy? – kiáltom a csatornába. Semmi válasz. Istenem, nem! – Tito, az Isten szerelmére! Válaszolj! Mondj valamit! – rögtön kiszállt a vér a testemből, elképzelni sem akarom, hogy odalegyen Tito.

Azonnal rohanok, mint valami eszement bolond. Nem lehet, hogy... Az nem lehet, hogy az a... Az a kis emberke mentett meg minket! De nem szól egy szót sem.

Én parancsoltam vissza, de mondtam neki, hogy kerüljön. Én mondtam neki!

Elrohanok a harci gép mellett, pont teszek rá, hogy vége van-e, vagy még képes támadásra. Engem most az sem érdekel, ha halálra taposna, mert Titót akarom. Máris mászni kezdek a sziklára. Az a kis ember már régen felmászott volna, én meg még csak két métert, vagy annyit sem haladtam.

A többiek döbbenten hallgatják, hogy szólítgatom, és látják eszement mászásomat. De senki nem szól semmit, le van mindenki döbbenve.

– Zéró! Hexa! Itt a vadász duó – hallatszik mindenkinek a belső csatornán. – Nem észlelek működő ellenséget. Erősítsétek meg, ismétlem, erősítsétek meg!

Senki nem szól egy szót sem, csak nézik, ahogy mászok felfelé a sziklára Tito felé.

Vagy legalábbis amerre remélem, hogy Tito teste nyugszik.

– Zéró! Hexa! Itt a vadász duó – hallatszik ismét belső csatornán. – Nem észlelek működő ellenséget. Erősítsétek meg, ismétlem, erősítsétek meg! – ismételgeti a vadász kapitánya, mert ő szeretné a feladatot befejezni, vagy ha kell, újbóli támadást intéz.

– Vadász Duo! Itt See csapatparancsnok – mondja See olyan hangon, mintha a másvilágról beszélne. – A harci gépet sikerült kiiktatni. Támogatói kíséretet még elvárok, addig vége – fejezi be.

Én meg csak mászok felfelé, a nanovértem és a sisakom egyáltalán nem működik. Ha leesek tizenöt méterről, azonnal meghalok én is, de nem érdekel. Semmi sem érdekel most ebben a pillanatban.

Felkapaszkodom a szikla tetejére, és akkor megpillantom Titót. Legalábbis a testét. Soha nem gondoltam volna, hogy ennyire a szívemhez fog nőni ez a kicsi emberke. Magam előtt látom, ahogy első arénabeli megjelenésekor véznán, a többiekhez képest egy fejjel alacsonyabban, vacogva, de figyelmesen álldogál. Ahogy énekelte azt a dalt, máig kiráz a hideg tőle, amint az emlék végigszalad az agyamon.

Angyali hangja volt. Most ott fekszik mozdulatlanul. Ilyenkor az ember hajlamos arra, hogy azt mondja, ő volt a legjobb barátom. Nem mérlegeli azt, hogy van nekem egy Amym, egy Doudym, egy Teóm és a többiek. Ilyenkor az a legfőbb bajom, hogy már nincs Titóm.

Kifacsart testhelyzetben fekszik a szikla tetején. Kezembe veszem a könnyű testet.

– Zéró! Hexa! Mennünk kell! A Parancsnokság utasításba adta, hogy két percen belül el kell hagynunk a helyszínt, mert nem biztosítható tovább – zengi megint a vadász.

Iszonyú érzés a kezemben érezni a barátomat, aki meg sem mozdul. Bár megmentett a vadász minket, de őrült haragra gerjedek.

– Tito nélkül nem megyek sehova! És megvárja a csapat, amíg magammal viszem, különben szétrobbantom ezt a sziklát, vagy ha kell, felégetem az egész világot! – ordítom. Teljesen elvesztettem a fejem, annyira megvisel az egész helyzet. Elviselhetetlen fájdalom járja át az egész testem.

A hátam mögött a hatalmas erdő; mint egy tenger hullámai, úgy hömpölyög mögöttem a milliónyi fa lombja. Csak ez a fajta hömpölygés sokkal nyugodtabb, és csak egy helyben hullámzása a lomboknak addig, amíg csak a szem ellát.

Nem nézek hátra, mert nincs miért hátranéznem. De lehet, hogy érdemes lett volna, mert akkor azt látnám, hogy a fák alatt, a bokrok mellett több ezer ember teljes harci díszben lapul. Hallgatják az ordításomat, és érzik, hogy szomorúságomban képes lennék bármire a barátomért.

Egy ember, aki szintén közöttük lapul; egy ember, aki ezeket az ezreket vezeti; egy ember, akihez nemrég szólt még a piros sisakos, szintén hallja:

– Ha ez az ember a mi oldalunkon állna, követném akár a sírba is – jegyzi meg és igen őszinték a szavai. – Senki nem állhatja az útjukat, és senki nem veszélyeztetheti a küldetésünket! A hely darázsfészekké vált. Hangtalanul induljon most mindenki! – hangzik az utasítás mindenkinek a belső kommunikációs csatornájában, de csak náluk, mert ezt nálunk senki nem hallhatja.

36. Az admirális

Viktor admirális az utóbbi hetekben teljesen maga alatt van. Látszik, hogy nem találja helyét, és valójában magát sem találja saját magában. Látják a személyes vergődését, és tisztjei igen nagy aggódással követik nyomon.

– Uram, engedje meg, hogy átvegyük Ön helyett a feladatát minden felelősségével! – mondja az admirális jobb keze és alparancsnoka.

– Nem így megy ez, Radex! Értékelem én, amit tesznek, vagy tennének értem. De ez a feladat nem az Önök vállát nyomja.

– Uram, elnézést a határozottságomért, de pont ez a baj, hogy az Ön vállát nyomja. Szeretném ezt a terhet levenni, és akkor végre visszakapnánk régi admirálisunkat.

– Ugyanaz vagyok, mint aki régen voltam. Ez a feladat nem tart örökké. Mivel katonák vagyunk, a parancsot végre kell hajtani, és én végre is hajtom. Utána pedig ismét visszakerül minden a régi kerékvágásba.

– Úgy legyen, uram!

– Úgy lesz, Radex. Úgy lesz. De most kapcsolja nekem Sesile Uralkodót!

– Azonnal, uram!

Az Uralkodóhelyettes éppen utazik, és mivel nem nagy távolságban volt, azonnal kapcsolták a hajón az admirálist.

– Mik az új hírek, kedves admirális?

– Üdvözlöm, Uralkodóm! – kezdi az admirális. – Egy csapat várja minden parancsomat a bolygón. Parancs esetén akár egy nap alatt bárhová vezényelhetőek.

– Nagyon jó. Ezt szeretem Önben, admirális. A precízségét. Soha nem csalódtam még Önben – mondja bájolgón Sesile.

– Sajnos nem volt egyszerű, és...

– Az a lényeg, hogy sikerült admirális! – fojtja bele a szót Sesile. – Az időpontot én határozom meg, addig senki semmit nem tudhat erről, még a csapat vezetői sem.

– Intézkedtem már erről jó előre, de az én embereim soha nem kérdeznek, csak végrehajtanak.

– Nagyszerű. Bízom Önben, admirális. Értesítem az időpontról – mondja Sesile és bontja a vonalat.

Az admirális igen elgondolkozik. Nem igazán látja az összefüggéseket. Ez az egész egy értelmetlen katyvasz így. Világos a cél, és bár nem minden pontjában ért egyet, mint katona nem kérdez, hanem végrehajt. Viszont ez már így túl sok és értelmetlen kanyar a tervben.

– Uram, minden rendben van? – kérdezi Radex, mivel látja, hogy az admirális nagyon magába van fordulva.

– Minden rendben, Radex. Készítsen nekem elő egy korvettet holnapra!

– Egyedül vagy kísérettel?

– Egyedül megyek az Akkoonra – közli. – Meglátogatom a főkormányzót.

– Igenis, uram! A korvett holnapra készen lesz. Óhajt még valamit?

– Semmit, Radex, semmit. Menjen és pihenjen egyet! – mondja neki az admirális.

– Uram, még három óra van hátra a szolgálatomból.

– Nincs már semmi hátra. Menjen, és ez parancs!

– De uram...

– Azt mondtam, parancs! – utasítja mosolyogva az admirális.

– Igenis! – mondja Radex kicsit feszültem, majd aztán csak kienged. – Köszönöm, uram – mondja Radex, és elindul az irányítóból kifelé.

37. Egy angyal visszatér

Ahogy Titót tartom a kezemben, az idő megáll, a tér összefolyik, nem érzek semmit. Az érzékszerveim nem működnek. Egy pillanatra meghalok a világnak.

See viszont, mint jó parancsnok, összeszedi az életben maradt embereit, és a gladiátorokat is rendezi. Rengeteg a sérült. Biztonságos csatornán egészségügyi támogatást is kér.

A csapatszállító először őket veszi fel, majd feltolják a robbanószereket is. Most, hogy darabjaira lett robbantva a szikla, éppenhogy elfér a csapatszállító a járatban. Én még mindig ott állok kezemben Titóval a szikla tetején. Senki nem kér, hogy jöjjek le.

See parancsba adja, hogy a pilóta tartsa a levegőben a gépet, és a rámpát úgy manőverezi felém, hogy be tudjak lépni. Teljesen magamon kívül vagyok, az az egy lépés is mintha valami álomvilágba való lépés lenne. Az őrület határán evickélek, pedig nem szabadna ennyire elhagynom magam.

Ha egy csatában veszteségek vannak, nincs idő a gyászra, mert akkor az élőket fosztanám meg az időtől, ezzel őket is a halálba sodorhatom. Az élők mindig fontosabbak, a holtakat később is ráérsz gyászolni. De most ezt nekem hiába magyarázná bárki is. Persze nem is akarná senki magyarázni.

Leülök a szállító közepére, nem biztosítom magam a szállító falához, csak lerogyok a kezemben Titóval. A csapatszállító már süvít is vissza az arénánk felé.

Percekig csak nézek ki a fejemből, lehetetlenül hatalmas teher van rajtam. Na nem Tito teste az, hanem az élet terhének súlya nyomja nemcsak a vállam, hanem mindenemet.

Aztán feleszmélek. Nem kellene, mert megint belenyilall a tudatomba, hogy

Titót fogom, Tito elernyedt testét. Nem jó neki így, inkább szépen lefektetem hanyatt a szállító aljára. Finoman, hogy ne koppanjon a feje, és a kezét is elrendezgetem, de már lélekben nem tudok a hajón lenni, valahol elvesztem. Más világokban van a lelkem éppen, szinte azt sem tudom, hogy mit teszek.

A többiek csak néznek némán, és szomorúan. Lehet, hogy az én fájdalmamat nem érzik, de nekik is megvan a saját bajuk. Talán a maguk módján mind megkedvelték Titót.

Teo szólal meg.

– Ree! Megmozdult! – monda Teo izgatottam, úgy, ahogy Teót soha vagy csak nagyon ritkán látni. Én alig hallok valamit.

– Igaza van, Ree! – mondja Marko, és a biztosítását kikapcsolja, amit a rendszer azonnal hanggal jelez is.

Valahonnan nagyon mélyről érkezem vissza, nehezek a másodpercek, amiken átküzdve magát visszatér a tudatom a testembe.

– Van e...egy... egy ki...kis vized? – hebegi nagyon vékony, bágyadt és el-el csukló hangon.

Ránézek, és Tito szeme nyitva, és akkor jut el a tudatomig, hogy vizet kért. Marko már ott térdel mellettem, és mosolyogva rám néz.

– Életben van, Ree! Érted?

– Vizet kért – mondom bágyadtan, mint aki be van drogozva. Aztán egy pillanat leforgása alatt teljes erővel visszacsapódik belém az élet. – Hol van víz? – kiáltok oda a többiek felé. – Adjatok már vizet!

See is kioldja a biztosítóját, és a szállító oldalára rakott csomagból kivesz egy kulacsszerű valamit, odajön hozzám, és a kezembe nyomja. Tito fejét finoman felemelem, és adok neki inni. Pár kortyot iszik, és köhög. A szája szélén kibuggyan a vér. Istenem, meg ne haljál már nekem itt, a mai nap másodszorra! – gondolom magamban. Újabb halálod már nem nagyon élném túl én sem.

– Van itt valaki, aki ért az egészségügyhöz, vagy van valami jártassága? – kiáltok oda a többiekhez. De senki nem felel.

– Fázom – mondja még mindig elcsukló hangon Tito – ...És fáj mindenhol.

– A frászt hoztad ránk, Tito! Most már nem engedlek el, nyugodj meg, mindjárt rendben leszel. Megyünk vissza.

– Nyertünk? – kérdezi a kisember.

– Igen, nyertünk – mondom neki mosolyt erőltetve az arcomra, mert aggaszt, hogy Titónak a szája szélén folydogál a vére. – Van itt valami, amivel be tudnánk takarni? – kérdezem.

See áll fel ismét, és egy ezüstszínű valamit hoz, amit ráterítek Titóra. Ez valami termocucc, ami azonnal melegíteni is kezdi Titót, aki elveszíti az eszméletét. Megint iszonyúan megijedek, hogy meghalt. De See megfogja a kezem, és Marko is megnyugtat, hogy csak elájult.

Én behunyom a szemem, és megnyugtatom magam, mert kezdek teljesen megőrülni. Higgadtnak kell lennem. Tito a barátom, és nem fog meghalni, most már nem engedem, de annak semmi értelme sincs, hogy én is megőrülök itt. Csak a csapatomat idegesítem és stresszelem a hülyeségemmel.

– Ne haragudjatok, kicsit elvesztettem az önuralmamat – mondom nekik.

– Semmi baj – mondja See, aki még mindig fogja a karomat, és teljesen megnyugtat.

Marko visszaül a helyére, és biztosítja magát. See meg én ott maradunk végig mellette, amíg pár perc múlva leszállunk, és az egészségügyisek átszállnak hozzánk. Ekkor derül ki számomra is csak, hogy a többiek is igen ramaty állapotban vannak. Sven karja eltörött. Odavan Doudy pár bordája is. Az akadémia katonái közül többnek a lába, a karja vagy a bordái repedtek vagy törtek el. Szerencsére a fotonvértjük állta a sarat. Marko mindkét lába megzúzódott, alig tud járni. Val arca csupa vér, a testvérpár szintén biceg. Az egész gladiátorcsapatom úgy néz ki, mintha ledarálták volna őket.

Szomorú vagyok, mert most már nemcsak Tito miatt érzek fájdalmat, hanem a többiek miatt is hasogat a lelkem.

Amikor beérünk az arénába, szinte mindenki bekerül a gyengélkedőbe. Én addig nem nyugszom, amíg Titót biztonságba nem helyezik, és meg nem mondják, hogy mi lesz vele.

Megnyugtatnak, hogy életben marad. Erős a szervezete. A bordája szúrta át a tüdejét, és pár helyen eltörött a csontja. Ezt láttam, amikor a teste olyan furcsán összetörve állt, és ezért érezte Tito a fájdalmat. De a lényeg, hogy meg fog gyógyulni az én kis Titóm, a mi kis Titónk.

Engem is megvizsgálnak, és kiderül, hogy mindenem össze van zúzódva, meg talán egy pár bordám is el van repedve, az egész testem egy merő vér. De most nem ez foglalkoztat. Értem nem kár. Ők a fontosak. Ők, a barátaim.

See kinn várakozik az üvegajtó előtt, amikor szólítják. Az arca nyugodt, és az minden mozdulata is. Goeg van benn, meg még pár asszisztens.

– Hogy van, kisasszony? – kérdezi Goeg.

– Köszönöm, minden rendben – válaszolja See picit talán idegesen, de még a nyugalom határán táncolva.

– Én nem ezt hallottam – mondja Goeg.

– Elnézést, hogy most is szégyent hoztam Önre. Nem tudom, hogy mit hallhatott...

– Ja... nem arra gondoltam. Az egészségügyisek mondták, hogy jó alaposan összezúzódott a teste.

Ugyanis Seenek is megrepedt egy bordája, és egy kicsit a keze is megzúzódott.

– Kibírható, azt mondják, holnapra semmi bajom nem lesz.

– Erős lány maga. Igen erős – mondja Goeg. – Na és akkor térjünk rá a mai napra.

– Elnézését kérem. Megint rosszul mértem föl a lehetőségeimet, és...

– Állj! Állj... állj... Hova szaladunk már megint? – fojtja bele a szót Seebe a professzor. – Kifejezetten büszke vagyok Önre, kisasszony – mondja Goeg, és mosolyog. See nagyon meresztgeti a szemét, és nem nagyon érti, hogy most mi a fene van.

– Egy emberem meghalt, a gladiátorok alig maradtak élve. Három emberemet ápolják, és én is megsérültem. Mi ebben a siker? Mondja meg nekem! Azt sem tudom, hogy mit mondjak a halott fiú szüleinek – mondja halkan See.

– A háború veszteségekkel jár. Soha nem lehet és nem is kell elfogadni, és soha nem lehet megszokni sem. De ha elfogadjuk, ha nem, ez tény marad. Lehetne, mondjuk, énekes, vagy rajzművész, akkor kevés ilyen problémája lenne – mondja Goeg, és mosolyog.

See megértette a célzást, de akkor is elég nehéz a helyzet.

– Ha egy mód van rá, akkor érdemes a veszteségeket minimalizálni.

– Így van, kisasszony! Pont úgy, ahogy Ön azt most tette.

– Én nem tudtam megmenteni azt az...

– De helyette megmentett tizenkilencet! Most nem fogom végigvinni az egész bevetési portyáján. De mindvégig tökéletesen biztosított mindent. A legjobb helyekre helyezte a megfigyelőket, a felderítőket és az őröket. Egy ponton sem felejtett ki semmit. Zseniálisan használta a robbanótölteteket, amikor kelepcébe zárta az ellenséget...

– Az nem az én ötletem volt, hanem Ree mondta... – vág a professzor szavába.

– De ön volt a parancsnok, ha akarta volna, figyelmen kívül hagyhatta volna azt a javaslatot, de Ön úgy döntött, hogy elfogadja, és jó döntés volt – vág szintén See szavába a Professzor,. Úgy látszik, ez a vágjunk egymás szavába egy perc helye. – Ne tegyen úgy, mintha nem tudná pontosan, hogy egy háború nem egy ember fe...

– ...Nem egy ember fejében megszületett ötletek végrehajtásának végterméke, hanem akár több ember is tudhat jó stratégiát kiötleni. A jó vezetőnek meg mérlegelni kell, hogy melyik út vezet a győzelemhez – mondja fel fejből See, mintha lecke lenne.

– Pontosan. Ön volt ma a parancsnok. Jó emberek vették körül, és Ön jól helyezte el a mai sakktábláján a bábuit. Nagyszerűen használta az emberei ötleteit, és ami legfontosabb, ki tudott tekinteni a malomkerék alól.

– Értesítettem a parancsnokságot – mondja See.

– Pontosan. Soha nem gyengeség erősítést hívni. Mert szenvedni egy helyzetben és veszteségeket okozni a hadsereg állományában sokkal nagyobb oktalanság, mint egyesített erővel, pár másodperc alatt legyőzni az ellenséget. Gratulálok! Ez most mesteri volt. Nem szoktam dicsérni, ismerhetne már. Végtelenül kritikus vagyok, és ha mégis lenne mit dicsérni, hajlamos vagyok elhagyni azt. De ezt egy admirális sem csinálhatta volna jobban – mondja Goeg.

See arcán mosoly jelent meg, és végszóra pont belépett a szobába Jim Kurdoo.

– Á! See kisasszony. Itt van tehát a mai napi hősünk.

– Igen, Parancsnok úr, itt vagyok.

– Lassan elérkezünk oda, hogy annyira keresett személy lesz, hogy minden kiemelten fontos bevetést kénytelen leszek Önre bízni – mondja mosolyogva és hízelegve.

– Állok elébe, de a mai nap után, okulva minden mozzanatából, nem megyek többet úgy, ha a gladiátorkíséretem nem viselhet fotonfelszerelést ugyanúgy, mint ahogy mi – jelenti ki határozottan See, amitől a teremben lévők szeme kikerekedik.

– Az teljességgel lehetetlen – mondja a Parancsnok hüledezve. – A gladiátorok nem kaphatnak fotonfelszerelést, tiltja a...

– Engem nem érdekel, mi vagy ki tiltja. Én egy lépést sem vagyok hajlandó tenni enélkül! – hadakozik tovább szikáran See, elfojthatatlan lánggal a szemében.

– Ha nem megy, az függelemsértés, és azért hadbíróság elé is állíthatják.

– Fel is akaszthatnak, engem nem érdekel! Ha ön ma... Ön lett volna odakinn, és a parfümös kis popóját ezek a gladiátorok...

– ...Na de kisasszony! Egy kicsit méltóságteljesebben a Parancsnok úr előtt... – próbálkozik Goeg egy picit a feszültséget oldani, mert látja, hogy a Parancsnok szeme elkerekedni készül, és nem lenne jó, ha kirobbanna egy terembéli mini világháború.

– ...Elnézést uram, egy kicsit elragadtattam magam. De akkor is tartom, amit mondtam. Ezek a gladiátorok, ha nem megfelelő felszerelésben vannak, akkor feleslegesen adják az életüket, és mi is meghalunk. Talán a mai napi halál is elkerülhető lett volna.

– Sajnálom a társuk halálát, de nem tehetek ez ellen semmit. A törvény az törvény. Szerencsés helyzetben van, hogy pont én vagyok az akadémia megbízott rektora...

– Uram! Ön itt a Mynodis Parancsnoka, és igen, pont ez a szerencse, hogy megteheti azt, hogy ezt a törvényt módosítja! – vitatkozik sziklaszilárdan See.

– De nem teszem meg! – vágja rá a Parancsnok.

– Értem! Ez esetben én soha többet nem megyek portyázni, mert az embereim élete sokkal fontosabb, mint holmi elcseszett, rosszul pozicionált és kritikán alul felszerelt portya! – mondja See, és tiszteleg egyet.

– Várjon, kisasszony! Megértem a felháborodását. De ezt akkor sem tehetem meg. Ellenben Önnek kivételes engedélyt adok arra, hogy az Ön portyáin a gladiátor kísérete állandóan viselhesse a fotonfelszerelést, természetesen az Ön felelősségére – ajánlja alkuját mosolyogva a Parancsnok, mert érzi ő is, hogy most jobb, ha enged, és tesz egy gesztust See felé.

– Elfogadom – mondja See, és ő is mosolyog.

Este, amikor visszatérek megnézni Titót, már eszik valami levesfélét. Már jó pár órája otthagytam a csapatomat. Kicsit meditáltam és koncentráltam, mert össze akartam szedni magam. A teremben igen jó a hangulat, bár mindegyik barátom ágyban fekszik. Nem sietik el a gyógyulást annak ellenére, hogy szerintem már mindegyik harcrakész állapotban lenne.

– Helló, Ree! – üdvözöl először Marko, majd mindenki egymás után.

Tito vigyori arcát elnézve minden oké.

– Donnal találkoztam, és azt mondta, hogy holnap fel vagyunk mentve a kivégzés alól, vagyis szabad mindenki – mondom nekik, mire egységesen mindenki ujjong, és bár Dont nem nagyon kedveli senki, most, mivel engedélyezte ezt, a maguk módján hálásak neki.

– Én akkor holnapig ki sem szállok innen – mondja Marko.

– Én biztos nem maradok! – mondja Sven. – Az engedély már megvan a holnapi lustálkodásra, miért maradnék itt ebben a lukban?

– Hát azért, mert együtt aszalhatod kis habtestedet itt közösen velünk – mondja Marko, mire mindenki nevet.

– Hogy vagy, Tito? – kérdezem a kis embert.

– Meghalva és feltámadva, és most finom ez a leves – mondja egyszerűen a kisember, mint ahogy mindig is, erre aztán megint nevetnek a többiek.

– Helyes, egyed csak! – mondom neki. – Ez a harci életmód igen rossz életmód.

Nem akarom, hogy bárki, akit szeretek, elvesszen.

– Ree, most szerelmet vallottál nekünk? – mondja Marko, amire megint mindenki röhög.

– A háború nem kérdezi meg, hogy akarsz-e benne részt venni. Magával sodor, és akkor ott farkastörvények vágják az utat az időben – mondja Teo.

Tudom, hogy igaza van, de ez akkor is igen szörnyű érzés. Volt már hasonló az életemben, de én ezeket a helyzeteket igen rosszul viselem. Na ja. Ki az, aki könnyen képes viselni? Hm. Talán azok, akiknek vasgolyó van a szívük helyett.

– Akkor meg kellene tanulni elkerülni a harcokat, és bele sem kezdeni a háborúkba – szinte csak magamnak mondom, de hallja mindenki.

– Azokat meg nem a magunkfajta kisemberek kezdik. Minket csak belerángatnak – mondja Marko.

– Barátkozz meg a gondolattal, Ree, ez a mi karmánk! Ezen az úton végig kell menni, mi választjuk, mi döntünk – teszi hozzá Till.

– Én nem döntöttem, én csak akaratomon kívül kavarodtam bele – válaszolom nekik, és gyorsan végigpörög az életem előttem. Látható, hogy valójában soha nem én akartam azt, ami történt, tényleg csak sodródtam, és így igazat adok nekik: hogyha háború lenne, abba is csak úgy belesodródhatnék.

– Tudjuk, hogy kivétel vagy. És kivételes ember is – jegyzi meg Marko.

– Ha el lehetne kerülni, elkerülném, hidd el! – mondja Teo.

– Akkor találjuk ki, hogy lehet! Erősködöm még egy kicsit, bár tudom, hogy nem sok értelme van.

– Nem lehet elkerülni az elkerülhetetlent, Ree... Ezt fogadd el, különben frusztrált leszel – mondja nem túl megnyugtatóan Marko.

Sokáig beszélgetünk este, nincs más dolgunk. Én meg igazán örülök, hogy velük lehetek úgy, hogy élnek. Nagyon megrázott volna, ha Tito nem élte volna túl a mai napot.

A péntek nagyon elszaladt a sok semmittevéssel, viszont elég sok időt szenteltem a fejem kitisztítására. A gyász igen megviseli az embert. Rádöbbenek, hogy mennyire sérülékenyek vagyunk. Egyik pillanatban még hatalmas, erős és legyőzhetetlen óriásként emeljük győztes karunkat az aréna porában a magasba, a másik pillanatban már testben és lélekben elgyötörten hanyatlunk alá a poklok poklába.

Igaza van Doudynak, nem lehet elégszer visszatérni az alapokhoz, ami összetart, és ahogy a neve is mutatja, ez az életnek, a létezésnek és a tudásnak az alapja. Biztos, hogy ez az alap csak egy része annak az alapnak, amit még illenék elsajátítanom. Aki nem stabil világnézeti alapokra építi az életét, az már akár az első pillanatokban is szembesülhet a létezése értelmetlenségével.

Hatalmas pofon volt ez számomra, és igazán örülök, hogy idejekorán megtapasztalhattam azt, mennyire törékeny vagyok, és mennyire sok tanulnivalóm van még az életemben.

Az egész pénteki napon ezen kattog az agyam, a koncentrációs és elmélyülési tréningjeimet ezen a témakörön viszem keresztül. Hajnalra, mikor befejezem, megnyugvással tölt el, hogy ismét egy szintet léphettem, legalábbis ez az érzés járja át a testem, a lelkem és az egész létező valómat.

Szombaton az arénában mindenre számítok, csak arra nem, hogy a Hyper nem bír magával, és megint kihív egy gladiátor a házukból. Nem is maga a harc, ami érdekes, mert a gladiátor alig két perc alatt a földön hever, nyakán a nanokardommal.

Az viszont igen, hogy ha ez így marad, akkor boldog-boldogtalan ki fogja használni azt, hogy nem ölök meg senkit. Nincs veszítenivalójuk a kihíváskor. Kell ez nekem? Nem hiányzik, de nem tudok mit csinálni, vagy megölöm egytől-egyig mindet, vagy vállalom annak ódiumát, hogy minden hétvégén én vagyok a főszereplő.

Mint ahogyan ez vasárnap is történik: egy fiatal, egy fejjel kisebb gladiátor fiú áll ki ellenem. Inas, erős felépítésű, és hatalmas vágy lobog a szemében. Ami az egészben a legérdekesebb, hogy a harc előtt meghajol előttem.

– Elismerem az erőd, de ha le tudlak győzni itt, akkor ma, vagyis most megöllek – mondja a gladiátor fiú teljesen nyugodtan.

Ambivalens érzéseim vannak. Egyrészt eddig még senki nem hajolt meg előttem, és nem ismert el ellenségként, és hogy én is letettem valamit az asztalra. Másrészt, valahogy másképpen csillog a szeme. Nem félek tőle, de valami arra sarkall, hogy elővigyázatosabbnak kell lennem.

Ez be is igazolódott. Olyan ruganyos és gyors mozgású volt, hogy alig tudtam szemmel követni. Körbeszaltózgatott, és a levegőből támadott. Nem volt sokkal gyorsabb, de hihetetlen, hogy mennyire tisztában volt a testének minden lehetőségével, és mivel kisebb volt, sokkal könnyebben volt képes gyors mozgásra bírni az izmait. Az elején megijesztett, hogy körbetáncolt, és én alig tudtam a karomat mozdítani. Minden támadását képes voltam védeni, de míg én csak a karomat mozdítottam, addig ő lépett, ugrott, ütött, és még szaltózott is egyet.

Egy perc után éreztem azt, hogy nem tud fölém kerekedni. Bár gyorsabb, ruganyosabb és képzettebb mozgáskultúrájú ellenség, de összességében még ezekkel sem képes felvenni a versenyt velem. Az idő viszont telik, és nekem dolgozik. Ha le akar győzni, neki iszonyatos furfangos és nyakatekert mozgásokat kell ahhoz végrehajtania, hogy egyáltalán egy-egy ütésre a közelembe tudjon kerülni, amit eddig lazán képes voltam hárítani. Ez viszont nagyon energiaigényes. Előbb-utóbb felőrli a szervezetet, és nem folytatható örökké.

A közönség az elejétől fogva összeszorított fogakkal drukkolt nekem, és félt, hogy hirtelen megérkezett az az ellenfél, aki engem is le tud győzni. Viszont igen jól szórakoztak a gyors támadásokon és látványos mozdulatokon. Aztán egy pár perc múlva ők is érezték, hogy fárad az ellenfelem, és maradok a bajnok az arénában. Ilyenkor, amikor bebizonyosodik ismét, hogy nincs, aki erősebb lenne, mint én, azért eszembe jut, hogy vajon a világban, ahol millió számban vannak még valószínűleg arénák, valahol megbújhat-e Ree Vox legyőzője, létezik-e vajon az az ember, aki gyorsabb, erősebb és ügyesebb, mint én. Bizonyára. Minden legerősebbnél egyszer csak lesz egy erősebb.

Még egy perc elteltével már annyira lelassult, hogy szinte meg sem tud közelíteni, és akkor elérkezett az én időm. Már-már tervezgetem, hogy akkor nekiindulok és felőrlöm az embert, amikor érdekes dolog történik. Ez a fiatal gladiátor lassú mozdulatokkal elindul felém. Az elején még rafinált cselre gyanakszom, hogy majd becsapós mozdulattal fel akar a kardjára szúrni. De nem ez történik. Közel érve hozzám elém térdel, lehajtja a fejét, és a pajzsába helyezi az inaktív kardját, amit előre nyújt, szinte felkínál nekem.

– Erősebb és jobb vagy nálam. Felajánlom a fegyvereim, és ha akarod, vedd az életem, nem tudtalak legyőzni – mondja, ami iszonyatosan meglepett.

Nem harcol az ereje végéig. Érzi ő is, hogy nem nyerhet. Meghalni sem akar, így azt a számomra igen szimpatikus lépést választja, hogy behódol a jobbnak, vagyis nekem. Mivel soha senkit nem gyilkoltam meg egyik párbajomban sem, így sejti, hogy őt sem fogom. Valóban nem is ez a szándékom.

– Óó! – harsogja a narrátor. – Itt történelmet írunk! Nos, úgy látszik, az Unilux, a Centrális, az egész Mynodis, de lehet hogy talán az egész galaxis bajnoka, Ree Vox akar szólni. Megadjuk neki a szót? – kiabálja be a kérdését a közönség felé, akik egyhangúan felkiáltanak, és helyeslésüket fejezik ki.

– Az első gladiátor, aki behódolva ismeri el, hogy jobb vagyok – kiáltom, majd elveszem tőle a hódolatának jeléül szolgáló fegyvereit, és elfogadásom jeléül leteszem a hátam mögé a saját fegyvereimmel együtt, majd elé állok, és meghajolok – Elismerem én is, hogy igaz gladiátor vagy, és jól küzdöttél – mondom.

A közönség soraiban először igen nagy a csönd, nem értik, mert ilyen még nem volt. Nem ehhez vannak szokva. De egyvalaki feláll, és elkezd tapsolni, és azt kiáltja,

„Éljen Ree Vox, az igazságos!”. Egyre többen állnak föl és kiáltozzák a nevem és tapsolnak. Megint skandálják a nevem. Megfogom a még mindig előttem térdelő fiú karját, talpra állítom, és mindkét kezem a magasba emelve az ő egyik karját is felemelem. Erre aztán kitör az üdvrivalgás. Mindenki igen elégedett a teljesítménnyel.

Aztán hirtelen az emelvényen feláll valaki, egy kifejezetten a híres embereknek fenntartott páholyban, ahol eddig nem is vettem észre, hogy bármikor is ült volna valaki. Az összes kivetítő most rá irányult, ahogy elkezdett beszélni Dalena Fergessen szenátorasszony.

– Nagy öröm itt lenni köztetek, és látni, hogy a Mynodis Unilux városának arénájában mindenki jól érzi magát, és jól szórakozik – kezdi a mondanivalóját, amire megint mindenki tombol, aztán egy kézleintéssel elapasztja a hangzavart, és folytatja.

Igen hosszan beszél mindenféle ide nem illő dologról, mint egyenlő emberi megítélés, igazságosság a szabadon élhető világban, szabad és merész vágyak megvalósítása, meg az időtálló eszmék kitartó munkálkodása, és még egy csomó ilyen és ehhez hasonló, csak politikailag fontos, de egyébként annál hazugabb, fölösleges témákról. Mi mindannyian kénytelenek voltunk meghallgatni, nagy szemtelenség lett volna otthagyni, meg aztán kíváncsiak is voltunk – főleg én –, hogy ahogy említi is véletlenül, vagy mégiscsak célzattal érkezett ma pont ide, és ha igen, akkor mi lenne konkrétan az a cél.

Továbbá beszél a gladiátorok felelősségéről és feladatáról, amit teljesen sületlenségnek hangzik, de ő a fő politikai koordinátor, ő tudja, mit miért kell mondani. Mindenesetre egészen odáig jut a nagy kifejtős monológjában, hogy a végén elérkezik hozzám.

– ...És amit ma itt láthattunk, sőt az elmúlt hetekben láthattunk, az az egész gladiátortársadalomban lenyűgöző, egyedülálló és kiemelkedő nagy teljesítmény is egyben. Ree Voxot tehát jómagam, a szenátus és valamennyi, a gladiátorjátékokat szerető nevében kinevezem a Unilux első számú gladiátorának! – kiáltja a végén, mire a tömeg megint hangosan éljenez. „Nesze semmi, fogd meg jól” – gondolom magamban. Nyilván sokat ér, hogy egy ekkora hatalmú ember szólt pár szót a felmagasztalásomra, de hogy az első számú gladiátor mit jelent, ezt senki nem tudja szerintem. Legalább a tömeg örül.

Nagyszerű. Ezen is túl vagyunk. Most már aztán tényleg vagyok valaki, hisz ő is megmondta. Így megy ez, ha szóban egy jó „nagy” ember ráakaszt egy bélyeget valakire, akkor az azonnal azzá is válik. Nevetséges az egész. Na de nem hőbörgök, hisz ez mégiscsak most egy pozitív megbélyegzés, és én úgy teszek, mintha tökéletesen elégedett lennék azzal, amit kaptam. Felemelem megint a két kezem a magasba, és ünnepeltetem magam.

Amikor kivonulok az arénából a többiekkel, a gladiátorok nyolcvan százaléka ökölbe szorított kézzel a szíve tájékán megüti egyszer a mellkasát, és biccent felém a fejével, jelezvén, hogy elismert és valóban megbecsült tagja vagyok immáron a gladiátorközösségnek. Talán mondhatni, fel is néznek rám. Na persze olyan, hogy mindenki, soha nem lesz. Sok mérges szempár is van azért közöttük, akik ha tehetnék, megfojtanának egy kanál vízben is akár, de én most nem foglalkozom velük. Mindenki fortyogjon csak a saját levében!

Este megint engem küld Don a párásítóba. Doudy, Teo és Marko is velem jönnek. Ők nem kaptak ma szerepet, de gondolom, a Ludus Belli az én teljesítményem miatt extra helyeket kapott.

Nem sokkal ezután már megint egy fakarddal a kezünkben, alig ruhában feszítünk a forgó színpadon. Amikor lesüllyed, és a gong megszólal, megrohamoz a sok nő. Annyi illat terjeng a levegőben, mint még sohasem. Már amikor fönn forogtunk, akkor láttam, hogy sokan mutogatnak felém.

Mivel nem tudom, hogy a külső világban mi történik, ezért azt sem tudhatom, hogy mekkora a hírnevem. De ahogy telnek a hetek, egyre intenzívebb érdeklődés mutatkozik az irányomban. Ez pedig csak azt jelentheti, hogy igen népszerű vagyok odakinn a nők körében is, az pedig nem csak az izmaim, a fekete rövid hajam vagy a barna szemem miatt van. Közben én meg keresem a szememmel a múltkori szende lányt, akit Nenee küldött, hogy elorozzon a többi nő markai közül, de sehol nem látom. Reménykedem, hogy mivel legutóbb is az utolsó pillanatban tűnt fel, most is ez lesz a helyzet. De már nagyon itt kellene lennie. Messze magasan én vezetek a licitlista tetején.

Lassan a kétségbeesés határán vagyok. Azt sem figyeltem, hogy kik licitáltak rám, így fogalmam sincs, ha nem ment meg, melyik nővel kell egész éjszaka kénye-kedve szerint henteregnem.

És megszólal a gong. Vesztettem. Aztán hirtelen magam mellé nézek, és azt látom, hogy egy angyal visszatért. Nenee van Don mellett mosolygós arccal, tiszta, fehér báli ruhában, csinos sminkkel. Azt az érzést nem lehet elmondani, amit ebben a pillanatban érzek. Itt van végre teljes valójában!

Nem tudok uralkodni magamon, és majdnem lelépek, hogy megöleljem, és csak a kitartó, koncentrációs gyakorlatozásoknak köszönhetem, hogy nem teszem meg, csak egy kis, szolid mosolyt engedek meg a közönség számára is látható módon, majd elindulunk a lakosztályok felé.

Nenee az utolsó pillanatban megint megmentett.

– Ez a lakosztály volt a múltkor is? – kérdi Nenee, ahogy belépünk az ajtón.

– Nem tudom, de tőlem akármelyik is lehet. Úgy örülök, hogy itt vagy! – mondom, és megölelem.

Nenee, mintha nem tudna hirtelen mit kezdeni ezzel az öleléssel, első pillanatban elengedve magát a karjaimba simul, majd aztán pár másodperc múlva csak visszaölel. Hetek óta erre az ölelésre vágytam.

– Mi lelt téged hirtelen? – kérdezi Nenee.

– Az, hogy hiányoztál – mondom neki.

– Pont erről akarok veled beszélni.

– Miről pontosan? – kérdezem tőle, mert nem értem, hogy mire akar kilyukadni.

– Arra, hogy kénytelen leszek szabadon engedni téged – válaszol úgy, mintha ez olyan magától érthető lenne.

– Hogy mi? – nézek rá nagyon bután.

Nenee nagyot nevet, és odabújik hozzám. Finom az illata, és meleg érzés itatja át az egész testemet, ahogy a karjaimban tartom őt. Nem nagyon érdekel most semmi más, csak ő meg én. Aztán eltávolodik tőlem, és leülünk az ágyra.

– Komolyan el kell, hogy beszélgessünk. Sokat gondolkoztam rajtad. Ígérd meg, hogy az igazat fogod mondani, és azt, amit érzel! Semmi kifogás és kanyar, csak egyenesen és igazul! – mondja Nenee határozottan, és a szemembe néz várva a választ.

– Jó, megígérem, bármi is legyen az – válaszolom, de még mindig nem nagyon értem, hogy mire akar kilyukadni, vagy mire megy ki a játék.

– Rendben van. Tetszem én neked? – kérdezi mindjárt csak úgy bele a közepébe.

Hirtelen visszahőkölök a kérdés hallatán. Nem erre számítottam. De aztán azt gondolom, hogy jobb előbb, mint utóbb. Essünk túl rajta, és öntsünk tiszta vizet a pohárba.

– Ha röviden akarok válaszolni, akkor igen. Mert csinos, vonzó nő vagy.

– De ha hosszabban, akkor meg nem vagyok az? – kérdez bele a mondanivalómba mosolyogva.

– Nem! Nem így gondoltam. Te mindig csinos vagy. Én nem vagyok biztos magamban...

– Akkor segítek. Nem tudnál belém szerelmes lenni – szögezi le Nenee.

A helyzet az, hogy valóban ezt érzem, ez az igazság. Nem tudom elmagyarázni. Itt van ez a nő, akit nagyon vártam, hogy ismét a közelembe kerüljön. Minden csodálatos, de amit Nenee mondott, abban van az igazság. Ezt most hogy tudnám én elmondani neki úgy, hogy kevésbé legyen ciki, ne is bántsam meg, ne is akarjon távolságtartó lenni, de mégse reménykedjen.

– Ezt nehéz megfogalmazni. De valami hasonló – mondom, és figyelem az arcát, ami egyfolytában mosolyog, és nem látszik rajta, hogy haragudna.

– Tudod, nagyon sok időbe telt, mire megemésztettem. Nagyon fájt, hogy nem kellek annak a férfinak, aki az eddigi életemben leginkább felkeltette az érdeklődésem. Nem nagyon mozdulok ki otthonról, és lefoglal anyám nagy birodalmának a vezetése és igazgatása. De most valami történt velem, amikor megláttalak. – Én meg keresztbehúzom a számításod. Nenee, te... – Hadd mondjam végig! – szakít félbe Nenee.

– Bocsánat, hallgatlak.

– Szóval!... Ha valakit szeretsz, és azt nem viszonozzák, akkor... – kicsit elgondolkozik, de aztán folytatja – ...Na igen, van sok verzió, de két vízválasztó verzió létezik. Mérgesen ott hagyod, és soha nem foglalkozol vele. Ez azért megkérdőjelezi azt, hogy valamikor is tényleg, igazán, őszintén és önzetlenül szeretted-e és akartad-e őt. A másik az, amikor, mivel szereted, amit kaphatsz belőle, azt elfogadod, és bár sóvárogsz a meg nem kapható többről, mégis maradsz a lehetőség kis esélyét kínáló közelében.

– Na és te melyik vagy? – kérdezem kihívóan és játékosan tőle.

– Itt vagyok... Hát akkor, szerinted? – kérdez vissza és mosolyog... – De amúgy szerintem a kettő között, mert elsőre én is elfutottam, és talán megfordult a fejemben, hogy soha nem akarlak többet látni – vázolja a múltat kicsit visszagondolva.

– Szerencse, hogy nem ez történt...

– Szóval, akkor, Ree Vox, akarsz a barátom lenni? – kérdezi olyan hivatalos módon viccesen, és megint mosolyra derül az bájos babaarca.

– Igen! Egyértelműen igen. Semmire nem vágyom jobban.

– Hát akkor ezt meg is beszéltük. Jövő héten találkozunk – mondja, és feláll.

Hirtelen nem is nagyon értem, hogy mi történik, máris menni akar, de az nem lehet, hisz most mondta, hogy a barátom akar lenni, miért hagy akkor itt?! Nagyon sok gondolat száguld keresztül az agyamon egy másodperc alatt, de a végeredmény az lesz, hogy ösztönösen utánanyúlok, finoman elfogom a kezemmel a csuklóját, és visszahúzom. Vissza– és megfordul. Semmit nem szól, csak egy ilyen: „mit szeretnél még” kifejezésű arccal néz rám. Innentől kezdve azon az éjszakán egészen reggelig már nem szólunk egy szót sem.

Egymás mellett alszunk el és kelünk fel. Nem tudom, hogy az ő agyában mi motoszkál, így azt sem tudom, hogy pont ugyanazt gondolja mint én, hogy amennyiben én akarnám, bármiben benne lenne. Mivel egyikünk sem mond semmit – így csak bizonytalanul várunk a másik be nem következő kezdeményezésére. Így azon az éjszakán csak egymást átölelve alszunk el. Így lesz ez az éjszaka talán az addigi életem egyik legcsodálatosabb éjszakája.

A lakosztálynak két kijárata van: egy, amin a lányok surranhatnak ki észrevétlenül, és egy középen, ahol mi, gladiátorok gyülekezünk és megyünk vissza az arénába. Így elkerülhető az, hogy bárki láthasson bármit is.

38. A kis Tito

A következő hetek igen izgalmasan alakultak. Szinte napi rendszerességgel rengeteg portyán és bevetésen veszünk részt. Már nem bízok semmit sem a véletlenre.

A csapatomat óvom és védem, ahogy csak lehet. Csak biztosra megyünk minden esetben. Viszont egyre eszementebbek a bevetések. Mintha mindenhol megőrültek volna. Persze ezt lehet, hogy csak én látom így, hisz soha nem jártam ennyit odakinn a bolygónak olyan részein, ahol csak a tízesek járhatnak. Lehet, ez a természetes.

Amyvel és Doudyval bár az edzéseink nem maradnak el, de teljesen más minőségűek lettek, és megmondom őszintén, most már nekem is valóban az az érzésem, hogy nem nagyon tudnak újat mutatni. Viszont minden velük töltött idő hasznos és szükséges.

A mai nap megint egy meghatározó napja volt az életemnek. Reggel See elmagyarázta, hogy fotonfelszerelést használhatunk, mint ahogyan ők is. Nem nagyon értettem, miért, de látva, hogy mekkora öröm szalad végig mindenki arcán, tovább nem is erőltettem a kérdést.

See volt ismét a főnök, és a feladat az volt, hogy füleljünk le egy ötfős rablóbandát, akik rendszeresen bejárnak egy raktárba. A feladat nem volt túl bonyolult, bár a raktárt messze az erdő közepében bújtatták el. Soha nem is értettem, minek olyan távol vinni a lakott részektől, de biztos mindennek megvan az oka. Feltérképeztünk és biztosítottunk mindent. Most már nem engedek meg semmi véletlen vagy tervezett meglepetést.

Természetesen nem adták meg magukat, és harcra került a sor. Nem tudom, hogy kerülhettünk olyan helyzetbe, de egyszer csak See felé rohant az egyik ellenség, pont akkor, amikor kiléptem az egyik felstócolt virtuális rekeszhalmaz mögül.

Azonnal láttam, hogy See későn fog megfordulni. A kezemben lendült karddal már nem tudtam volna a fosztogató támadását hárítani, viszont lendületből le tudtam vágni a fejét, és az ütésre emelt kardját tartó karját is.

See megdöbbent arccal nézett rám, immáron másodszor mentettem meg az életét. De kénytelen voltam embert ölni azért, hogy megmentsek egy másikat. A nap további részében nem nagyon szóltam senkinek róla, de a lelkem tökéletesen padlón volt. A többiek a fotonfelszerelés viselésétől, és a napi sikeres bevetésen túl, igazán jókedvűen utaztak hazafelé. Én erőltetett mosollyal, szótlanul hallgattam őket, és figyeltem a jó hangulatot. Nem akartam elrontani. Ezt egyedül csak See látta rajtam. Viszont ő meg nem akart még jobban nyomasztani azzal, hogy tudja, hogy mit érzek.

Viszonylag korán érkeztünk vissza az arénába. Én előbb lezuhanyoztam, hátha jót tesz egy kis meleg érzés a testemnek, de egy negyedórányi víz áztatta test érzése sem segített sokat a helyzeten. Lelkiismeret-furdalásom volt, ami viszont nem szabad, hogy kialakuljon bennem, mert egy ilyen életmód mellett bármikor kiélezett harci helyzetekbe kerülhet az ember. Nyilván nem lesz soha kőből a szívem, de valahogy túl kell lépnem a túlléphetetlenen.

Lementem hát az edzőterembe, és gondoltam, vagy kitombolom magam és szétverem az ökleim vagy egy karddal a gyakorló bábukat, vagy elcsendesítve a lelkemet leülök, és koncentrációba vonulok vissza. Egyelőre fogalmam sincs, hogy kiönteni vagy magamban elégetve belül lerendezni lenne-e jobb a történteket.

Amikor beléptem a terembe, Titót találtam ott egyedül.

– Szia, Ree! Te is edzésre adod fejed? – kérdezi mosolyogva Tito.

– Szia, Tito! Igen, muszáj. Egy kicsit kibuktam ma – mondom neki szomorúan. – Hogyhogy? Mi a baj? – kérdezi lehervadt mosollyal az arcán.

– Megöltem egy embert.

– Értem! Hogy úgy. Akkor azt te ölted meg. Az olyan jóságos emberek, mint amilyen te is vagy, soha nem fogják tudni ezt az érzést elfogadni és egy pillanat alatt elfelejteni. Sem most, sem a jövőben. Tudod, mindenkinek van keresztje, amit egész életén keresztül kell hurcolnia. Bármikor letenné, ha lehetne, de bizony nem lehet – magyarázza tőle szokatlan bölcsességgel.

– Nem is tudom, mit mondjak.

– Ne mondj semmit, látni rajtad. Biztos, hogy fogsz találni majd olyan módszert, amivel könnyebb lesz, amikor ilyen helyzetbe vagy helyzetekbe kerülsz.

– Nem akarok több ilyen helyzetet.

– Akkor tanulj meg énekelni, és gyere velem fellépésekre! – mondja, és mosolyog, sőt engem is kizökkent és megmosolyogtat.

Még hogy én énekelni!? Te jó ég! Nemcsak hogy a fülemet érintené, hanem még a szememre is rámenne a rossz hallásom, ha én énekelni kezdenék. A hallgatóság körében a tömeges halálba kergetés tökéletesen megfelelő módszere lenne, az tuti.

– Te hol tanultál meg így énekelni? – kérdezem tőle, és így kimozdítva szerencsére már tudok figyelni Titóra a lelkiismeret posványába eddig belesüppedt elmémmel.

– Ha hiszed, ha nem, kiskorom óta a zuhany alatt – mondja vissza gondolva Tito.

– Én ott elmélkedni szoktam, vagy épp gondolatokat törlök a fejemből – mondom neki.

– Na látod, meg is látszik az összeszedettségeden. A kulcs a zuhanyzás. Amit ott teszel gyerekkorod óta, az határozza meg azt, amilyenné válsz majd – magyarázza Tito, és felnevet, hiszen mind a ketten tudjuk, hogy ez nem így van. De a kettőnk példáját axiómaként kivetíteni minden emberre viccesen hangzik.

– Na, hadd lássam, mit edzel itt! – térek át arra, ami végett Tito is, gondolom hogy érkezett, és mivel a hangulat már sokkal jobb, mint mikor beléptem – legalábbis az enyém, mivel Titónak szerintem amikor ide jött sem volt rosszabb –, gondoltam, fordíthatnánk a figyelmünket komolyabb dolgokra is.

– Tudod, Ree, kapóra jöttél nekem. Soha nem mertem volna kérni, de így, most, hogy kettesben vagyunk, tudd, hogy én nem igazán vagyok egy nagy harcos alkat – kezd neki Tito a nagy mondanivalójának, legalábbis abból következtetek erre, amilyen terjengősen kezdi első mondatát.

– Már miért ne lennél? Most már több ízben bizonyítottad, nemcsak hogy erős tagja, hanem sokszor megmentője vagy a csapatnak – válaszolok, és próbálom fellazítani a butaságot, amibe éppen kezdené magát belelovalni.

– Az más, az nem harc. Nem leszek nagy harcos, még akkor sem, ha egy fán, egy oszlopon, egy falon vagy sziklán lógva vagy mászva, illetve onnan figyelve az eseményeket jól tudom elemezni és kémlelni a helyzetet és továbbítani a látottakat. De mi van, ha úgy alakul a helyzet, hogy össze kell hogy csapjak valakivel, aki – lássuk be, nem olyan nehéz olyat találni – nálam sokkal nagyobb és erősebb? Örökké én sem mászkálhatok, mint pók a falakon! – magyarázza az okfejtését, és valljuk be, van abban igazság, amit mond.

Én már minden pillanatban figyelek mindenkire. De mi van, ha egyszerre kerül bajba mindenki? Ki az, akit mentsek? Doudy, Teo, Marko és többiek igen jól meg tudják védeni magukat. De mi van a kis Titóval? Örökké, minden pillanatban nem tudok rá vigyázni, amikor épp én is el leszek foglalva bármi egyébbel. Az is egészen bizonyos, hogy ő sem tud mindig támadás nélkül bujkálni fenn, és ha harcra kerülne a sor – elnézve daliásan vékonyka testét – maximum csak azért nem vágnák le abban a pillanatban, mert elrettentő látványt nyújtana, és még egy jó kondér főtt hús sem jönne ki Titóból az ellenség szemével nézve. Tehát valóban van ok arra, hogy fejlődjön. Nem is kevés.

– És mit szerettél volna kérni? Az előbb mondtad, hogy kérni akarsz valamit.

– Legyél a mesterem, Ree! – mondja egyszerűen és határozottan, miközben halványan elmosolyodik.

Sok mindenre gondoltam, de erre nem számítottam. Valójában érdekes érzés, mert belül azt érzem, hogy az énem a helyzet okán menekülőre fogta, viszont csábító is a kérés, hiszen tudnék segíteni a kis Titónak, bár azt is hozzá kell tennem, hogy tanítani soha nem tanítottam még, és valahol még magamat is tanulónak tartom.

– Mester semmiképpen nem vagyok, Tito – mondom neki.

– Én láttam, mire vagy képes. Te nem csak mester, hanem nagymester vagy, akitől az ember mindenképpen tanulni szeretne. Nagy megtiszteltetés lenne, ha te lennél a mesterem – mondja Tito.

– Nem-nem. Ezt a mester dolgot ne mondd nekem! – hárítom el magamról.

– Jó-jó. akkor nem mondjuk, de tudjuk, hogy az vagy – erősködik egy hátsó ajtón visszaugorva, a gondolatát erősítve Tito.

– Nem, Tito. Nekem jómagamnak is sokat kell még tanulnom. Így mester semmiképpen sem lehetek.

– Rendben. De az akkor is biztos, hogy sok léptékkel fejlettebb a képzettséged, mint az enyém. Én ha csak a töredékére képes lennék, mint te, már nagyon boldog lennék. Taníts engem! – kéri tőlem Tito.

– Ez azért ám nagy felelősség számomra – mondom kétkedve kicsit.

– Nem az! – ellenkezik Tito kitartóan. – A te technikád számomra olyan sima, és könnyed. Szeretném megtanulni, amennyire csak lehet.

– Tito! Azok, akik engem tanítottak, soha nem technikákra tanítottak, vagy ha mégis, akkor az egész tanításnak csak minimális részét tette ki – mondom neki, mire ő igen buta kifejezéssel válaszol.

– Hát akkor mit tanítottak neked?

– Az ember az életében mindent alapokra kell, hogy építsen. Az élet bármilyen területén, ha nem így teszel, az biztos bukás. Én, amióta az eszemet tudom, az alapokat tanulom és gyakorlom – magyarázom Titónak.

– De csak az alapoktól soha nem leszel ilyen penge harcos – ellenkezik Tito, amire elmosolyodom, mert mintha nem is olyan régen volt régi önmagam mondatait hallanám visszaköszönni.

– De. Csak attól leszel igazán nagy harcos – válaszolok neki mosolyogva.

– Hát ezt nem értem, és ne haragudj, de nem is nagyon hiszem el.

– Ha engem választottál tanítóul, akkor ideje elfogadni azt, amit én mondok, méghozzá minden kétség nélkül – komor vagyok, és próbálok hatást gyakorolni rá, ami igen nehéz, mert ahogy visszaemlékezem, rám is hasonlóképp nehéz volt.

– Bocsáss meg, egy szót sem szólok, és engedelmeskedem. Mit kell tennem?

– Leülsz ide mellém, és teljesen kiüresíted az agyad. Ellazítod a tested, és próbálsz csak arra gondolni, hogy nagy harcosként egy helyben felemelt kézzel állsz az arénában.

– Értem, és utána?

– Nincs utána. Ez a feladat – nyugodt és higgadt vagyok, hogy lássa rajtam, nagyon komolyan gondolom az egészet.

– Ez? – hitetlenkedik Tito.

– Igen, pontosan ez.

– Na de meddig? Vagy... vagy hogy?

– Tito, ameddig csak tudod.

– Ez igazán nagy őrültség – mondja Tito. Mintha azt látnám az arcán, hogy már megbánta, hogy engem kért fel tanítóul.

– Ha feleannyi ideig meg tudod csinálni, mint én, miközben teljesen mozdulatlanul koncentráltan ülsz, akkor utána jöhetnek a technikák, rendben?

– Rendben – egyezik bele Tito, így már neki is tetszetősebb.

Természetesen pár másodperc után izeg-mozog. Nagyjából ugyanazt a tortúrát járja végig, amit én anno. Én pontosan tudom, hogy ma nem lesz technikai előrelépés. Én egy fél órát csöndben koncentrálok. Szegény Tito viszont nagyon szenved. Ezért, hogy ne legyen neki kényelmetlen, és haladjon az ő ritmusában, nemsokára visszamegyek a szobámba, és mondom, hogy pár óra múlva visszanézek, és majd folytatjuk.

Tito húzza a száját, de beleegyezik, hisz a feladattal nemhogy nem végez, még igazából el sem tudja nagyon kezdeni.

Későn este, amikor visszamegyek, Tito még mindig szenved, pont úgy, ahogy én szenvedtem, amikor hasonló helyzetben voltam. Egyikünk sem dorgálja meg a másikat, hogy miért kapott vagy adott pont olyan feladatot, amilyet.

Leülök Tito mellé, és gondolataimba merülök.

– Min gondolkozol annyira? – kérdi Tito.

– Azon a harci gépen jár az agyam, ami megtámadott minket; soha nem láttam még olyat – válaszolok neki.

– Az egy Alpha-E13-as földi, erőtérrel rendelkező harci üteg volt – válaszolja lazán, mintha ez mindenki tudná.

– Honnan tudod ezt ilyen pontosan? – álmélkodok a válaszán.

– Sok rossz volt az életemben abból adódóan, hogy az apám katona. Viszont kötelező jelleggel a birodalmi hadseregről, amit csak lehetett, mindent megtanított. Hogy ez előnyömre válik-e, azt nem tudom. Mindenesetre pont ezért tudtam most neked felelni.

– Mindent tudsz a hadászatról? – kérdezem még mindig álmélkodva, mert ki sem nézem belőle.

– Ha nem is mindent, de szinte mindent. Például ezt a páncélos gépet legalább kétszázötven bolygófordulóval ezelőtt vonták ki a hadrendből és a gyártásból is – magyarázza.

– Ha kivonták, akkor hogy lehetséges, hogy mégis megtámadott?

– Mert ezek nem birodalmi katonák voltak, hanem valahonnan megszerezték, előkaparták a múltból és bevetették. Ami azt jelenti, hogy vagy kreditjük, vagy lehetőségük, vagy joguk nincs modern technikával felszerelt, többéltű automata ütegeket vásárolni.

– Hogy milyet? Az micsoda? – kérdezem mohón, mert ezekről nekem nagyon kevés információm van.

– Az elmúlt évszázadokban igen leegyszerűsödött a háborús eszközök gyártása. Régebben a sok színteres háborúkban színterenként rengetegféle harci egység, gép létezett. Mivel ezeknek jó része a technológiafejlődés és koncentráltság miatt haszontalanná vált, ezért, bár a szegmentálás és a harci színterek adottak, a gyártástechnológia csak a hasznos gépekre és eszközökre korlátozódik, és a fejlődés ebbe az irányba halad.

– Tito, bakker, ne haragudj, de egyáltalán nem értem, amit mondasz.

– Melyik részét nem érted? – kérdezi kedvesen mosolyogva és segítőkészen Tito.

– Nagyjából egyiket sem. Milyen hadszínterek? Milyen technológia? Milyen egyszerűsödés? Milyen koncentráltság? – kérdezem kétségbeesetten ismételve és felsorolva az elhangzottakat.

– Jól van, semmi baj. Akkor kezdjük elölről – mondja, vesz egy mély levegőt, és neki is kezd. – Nos, a hadszínterek, elsőként a víz. Itt megkülönböztetjük a víz alatt – ott is létezik a mélyvízi, illetve sekély mélyvízi – és a felszíni vízi hadszíntereket.

Aztán ott van a szárazföldi, illetve föld alatti. Aztán van a légi, amelyben megkülönböztetünk megint magas légköri és alsó légi hadszínteret. Végül van az űr. Az a legbonyolultabb – sorolja rendületlenül Tito.

– Eddig értem – mondom neki, bár el vagyok hűlve attól, amit mond, hisz bár logikus, de ebbe eddig bele sem gondoltam. Én elvoltam a magam kis homokozójában, és észre sem vettem, hogy ez a homokozó egy iszonyatosan nagy galaxis icike-picike kis homokszemnyi részét képezi, ami ráadásul semmi befolyással nincs a nagy globális egészre – legalábbis látszólagosan. – Az űr miért a legbonyolultabb? – kérdezem aztán.

– Mert az űr a legösszetettebb, és mindenre befolyással van. De ezt hagyjuk a legutoljára.

– Rendben. Akkor kezd azzal és úgy, ahogy akarod, én egyre kíváncsibb vagyok.

Titó itt elkezdi nekem mondani végig a világ nagy háborúinak történetét és azt, hogy a fejlődés kezdeti stádiumában annak volt előnye, aki sokféle harci gépet volt képes gyártani. Mivel sokféle eszköz volt a háborúkban, ezért sokféle védekezési móddal kellett az ellenkező oldalnak felkészülnie. Így aztán nyakra-főre gyártották a legkülönfélébb védekező gépeket és eszközöket. Az nyert, aki sokkal előrébb járt a gyártástechnológiában és fegyverkezési technológiában, és valamennyi hadszíntéren széles palettával volt képes támadni is meg védekezni is. Tito világosan és nagyon érthetően elmagyarázza, hogy ez akkor miért volt nyerő.

Ezután azt is végigveszi velem, hogy amikor ez a sokszínűség megszűnik, mivel a palettából kitűnnek a legpotensebb eszközök, amik lesöprik az összes többit, és csak azok maradnak gyártásban, amik életképesek.

– Na, ezt értem – mondom. – De mi van, ha mégis kitalál valaki valamilyen újat? – kérdezem.

– Nos, akkor több eset létezik. Vagy bebizonyosodik, hogy az új eszköz életképtelen, mert már a mostani működő gépek, eszközök jobbak, illetve tudják azt, amit az az úgynevezett új képes, ezért senki nem fogja vásárolni, és hamvába halt ötlet vagy próbálkozás marad. Ha bebizonyosodik, hogy jó, akkor lehetséges, hogy a már meglévőek importálják a technológiát, ha lehet, és akkor megint nem lesz szükséges külön gyártani. Ha viszont valóban korszakalkotó, na, akkor megváltozik a harci stratégia. Bekerülne a használható eszközök közé, és felborítaná a világot és a birodalmi hadi rendszert. De egy ilyen új dolgot kitalálni, tesztelni és a végén sikerre vinni iszonyúan hatalmas kreditösszeg, és mivel a végeredmény kétséges, ezért nem szokás bele kreditet áldozni.

– Pedig lehet, pont ezzel lehetne háborút nyerni – erősködöm.

– Az lehet. De pont fordítva háborút is veszíteni úgy, hogy nincs is harc. Hiszen ha minden erőt abba összpontosítasz, hogy újat csinálj, akkor nem marad erőd arra, hogy a meglévővel nyerj. – Okosan hangzik, amit mond, nem is vitatkozom vele.

– Jó, és mi az, amiket most használnak az általad felsorolt hadszíntereken, vagy mi változott?

– A hadszínterek maradtak, hiszen a bolygó összetétele nem változott: ugyanúgy vannak vizek, szárazföld és levegő, sőt létezik az űr is. Szóval minden a régi. Viszont, amíg régen minden hadszíntéren sajátos eszközökkel vívták a csatákat, addig most összevont hadszínterek léteznek. Régen a víz alatt tengeralattjárók cirkáltak, a földön harckocsik grasszáltak, a levegőben repülők háborúztak és bombáztak, úgy most ezek teljesen eltűntek, és helyettük lettek a többéltűek.

– Na és milyen egy többéltű?

– Azért ezekből is létezik több. Van olyan, ami képes légi illetve űrbeli harcra. Illetve a másik típusa, amik légi, földi és vízi harcra képesek. De a legnagyobb űrcsatahajók is képesek belépni a légkörbe és leereszkedni a vizekre is.

– Viszont az elsők nem képesek kilépni az űrbe és ott harcolni – egészítem ki, és várom, hogy jól gondoltam-e.

– Pontosan. Az Alpha-E13-as csak földi harcra képes. Emelkedni képtelen, és víz alá sem tud süllyedni. Teljesen haszontalan a mostani többéltűekhez képest, nem beszélve arról, hogy elavult a védekező-és támadórendszere is.

– Hát azért alaposan szétlőtt minket! Annyira nem mondanám haszontalannak.

– Mert még nem találkoztál mostani modern többéltűvel. Illetve, dehogynem. Pont láthattad, hogy mennyire hatékonyan állította meg a vadász sortüze azt az alphát. Egy sorozattal szitává lőtte pajzsostól, mindenestől.

– Jó, de minket ugyanígy pusztított az az Alpha.

– Nyilván igen, de rajtunk nanopáncél volt. Egy fotonpáncélt már meg sem karcol. De azt is hozzá kell tenni, hogy egy géppel szemben emberek nem harcolnak. Mindenki a saját súlycsoportjának megfelelővel harcol stratégia szerint.

– Na, cseszheted a stratégiát! Ezt mondtad volna meg neki is akkor, hogy ez a stratégia, és lesz kedves nem halomra lőni minket! – vetem oda cinikusan, mire nagyot nevet Tito.

– Igen. Igazad van. Az a helyzet, hogy ott egy elhibázott stratégiai szitu volt, ahol mi nem voltunk felkészítve ilyen mérvű és típusú ellenféllel szembeni védekezésre. Viszont a végén a vezető tökéletesen oldotta meg, hogy támogatást kért. Mert ha ez a lépés jóval a támadás előtt – mint ahogy egyébként nagyon helyesen megtörtént – nem történt volna meg, akkor ott nekünk végünk lett volna.

– Így is majdnem ott halt meg mindenki.

– Nagyjából igen. A fotonpáncélban lévők megúszhatták volna, ha szétszóródnak. De valóban igaz, amit mondasz. Visszatérve az Alphára, semmi esélye sincs egy mostani modern SEA-34-es többéltű vadásszal szemben, mint ahogy azt láttad is. Sem követni, sem visszatámadni, sem pedig állni az ütegtüzet nem képes egy régebbi gépezet.

Tito még órákon át magyarázott és válaszolgatott az én butábbnál-butább és kíváncsibbnál-kíváncsibb kérdéseimre, amikor végül is elálmosodtam, és elindultam lefeküdni. A kis Tito nagyon érdekes és új információkat mondott, egészen feltüzelt és felpörgette az agyamat. Kinyílt a horizont számomra, bár fogalmam sincs, hogy mire fogom tudni ezt a megszerzett tudást használni, mindenesetre, ha az ember új dolgokat tanul meg, az soha nem válik kárára.

39. Dobogós veszély

Szinte minden nap bevetésen és portyán vettünk rész. Volt olyan, hogy a pénteki kivégzés helyett is. Csak a szombati és vasárnapi gladiátorjátékokon volt kötelező részt vennünk, különben egész héten bevetésen volt a csapat.

See egyik napon sokkal feszültebben lépett ki a megérkezett csapatszállító ajtaján, és közölte velem, hogy most az egyik periférián kell rendet tennünk, illetve felügyelni, vigyázni, hogy a rendfenntartók végezhessék a munkájukat.

Többórás út után érkeztünk meg a helyszínre. A See által átküldött eligazítási leírás szerint nem egy városban, hanem egy városok közötti részben landoltunk.

A bolygón létezik lakott – városi –, és lakatlan – városokon kívüli – rész.

Miután landolt a gép, érdekes látvány fogadott. Ezrével vonultak az emberek a számukra kijelölt részen. Viszont egy másik rész igen agresszíven ellenállt minden felszólításnak és győzködésnek. A rendfenntartók próbálták őket is terelni, de igen nehezen ment. A mi feladatunk az volt, hogy a rendfenntartókat védelmezzük, hogy végezhessék a munkájukat, ami, ha jól értelmeztem, az embertömegek valahová való terelését jelentette.

Amikor közelebb értünk, See lejelentkezett a rendfenntartók lokális vezetőjénél, és jelezte, hogy készen vagyunk a feladatunk végrehajtására. Ahogy néztem a sok embert, azt vettem észre, hogy egy részének nincs osztályjelzése, egy másik része meg főként 1-es, 2-es. Dobogósok. Hogy kerülnek ezek ide?

– See, ezek dobogósok? – kérdezem, és érzem, ahogy összeszorul a szívem a láttukra.

– Igen – válaszolja, de rám sem néz.

– Mit keresnek itt? – kérdezem tovább.

– Régebben kitörtek az egyik városból, aztán elhelyezésre kerültek, majd itt is fellázadtak, és most visszaterelik őket a helyükre – válaszol röviden és igen hivatalos, feszes stílusban See, ami nekem nagyon nem szimpatikus.

Nem faggatom tovább Seet, mert ő parancsot teljesít, ahogy mi is. De azt látom, hogy itt valami nagyon nem jó dolog folyik. Azt mondja, kitörtek egy városból? Az meg hogy lehet? Emlékeimbe visszaugrik az a rész, ahol én is jártam, és birodalmi őrök védték a védőr falat. Szóval nem hiába voltak ott. Mégiscsak létezik, hogy áttörik az áttörhetetlent? Rengeteg kérdés cikázik a fejemben.

Azt látom, hogy vannak itt, akik nagyon nem akarnak engedelmeskedni – nyilván akkor ők lehetnek a főkolomposok. Úgy látszik, nem sokat értek el vele. Egyre jobban beleérzem magam az ő helyzetükbe. Mint a birkákat, terelik őket valahova, amit én sem tudom, hogy hol van. Meggyötört és elkeseredett, beesett szemük van, sovány testükkel alig képesek lépni. Na nem azért, mert annyira erőtlenek lennének, hanem mert amikor az embernek nincs jövőképe, és kilátástalan a helyzete, akkor

vele együtt szökik el az életerő is.

Mit is tehetnék én most értük? Semmit. Sőt még én vagyok az, aki azokat védi ellenük, akik éppen őket terelik át valahova, talán egy másik vágóhídra. Most az agyam azt erőlteti, hogy egy reményteli jó helyre érkeznek majd, ahol, ha nem is jobb, de valamivel könnyebb lesz az életük. De valójában fogalmam sincs, hogy mi lesz velük.

A birodalmi rendfenntartók nanokorbáccsal dolgoznak. A nanokorbács a fotonostorhoz hasonlóan képes ütni-vágni. Ami eltérő a korbácstól, hogy nem tud láthatatlan lenni, hanem ahelyett idegbénítóan ráz és éget. Amíg az ostor egyszálú, addig a korbácsnak sok szála van.

Rossz látni, hogy amikor egy-egy agresszívebb és bátrabb dobogós neki megy a rendfenntartónak, a korbács bizony teszi a dolgát. Csattan a dobogós testén, vagy izzik és alaposan megrázza szegény földimet.

Semmi kirívó dolog nem történik aznap, hacsak az nem, ami már magában kirívó, hogy dobogósokat láttam, akiket úgy terelgettek, mint a levágásra szánt barmokat.

Az úton hazafelé, mivel igen hosszú az út, az emlékeim előjönnek. Milyen volt a szektorban élni. Mi az, amit én ott hagytam, mi az, amit hátrahagytam. A szüleim. Drága szüleim élnek-e még, és vajon mi lehet velük. Szomorú vagyok megint, hogy otthagytam őket, de az ő érdekükben még talán most is sokkal jobb, ha nincs rajtuk a fókusz. Őket sokkal könnyebben tudták volna bántani. Nekem meg végső soron teljesen mindegy. Történt, ami történt, nem szeretném belekeverni őket. Szeretem őket, és bár már közel sem olyan sokat gondolok rájuk, de hiányoznak minden korlátoltságuk és esetlenségük ellenére. Ők az én szüleim, akikért bármit megtennék. Még azt is, hogy élve eltemetem az emlékeimbe és hátrahagyom őket, hogy ne essen bajuk.

Azt viszont a mai napig sem tudom eldönteni, hogy ez így helyes-e. Ezt vajon nem kellene-e, vagy kellett volna-e egészen másképpen kezelnem és csinálnom. Részt vállalni egymás bánatában, szomorúságában és helyzetében. Együtt átélni a jót, a rosszat és együtt élni, halni.

Hát, igen. Valószínű, ha nem így döntök, most már a második lépett volna életbe, hogy együtt haltunk volna, és már nem élnénk. Bár így én itt, ők meg a világ egy másik részében, egész más módon, ott a szektorban élnek, még mindig embertelen körülmények között. De hiába az én kálváriám, ezerszer jobb körülmények között élek, mint ők. Lelkiismeret-furdalásom van. De mit tehetnék én most? Akkor tehettem volna, de most már mit? Be vagyok ide cövekelve, én sem tehetem azt, amit akarok.

Nagyon felforgatta ez a mai nap megint az érzelmeimet. Eddig igen szerettem kijönni a fényre, a jó levegőre, és mindig jó érzéssel gondoltam a portyára, de egyre inkább csak rossz élmény ér, ahogy hagyom hátra magam mögött a portyás és bevetéses napokat. Egyre nagyobb lelki megrázkódtatásokat élek meg. Vagy lehet, erősödik a lelkem és a szellemem?!

40. Körkép a földről és az űrből

Föld: Mynodis. Eddon Bitt

– Természetesen! Ezen a héten már nem, de a jövő héten cserébe bármikor találkozhatunk – mondja Eddon Bitt kormányzó egy ismeretlen hívó félnek a másik oldalon, aki csak hanggal kommunikál.

– Rendben, ezt elfogadom, a hét elején egyeztessünk! – zárja le a beszélgetését a kormányzóval, majd bontja a vonalat.

– Köszönöm. – A kormányzó azonnal fogad egy másik bejövő hívást, ami az előző közben már jó ideje várakozott rá.

– Már azt hittem, soha nem veszed fel. Mi történt? – kérdezi Kessy, amint megpillantja.

– Csak egy fontos hívásom volt, Kessy, ne legyél türelmetlen, tudod, mennyire bosszant! – válaszolja a kormányzó, és összekócolja kicsit a szemöldökét.

– Jó, tudom. Igazad van. Csak jó hírem van. Mégiscsak elmegyünk a bálra. Most mondta apám – csicsergi nagyon izgatottan Kessy.

– Örülök, bár ez az idei bál nem hiányzik a hátam közepére sem most.

– Már megint negatív vagy! – mondja Kessy, és most ő ráncolja a szemöldökét.

– Nem vagyok az, csak realista – mondja a kormányzó, és mosolyog. – Holnap találkozunk – mondja, és bontja a vonalat, de ahogy bontja, máris új hívást kezd, ahol szinte azonnal be is jelentkezik Nina Eorin.

– Hogy állunk, Nina? – kérdezi azonnal a kormányzó, rátérve a lényegre.– 108 van készen, és... – Kapacitás?

– Jövő héten kész a triplázás, és teljes erővel haladhat a gyártás.

– És a triplázásnak a duplázása?

– Az még egy fél év nagyjából. Átcsoportosítottam a jövő héttől minden befogható élet-és működőképes humán és gépi erőforrást. De területben rosszul állunk.

Területi autonómiasértések lesznek.

– Azt leszarom, most itt sokkal magasabb szinten zajlanak a taktikai harcok. Sokkal magasabb szinteken... – elmélkedik el a kormányzó – ...Remélem, nem sokkal magasabban, mint amilyen magasra még én is ellátok – hangzik az utolsó, kicsit baljós megjegyzése a kormányzónak. – Tegye a dolgát, Nina! – mondja parancsolóan, és bontja a vonalat.

Föld: Mynodis. Ismeretlen terület,

ismeretlen csapat, ismeretlen ve zetőkkel

Több ezer fős alakulat menetel végig egy buja füvű mezőn keresztül. A mező szélén egy piros sisakot viselő, harci díszbe öltözött férfi mereven áll, figyel és hallgat, épp hívása van.

– Értettem, uram! – válaszolja, majd azonnal új, privát hívást intéz.

– Kapitány, a parancs, hogy az eredeti terv szerint kell eljárnunk függetlenül attól, hogy a helyzet megváltozott.

– Rendben, parancsnok. Önre bízom innentől a szervezést – hallatszik az utasítás.

Föld: Mynodis. Royal Court város. Dessio Freedama

Dessio és a kormányzó a nappaliban ültek. A gyönyörű napsütés átjárta az egész, meglehetősen hatalmas nappalit. A kormányzó egy csészét tartott a kezében, és valami italt szürcsölgetett. Dessio vele szemben elgondolkozva ült.

– Az utasítás egyértelmű. Csak be kell tartani.

– Nem szeretem az olyan utasításokat, amik tele vannak homályos pontokkal.

Pláne az olyat nem, ami csak homályos pontok halmaza – viszolyog Dessio.

– Eddon Bitt megérdemli, amit kap azok után, amit ő tett és tesz – morogja a kormányzó maga elé.

– Te úgy érzed, Apám, hogy itt minden stimmel? – kérdezi kétkedően Dessio.

– Parancs, helyszínek, csapat. Nekem szükségem van Zizire is – sorolja kétkedően és kicsit elkeseredetten.

– Mikor van az úgy, hogy minden stimmel? – kérdez vissza költőien a kormányzó.

– Hűséget esküdtünk, és a hűségünk kötelez. Soha ne feledd, és ne kételkedj a hatalom erejében!

– Nem erről van szó. Csak néha már azt sem tudom, hogy merre áll a fejem.

– Szedd össze magad, és szedd rendbe a gondolataid! A dátum, a hely adott. Neked csak meg kell felelni az elvárásoknak.

– Én mindig összeszedett vagyok. Nem fogsz most sem csalódni bennem, Apám!

Föld: Mynodis Keleti Föld. Nenee

– Nem értem, miért nem lehet elmagyarázni, amit nem értek, de érteni akarok!

Kislány korom óta csak ez a buta ködösítés megy! – mondja Nenee haragosan.

– Ne legyél igazságtalan! Figyelj és hallgass arra, akik az események fölött állnak, és azokat szervezik!

– Vagyis rád? Anyám ne legyél már ennyire közönyös!

– Legyél türelemmel, nem is olyan sokára te lehetsz az, aki irányít! – magyarázza szelíden Alise kormányzóasszony.

– De addig szépen viseljem a sorsomat, legyek jó és engedelmes rabszolga! – hadarja cinikusan és fancsali fejjel Nenee.

– Ez nem volt szép – komorul el Alise. – De teljesen lényegtelen! Fél óra, és erről nem nyitok vitát! Megértetted? – kérdezi ellentmondást nem tűrően.

– Nem ígérek semmit, de azt betartom – mondja kissé dacosan Nenee, nagyon megsértette az Anyja az igazságérzetét. Legalábbis ő így gondolja.

Föld: Mynodis Unilux Akadémia. See See

Az Akadémia semmivel sem hangosabb vagy élénkebb, mint ahogy szokott lenni. Pedig az ember azt gondolná, hogy lesz némi visszhangja az eseményeknek. See éppen elmélyülten sétált a folyosón, amikor szembe találkozott Tom Tottival.

– Izgulsz? – kérdezi tőle See.

– Nem különösebben – válaszolja lezseren Tom.

– Akkor készülsz? – kíváncsiskodik tovább See.

– Még azt sem.

– Nemsokára itt a nagy nap.

– Igen, tudom. Miért, te izgulsz? – kérdez vissza Tom kíváncsiskodva.

– Azt nem mondanám, de még soha nem voltam.

– Én sem. Így már ketten vagyunk – mosolyog Tom szokásos Tom Tottis mosolyával, amitől minden lány elolvadna, persze See is elpirul tőle.

Föld: Nyugati Föld. Boulder rezidencia

– Nézze, Walt! A helyzet borzasztóan egyszerű. Vagy lép, vagy elsüllyed – mondja a kormányzó beszédpartnere a kommunikációs beszédcsatornán.

– Tudom, hogy elég szűkös a dolog – válaszol elmélyedve a gondolataiban Walt Boulder kormányzó.

– Ez már nem játék – erősíti meg az eddigieket a másik oldalon az ismeretlen. – Én nem akarok sem vészmadár lenni, sem presszionálni. De már nemhogy az utolsó órában, hanem az utolsó percekben vagyunk.

– Én most képtelen vagyok gondolkozni, és így döntést sem tudnék hozni – hebegi a kormányzó.

– Bármiben segítek, csak találja ki, hogyan legyen! Ön helyett nem tudok semmit tenni, de bármiben, amit szeretne, abban maximálisan a segítségére leszek, kormányzó – válaszolja határozottan a beszédpartner.

– Rendben, egy kis időt kérek, és jelentkezem.

– Walt! Nincs ideje, ezt ne feledje el! Elnézést az erősködésem miatt, de aggódom. Viszont elfogadom, hogy most mégis időt kér. Gondolja át sürgősen, és én várni fogom! – mondja a női hang, és bontja a vonalat.

Az űr. Samuel El. Akkoon főkormányzó.

Hurricane Birodalmi Rom boló

Samuel a hídon bámult ki az űrbe. A gondolatai előresüvítettek, és már kezében érezte azt, amit oly’ régóta szeretett volna. Sokat dolgozott érte, és az áldozat sem kicsi. Jól megtervezett és most legalább olyan jól kivitelezett ütemterv szerint halad előre.

– Uram, a generális várja a lakosztályában – jelenti a romboló egyik birodalmi katonája.

A főkormányzó még szétnéz, ahogy a romboló körül az egyébként sivár űrben járőröznek a hajót kísérő harci korvettek, azok körül pedig vadászok. Megnyugtató és erőt sugárzó érzés.

A parancsnoki hídtól nem messze, két emelettel lejjebb van a generális lakosztálya. A katona a bejáratig kíséri, majd tiszteleg és lelép. A főkormányzó, mikor belép, úgy érzi, mintha a szoba túlzsúfolt lenne. Középen egy sávban lehet szinte csak közlekedni a lakosztály nappaliszerű fogadórészében, és két oldalt az egész helyiség tele van virtuális tárolókkal, ahol különféle, régmúltból megmaradt és összegyűjtött képek, fegyverek és harci eszközök vannak precízen beállítva – látni rajtuk, hogy gondos kezek ápolják és tisztogatják, illetve ülő-és asztalfunkciót betöltő egyéb bútorok szinte halmozva állnak jobbról és balról. A generális fogadja a főkormányzót. A sarkát katonásan összecsapja, az egyik karját a háta mögé teszi, a másikat pedig a melle előtt tartva biccent egyet a fejével.

– Főkormányzó úr! Foglaljon helyet, kérem! – int az elöl lévő kezével, és hellyel kínálja a főkormányzót az egyik sarki ülő alkalmatosságban.

– Köszönöm, generális.

– Iszik valamit, uram? – kérdezi meg tisztelettudóan a generális.

– Köszönöm, nem kérek most semmit, még hosszú út áll előttem.

– Értem, uram. Mindent rendben talált a rombolón, vagy van min szégyenkeznem? – kérdezi a generális feszes, hivatalos, katonás stílusban.

– Meg vagyok elégedve mindennel. Arra kérem, még mielőtt elmennék, amennyiben a parancs nem változik, készítse fel a birodalmi rombolót és a kísérő hajókat egy akár féléves vesztegelésre is! – utasítja a főkormányzó a generálist.

– Uram, ezt parancs nélkül is, és akár másfél éven keresztül is képesek vagyunk tartani.

– Helyes, generális, nagyon helyes.

Az űr. Veritas Csatahajó.

Celia Kappa és Ira Quamool

– ...Köszönöm – hallatszik a vonal másik végén, és bontódik a beszélgetés.

Celia fejezte be a beszélgetését. A csatahajó hátsó vendéglakosztályi részében egy az űrre néző tárgyalóban kifelé kémleli a végtelen semmit, majd odafordul a teremben ülő másik nőhöz, Ira Quamool Szenátorasszonyhoz, aki a nagy kör tárgyalóasztalnál ül, és elgondolkozva bámul maga elé.

– Nagyobb a baj, mint gondoltam – mondja Celia.

– Bízd ezt Vakka Királyra! Mást most úgysem tehetünk.

– De ő most a Sysen van, mi pedig itt – ellenkezik Celia.

– Ez a hét meg a következő mindent meghatároz majd.

– Az lenne jó, ha mi is bele tudnánk szólni.

– Nem tudsz meghalni más helyett, Celia! – mondja Ira.

– Tudom, de nagyon rossz ez a tehetetlenség!

– Koncentrálj a feladatunkra, abban mi lehetünk az okozók!

Az űr. Flow birodalmi csatahajó.

Viktor Lussiences admirális

Az admirális épp jelentés olvasott, amikor belépett a parancsnoki hídra Radex.

– Uram!

– Radex, készüljön, holnap lesz a parancs napja! Lehet, semmi dolgunk nem lesz, de lehet, mindent nekünk kell majd csinálni – mondja az admirális.

– Minden készen áll, uram! Egy órán belül mindenki a helyére áll.

Az űr. Evanouel birodalmi cirkáló.

Lex Belledone Birodalmi Főpa rancsnok

– Nekem csak egy dolog nem fér a fejembe, Uralkodóm... – mondja a Főparancsnok – ...Hogy miért kell ennyire elhúzni az egészet. Már régen túl lehetnénk ezen az egészen, ha rám bízza a dolgot.

– Ne türelmetlenkedjen, Főparancsnok! Az idő nekünk dolgozik – mondja mosolyogva Sesile Uralkodóhelyettes.

– Ha minden flottul megy, akkor igen. De ha homokszem kerül a gépezetbe, akkor inkább előbb, mint utóbb. Bánni fogjuk, hogy nem előbb indítottuk az egészet.

– Főparancsnok! Most igazán nem értem Önt. Hiszen Ön is pontosan tudja, hogy ez nem egy tárt karokkal, személyesen várt, barátságos rendezvény. A kertek alatt kell osonnunk, hogy senki meg se sejthesse, hogy ki van a háttérben – magyarázza Sesile.

– Ezt én mindenkinél jobban tudom. Csak...

– Ne haragudjon, Főparancsnok, koncentráljuk arra, ami van, és ne arra, ami nem lehet! – vág a szavába határozottan Sesile, mert megelégelte a Főparancsnok akadékoskodását.

– Elnézést. Valóban, a mostra kell koncentrálni.– Helyes – mondja Sesile, és bontja a vonalat.

Az űr. Globus Vicero Planet. Sesile Au

Sesile a Globus Vincero Planet Zeusz tornyának a kupolaterme alatti uralkodói lakosztályában épp Lex Belledone Főparancsnokkal fejezte be a beszédét, és azonnal hívta is ezután az Uralkodót.

– Lordom! – hajol meg a 3D-kivetített videó megjelenése előtt az Uralkodónak Sesile Uralkodóhelyettes.

– Készen vagyunk? – kérdezi a Lord.

– Minden indulásra készen áll. Minden résztvevő tud egy részt a tervből – az őrá konkrétan vonatkozó tervrészt –, de az egészet senki nem látja át, Lordom.

– Nagyszerű.

– A Főparancsnok kicsit méltatlankodik, hogy nem őrá bíztuk a feladat teljes kivitelezését. Talán ő az egyetlen, aki sejti, hogy még őt is kihagytuk a teljes tervből.

– Ő mindig is a legokosabb és a legravaszabb volt mindannyiunk közül. Nem hiába ő a Főparancsnok. De még neki is várnia kell – nem mintha bármi fontos lenne, csak így legalább mi is tisztában leszünk, ki az, aki végsőkig a mi oldalunkon áll, és ki az, aki csak érdekkapcsolatokat ápol a Birodalommal – mondja a Lord.

Harmadik rész

(Háborúkból háborúkba)

1. Mynodis. Főkormányzói Bál

A pénteki bevetésünk miatt nem kellett részt venni a csapatnak a kivégzésen, bár elég korán visszaértünk. Már majdnem az ajtóban fogadott Don azzal, hogy Teo, Doudy és én készüljünk a holnapi bálra. Nem lesznek gladiátorjátékok, mi bálozni fogunk, majd elviharzott. Don megint hozta a szokásos formáját, semmit nem tudtam meg ebből az egészből, és megint a barátaimat kellett faggatnom, hogy képben legyek.

– Milyen bál? Meg miről beszélt ez? – kérdezem értetlenül.

– Minden évben rendeznek itt, az Uniluxon egy főkormányzói bált, amire mi, gladiátorok is hivatalosak vagyunk, mi leszünk a kiállított szoborlátványosság – magyarázza Teo.

– Csak mi hárman megyünk?

– A bál előtt megrendezett utolsó körpárbaj eredménye alapján az első két helyezettet viszik.

– Az igen! De én abba nem férek bele. Don mégis azt mondta, hogy készüljek.

– Ree, te már lassan megkerülhetetlen méltóság leszel – mondja, és nevet egyet.

– Nagyon vicces. De akkor sem értem.

– Fontos személy vagy. Nem tehetik meg, hogy pont téged ne vigyenek el. Vagy lehet, már direkt ide is szóltak a parancsnokok, esetleg a kormányzók, hogy téged is vinniük kell – magyarázza Teo még mindig mosolyogva.

– Na de mégis miről szól ez a bál? – kíváncsiskodom, mert lassan tényleg elég lesz a meglepetésekből, mindent az utolsó pillanatban tudok meg.

– A Mynodis összes valamirevaló méltóságos tízes „ki vagyok én” embere megjelenik. Egymásra mosolyognak, pöffeszkednek, zabálnak, táncolnak, jópofiznak, egymás háta mögött pletykálnak, aztán hazamennek – magyarázza Teo.

– És mi mit csinálunk? Ugye, ott nem kell áruba bocsátani a testünk? – kérdezem, mire jót nevet Teo.

– Nem. Egy kis talapzatra állítanak, ahol megbámulhatnak bennünket, mint látványosságot.

– Akkor egész végig le sem szállhatunk onnan?

– Tán csak nem táncolni akarsz, Ree fiam? – kérdezi nevetve Doudy.

– Nem – mondom sértett hangnemben, mert ezek megint rajtam röhögnek. – Azt sem tudom, hogy ezek hogy táncolnak – dörmögöm magam elé.

A Bál este hat órakor kezdődik. Hiába van este, verőfényes napsütés és igen jó idő van. Ilyenkor későn sötétedik. Lesz 9 óra is, mikor hirtelen sötétedni kezd.

Értünk jön egy csapatszállító. Valóban minden ludus küldhetett két győztes gladiátort, így nagyjából hatvanan ülünk a szállítóban, ami pár perc alatt megérkezik a bál színhelyére.

Mynodis Főkormányzói Bálját a Centrális Kampuszán a Retorika Magisztrátus

Royal Aulájának luxus báltermében rendezik. Mi már felállunk a számunkra előre kialakított, nagyjából fél méter magas talapzatokra, jóval hat óra előtt.

Természetesen mezítelen felsőtesttel kell feszítenünk. A párásítóban megint megkezeltek mindannyiunkat, csak úgy csillogunk a sok olajtól. De alul maradhat rajtunk öltözet, mégis csak egy nívós, luxus bálról van szó, és a kezünkben sem kell fakardot szorongatnunk.

Maga a bálterem iszonyúan hatalmas. Kör alakú. A magassága harminc méter is lehet. A külső köríven van egy galéria olyan tizenöt méter magasan, ahova két széles, félkör alakú lépcsősor vezet. A galériát legalább egy méter átmérőjű márványhatású köroszlopok tartják, amik között a meghívottak könnyedén sétálhatnak, és amik a külső körön belül egy belső kört képeznek. A külső körrészen végigfutó galériát fenn, tizenöt méter magasan, középen hídszerűen összeköti egy márványfolyosó, aminek a közepén szintén kör alakú teret alakított ki a tervező, ahol akár száz ember is kényelmesen le tud ülni. Ezalól lóg le egy hatalmas kristálycsillár, illetve a felső plafonról további négy kristálycsillár lóg, ami bevilágítja az egész termet. Azt nehezen tudnám megítélni, hogy hány ember férne el itt kényelmesen, de ránézésre, ha a fönti részeket is beleszámolom, akár nyolc-tízezer ember is. Ha az egyik oldalról valaki kiszemel a másik oldalon valakit, alig lehet arcról pontosan kideríteni, ki is lehet, mert olyan távolinak tűnik.

A gyönyörű asztalokon tonnányi étel-ital mérnöki pontossággal és művészi szépséggel elhelyezve.

A bálon élő zene van, amit egy százötven fős, általam soha nem látott és ismert hangszerekből álló zenekar szolgáltat. Az ő helyük az egyik oldalon, egy számukra kialakított emelvényen van, ami nagyjából öt méter magasan helyezkedik el. Alattuk bárki át tud menni. Oda is két kisebb lépcsősor vezet, és nyolc oszlop tartja.

Háromnegyed hattól özönlenek a meghívottak. Az ajtón, ahogy minket is, mindenkit ellenőriznek és azonosítanak. A személyhez rendelt digitális meghívó kártyáikat aktiválják, és csak úgy léphetnek be. Érdekes módon belül csak pár birodalmi személyi őr sétál, nem feltételeznek sehol atrocitást.

Megvallom őszintén, érdemes volt eljönni. Itt aztán lehet nézelődni. Természetesen mi ki vagyunk állítva, mint egy szobor, hogy a meghívottak kedvükre legeltethessék rajtunk a szemeiket, de ugyanígy én is ezt tehetem velük, és mivel meg vagyok magasítva, elég messzire ellátok, és valamivel fentebbről tudom szemlélni a sokaságot. Itt azért sokkal kulturáltabban meresztgetik a szemüket a nők. Nem fognak meg, nem tapogatnak, és amikor meg is állnak, akkor is igen diszkréten szemlélődnek, és szinte azonnal tovább is mennek. Nem diskurálnak pajzánul rólunk.

Mintha a mesében lennék, el vagyok ájulva ettől a helyzettől.

Aztán elérkezik az idő, és az ismerősök is szép lassan beszédelegnek még hat óra előtt. Elsőként Amy érkezik hosszú, földig érő, fekete kisestélyiben. Az egyik mellén keresztben egy diszkrét, fehér pánt szalad egészen a derekáig. Én nagyon nem értek a divathoz, de ha jól értettem, akkor itt most egy nagy név forog, és talán a megjelent főleg hölgyek ruhakölteményeinek legalább fele, az ő nevéhez fűződik. Puccparádé rendesen. Valami Deparossi a neve. Gondolom, most hullára keresheti magát, otthon royal kredit fürdőt vehet, és úszhat a boldogságban. Persze nem akarok cinikus lenni, mert elnézve a nőket valóban jócskán megemelkedik a mosolyszintje az embernek tőlük – egészen finoman fogalmazva.

– Szia, Ree! – köszön oda Amy nekem.

– Szia, meddig maradsz? – kérdezem halkan, mert fogalmam sincs, hogy szabad-e itt beszélnem.

– Csak öt percre ugrottam be, elintézem, amiért jöttem. Téged láttalak. Ha minden oké, akkor muszáj elutaznom – magyarázza.

– Menj csak, minden rendben van – mondom, mire Amy elvegyül a nép között.

Nem sokkal ezután megjelenik See See is. Gyakorlatilag beözönlik az Akadémia összes első évfolyamos kiváltságosa. Nekem, mondjuk, fogalmam sincs, hogy ő mi miatt van itt. Én csak az látom, hogy itt van. See totál fehér ruhát választott a Deparossi éves báljára megkreált ruhaválasztékból. Egyszerű, konzervatív és igazán gyönyörű, rövid, de pont megfelelően diszkrét darab, ami See hosszú, fekete hajával, gyönyörű, csillogó, kék szemével és pont eltalált sminkjével elakasztja a lélegzetemet is. Nem tudom levenni róla a szemem.

Nyilván tudtam, hogy a kemény katona álarca mögött egy tündéri lány bújik meg alig várva, hogy levesse magáról a rabigaként rajta nehezedő vértet, és kismadárként könnyed csivitelésbe foghasson, megmutatva ezzel báját az egész világnak. De azt, hogy ez a virtuális katonagúnya ennyire elnyomja benne a nőt, nem gondoltam volna.

Nem sok hiányzott, hogy orra essek az emelvényről. Ahogy Nenee megkocogtatta a lábam, kibillentett az alélt helyzetemből, és elterelte a figyelmem Seeről.

– Na, mi a helyzet, milyen a felhozatal? – kérdi ravasz mosollyal, mintha nem is ő lenne.

Nenee egy egészen testhez simuló, ezüst és sötétszürke, középen keresztben elválasztott, finom virágmintás, igen szexi ruhát választott öltözetül. A sminkje talán egy picit erősre sikerült, de nagyon kiemeli a babaarcát. Az összhatás valóban dögösre sikeredett, ha itt nem akarja felszedni a fél ház, akkor valami nagy baj lehet a férfitársadalomban.

– Ez hihetetlen, hogy ki van itt mindenki öltözve! – válaszolom neki halkan.

– Ennyire nem kell suttognod – válaszolja lazán, mintha egy egészen új, felszabadult és könnyed Nenee lenne a bőrében.

– Nem tudom, hogy mit szabad, meg mit nem szabad. Nem akarom kidobatni magam – mondom még mindig suttogva, mire Nenee nevet.

– Mennem kell, de még visszajövök – mondja mosolyogva, és elindul egy pár felé, akikről később megtudtam, a szülei.

Egyre több ember lesz a bálteremben. A zenekar nagyon halkan elkezd valami kellemes melódiát játszani, mire a galériára felvezető lépcsőt eddig lezáró virtuális kötelet megnyitják, és szintén beléptető módon felengedik az embereket a hídszerű részre. Nenee is felmegy.

Pontban hat órakor megszólal a bál ceremóniamestere, és bejelenti, hogy a bál legfőbb méltóságait köszöntsük nekik kijáró méltatással.

Az ezelőtt nem sokkal a galériára felszivárgó emberek voltak azok, akiket most a ceremóniamester egyenként szólít. Beolvassa a nevüket a betöltött pozícióikkal együtt, miközben fenn virtuálisan, nagyon elegánsan kivetítik.

– A Mynodis Centrális kormányzója és fia: Drake Freedama és Dessio Fredama – kezdi elsőként. Mindenki tapsol, miközben végigmennek a lépcsőn, és meghajolnak a tömeg előtt, majd elvegyülnek.

– A Mynodis Keleti Föld kormányzóasszonya, Alise Doorty, férje, Drebb Koopen, és lányuk, Nenee Koopen – ismét tapsolnak.

– A Mynodis Nyugati Föld északi rész kormányzója, Walt Boulder, felesége, Tess Boulder, és lányuk, Kessy Boulder – mindenki tapsol.

– A Mynodis Nyugati Föld déli rész kormányzója, Eddon Bitt, és fia, Hanu Bitt – ismét nagy taps következik.

És ez így megy még legalább negyed órán keresztül. Amíg az összes híres és neves embert be nem mutatja egyenként, és le nem ereszkednek a lépcsőn fentről.

Ahol én állok, pont oldalról látok mindent. Hacsak azt nem vesszük figyelembe, hogy nagyon unalmas és kellemetlen egy helyben ácsorogni, a hely, ahol vagyok, kivételesen kiváló minden szempontból.

Pár perc múlva megint odajön hozzám Nenee.

– Hogy vagy, gladiátor harcos? – kérdezi felszabadultam.

– Nagy ember voltál, láttalak – válaszolok neki mosolyogva, de még mindig halkan. Szerencsémre is, mert abban a pillanatban ott terem a semmiből Alise kormányzóasszony, Nenee anyja.

– Szóval itt bujkálsz! – mondja neki Alise.

– Nem bujkálok – válaszolja neki azonnal, elkomorult hangon Nenee.

Nem mondta, hogy nincsenek jó viszonyban, vagy csak előttem nem akar nagyon személyeskedni, nem tudom. Aztán az események hirtelen felgyorsultak, mintha a semmiből kerülnének elő a híres emberek a környékemre.

– Á! Itt van, kedves kormányzóasszony! – mondja Drake Freedama. – Mit szól az idei bálhoz, kedvesem?

– Szokásos, egyhangú, és hiányzik belőle a régi elegancia és az az átütő vágyakozás, ami régen mindig is megvolt benne, de mára teljesen kihűlt – válaszolja fejedelmi tartással, ugyanakkor flegmán Alise.

A következő pillanatban ott terem Jim Kurdoo, a Mynodis Parancsnoka és

Dalena Fergessen szenátorasszony is, akit most látok először ilyen közelről; amikor az arénában kitüntetett a nagy érdemmel, igen távol volt, alig láttam.

– Hogy megy a sora, kedves kormányzóasszonyom? – kérdezi kedveskedve a Parancsnok.

– Soha jobban, parancsnok. Látom, jó sok első évfolyamost hozott az idén is. De mintha most egy kicsit bágyadtabbak lennének és mamlaszabbak, mint régebben.

Talán egyre inkább korcsosul a birodalom népe? – kérdezi cinikusan.

– Azt nem hinném. Egytől-egyig mindegyikből kiváló katona lesz. Az idő nekik dolgozik – válaszol hozzá képest igen karakánul a Parancsnok.

– Az idő nagy kérdés. Na meg az, hogy mennyi idő van egyáltalán arra, hogy ezt kivárjuk – fejtegeti misztikusan Alise.

– De Önnek jó. Hiszen az egész Keleti Birtok az Ön fennhatósága alatt virágzik, soha nem látott gazdagság került a birtokába – veti oda Dalena szenátorasszony.

– Ezt a lányomnak köszönhetem – mondja, és Neneere mutat. – De közel sincs az egész keleti rész az én fennhatóságom alatt. A déli részek nem tartoznak hozzám.

– Na de senki nem tiltaná meg, hogy Önhöz tartozzanak – cukkolja tovább Drake kormányzó.

– Az egy kiégett, és senki számára még csak szerencsét sem hozó, értéktelen vidék.

– Nocsak, ennyire nem kedves a szívének? Talán akkor ilyen alapon oda is adhatná Drake kormányzónak – cukkolja még tovább Dalena is.

– Kedves szenátorasszony, aki elsőként jelentkezik az értéktelen, kiégett és összeomlott földterületekért, annak azonnal eladom – mondja Alise, mert szabadulni szeretne a kényes témától.

– Szavát adja? – cukkolja nevetve még tovább Dalena szenátorasszony.

– A szavamat adom – mondja Alise, és erőltetetten mosolyog.

– Vigyázzon, mert a végén még bejelentkezik vevőnek a kormányzó.

– Szerencséje van Alise kormányzóasszonynak, nekem van annyi területem, hogy nem kívánom tovább bővíteni a határaimat – mondja nevetve a kormányzó.

– Mondjuk, Alise így is, úgy is jól jár. Ha valaki megveszi, egy kis pénz áramlik az elmondása alapján értéktelen földekért, mivel a Keleti kormányzónak kell fizetni, ha senkié a földterület. Ha meg nem kell senkinek – mert semmit nem ér –, akkor meg legalább nem kell új szomszédokkal barátkoznia – mondja Dalena, és mindenki nevet rajta, még Alise is, bár neki inkább kellemetlen ez a helyzet mint vicces.

Alise húzná magával a lányát, de ő nem akar tágítani mellőlem. Aztán már annyira kínos a helyzet, hogy Nenee lemondó arccal felém nézve mégiscsak enged, és elmegy az anyjával.

Seen akad meg a szemem kicsit távolabb, ahogy Tom Totti társaságában mosolygós arccal – ami még inkább kiemeli a szépségét – sétál a tömeg között éppen Eddon Bitt kormányzó háta mögött, aki épp akkor lép oda Kessy Boulder elé.

– Apám azt mondta, hogy nemsokára hazamegyünk – mondja Kessy szomorú arccal.

– Apád igen bölcs ember, hallgass rá! Biztosan oka van arra, hogy egy ilyen eseményt korán félbeszakítson – magyarázza a kormányzó.

– Nem tehetek ellene semmit. De akkor ígérd meg, hogy te sem maradsz sokáig, és este találkozunk!

– Megígérem.

– Jó, és tartsd is be! – mondja Kessy ravasz mosollyal az arcán.

– Ma este, ígérem, a karjaimban leszel – mondja határozottan Eddon Bitt, de ő maga sem tudja, hogy ez mennyire úgy lesz, ahogy állítja.

Ahogy vége a beszélgetésnek, Walt és Tess lép oda, kezet fognak Eddon Bitt kormányzóval, és mind a hárman elindulnak, talán az elsők között hazafelé.

Számomra egyre izgalmasabb az egész, a hangulat kezd felfokozódni: az emberek mosolyognak, a nők fesztelenek és vidámak, így az én hangulatomat is igen erősen megemelik.

Ismét Nenee lép hozzám, és hátulról megfogja a bokámat.

– Anyám mindenáron haza akar cipelni nemsokára. De én nem akarok menni.

– Miattam nehogy összevessz vele! – javaslom neki.

– Nem miattad. De lassan elég már, ahogy viselkedik.

– Anya csak egy van, és meg kell becsülni, amíg van – mondom neki. Nem is tudom, miért pont ezt mondom, de alighogy kimondom, megint megjelenik Alise.

– Már megint itt lebzselsz! Mi akarsz ettől a szerencsétlen, senki fia gladiátortól? – kérdezi megvetően rám pillantva.

Soha nem fogom azt a pillantását elfelejteni. Végigégette az egész testemet, és a maró gúny-savval forrázta a lelkemet. Nem mondom, igen rosszul érintett.

– Anya! Hogy mondhatsz ilyet?! – mondja Nenee.

Persze engem is szeretne védeni, de nagyon magát sem akarja lebuktatni velem. Megértem, bár lehet, karakánabbul is kiállhatott volna mellettem. De nem haragszom rá.

– Gyere! Azonnal induljunk! – mondja ellentmondást nem tűrő stílusában Alise.

– Hova mennék? Most kezdődött a bál, nem megyek sehova! – makacskodik Nenee.

– Ne kelljen még egyszer mondanom! Apád mindjárt indul és itthagy.

– Na és, hagyjon itt! Amúgy is külön jöttem, a saját AA10-esemmel – vitatkozik kitartóan az anyjával Nenee.

– Az sem érdekel, ha seprűn repültél! Akkor meg gyere azzal! – parancsol rá Neneere.

– Anya, ne veszekedj már velem! Ti nem voltatok képesek egyszerre indulni velem. Most meg megint itt vagy teljesen kikelve magadból. Nem akarok még menni. Induljatok el, és majd megyek később én is! – magyarázza Nenee kicsit feszülten, de próbál megnyugtatóan beszélni az Anyjával.

Nenee anyján látszik, hogy irgalmatlanul dühös, majd’ szétveti a méreg, de nem nagyon tud mit tenni Neneevel: nagylány már, nem teheti meg, hogy erőnek erejével hajánál fogva ráncigálja ki. Az ártana a hírnevének a fejedelmi elit felsőbbségessége megítélésének, és amúgy is, kinek hiányzik egy botrány?! Viszont nagyon haza akarja ráncigálni. Értelmetlen. Egy évben egyszer van ilyen bál, Nenee fiatal, igazán engedhetné szórakozni.

– Van még tíz perced, és utána azonnal indulj! Megértetted? – teljesen ki van kelve magából, de mivel nem tud mást tenni, ultimátumot ad a lányának.

– Jóóóóóó... Majd megyek – mondja Nenee úgy, mint aki tisztában van azzal, hogy nem nagyon tud mit tenni az Anyja vele, és így felülve a magas lóra könnyen ígérget olyat, amit úgyis tudja, hogy nem fog betartani.

Alise, ha bomba lenne, most már régen szétrobbant volna, olyan mérges és ideges. De mosolyt erőltetve az arcára egyenletes lépésekkel, határozottan, kormányzóhoz méltó módon kivonul a bálteremből.

– Anya csak egy van! – mondom Neneenek.

– Tudom, de ez már így elég nevetséges! Egyszer van egy évben bál, és eddig mindig azt mondtad, hogy milyen nagyszerű üzleteket lehet kötni itt a bálon. Nem is értem, hogy most miért rohan ennyire. De az ő dolga.

– Én most jól érzem magam – mondja kicsit morcosan Nenee, aztán kicsit vált a kedélye, és mosolyogva folytatja. – Tudod, mennyi híres ember van itt, Ree!? Itt van a Mynodis krémje – meséli lelkesen.

– Komolyan? – kérdezek vissza, mert én nem nagyon ismerek itt sok embert, nekem mindenki egyforma. Bár abból amilyen öltözetet viselnek, meg ahogy járnak-kelnek itt felhúzott orral, látszik, hogy nem egyszerű lapátolós munkából élnek. Meg nem akarom megsérteni sem, az elején bemutattak mindenkit, bár nem is figyeltem, hogy ki kicsoda.

– Egész komolyan... őőő... Húzzál fel! – mondja Nenee.

Először nem értem, mit akar, de aztán leesik, hogy fel akar kapaszkodni mellém a kis emelvényszerűségre, ahol én állok. Nyújtom a karomat, de közben körülnézek, mert nem tudom, hogy ezt szabad-e nekem. Felhúzom magam mellé. Rám néz, és mosolyog. Várom, hogy majd valaki odajön, és felszólítja, hogy szálljon le, de senki még csak oda sem figyel ránk. Ez egy már annyira kiváltságos bál, hogy annyira nem érdekel senkit a másik, hogy az már fájó. Mindenki el van foglalva a saját hatalmasságával.

– Na nézd! Az ott Jim Kurdoo, Mynodis Birodalmi Katonai Parancsnoka, aki itt volt nem olyan régen – mutat a parancsnokra, mire én „aham” –ozok – Na, az meg ott Petty, az élelmezésért felelős a bolygón...

Nenee szépen sorolja, akit épen lát és fontosnak tart, én meg tartom, hogy le ne essen mellőlem. Figyelem azokat az embereket, akikre rámutat, de inkább a hangját hallgatom, nem is az érdekel, hogy kik ők és miért olyan iszonyúan fontos emberek.

Ahogy elnézem a tömeget, valóban a bolygó elit és luxuspolgárai lehetnek. Valóban érezni lehet rajtuk, hogy ők mintha nem is a világra, hanem valami túlvilágra születtek volna egyből. Ha őszinte akarnék lenni, akkor én meg a magamfajta dobogósok és most gladiátorok a nyomukba sem érünk. Fiatalok. Aki kicsit idősebbnek néz ki, az is erőteljes testalkatú, izmos, határozott és erőt sugárzó. Nem hiába ők a tízesek. Nem hiába, ők 13-asok. A világ legfelső rétege azok, akik valljuk be, valóban megérdemlik, hogy a világ az irányításuk alatt áll. Vagy legalábbis most nekem úgy tűnik.

– Én itt csak a gladiátortársaimat ismerem, de köztük sem mindenkit, na meg néhány akadémiait, akik...

Folytatnám a szövegemet, és szeretném mondani, hogy ismerem Seet meg Dessiót, és ismerem a szenátorasszonyt is, aki valami buta, nem létező előléptetést eszközölt ki nekem, de hirtelen olyan dolog történt, ami nem történhetne meg itt és most.

Valahol a tömeg szélén egyszerre csak hirtelen a semmiből két fotonkard kel életre és csap össze. A körülötte állók félreugrálnak vagy félrelépnek. Van, aki hangosan kiált vagy sikít.

Ha jól tudom, ide nem lehet fegyvert behozni, csak a birodalmi testőröknek. Nem nagyon tudni, mi lehet ez az egész. Ki kivel párbajozhat. De Nenee látja, és ő tudja.

– Ez Hanu. Eddon Bitt fia. A másikat nem láttam még soha – tudósít a helyzetről.

Az egész párbaj nem tart még fél percig sem. Vannak, akik igyekeznek el a párbaj területétől, és kis üres teret hagynak így a rögtönzött vívóbajnokoknak, és vannak olyanok, akik épp oda tartanak. Ilyenek a birodalmiak, és maga Eddon Bitt is.

De amennyire én látom, a Nenee által Hanuként említett fiút többször is átdöfi az ellenfele, ami nem csoda, hisz már messziről láttam, hogy nagyon esetlenül mozgott, nem egy párbajhős típus szegény.

Hanu apja, a kormányzó pont azután vergődött át a nagy tömegen, miután a fia lezuhant a földre, és testéből kiszállt a lélek. Itt már a nanobotok is tehetetlenek. Legalább négyszer szúrt a támadója.

– Mit képzelsz magadról, te anyaszomorító?! – ordítja tele a hatalmas báltermet, de lehet a terem akármekkora is, ennek az embernek a hangja keresztülzengi és betölti az egészet. Villámokat szór a szeme a felé, aki legyőzője volt a fiának, aztán egyből le is térdel a fia teste mellé. – Istenem, fiam! – mondja, és a kezébe veszi a fia fejét.

Pont akkorra érnek oda a testőrök. Az egyik, aki odaér, szó nélkül aktiválja a fotonkardját, és levágja a másik párbajozó fél – aki Hanut megölte – fejét. Mindenki megint felkiált. Miután megölte, a férfi ennyit mond: „Megölte a kormányzó fiát!”

Eddon Bitt felemeli a földről Hanut, és a karjaiba veszi. Szúrósan Hanu gyilkosa szemébe néz. Az ember azt várná, hogy megköszöni, de valami teljesen más történik. Karjában tartott fiával szépen lassan lépdel a kijárat felé. Úgy tartja, mintha egy tollpihét vinne, látszik, hogy hatalmas erő van a kormányzó testében. Ahogy lépdel, szétnyílik az út, és mindenki hallgat, de ő elkezdi mondani.

– Eljöttem közétek, mert meghívtatok posványos magamutogatásotokra. Bíztam bennetek, hogy jó emberek nem tesznek olyat, amit saját maguknak nem kívánnának. De az aljasság, úgy látszik, nem ismer határokat. Eljön még az az idő, amikor azok is sírni fognak, akik most biztonságban, sunyin megbújva érzik, hogy hatalmukkal elintézhetnek, romba dönthetnek és megsemmisíthetnek bárkit is. Kis pöcsmadár az egész szutyok bagázs, nem mer egyenesen a szemembe nézni és kihívni! Csak a meleg ocsmány szagú odújából szurkál kifele. Megölhetitek a fiamat, majd eltüntethetitek a bizonyítékokat is, de engem nem vertek át! Ti kezdtétek, ezt ne feledjétek! Előbb-utóbb a véretekkel fogjátok kiírni a falra, hogy vesztettetek. Undorító, nyomorult férgek vagytok mind... Mert nem attól disznó a disznó, mert belefekszik a sárba, hanem mert jól érzi magát benne. Ilyenek vagytok mind! Álljatok félre az utamból! Ezt még megkeserülitek! – ordítja hangosan. – ...De meg ám... Nem is olyan sokára!

Ahogy végigkiabálja a báltermet, és kimegy a kapun, mindenki összesúg. Ez az ember most igen nagy fájdalommal hagyta el a helyet, és minden kétséget kizáróan jól elrontotta a báli hangulatot. Valami ilyen, vagy hasonló gondolat járja át az agyamat – hozzáteszem, nem is biztos, hogy jogosan, hiszen pont azelőtt ölték meg a fiát – mindenesetre Nenee épp készül lemászni az emelvényemről, amikor egy rettenetes nagy hanggal és rázkódással járó robbanás töri szinte ketté az egész báltermet.

Nenee kiesik a kezemből, és térdre zuhan. Én bár igyekszem úgy állni, mintha oda öntöttek volna ki betonból, de volt egy pillanat, amikor igen kétséges volt, hogy nem zuhanok Neneere. A terem tőlem távolabbi részén, nem messze onnan, ahol a párbaj nem olyan régen zajlott, beomlott a fal maga alá temetve egy halom embert. Páran ordítoznak, hogy „Megtámadtak”, „...úristen, megtámadott valaki”; ilyen és ehhez hasonló kiáltások hallatszanak mindenfelé.

Az eddig makulátlan kinézetű emberek most csupa porosan és – ami rosszabb a porosnál – véresen tántorognak. Egy pillanat alatt végül is felfogom, hogy ez nem játék.

Robbanás történt, az biztos, és beszakadt majdnem az egész terem. Látom repedezni a felső híd alját. Ha most nem megy ki innen mindenki, akkor még több embert fog maga alá temetni a hely. Nem sokat vacillálok, leugrom, és azonnal talpra segítem Neneet.

– Hé! Ember! Nem hagyhatod el a helyed – szól oda azonnal egy nem messze ugyanolyan emelvényen álló gladiátortársam, akit nem nagyon ismerek, csak látásból.

– Na és, mégis mi a terv? Megvárjuk, amíg ránk omlik az egész? Jobban teszed, ha te is segítesz pár embernek, hogy minél előbb kijusson ebből, mielőtt beomlik az egész – mondom, és mintha csak végszóra érkezne, a felső híd leomlik azokkal együtt, akik nem igyekeztek elég gyorsan lefelé. A por már az egész teremben kavarog, látni már csak nagyjából lehet. Doudy, Teo tőlem távolabb vannak, remélem, nincs semmi bajuk. Aztán elordítom magam én is: „kifelé innen, mindenki kifelé”!

A bálteremnek egy főbejárata, és oldalt legalább hat kisebb kijárata van. Természetesen mindenki a főbejárat felé nyomul. Én fogom Nenee karját, és húzom magammal Teóék felé, akik már szintén keresik a megoldást.

– Nyissuk ki az oldalajtókat, és menjünk! – mondom, miközben szinte szaladunk felé.

Az egész bálterem teljesen labilis lett, bármikor összedőlhet. Viszont az ajtó igen masszív, és nincs nyitva. Teóval és Doudyval, hárman nekifeszülve sem tudjuk megmozdítani. Már a világítás is kialszik, és csak a külső ablakokon átszűrődő fények adnak némi támpontot.

– Ha nem tudjuk ezeket kinyitni, akkor vagy most induljunk el a főbejárathoz, vagy késő lesz, és ránk omlik az egész! – kiabálja át Doudy a tömeget.

Ahogy ezt kimondja, az a rész, ami már amúgy is leomlott egy részben, az most teljes egészében bedől. Jó hír, hogy most már van fény, rossz hír, hogy az ajtó zárva, és ha gyorsan nem jutunk ki, akkor itt halunk meg mindannyian, akárcsak azok, akikre rádőlt a fal. És ha ez nem lett volna elég, ismét végigsorozza valami harci gép az egész bálterem oldalát.

2. SA-25 Dessio

Dessio valamit megérezhetett, amikor az apjával követte a kormányzót, pontosan Eddon Bitt ordítozása után, egyenesen a főbejárat felé. Senki nem hallotta és nem tudta mi történik, csak ők ketten.

– Menj!... És fogod tudni állítólag, hogy mikor – mondja Drake Freedama a fiának, Dessiónak.

– Fogom tudni! Mondtam, hogy őrültség, és gyűlölöm ezt a nagy ködösítést! De nyugi, megteszem, amit megígértem – válaszolja, és azonnal elrobog.

Pár száz méterre, a dokkolóban Dessio felmegy a harci fregatt rámpáján. Odabenn már várja a legénység.

– Uram! Készen állunk – kezdi a rangidős tiszt. – Viszont kérem, tekintse meg ezt itt... – mutat a virtuális kivetítőre, ami 3D-ben kivetíti eléjük a radarképet. – Három harci fregatt tart felénk. Harminc másodperc múlva érnek ide.

– Vezérprogram! – szól Dessio.

– Igen, uram! Sonara vagyok, miben segíthetek? – kérdezi az automata vezérlőprogram.

– Kérem a három gép típusszámát, leszállási helyét, felszállási idejét és helyét – utasítja a programot Dessio.

– Sajnos minden információt nem tudok megadni. De a gépek SA-24-es modellek, és két perccel ezelőtt startoltak.

– SA-24. Eddon Bitt kormányzó, mit keresnek a gépeid a Centrálisban? – mormolja maga elé Dessio. – Sonara, vedd fel a kommunikációt Zizi vezérlőegységemmel, a saját korvettemen.

– Sajnos nem engedélyezhetek kétirányú kommunikációt. Semmilyen befelé jövő adat nem engedélyezett, uram.

– De szeretem, ha egy program határozza meg, hogy mit tehetek és mit nem! – méltatlankodik morogva Dessio. – Jó! Sonara, akkor lépj be Zizihez, és egyirányú kommunikációt kérek! És induljunk!

– Igen, uram!

Amint ez elhangzik, és épp startolást kezdenék, a három SA-24 össztüzet zúdít a bálteremre. Hatalmas robaj rázza meg az épületet.

– Uram, megtámadták a rendezvényt. Akarja, hogy beavatkozzunk? – kérdezi a rangidős tiszt.

– Nem! – mered maga elé Dessio. – Nekünk most más a küldetésünk – mondja, miközben két kézzel fordít egyet a virtuális képen, és állít pár paramétert. – Sonara! Nagyjából ezen a területen kell most lennie Eddon Bitt kormányzó gépének, találd meg nekem!

– Azonnal, uram! Megvan – mondja szinte azonnal a program.

– Kövesd! – utasítja Sonarat.

– Uram, de támadás alatt van az Unilux! – sápítozik a rangidő tiszt.

– Én adom a parancsokat, maguk meg végrehajtják.

– Igenis, uram! – mondja megszeppenve a tiszt.

– Össztűzzel nem döntötték le az egészet? Vagy lerombolhatatlan, nem létező anyagból építették a báltermet – mondja, majd kis gondolkozás után folytatja –,...Vagy nem is az volt a cél. Kétségtelenül érdekes. Sok itt a talányos és szürke folt. De ez eddig sem volt meglepő – töpreng Dessio. – Sonara, mennyi idő alatt érjük utol, és hol?

– Tizenöt perc múlva, és a tenger felett, még közel a Nyugati Földhöz – válaszolja Sonara.

– Rendben – mondja Dessio, miközben a három SA-24 ismét sortüzet zúdít a bálteremre. – Szépen belekeveredtünk – motyogja megint maga elé Dessio, ahogy gyorsulnak Eddon Bitt kormányzó felé.

3. Drake Freedama

A kormányzó figyelte, ahogy a fia gyors léptekkel távolodik a megbeszéltek szerint a harci fregatt felé. Aztán, ahogy megfordulna, hirtelen az eddig háta mögött lévő Jim Kurdoo parancsnok szempárjával találkozik szembe.

– Parancsnok! Hogy kerül hirtelen a hátam mögé? – kérdezi a kormányzó kicsit meglepetten.

– Csak én jöttem ki... – kezdi a magyarázkodást, és közben mutat az ajtó felé, mint aki azt akarja magyarázni, hogy azon az ajtón csak úgy hirtelen, nem is tudja mi oknál fogva, egyszer csak kilépett, és aztán hipp-hopp, itt is termett – ...nem is tudom, csak láttam Önt, meg a kedves fiát, és tudja...

– Hajtotta a kíváncsisága – segít neki a kormányzó. – Ejh, Parancsnokom, Ön soha nem változik. De mi lesz akkor, amikor olyanba sikerül beleütnie az orrát, ami nem tartozik Önre? – kérdezi tőle Drake talányosan kellemetlenül.

– Az... Olyan... Olyan nem történhet! Én vagyok a parancsnok, és rám minden tartozik! – találja meg végre a hangját a parancsnok.

– Na, nem azért. Nem féltem én Önt, parancsnok – mondja lágyabban, de pici cinizmussal a kormányzó. – De ha véletlenül belefut egy uralkodói érdekbe! – csóválja meg fancsali képet vágva a fejét Drake. – ...Nos lehet, hogy gyorsan megköszönik a Birodalomnak eddig tett hazafias segítségét. Én az Ön helyében azért résen lennék.

Jim parancsnok még válaszolna Drake mosolygós arccal befejezett meglátására, mikor a három harci fregatt megérkezik hirtelen, és össztűzzel telibe találja a báltermet, amitől nem messze állva beszélgetnek. Alig bírnak talpon maradni a hatalmas rázkódástól.

– Mi a jó fene volt ez? – kérdezi a Parancsnok.

A kormányzó az eget nézi, ahogy a három gép egy kanyart ír le, majd rápillant az épületre, és látva a készületét az újabb fordulónak, vállon ragadja a parancsnokot, és arrébb tessékeli.

– Gyerünk, azonnal fedezékbe! – mondja, mire a parancsnok is észleli az újbóli támadást, sietve beugranak egy a báltermet körülvevő, az utat szegélyező, közepesen mély árokba. Abban a pillanatban mind a három ismét megsorozza az épületet, mire az megadja magát, és oldalt egy jó rész teljesen beomlik.

– Megtámadtak, vagy mi a franc történik itt? – néz maga köré a parancsnok igen buta arckifejezéssel, mint aki nem is érti, hogy ilyen hogy történhet meg egyáltalán.

– Azt hiszem, elárultak minket – válaszolja elgondolkozó arccal a kormányzó, és kimászik az árokból, mert láthatóan a három harci gép már nem jön vissza.

– Elárultak? De kik? – kérdezi a parancsnok, mert semmit sem ért, miközben ő is a kormányzó után mászik.

– Jim! Ön a parancsnok! Intézkedjen, mozgósítson, informálódjon! Azonnal! – nyomja meg az utolsó szót nyomatékosítva az akaratát.

A parancsnok valóban azonnal hívja is a parancsnokságot. Igen nehezen jelentkeznek be, hosszú másodpercek telnek el, miközben mind a ketten kémlelik az eget, hátha visszatérnek a támadók.

Ahogy várakoznak, hirtelen a kampusz mellett húzódó erdősebb részeken jó pár fegyveres ember jelenik meg. Egyelőre úgy látszik, mintha észrevétlenek szeretnének maradni, és éppen helyezkednek. A kormányzó veszi először észre őket, azonnal a parancsok vállára teszi a kezét, aki el van foglalva a hívással. Kicsit megrezzen az érintéstől, de látva, hogy a kormányzó a másik kezének mutatóujját a szája elé teszi, hogy maradjon csöndben, és int, hogy szép lassan menjen felé, azonnal megérti, mi történik. Szerencsére nem veszik őket észre, de amint pár lépést tesznek, nem várt vendégként megjelenik a virtuális kép: az előző hívásra válaszol a parancsnokság. Mondhatni, a lehető legjobbkor.

– Üdvözlöm, parancsnok! – mondja igen hangosan, mire mindketten megrezzennek, pisszegnek, belső hangra állítják a vevőjüket, és szinte egyből a földre vetik magukat.

Javára legyen mondva a parancsokság emberének, hogy ő is fogja a helyzet veszélyességét, és nem fecseg feleslegesen, hanem elhallgat. Igen fura látvány, hogy a Mynodis ilyen két hatalmas vezetője moccanni sem merve a földön várja, hogy észrevették-e őket, vagy sem. Mind a ketten a bálban voltak, így fegyvertelenek. Ha meglátják és lerohanják őket, kettejük fegyvertelen ellenállása egyenlő a semmivel. Jó ideig fel sem mernek nézni, csak reménykednek, hogy senki nem vett észre semmit ebből.

Az erdőben elhelyezkedők valóban nem foglalkoznak velük. Valószínű ők is inkább azzal vannak elfoglalva, hogy megőrizzék inkognitójukat.

A kormányzó meg a parancsnok szép lassan, ahogy csak tudnak, hangtalanul feltápászkodnak, és a lehető legláthatatlanabb módon elkúsznak egy bokrosabb és fás rész mögé.

A videohívást ismét előhozza a parancsnok, amit vonalban tartott addig, amíg éppen megbújtak.

– Hol a fenében voltak eddig? – korholja a parancsnok őket.

– Elnézést, uram, támadást realizáltunk a Unliluxon, és...

– Tényleg? Na ne mondja! Itt vagyunk, ahol éppen zajlik, maga barom!... – a Parancsnok igen kikelt magából, és ezt látva a kormányzó ismét finoman csendre inti, és átveszi tőle az irányítást.

– Figyeljen, katona! Milyen gépek voltak ezek? – kérdezi a kormányzó félhan-gosan.

– SA-24-es gépek. Uram!

– Az pedig itt csak Eddon Bittnek vannak a Mynodison... – mondja a Parancsnok ráncolva a homlokát.

– Hogy létezik az, hogy átengedték azonosítás nélkül, és megtámadhatták az Uniluxot? – teszi fel a második kérdését a kormányzó.

– Uram, a légtér teljesen üres volt. A támadás előtt két perccel tűntek fel a harci fregattok a semmiből – hebegi a katona a parancsnokságon.

– De át kellett repülniük a fél bolygón, az képtelenség, hogy nem vették észre őket. Ilyen álcázás nem létezik – torkolja le a katonát a Parancsnok még mindig ingerülten.

– Uram, két perccel ezelőtt vettük csak észre, azonnal indítottuk utánuk négy birodalmi vadász századot és négy harci korvettet.

– Rendben! De van egy SA-25, ami titkos akciót hajt végre, és követi a kormányzó gépét. Neki szabad utat kell, hogy engedjenek.

– Tudunk róla, uram, Sonara vezéregység már átadta a birodalmi parancsot, és mi nyugtáztuk. A vadászszázadokat az Uniluxra küldtük, illetve az SA-24-ek likvidálására.

– Mikor kapták a birodalmi parancsot az SA-25-ről? – kérdezi a kormányzó.

– Ma hat órakor, uram.

– Hm. Még mielőtt bármi indulhatott volna. Ez szép cselszövés! – mormogja a kormányzó, és igen elfoglaltan maga elé bámul. Látszik, hogy csak úgy cikáznak a gondolatai. – Biztos ebben, katona? – kérdezi kétkedően a kormányzó, mire a katona, mintha ellenőrizné zavarában ismét, hogy jót mondott-e.

– Uram, ez uralkodói, kettes szintű főparancsnoki utasítás. Óhajtja a kódolást megtekinteni?

– Főparancsnok? – kérdezi a Parancsnok.

– Ha nem ért az utasítással egyet, akkor mivel, ez magasabb... – kicsit visszafogja itt magát, mert kellemetlen a helyzet, de aztán folytatja a katona – ...Szintű, mint az Ön utasítási szintje, ezért csak személyesen, és csak Ön tudja ezt felülbírálni, a felelősség átvállalásával, én, uram, nem tudok mit tenni.

– Nem! Nem kell! Nem akarom felülbírálni, a parancs egyébként helyes – mondja kormányzó.

– Mi dolga lehet itt a Főparancsnoknak? – kérdezi költőien a Parancsnok.

– Az, hogy... hm... Nagyon úgy fest, hogy nincs szükségük ránk, Parancsnok. Illetve nagyon is, hogy szükségük van ránk, csak nem örökre.

– Hogy?

– Nem érdekes. Foglalkozzunk a feladatunkkal! – mondja a kormányzó.

– Milyen károkat és hol okoztak az SA-24-ek, és most merre vannak? – kérdezi a Parancsnok.

– Jelentés szerint csak az Uniluxon rongálták a báltermet, illetve, amit értek. Nemsokára elhagyják a Centrális légterét, de a birodalmi vadászszázadok leszedik őket.

– Várjon! A Centrális légterét nem hagyhatják el a századaink. Nem akarok feszültséget – mondja hirtelen a kormányzó. – Mennyi idő, amire erősítést tud ideküldeni?

– Uram, a csapatszállítók negyvenöt perc múlva tudnak egy nagyobb egységet szállítani. A legközelebbi őrparancsnokságon kétszáz egység állomásozik, és egy csapatszállító – magyarázza a katona.

– Mennyi idő őket átszállítani? – kérdezi a kormányzó.

– Minimum tizenöt perc, uram.

– Azonnal indítsák el őket! – mondja a kormányzó, majd bontották a vonalat.

4. A vezető

Úgy érzem magam, mint egy fába szorult féreg. Az előttem álló ajtó emberi erővel, úgy látszik, bevehetetlen. Kívülről meg valami harci gép soroz, most már másodszorra, amivel megint csak halálba küldhetett jó pár embert. Viszont ahogy egy picit elül a por, amit a ledőlt terem oldala, illetve az újabb lövéssorozat okozott – mivel már a külső fény így bejut a terembe –, észreveszek egy kicsi, targoncaszerű gépet, amit arra használnak, hogy nagyobb, nehezebb dolgokat felemeljenek és helyre tegyenek.

Azonnal odarohanok hozzá, és próbálom működésre bírni. Szerencsére első utasításra működésbe lép, és szó nélkül rontok neki az ajtónak. Az első próbálkozásra félig kiszakad, de nem enged teljesen, majd a következő nekirohanásra tokostól zuhan ki az ajtó, megnyitva így nekünk a szabadulás útját.

Hirtelen Amy hangját hallom a privát csatornámon.

– Mi történt, Ree? – kérdezi Amy nyugodt hangon, neki a döntéseihez nem kell adrenalin, ő bármikor képes nyugodt lenni.

– Nem érek rá, Amy, megtámadtak bennünket, vagy nem is tudom, mi van itt, de beszakadt a bálterem és lőttek ránk!– mondom, de épp teszem a dolgomat.

– Nagyon messze vagyok! De azonnal indulok – válaszolja Amy, és bontja a vonalat.

Én közben nem szállok le a targoncáról, hanem megyek tovább, és a többi ajtót is ugyanígy kitöröm a helyéről, hogy könnyebben ki tudjanak menni rajta a benn rekedtek. Iszonyatos odabenn a káosz. Van, aki halott, van, aki beszorult. Van olyan, aki épp az életét menti, és próbál kijutni. Van, aki éppen készül eltaposni azt, aki a földön magatehetetlenül vagy ájultan fekszik. Szörnyű helyzet alakult ki, csupán csak pár másodperc leforgása alatt.

Engem, megmondom őszintén, pusztán csak azok foglalkoztatnak, akiket ismerek. Van egy minimális ellenszenv ezekkel a 13-asokkal szemben, nem tudom megmagyarázni, mi okból. Tódul ki a nép az ajtókon. Most látszik csak, hogy mennyien voltunk odabenn.

Kinn várnak a barátaim, de idebenn még vannak, akik élnek, és bármennyire is semmi közöm nincs hozzájuk, mégis visszafordulok, nem visz rá a lélek, hogy otthagyjam őket tehetetlenül. Tizenöt méterre onnan, meglátom a földön mászva Debyt, a riportert. Nem nagyon halad, meg be is van szorulva. Amikor odaszaladok, hogy segítsek, látom, hogy a nagy faldarabok nem csak őt, hanem még négy embert tartanak fogva. Azonnal visszaszaladok a targoncaszerű kis gépecskéhez, felpattanok rá, és finoman félremozdítom azt az igen nagy és nehéz faldarabot.

Mindenki szabaddá válik, Deby is fel tud állni, csak sántikálva mozog. Megpillantom az igen mocskos arcú Szenátorasszonyt is, aki éppen Debyvel beszélgetett, mikor az első támadási hullám becsapott. A Szenátorasszony a karját húzza, nagyon úgy látszik, hogy eltörött. Számomra ismeretlen két férfi meg egy nő volt még a törmelékek alatt. Az egyik férfi már halott, a nő meg a másik férfi tudnak járni, bár a férfinak, úgy látszik, el van törve a lába.

Hálálkodni akarnak, de szólok nekik, hogy ez nem az az idő, és azonnal ki kell jutni, mert bármikor összedőlhet az egész. Segítek Debynek meg a Szenátorasszonynak is, ketten így szépen rám támaszkodva, kibicegünk.

Odakinn már várnak Teóék, biztonságos távolban a helytől. Leültetem őket, megnézem, nincs-e valami nagyobb bajuk. Szólok Doudynak, hogy vigyázzanak rájuk, és azonnal vissza is fordulok, hátha találok benn valakit még, akinek tudok segíteni.

Mindenki úgy néz rám, mintha szellemet látna, hogy minek megyek én még oda vissza, de nem tudnak visszatartani. Szaladok, ahogy bírok, és máris pattanok fel a targoncára. Odabenn már egyre kevesebben vannak, és akkor megpillantom Seet.

Egy fiúnak segít, aki beszorult.

– Menj arrébb, See! – kiáltok oda neki, amire odébb áll, mert látja a tervem.

Szépen próbálom arrébb mozdítani a nagy leszakadt faldarabot, mire az alatta fekvő Tom Totti felkiált a fájdalomtól. Azonnal abbahagyom, és látom, hogy ez így nem lesz jó. Meg kell emelni. Van egy másik, de sokkal kisebb törmelék, azt gyorsan odatolom, a nagyobb alá feszítem, és a targoncával addig tolom, amíg meg nem emeli a nagyot, és közben See kihúzza Tomot.

– Jól vagy? – kérdezem Tomtól.

– Mint akit a kutya szájából húztak ki – mondja mosolyt erőltetve az arcára Tom.

– Tudsz járni? – kérdezem tovább, mert nem szeretném, ha itt omlana ránk az egész.

– Szerintem igen – válaszolja, és belekapaszkodik az odanyújtott karomba, sőt See is segít neki, így nagy nehezen lábra emeljük, és bicegve bár, de kisétálunk az ajtón.

Odakinn már jó páran vannak Teóék. Legalább negyven gladiátor, Nenee, aSzenátorasszony, Deby, az ismeretlen férfi meg a nő, és most See meg pár évfolyamtársa is odajön, és így elég szépen felduzzad a tömeg.

– Jó, akkor most... – kezdek bele a mondanivalómba, mire nem olyan távolról az erdők felől egy nanoágyúból öt másodpercenként egy-egy lövedéket lőnek ki pont mellettünk a bálteremre – ...Gyerünk gyorsan, menjünk arrébb! – mondom egész másképpen befejezve a mondatot, amit elkezdtem.

Kicsit mindenki meg van zavarodva. Először a légi támadás, most meg már ágyúval is lőnek. Ez egy elhárító löveg, amit főként légi elhárítóként használnak. Mióta beszéltem Titóval, azóta van némi fogalmam a fegyverekről meg harci gépekről, és valamit mesélt erről is. Viszont, hogy ezek megint ránk lőnek, biztos, hogy nem velünk vannak. Nem szokványos egy ilyen löveget külön, ráadásul cipelve mozgatni, és épületeket lövöldözni vele. De a hatása minden kétséget kizáróan eredményes. Pár lövés, és az a nagy bálterem megadja magát.

Ahogy összedől az épület, hatalmas porfelhő keletkezik. Mindenki az arca elé teszi a kezét, a szemét védve.

– Ne maradjunk fegyvertelenül itt, ráadásul kereszttűzben! – mondom, és máris karjai alá nyúlok Tomnak, és megemelve viszem magammal, és látom, hogy a többiek is követnek.

Pár száz méterrel odább, egy viszonylag védettnek mondható bokrosabb, erdősebb részen megállunk. Mindenki öltözetet váltott már, a báli ruha kényelmetlen.

– Úgy látszik, ott több résztvevős buli kezd kialakulni – mondja Doudy.

– Mi a terv? – kérdezi az egyik gladiátor, aki nem a mi ludusunk tagja, de látásból ismerem.

– Fegyverek nélkül lesöpörnek minket, még csak erőlködniük sem kell – mondom, és körbenézek. – Menjünk vissza az arénához, itt most eléggé puskaporos a levegő! Fegyverezzük fel magunkat, és gondolkozzunk!

– Jó lenne a harci fotonfelszerelés! – mondja See, igen jogosan.

– Jó lenne, de most az sokkal veszélyesebb. Egyelőre legyen valami, aztán majd ha veszünk egy mély lélegzetet, meglátjuk, merre tovább. Vagy van valami más és jobb parancsod? – kérdezem, és nézek a lányra, mert végső soron eddig ő parancsolt nekünk.

– Nem! Nincs. Sajnos tökéletesen igazad van. Induljunk! – törődik bele See.

Nem is gondoltam volna, hogy ilyen hosszú az út az arénáig. Nekem nem okoz gondot, de akik sérültek, rosszul viselik a hosszabb, megerőltetőbb utat. Amerre megyünk, távolabb hallani vonuló alakulatokat, amiből egyértelműen kiderül, hogy ez a mai napi dolog nem csak egy egyszerű harci fellángolás. Sokkal komolyabb.

Az arénát megpillantva már látni lehet, hogy szintén támadás érte. Nagy porfelhő azt mutatja, hogy nem is olyan régen történhetett.

Beérve, egyből a fegyverek után nézünk a gladiátorokkal, a sebesülteket pedig visszük magunkkal, ha megállunk és szükséges, majd kaphatnak kezelést is. Időközben az arénában is nagy a mocorgás. Kimegy mindenki az aréna küzdőterére. Miután felfegyvereztük magunkat, és lefektettük a sérülteket, indulnánk mi is ki a többiek után.

Távozóban Tom Totti visszaszól.

– Én is mennék! – ajánlkozik Tom.

– Tudom!... De csak jönnél! Feküdj, és majd jön a segítség – mondja See, és mosolyog.

Amikor elindulnék, elkapja a csuklómat a Szenátorasszony.

– Nem volt alkalmam még, de... köszönöm – mondja nekem a Szenátorasszony, hálás arccal.

– Ez csak természetes – mosolygok rá, és megpaskolom a kézfejét. – Maradjanak itt, mi elmegyünk körülnézni, hogy mi a helyzet! – mondom.

– Én veletek megyek! – közli az a nő, aki szinte sérülés nélkül kelt ki Debyék mellől.

Nem szól neki senki semmit, az ő dolga, hogy mit szeretne. Amint végre elindulunk kifelé, megérkezik két egészségügyis a Szenátorasszonyhoz, Debyhez, Tomhoz, a férfihez, akit hoztunk, és pár gladiátor is csúnyán megsérült.

Kiérve igen hatalmas tömeg gyűlt össze. Amikor harci játékok vannak, bár akkor is látszik, hogy igen sokan vagyunk gladiátorok, de eltörpül a mi kis csapatunk a lelátón ülő, néha több százezres tömeg mellett.

Középen már valaki osztja az észt. Persze. Ki is lehet más, mint Star Delu? Kinn vannak már Markóék is. Aggódtam értük, mert elég ramaty állapotban van az aréna. De Val meg Sven kivételével mindegyik egészséges. Val arca véres és csupa piszok.

Sven meg a karján levő hatalmas horzsolást mutatja, hogy az egyik lehulló kődarabbal birkózhatott. Jöttünknek igen örülnek, és ahogy közel érünk hozzájuk, mindenki félreáll és szabad utat enged, középen az igét mondó Star felé.

– Á! Itt jönnek a bulizós elitek! Milyen volt táncolni? Benéztetek a szórakozás után a szegény társaitokhoz, hogy jól vannak-e? – kérdezi igen felháborodottan és flegmán. – Hát nézzétek meg, nem vagyunk jól! Egyáltalán nem, nagyon is szarul vagyunk!

– Star, elég az igazságtalan és aljas mondatokból... – kezdenék bele nyugodt hangnemben, de belém fojtja a szót.

– ...Még hogy te utasítgatsz? Mi itt majdnem meghaltunk! – mondja széttett kézzel és körbefordulva mutatva magát a többieknek, mintha ő lenne a legnagyobb áldozati bárány. – De akkor csak hadd kérdezzek valamit! – mondja álnok módon, aljasul kelepcébe húzni akaró, róka mondatokkal. – ...Most, hogy így a sors előbb földbe tiport, és jó pár gladiátortársad nemrégen meghalt, és senki nem foglalkozik velünk, de adott egyben egy lehetőséget, mit gondolsz, nagyokos és hatalmas Ree?

...Nem lenne végre okunk is és lehetőségünk is rá, hogy lelépjünk ebből a pöcegödörből, és hátra se nézve itthagyjuk a tízesek kényes valagát, akik nem törődve velünk csak a hasznukat akarják elvenni, a mi életünk árán is akár? A sors kitárta a szabadság kapuját nekünk. Mindenhonnan csak az hallatszik, hogy a háború megtizedeli a Centrálist. Eddig ők szórakoztak rajtunk, most egyék meg, amit főztek!

Hagyjuk őket, hogy megfőjenek a maguk levében! Semmi közünk nekünk ehhez. Hagyjuk magunk mögött ami eddig volt, és végre legyünk szabadok! – kiáltja a végét szinte, és megint körbemutogatja széttárt karjával magát, amikor igen sok gladiátor bólogat, és igazat ad neki.

See arcára nézek, és látom, hogy szíve szerint mondana is meg nem is valamit, de inkább jobb, ha nem engedem szóhoz jutni, mert az nem biztos, hogy most előnyös lenne. A gladiátorok fele rám tekint, és se nem ellenzi, se nem támogatja Start. Várják, hogy én mit reagálok. Tanácstalanok, mert amit Star mond, igaz. Ráadásul ki ne szeretne szabad lenni? Muszáj hát, hogy rendet tegyek a fejekben.

– Star barátom! Te és ti mindnyájan gladiátorok vagytok. Saját magatok döntése okán hatosok lettetek, és a dicsőséget, a harcot, az erőt, izgalmat és a hírnevet választottátok. Senki nem kényszerített benneteket. Bárkit könnyű szapulni. Nem mondom, hogy fényesre kell nyalogatni a tízesek valagát, de azt, hogy ti itt eddig éltetek, nagyrészt nekik is köszönhetitek. Most, amikor az első lehetőség adatik, hogy keresztbe tegyetek nekik, vagy a segítségükre legyetek, beléjük rúgnátok? Ez az emberies viselkedés? Nem! Egy gladiátor hős és dicsőséges, nem pedig álnok, megalkuvó és sunyi huszár! A gladiátor előremegy a harcban, és teszi a dolgát, nem pedig hátul kullog, vagy inkább a csatából átellenes oldalon szalad messzire. Kik vagytok ti? Senkiházi nyavalyás nyulak, vagy gladiátorok?! – kérdezem hangosan a végén megnyomva az utolsó szót, amire mindenhonnan jön a válasz: „gladiátorok”. – ...Kimehetünk innen, és bujkálhatunk hónapokon, éveken keresztül, elkerülve a harcokat, mint a patkányok a csatornákban. Élet az egy gladiátornak? Szerintem mi harcosok vagyunk, és emberek is egyben. Jó emberek. A mi feladatunk az az, hogy tegyük azt, amihez értünk. Azon vitatkozhatunk, hogy melyik oldalára állunk a háborúnak, de azon, hogy részt vegyünk-e benne, vagy elfussunk, mint a félős kutyák, nincs mit tanakodni.

– Soha nem leszek a szolgád! – mondja megvetően Star, és kiköp a földre.

– Rendben, Star! Válasszatok vezetőt, és ha értelmes céljai vannak, akkor kövessük mindannyian. Sőt jobbat mondok, legyél te a vezetőnk! De akkor pontosan határozd meg a célokat!...Mert eddig, ha jól értettem, a terv nagy része annyi, hogy elszaladni óhajtasz mentve az irhádat – vetem hangosan oda Star felé, és várom, hogy reagáljon. Star viszont nem szól semmit. Bármit mondana is, most az a saját nyakának kitörése lenne – ...Nos, Star? Figyelünk rád. Válasszunk téged vezérnek? – szegezem neki a szúrós kérdéseket, de közben páran elém állnak, más ludusok vezér egyéniségei.

– Nincs mit választani, mert ez egyértelmű, Ree... Te vagy a vezérünk, mind azt akarjuk, hogy mondd, mit tegyünk, és mi veled megyünk bárhová, legyen az menny, vagy akár a pokol legmélyebb bugyra is – mondja Beers, és biccent felém egyet, mire mindenki helyesel.

– Legyen! – fogadom el pár hosszú másodperc gondolkozás után most huzavona nélkül, mert idő sem sok van szerintem, meg én is érzem, hogy ha én nem teszem meg, senki más nem fogja. – Nem nagyon tudom és tudjuk, mi történt. Azt sem, hogy csak itt nálunk, vagy a városok mindegyikében-e. De azt tudjuk, hogy megtámadták az Uniluxot. A szándék nem világos, viszont a végeredmény látványos. Segítsünk abban, hogy visszaálljon a rend, vagy ha az már visszaállíthatatlan, akkor abban, hogy ne maradjunk vesztesek! Látva a mostani fejetlenséget és tanácstalanságot, tegyük oda magunkat! – mondom, és a szemekbe nézek, mire mindenki felemeli a kezét helyeslően, majd folytatom. – Velünk van egy birodalmi katona, See See – mutatok Seere. – Nagyjából ezren vagyunk, négy parancsnokot nevezek ki. Star, Beers, Grotton, Torro, és jómagam. Osszátok el a gladiátorokat! A Ludus Belli hozzám tartozik, meg még amit hozzám osztotok. Tízesével alakítsatok csapatokat és azoknak csapatvezetőket! A csapatvezetőket a parancsnokai irányítják, a parancsnokok nekem és See főparancsnoknak tartoznak felelősséggel és jelentési kötelezettséggel. Mindenki fegyverezze fel magát. Van öt percetek, hogy mindent megszervezzetek – mondom, és odafordulok Seehez.

– Azt hiszem, inkább én lennék alattad egy parancsnokod, és jobb lenne, ha te lennél a főparancsnokunk – ismeri be See őszinte arccal.

– Dehogy! Szedd össze magad! Te vagy a kapcsolat köztünk és a birodalmi katonaság között. Láttuk a bálterem körül a támadókat. Komoly, felfegyverzett harcosoknak tűntek. Kerüljünk a hátukba! Derítsük fel, hányan vannak, esetleg hogy mi a céljuk, és ha tudjuk, egységes erővel győzzük meg őket arról, hogy nem jó helyre jöttek!

– Pont ezt mondtam, Ree. Csűrhetjük ezt, vagy csavarhatjuk bárhogy! Te vagy itt valójában a főparancsnok! hidd el nekem. Ezt csak az nem látja, aki vak.

5. Támadás, rombolás és gyilkosság

– Sonara! Adjon helyzetjelentést az SA-24-esekről! – utasítja a vezéregységet Dessio.

– Uram, az Uniluxot szétlőtték, és pár perce elindultak utánunk, de az irányukból ítélve ők északnyugatra tartanak, a céljuk ismeretlen.

– Mennyi idő múlva érjük el Eddon Bitt kormányzó gépét?

– Három perc múlva, uram.

– Rendben. Élesítsék az összes löveget és támadó fegyverzetünket, nem akarok tévedni és kudarcot vallani! – parancsolja Dessio.

A tenger felett igen nagy sebességgel közelednek a kormányzó felé, aki, úgy látszik, nem haza igyekszik, hanem valamelyik északi gyára felé vette az irányt. A Bitt birodalom a Nyugati Föld keleti részén igen magasan felnyúlik északra, majdnem Walt kormányzó rezidenciájáig.

Dessio miközben repülnek most is – mint ahogy mindig – lenyűgözve álmélkodik a gyorsaságtól. Ezek a mostani harci gépek, akár a fény sebességének egytizedét is elérik, mégis tökéletesen lehet manőverezni velük, és a belső emberre ható fizikális hatás minimális.

Ahogy letelik a három perc, a gép lassít, és mégis megelőzi a kormányzó gépét.

– Sonara! Minden üteg tűz! – utasítja a vezéregységet, aki éppen szembe fordítja a SA-25-öt a kormányzó privát korvettjével, és így farkasszemet néz a két gép. A kormányzó korvettje eltörpül a harci SA-25 mellett, de minimális támadásra természetesen képes, és persze a pajzsa elegendő védelmet nyújt ideig-óráig egy kisebb támadás ellen is. Viszont nem arra tervezték, hogy harci helyzetben a fronton arasson sikert. Most Eddon Bitt kormányzó biztosan kapkodva keresi a megoldást, hogyan tudna meglógni vagy kievickélni a halálos helyzetből, mint amikor a kígyó éppen nyeli az egeret, aki már sejti, hogy itt a vég, de azért próbál kibújni az elkerülhetetlenből.

Másodpercek telnek el, és nem történik semmi, ezért Dessio megismétli a parancsot. „Sonara! Azt mondtam, minden üteg tűz!” De mintha csődöt mondott volna a támadó fegyverzet, nem történik semmi.

Aztán hirtelen az SA-25 másodpercek alatt iszonyatos sebességre kapcsol, és otthagyja a kormányzó gépét.

– Elnézést, uram! De más feladatunk van – közli nyugodt hanglejtéssel Sonara.

– Mi a francot jelentsen ez, Sonara?! Én vagyok a parancsnok, azt teszed, amit parancsolok! – utasítja mérgesen rendre a vezéregységet.

– Sajnálom, uram! Ön nincs felhatalmazva arra, hogy felülbírálja a célt – válaszolja Sonara, miközben egyre csak gyorsítja a gépet.

– Nem én vagyok a parancsnok? Hova megyünk?

– Nincs utasításom rá, hogy ezt közölhessen Önnel – válaszolja továbbra is nyugodtan Sonara.

Dessio igen mérges, de pontosan tudja, hogy fölöslegesen vitatkozik a vezéregységgel, program szerint azt teszi, amire utasítása van, és itt most nem ő az, aki az utasításokat osztogathatja. Így inkább csendben várja a következő eseményeket, töpreng hogy mi az oka ennek, és közben jár az agya, hogy kiutat és megoldást keressen a helyzetre, vagy legalább kitalálja, kinek állt ez érdekében. Időközben megérkeznek a Nyugati Föld keleti partvidékéhez, amit gyors sebességgel követnek. Úgy látszik, észak felé. Az eredeti célt, Eddon Bitt kormányzót igen gyorsan maguk mögött hagyják, és ezek után Eddon Bitt is a menekülő és távolodó útirányt választja, mintsem hogy kövesse őket.

Pár perc alatt elérnek Walt kormányzó rezidenciájához, amit Dessio azonnal felismer, de érteni egyáltalán nem érti, miért kellett ide jönniük. Átszalad ez a gondolat az agyán, a következő pillanatban az SA-25 olyan iszonyatos erejű sorozatot zúdít rá, amilyet eddig Dessio korvettektől még nem látott soha, és zonnal megvilágosodott, hogy a valódi cél a kormányzó, csak éppen a Nyugati Föld északi kormányzója, Walt Boulder volt. A hatalmas rezidenciát hosszú percekbe telne, amíg halomra lövik, és tíz elhárító löveggel abban a pillanatban, amikor lőni kezdik a rezidenciát, választámadást kap az SA-25.

A következő pillanatban megint fura dolog történik. Megjelenik az a három SA-24, amelyik lőtte az Uniluxot, és szinte azonnal ők is tüzet nyitnak a rezidenciára.

Az SA-25 meg a három másik gép másodpercek alatt porrá zúzza a gyönyörű építményt, amely előtte úgy tündökölt, mint egy valóságos műremek. Ezután, mint aki jól végezte dolgát, az SA-25 elindul visszafelé, nyomában a másik három géppel.

Dessio magában gondolkozik. A fedélzeten senki nem nagyon mer semmit szólni. Mindenki úgy figyelget körbe, mint amikor egy fogadáson káposztát szolgálnak fel babbal és lencsével, és abból jól befalva az emésztési gázokat valaki önfeledten szabadon kiüríti a közös térbe, a többi ember meg keresi, hogy vajon ki is lehetett a hatás előidézője.

Dessio látja, hogy ez már az elejétől fogva tudatosan megtervezett csapda volt. Belekevertek egy Centrálison élő ismertebb embert, aki megtámadja, sőt meg is öli a Nyugati Föld egyik kormányzóját, majd visszaérkezve adott a viszonttámadási lehetőség. De miért nem Eddon Bitt kormányzó? Hiszen őt is le tudta volna vadászni. Mi köze van ehhez Walt Bouldernek?

6. 109. darab

Eddon Bitt a karjaiban tartotta Hanut, miután felszállt a magán korvettjére, és száguldottak Nyugat felé.

A kormányzó igen kemény ember, de szeme sarkában egy könnycsepp csak legördül egészen a szája széléig. Nem sokan, de azért egy páran tudják, hogy Hanu nem az ő fia. Bár egyébként is nehezen fejezi ki a kormányzó a szeretetét, Hanuval való kapcsolatát ha valaki látta, bizonyára azt érezhette, hogy semmi kötődés nincs közöttük, holott a kormányzó mindennek dacára kedvelte őt.

A felesége sokat járt illegális légyottokra, és talán egy hős gladiátor lehetett a szerencsés apa, ezt már soha nem tudjuk meg, és maga Marisa sem volt hajlandó elárulni – lehet, hogy még ő sem tudja. Marisa viszont szívből gyűlölte a kormányzót. Talán, ha tehette volna, már megölte volna. Viszont évek óta már nem is laknak együtt, sőt pár hónapja elmondása szerint végre a válóindítványt is útjára indította, aminek a kormányzó igen örült.

Hanuval az utolsó pár évben már egyáltalán nem foglalkozott, a kormányzóra bízta, holott vér szerint nem az ő gyereke.

A kormányzó most látva a fiú halálát igen meghatódott, mégis csak húsz évig – abban a tudatban jó ideig, hogy a saját gyereke – igen nagy kötödés alakult ki a két ember között, és elveszíteni mindig fájó egy az emberhez közel állót.

– Hova megyünk, uram? – kérdezi finoman a korvett irányítótisztje.

– Haza – mondja magába roskadva a kormányzó.

– Igen, uram, azonnal – válaszolja, és máris intézi a vezérlőegység által az útirányt.

A kormányzó palotája a Nyugati Föld déli részének felső északi csücskében van, igen közel a Boulder rezidenciához. Szinte az egész déli földrészen a kormányzó gyárai helyezkednek el, amik az utóbbi években gombamód szaporodtak.

Már vagy negyed órája utaznak, és a kormányzó még mindig egyhangú szomorúságába burkolózva néz maga elé.

– Elnézést, uram, de nagy sebességgel közelít hozzánk egy harci fregatt... őőő... Uram, egy SA-25-ös az – mondja kicsit bizonytalanul a tiszt.

– Hogy mi? – ugrik hirtelen talpra a kormányzó, akinek erre a mondatra megszűnik minden baja a világgal.

– Ott van! – mutatja a 3D-kivetítőben a kormányzónak, ahol látni, hogy nagyon gyorsan közeledik.

– Ez nem létezik! – mormogja maga elé a kormányzó. – ...Mindjárt beér bennünket.

– 2 perc 33 másodperc, Uram – helyesbíti a tiszt.

– Kapcsolatfelvétellel próbálkozzanak! – parancsolja a kormányzó.

– Próbáltuk már, uram, de nem reagál.

– Az baj. Kicseszettül nagy baj.

A virtuális kivetítőn látni a gép nagyon gyors mozgását és a távolság drasztikus csökkenését a két gép között. Nem nagyon tehetnek semmi mást, csak várnak.

Az SA-25 megelőzi őket, és szemben állva – háttal repülve – beáll eléjük farkas szemet nézve velük.

– Ez nem lehet igaz! – hüledezik Eddon Bitt – Valóban SA-25! – mormogja maga elé a kormányzó.

– Uram, tüzeljünk? – kérdezi bizonytalankodva a tiszt.

– Nincs értelme! – gondolkodik el a kormányzó. – Ha akartak volna, akkor már darabokra lőnek. Itt más a cél. De mi lehet?! – teszi fel magának a költői kérdését.

– Uram, elmennek! – jelenti a tiszt.

– Látom. Hívja azonnal Ninát! – parancsolja a kormányzó.

A tiszt azonnal intézi a kapcsolat létesítését. Pár másodperc múlva látható is Nina Eorin a virtuális kivetítő képén.

– Kormányzó!

– Nina, itt volt! Itt volt előttem! Láttam!...A mocsok tetű mégiscsak megcsinálta! – mondja izgatottan a kormányzó, majd belehuppan a székébe. – Az SA-25 előttem állt pár másodperccel ezelőtt – magyarázza a kormányzó. – Nina, odamegyek. Egy perc, és ott vagyok, jobb lesz személyesen! – mondja, és bontja a vonalat. – A központi hangárba megyünk! – utasítja a tisztet.

Valóban, talán egy perc sem kellett, mire dokkolt a gép. A kormányzó máris liftezett fel a hídra, Nina irodájába. Kiszállva már robog is szinte át a felső hídi folyosón, ahol Nina már az ajtóban várja, és hellyel kínálja.

– Hogyhogy itt van, Nina? – kezdi a kormányzó megszokott, nyers stílusával.

– Baj talán, hogy itt vagyok? Hol kellene lennem?

– A bálon! – veti oda határozottan, mintha ez a világ legtermészetesebb dolga lenne,

– Oh, hát én nem vagyok odavaló, kormányzó. Meg most sokkal jobb, hogy itt vagyok.

– Igaza van, most... csak úgy... eszembe jutott... De mindegy is – mondja a kormányzó, kicsit mintha szétszóródtak volna a gondolatai. – Megölték Hanut! – vált gyorsan témát, ami igen durván befagyasztja a levegőt az irodában.

– Hogy mi? – kérdezi durva, hitetlenkedő arccal Nina.

– Megölték! Ez egy előre megtervezett koreográfia, Nina. Nem kisiskolásokkal van dolgunk. Nagyon úgy fest, hogy igen magas körökben szúrjuk valakinek a szemét.

– De mi történt?

– Annyira nem érdekes. Belekeverték... Hanu nem egy mestervívó... és hát megölték. Egy légynek sem tudna ártani. Ő aztán, ha valaki, akkor... ő az, aki senkit nem provokál, senkit meg nem sértene. Csapda volt, amibe szegény belesétált. Ő volt az áldozat, de a cél én voltam – mondja, és látszik, hogy még mindig marja a lelkét a nem is olyan régen történt párbaj és Hanu halála. – Nina, hogy állunk?

– Mire kíváncsi pontosan, kormányzó?

– Hány darabbal vagyunk készen, és mennyi pénzünk maradt?

– 109 darabbal, uram. Egy fél kreditünk sem maradt – mondja Nina fancsali arccal.

A kormányzó háttal belesüpped az ülőalkalmatosságba, és nagyot sóhajt.

– Ez azt jelenti, hogy betyár nagy csőbe kerültünk – néz maga elé a kormányzó –, nemsokára jelentkezni fog a Birodalom, hogy megkaphassa a jussát, és fogadni mernék, hogy... – A kormányzó be sem tudja fejezni a mondatát, amikor bejelentkezik az Uralkodóhelyettes.

– Üdvözlöm, kormányzó! – köszön igen kifinomult, kellemes, fejedelmi stílusában Sesile.

– A férgek kirágták a hulla testét!...És a férgek elhagynák a tetemet – mondja cinikus, haragos, tehetetlen mosollyal a kormányzó.

– Hogy mondja, kormányzó? – kérdez vissza Sesile, mert nem nagyon érti, mit akar ezzel mondani, holott ha egy kicsit mögé gondolna, pontosan értené.

– Nem érdekes. Gondolom, a 100 darab SA-25-ös fregattért jelentkezett.

– Nos. Az a helyzet, hogy... – kezdené finomkodó stílusban Sesile, de a kormányzó a szavába vág.

– Az a helyzet, ami nem lehetne a helyzet, hacsak valaki bele nem fingott volna a nullás lisztbe. De ugyebár, ilyen nem létezik. Mint ahogy az sem létezhetett volna, hogy ma találkoztam egy nem létező SA-25-tel a légterem közelében, amit nem én gyártottam – mondja felfokozott és kicsit cinikus hangnemben a kormányzó.

Sesile döbbent arccal bámul egy pár másodpercig, majd erőltetett mosollyal válaszol.

– Azt az információt kaptuk, hogy a bálon kialakult egy kis konfliktus, majd utána előkerült egy SA-25-ös korvett, ami így a mi szerződésünket fenyegeti.

– „Kis konfliktus” – mélázik el a kormányzó. – Nézze, Sesile. Azt gondolom, hogy fölösleges itt a fingot reszelgetnünk. Vesztettem. Ön, vagyis a Birodalom nyert. Mikor, hova és hogy szeretné, ha szállítanánk a 100 SA-25-öt? – kérdezi határozottan a kormányzó.

– Elindítottam egy csapatszállítót, ami nemsokára odaérkezik a száz pilótával, és a standard vezérlőegységekkel elszállítják a gépeket.

– Megegyeztünk – mondja kormányzó, és bontja a vonalat. – Álságos szuka! – mondja maga elé, és Nina felé fordul. – Nos, Nina, nagy bajban vagyunk... – kezdene bele a kormányzó a mondanivalójában, de ismét valaki bejelentkezik a kommunikációs vonalra.

– Uram, megtámadták a Boulder-rezidenciát. Rommá lövik az egészet.

– Micsoda?... És... túlélők? – kiáltja felpattanva székből.

– Nem tudom, uram, senki nem válaszol.

– Ez mára már túl sok – szorítja ökölbe a kezét a kormányzó –,...Ha kiderül, hogy nem élték túl, akkor véged van, te tetű! – ordítja a kormányzó, és azonnal intézi a korvettjét. – Nina, szóval, akkor van 9 darab SA-25. Készíttesse fel őket indulásra!

– Rendben, de előbb gondolkozzunk el!

– Nincs min gondolkozni. Egyeztessen Tekk Gore Parancsnokkal, küldje meg a bevethető egységeket, és készüljenek a háborúra! – mondja, miközben már lép is az ajtó felé.

– Uram!...

– Ne most, Nina...! Tegye, amit kértem! – parancsolja keményen, de mégis a nőre való tekintettel finoman, él nélküli hangon, majd elrobog sietve.

7. A tenger felett

Dessio még soha nem rombolt és gyilkolt. Bár a Nyugati Föld ellenségeskedése az utóbbi időben folyamatos volt a családja ellen, azért annyira nem indokolta ezt, hogy egy egész rezidenciát földig romboljon. Eddon Bitt, az más. Ő az egész mögött álló méregfog. Ha őt kihúzzák, akkor vége az egész rossznak, és helyre állna a rend.

De Walt Boulder semmiről nem tehetett.

Ennek így semmi értelme nincs! Igen nagy lelkiismeretfurdalás-félét érzett magában Dessio, és valahol kereste a kifogást, vagy az önigazolást, talán a menekülőutat, hogy ő miért nem bűnös most ebben.

– Hova megyünk, Sonara? – kérdezi Dessio.

– Sajnálom, uram, de nem adhatok ki információt.

– Ki az, aki ezt megtiltotta?

– Sajnálom, uram, de Ön nincs azon a parancsnoki szinten, akire ez tartozik.

– Akkor mi az, amit elmondhatsz?

– Sajnálom, uram, de... – kezdené megint Sonara, amikor Dessio belefojtja a szót.

– Na jó, hagyjuk ezt a sok „sajnálom”-ot! Mindjárt felrobbanok tőled!

Dessio úgy látja, hogy egyenesen visszamennek a Centrálisra. Nagyjából ugyanolyan gyorsan, mint ahogy a kormányzó után mentek. Így az út húsz perc lehet vissza.

Vajon tudhatott-e erről Drake Freedama, az apja? Hol lehet most ő? Persze nyilván nem tudott, mert akkor elmondta volna neki, de az sem jobb, mert akkor őt is átverték. Pedig aki Drake Freedamát át tudja verni, az nem kispályás valaki. Nem is emlékszik Dessio olyanra, hogy az apja valamit nem tudott volna előre, vagy amit a végén ne tudott volna egyenesbe hozni. Az is lehet, hogy ez egy előre jól megtervezett játék része, amibe ha beavatást nyert volna, akkor nem lett volna olyan hiteles. Másra már tényleg nem tudott gondolni. Na jó, ott van még az, hogy valóban mindenkit átvertek és palira vettek, de akkor miért nem álltak egyenesen eléjük? A Centrális, főleg Dessio apja, abszolút hűséges birodalmi és uralkodó párti. Biztos, hogy kell lennie még valaminek emögött!

Dessio már beletörődve abba, hogy úgysem tehet semmit, és az út végén majd úgyis kiderül, mi volt a cél ezzel, nyugodtan ül, és gondolataiba mélyed, ahogy már legalább tíz perce robognak vissza az SA-25-ös harci fregatt fedélzetén. Még tíz perc, és a Centrálison lesznek. Lettek volna. De hirtelen a három SA-24 tüzet nyit rájuk.

– Mi a franc történik, Sonara? Kik ezek, és mit akarnak tőlünk? Már semmit nem értek – kérdezgeti a vezérlőegységet Dessio.

– Sajnálom, uram! – Olyan, mintha Sonara kifogyott volna szavakból, már csak a sajnálom maradt.

Hirtelen az SA-25 összes pajzsát kikapcsolja a vezéregység. És ha ez nem lenne elég, akkor az egész harci fregatt területére hirtelen gáz szivárog be.

Dessio agyán az a bizonyos „hát beszarok, ezt nem hiszem el” gondolat fut keresztül, mert tényleg nem ért semmit. Először is, a cél az volt, hogy Eddon Bitt kormányzó halott legyen, így el legyen távolítva az útból. Ehelyett a Boulder-birodalmat lőtték szét, de nemcsak ők, hanem az a három másik gép is, ami legelőször a báltermet sorozta, és most meg őt akarja szénné lőni, miközben Sonara semmit nem tesz és mond, de hogy biztos legyen a dolog, még valami gázt is beenged a gép belsejébe.

Dessio érzi, hogy ez a vég órája lehet. Amikor egy jól irányzott sorozat megbénítja a gépet, ami egyenesen a tenger felé zuhan, már szinte biztos benne. Nem érez sem rosszat, sem jót. Semleges az érzése, a gép belecsobban a tengerbe, hatalmasat rázkódik, és elkezd süllyedni.

8. Harc, ütközet, háború...

– Parancsnok! Hány birodalmi katona van az Akadémián? – fordul Jim Kurdoo Parancsnokhoz a kormányzó.

– Nem tudom pontosan, de a birodalmi őrökkel összesen olyan ötven lehet.

– Rendben! Azonnal állítsa őket hadrendbe, és jöjjenek el értünk! Mi pedig lassan, észrevétlenül menjünk feléjük!

– Legalább öt-tíz perc kell ehhez...

– Ne a szót szaporítsa, Parancsnok, az Isten szerelmére, hanem tegye a dolgát, vagy itt halunk meg!

Ahogy ezt kimondta a kormányzó, iszonyatos nagy hangzavar keletkezett, valaki elkezdte lőni a báltermet egy fotonsorozattal.

– Mi a fene ez már megint? – sápítozik a Parancsnok, miközben hívja az Akadémiát.

– Mint az előbb is mondtam, a halál hangja már a közelben dübörög – mondja cinikusan a kormányzó. – Na, menjünk óvatosan!

Szép lassan körülnéznek, hogy merre lenne jó elhagyni a területet, de mindenhol mozgolódás mutatkozik, mintha több millió harcos szállta volna meg a környéket. Miközben keresik a kiutat, bejelentkezik az Akadémia egyik tisztje.

– Parancsnok úr!

– Figyeljen rám, szedje össze és fegyverezze föl az összes elérhető élő és mozgó birodalmit, és csatlakozzanak hozzánk, a kormányzó is velem van! Kértünk erősítést a legközelebbi őrparancsnokságtól is. A helyzetünk koordinátáit látja. Siessenek!

– Igenis, uram! – mondta a birodalmi katona, és bontotta vonalat, bár az arcán látszott a nemtetszés, hisz ki menne szívesen önként és dalolva a halálba?

– Valahonnan fel kellene, hogy fegyverezzük magunkat! Adjuk meg a lehetőségét annak, hogy legalább az első csapásoktól meg tudjuk védeni magunkat, ha megtámadnak! – magyarázza a kormányzó.

– Igaz! Menjünk akkor hátra, a bálterem mögött van egy birodalmi őrponti hely, ott lehetnek fegyverek! – mondja a Parancsnok.

– Kockázatos, mert akkor megint fókuszba kerülhetünk, de jobb, mint itt tétlenül várni, hogy meglepjenek. Menjünk! – mondja, és szép körültekintően elindulnak bokortól bokorig, hol guggolva, hol lopódzva.

A környék szinte nyüzsög az idegen harcosoktól, de valami miatt nem nyomulnak beljebb. Vagy nem biztosak abban, hogy mekkora fogadóbizottság várja őket, vagy csak egyszerűen kivárnak, vagy nem lehet tudni, mi a parancsuk. Emberekre nem is támadtak, csak a báltermet lőtték szitává. Mindenesetre ez most a kormányzónak és a Parancsnoknak kapóra jön, mert miközben megy a hezitálás, ők fegyverhez juthatnak, és ha nem is sok, de legalább kis lélegzetvételnyi gondolkozási időt kapnak.

Az őrponti hely egy közepesen nagy, háromemeletes helyiség, ahol nem nagyon terveznek sokáig tartózkodni, mert ha valós a támadási szándék, és tapasztalt, képzett harcosokról van szó, akkor elsőként a birodalmi katonai helyeket fogják kiiktatni, így ez a hely a lehető legveszélyesebb a környéken. Odabenn hat birodalmit találnak: három birodalmi őrt és három katonát.

– Uram! – tisztelegnek a katonák.

– Fegyvereket és felszereléseket akarunk. De miért nem segítenek a bajbajutottakon? Miért bujkálnak itt? – kérdezi a Parancsnok.

– Uram, parancsot kaptunk, hogy ne hagyjuk el a helyünket.

– Mindegy, a lényeg, hogy most így legalább segíthetnek nekünk. Hol tartják a fegyvereket?

– A földszinten és a másodikon, uram, a hátsó raktárban – mondja az egyik birodalmi őr.

– Vezessen oda! – mondja a kormányzó.

Az egész terem nem túl nagy, de szerencsére van itt pár darab fotonpajzs, -ostor és -kard is, és ami legfontosabb, hogy alap fotonvértet és sisakot is találnak.

– Szerelkezzenek föl, és velünk jönnek!

– Értettem! – mondja az őr, aki azonnal hívja a többieket is, hogy teljesítsék a parancsot.

Eközben tőlük nagyjából negyed mérföldre, az Akadémiáról felszerelkezve elindul a kormányzóék felé a nagyjából negyvenöt fős katonai alakulat. Az Akadémia körül, már nem messze onnan igen nagy számban nyüzsögnek az ellenséges harcosok. Egy nagyjából tízfős ellenséges csapattal találkozva muszáj volt harcba keveredniük, és mivel nem voltak békések a szándékaik, halálig tartó harcban mindkét fél katonái szép számban odavesztek. A vezető ekkor hívta a Parancsnokot.

– Uram! Itt igen sok az ellenséges mozgás. Nem fogunk tudni eljutni odáig, muszáj lesz megkerülni a záró erdőt, és a fehér szikláknál tudunk találkozni – ismerteti a helyzetet az akadémiai alakulat rögtönzött vezetője, akit a Parancsnok utasított a megkeresésükre és a védelmükre.

– Milyen távolságra vannak tőlünk, katona?

– Nem olyan messzire, de pont közöttünk legalább kétszáz ellenséges harcos indult meg.

– Nem tudnak átvágni rajtuk? – kérdezi a Parancsnok.

– Uram, most veszítettem el legalább hat katonámat. Félő, hogy mire odaérnénk, elfogyunk – mondja kicsit szomorúan a katona.

– Jól van, akkor találkozzunk a fehér szikláknál! – mondja a Parancsnok, és bontja a vonalat.

A fehér sziklák nagyjából ötszáz méterre vannak, ahová a beszéd bontása után azonnal indultak mind a nyolcan. A birodalmiak feladata, hogy védelmezzék a két magas rangú vezetőt, és úgy általánosságban mindenkinek a feladata, hogy szinte láthatatlanokká váljanak, mert az senkinek nem jó, ha felfedezik őket.

A záró erdő szélén sompolyognak végig, ami viszonylag sűrű, és középen két sáv vezet a sziklákhoz. Ebben a sávban, de az erdő egészén szétszóródva, láthatóan cél nélkül, összevissza zizegnek az ellenség fegyveres harcosai. A kormányzó és a Parancsnok különítménye, az erdősáv szélén, de még az erdősávon belül igyekszik észrevétlen maradni, ami azért nehéz, mert ha túlságosan a szélére mennének ki, akkor esetleg a kinn menetelők, ha meg túlságosan bemerészkednek, akkor meg a benn szétszóródók vehetnék észre őket. Már csak az a kérdéses, hogy ők eljutottak-e a sziklákhoz, mert ha igen, akkor a helyzet ott is hasonlóan veszélyes lesz, ha a csapataikat szeretnék összevonni, harc nélkül nem lesz lehetséges.

Valahogy mindenkinek komor az arca. A kormányzóra mindent lehet mondani, csak azt nem, hogy félős, de az ő gondolatai is elég vészjóslóak. Fogalma sincs, hogy tudták mindezt a szeme előtt véghezvinni. A legfélelmetesebb az egészben az, hogy a kormányzónak a bolygó Birodalmi Katonai Parancsnokával együtt bujkálnia kell a saját földjén. Azt azért valóban nem tudhatja, hogyha a csapatok elé állna, és nyíltan bemutatkoznának a Parancsnokkal együtt, akkor megölnék-e, vagy meghajolva elengednék. De ilyen opció nincs, mert az az ötven százalék kevés. Ő meg nem meghalni, hanem élni akar.

Ilyen és hasonló gondolatok szaladoztak a kormányzó fejében, amikor az egyik, vezetőként elöl haladó birodalmi katona feltartja az ökölbe szorított kezét, ami annyit jelent, hogy azonnal álljon meg mindenki, majd mutatja, hogy húzódjanak fedezékbe. Már majdnem elérték a sziklákat, ahol viszont legalább négy ellenséges harcos lebzsel – legalábbis ami eddig szemmel látható. Látótávolságban, nem olyan távol a szikláktól, szétszóródva is van pár harcosuk. A legnagyobb baj az, hogy azonnal egymás segítségére sietnének, ha bármelyiküket megtámadnák.

Aztán hirtelen még veszélyesebbé válik a helyzet, mivel ahol éppen fedezékbe vonultak egy bokros-fás résztől nem messze, egy harcos épp a dolgát akarja elvégezni, és elég határozottan megindul a kormányzót rejtő fa felé. Senki nem tud semmit tenni. A katona közben folyamatosan beszél az egyik társával.

– ...Már kezd elegem lenni az egész hajcihőből... – mondja, és utasítja az öltözetét, hogy megöntözhesse a fa előtte terebélyesedő törzsét. – ...Mhhh... – nyögi, ahogy nekikezd a dolgának, miközben a másik oldalon ott lapul a kormányzó, na meg a közelben lévő többi fa meg bokor mögött a többiek. – ...Csak azt tudnám, miért nem rohanjuk le a várost... Most komolyan megvárjuk, amíg magukhoz térnek?

– Ne pofázz már, folyton nyígsz itt, mint egy szopós borjú! – válaszol nem olyan távolról egy harcostársa.

– ...Persze, mert te olyan okos vagy! Akkor mondd meg nekem, hogy egy idegen bolygón, ahol nyerhetsz a meglepetés erejével... mint ahogy azt látni is lehet – magyarázza a katona, aki szerencsére nem veszi észre a kormányzót, mert az végzetes lenne az egész rögtönzött csapat számára. Miután dolgát végezve utasítja az öltözetét, és visszamegy a társához, de a beszédet nem fejezi be. – ...De ezek nem fognak itt évekig aludni. Hidd el pajtás, még talán lehet egy fél óránk, amíg ránk nem szakad az egész bolygó haragja, kapástól, kaszástól, az összes büdös pöcéjükkel együtt, és nagyon úgy fest, hogy ez mind a nyakunkban fog landolni... – magyarázza a harcos, amit, ahogy távolodik, egyre halkabban hallani.

A csapat megkönnyebbül, de a helyzet nem csillapodik, hiszen kétségtelenül messze van a cél. Viszont ott sem biztos, hogy hangtalanul, eredményesen le lehet szerelni azt a pár harcost, nem beszélve arról, hogy azt sem lehet tudni, hogy csak annyian vannak, és nem bújik meg még valahol pár harcos olyan helyen, ami számukra onnan láthatatlan.

A Parancsnok vagy tudatosan, vagy végső elkeseredésében hívja a magánvonalán a másik, akadémiáról hívott felmentő csapat vezetőjét, aki pár másodperc múlva jelentkezik is.

– Uram! – suttogja.

– Mi itt vagyunk, nem messze a fehér szikláktól – mondja a Parancsnok is halkan.

– Mi is, de jó pár méterre tudtunk csak megbújni.

– Itt igen nagy a mozgolódás... – kezdi a Parancsok, de a birodalmi katona beleszól.

– Uram, ezt összecsapás nélkül nem tudjuk megoldani, de félő, hogy akkor valamennyi harcost magunkra húzzuk a közelből, sőt utána láncreakcióval az összes idecsődülhet, amíg az utolsó emberig itt nem hagyjuk a fogunkat.

– Szép kilátás. Valami javaslat? – kérdezi a Parancsnok.

– Elnézést, uram, de Ön a Parancsnok! – hárítja vissza felelősséget a katona.

– Nyavalya verje orron az egészet! – morogja maga elé a Parancsnok. – Kormányzó, mit tegyünk? – fordul oda halkan a kormányzóhoz.

– Szedje már össze magát Parancsnok, ne másra hárítsa a felelősséget! Én csak egy kormányzó vagyok, Ön a Mynodis Katonai Parancsnoka! – szedi ráncba, és teszi helyre a Parancsnokot a kormányzó.

A Parancsnok pár másodpercig hezitál. Majd hirtelen a szemeiben tűz gyullad, úgy látszik, használt a kormányzó pár szava. Azt nem lehet tudni, hogy ettől bölcsebb is lett-e vajon a Parancsnok, de határozottabb biztosan.

– Mindenhol körülvesz az ellenség. Elkerülhetetlen, hogy előbb-utóbb ránk találjanak. Együtt sem vagyunk túlságosan erősek és ütőképesek, de két kisebb csapatban meg egyértelműen kudarcra vagyunk ítélve. Egyesíteni kell az erőinket, és valahogy kihúzni, amíg meg nem érkeznek a parancsnokságokról a mieink.

– Uram! Előttünk négy-öt embert látok, és az elkerülő erdőségben még ugyanannyit. Ha egyszerre el tudnánk őket hallgattatni, akkor jók vagyunk! – magyarázza a katona.

– Rendben, a mi csapatunk kisebb, mi támadunk a sziklánál állókra. Válassza szét a csapatot, és tíz fővel a másik oldalról is támadjanak! A maradék katonáit pedig vezesse az erdőben lévőkre! Összerendezett, egyidejű, hiba nélküli támadást akarok! Különben végünk van – utasítja a Parancsnok a katonákat, akik halkan mindannyian egy „Értettem” –et válaszolnak vissza.

A két csapat vezetője egy perc alatt leszervezte a rajtaütések pontos menetét, és már csak azon vették észre magukat, hogy pontos egyeztetés mellett, feszült figyelemmel az összes harcost lerohanják. Létfontosságú, hogy egyszerre hajtsák végre valamennyi harcos kiiktatását, mert ha egy is el tudja kiáltani magát, vagy észreveszi, hogy épp a másikat gyilkolják, akkor értesítheti a többit, ami aztán nyilván egyenes út a saját kivégzésükhöz. A kormányzó meg a Parancsnok – bár együtt mozog a katonákkal – nem vesznek részt a rajtaütésben, viszont nyomon követik a fejleményeket.

A birodalmiak a harcosok mögé lopóznak, és parancsra lerohanják őket.

Egyszerre lecsapják mind a kilenc-tíz harcos fejét. Hang nélkül terül ki az összes, miközben a kormányzó meg a Parancsnok a többi katonával együtt a sziklák felé szaporázza a lépteit.

– Elméletileg jók vagyunk – mondja a Parancsnok –, mindenki jöjjön a sziklákhoz...

A Parancsnok kiadja az utasítást és az összes katona elindul felé, amikor hirtelen egy ellenséges harcos feje tűnik fel az egyik szikla mögül. Egy kimaradt. Egyet nem vettek észre, aki vagy feküdt, vagy aludt, vagy dolgát végezte, vagy ki tudja, merre kóborolt, de mindenki ledermedve nézte egymást. A harcos olyan négy méter távolságban lehet, kizárt dolog úgy elkapni, hogy ne kiáltsa el magát, vagy ne adjon jelentést.

A következő pillanatban már ugrik is ki a sziklák közül a harcos, és próbál kimenekülni a csapdából, miközben mindenki által látható módon jelentést küld a többieknek. Két katona két másodpercen belül utoléri és levágja a fejét, de hiába, már értesítette többieket, akik valószínű nemsokára tömegesen megérkeznek a sziklákhoz.

– A fene essen belé! Sorakozzanak fel védekezésre! Meg kell védeniük a kormányzót az utolsó csepp vérükig! – parancsolja a Parancsnok.

A katonák felsorakoznak a kormányzó előtt, aki nem sokkal ezután megszólal.

– Parancsnok, itt mindenkire szükség lesz. Nyilván én is besegítek, bár a szakmai és harci tudásom alulmarad a katonákéval szemben – mondja szerényen a Kormányzó, akiről messze földön hírlik, hogy a párbajokban szinte legyőzhetetlen.

– Rendben, de maradjon hátul, uram! – mondja a Parancsnok.

– Uram, Ön is maradjon hátul, majd mi fedezzük Önöket! – mondja a katona a Parancsnoknak, és közben utasításokat oszt.

Nem kellett sokat várni, az erdő felől két felderítő kémlelt ki. Nem volt nagyon miért elrejtőzni egyik csapatnak sem, mert mindenki tudott a másik jelenlétéről, és nem volt nagyon hova menekülni se. Pár másodpercen belül egy egész regimentnyi harcossal néztek farkas szemet.

– Kik vagytok, és mit akartok? – kérdezi az egyik, valahol középről.

– Kik vagytok ti? És miért támadtátok meg a Centrálist? – kérdezi vissza a Parancsnok.

– Válaszolj, ha kérdezlek, nem vagy abban a helyzetben, hogy visszakérdezz, idegen! – utasítja magabiztosan az ellenséges harcos.

– Ti vagytok a betolakodók. Mi itt élünk. Nem nekünk kell bemutatkozni, hanem csak nektek, akik kérés és hívás nélkül megtámadtatok – válaszol a Parancsnok.

– Nekem mindegy, így is jó, ha nem akarsz bemutatkozni, akkor a jelentésemben majd azt írom, hogy kivégeztünk pár ismeretlen tahót – mondja a harcos, mire a többiek nevetnek.

A támadás hirtelen, és intenzíven erős volt. Bár mindenki számított rá, mégis mintha meglepte volna a kis csapatot, akik persze nem ijedtek meg, hanem derekasan állták a záporozó csapásokat. A kormányzó és a Parancsnok ostorral és pajzzsal, hátulról próbálta távol tartani az ellenséges harcosokat, akiket mintha nem érdekelt volna a veszteségük, csak egyre jöttek előre, és nyomták hátra a sziklák felé a kormányzó és Parancsnok csapatát.

A veszteségek sajnos szép lassan nőttek. Igaz, mind a két oldalon, és talán az ellenség több halott harcost könyvelhetett el magának, de mintha csak karcolás lenne, érdektelenül, szó nélkül hagyták, és egyre jobban őrölték fel a birodalmiak ellenállását. A cél a kormányzó és Parancsnok csapatának megsemmisítése volt.

Már csak alig tíz ember harcol százzal szemben. Így, míg az elején az ellenállás hatékonyabbnak bizonyult, és sok hosszú másodperc telt el a védelem felmorzsolásáig, most már ez a maroknyi ember szinte azonnal elvérzett. A Parancsnok előtt még két katonája próbálta visszatartani az iszonyú nyomást, a kormányzó viszont maga mellett egy katonával hátrált a szikla felé, végzetesen közel kerülve a széléhez.

A fehér szikla egy hatalmas szakadék, nem mérte még meg soha senki, de lefelé legalább kétszáz méter is lehet, aki oda beleszédül – és erre a csúszós, semmibe vesző sziklapárkány miatt volt is esély –, gyakorlatilag az alján úgy összetörné magát, hogy egyáltalán nem lenne esélye az életben maradásra. A sziklákból itt-ott az ember nem is gondolná, hogy milyen vastag fák nyúlnak ki, és a mélyedésekbe jócskán bekúszó gyökereivel hogy lehetnek képesek megkapaszkodni.

A kormányzó már hátrapillantgat, és azon jár az agya, hogy mindjárt keresztülszúrják. Lehet, jobb ötlet lenne belevetnie magát szakadékba. De valahogy nem viszi rá a lélek, viszont erre a döntésre már nincs ideje. Hirtelen a mellette lévő katona még a pajzsával hárít egy ostorcsapást, de ugyanabban a pillanatban a feje elválik a testétől, és legalább két kard fúródik a testébe. Csak a katona pajzsának köszönhetően volt képes a kormányzó két másik csapást védeni, és abban a pillanatban lett volna még lehetősége hátravetnie magát a szakadékba – ahogy pár pillanattal azelőtt még tanakodott is rajta –, de már egy másodperccel azután, egy tökéletesen pontos és határozott fotonkard-szúrás pont a szíve tájékába eldöntötte, hogy már nem kell ugrania. A kormányzó arca eltorzul az őrült nagy fájdalomtól, és átszalad az agyán az „Istenem, most meghalok” gondolat és érzés. Megtántorodik, és a szakadék felé dől.

9. Sonara

Lex Belledone Birodalmi Főparancsnok azt érezte, hogy a hatalom, a Birodalom ereje és minden lehetősége egyre jobban a kezében összpontosul. Talán egy picit túl gyors és mohó. A mohó emberek pedig megüthetik a bokájukat. De a hátsóját a Birodalommal fedezve, ez a fajta mohóság sem jelenthet kifejezetten nagy veszélyt.

Ha őrá bízták volna, akkor az egész terv teljesen másképpen nézett volna ki. De az Uralkodó nem idióta. De nem ám! Talán ő a világ egyik – ha nem a – legbölcsebb embere. Érdemes minden mozdulatát figyelni, minden lépését ellesni, mert amit tesz, az eddig csak hatalmat, gazdagságot és erőnövekedést hozott.

Ez az egyetlen oka annak, hogy Lex Főparancsnok hűségesen és a tőle telhető legpontosabban hajtja végre a rábízott feladatát, és mint tudni lehet, Lex pontossága és kíméletlensége nem ad okot arra, hogy bárki kételkedjen abban, hogy a rábízottak el lesznek-e végezve vagy sem.

Miután megvacsorázott, visszavonult a pompás és fejedelmi lakosztályába, ami a cirkáló leghatalmasabb részlege – talán eléri az ötszáz négyzetméternyi területet is. Egy cirkáló esetében nem tűnik nagynak, mégis a helykihasználtság szempontjából túlságosan is pazarlónak tűnhet.

Lex mindig is egy csatacirkálót szeretett volna. Volt idő, amikor a Voy birodalmi romboló volt az ő sajátja, de miután a rombolókat teljesen átszervezték, le kellett selejtezni, és ennek a szerencsés véletlennek – vagy talán zseniális vezetői képességeinek – köszönhetően úgymond „feljebb bukott”, és akkor kapta meg az Evanouel birodalmi cirkálót. Tehát valójában meg lehetne elégedve. Csakhogy az az idióta admirális, aki még mindig a bögyében van, ott pöffeszkedik a Flow-n. A Flow az egyik legnagyobb csatahajó talán az egész Birodalomban. 32.000 méter hosszú, és hétszáz méter magas kolosszus. Ami a legbosszantóbb benne, hogy a legújabb fejlesztéseket kapta meg, így gyorsaságban és manőverezésben is pont ugyanolyan jó, mint az ő cirkálója, holott a cirkáló alig éri el a 20.000 méter hosszt és a háromszáz méter magasságot.

Egy idióta kis admirális letolja a dobogó tetejéről őt, a nagy Lex Főparancsnokot, aki elméletileg az ő parancsnoka is!

Így fortyogott magában Lex Főparancsnok a vacsorája után, de kénytelen volt a feladatok végzésére koncentrálni, és megszakítani fortyogó dühét az admirális iránt. – Sonara!

– Igen, uram! – válaszolt a Vezéregység.

– Hány százaléknál tartasz? – kérdezi a Főparancsnok.

– 49,26 %, uram.

– Rendben. A feltöltés után a harmadrendű vezérlőegységet, a Rombolót állítsd mégis itt szolgálatba! – mondja a Főparancsnok.

– Értettem, uram.

– Holnapig semmi dolgod nincs. Viszont holnap minden eseményről óránként kérek tájékoztatást addig, amíg a kormányzó fel nem száll a gépre.

– Igen, uram – válaszol Sonara.

– Jó éjt, Sonara!

– Jó éjt, uram!

Lex Főparancsnok egészen jól aludt és ébredt is. A napi teendőit fáradhatatlanul végezte a reggeli után. A legnagyobb utálatot a nap azon pontjához érve érezte, amikor az admirálissal kellett egyeztetnie.

Este már kilenc jelentésen volt túl Sonara.

– Uram, az összes egység a helyén. A kormányzó emberei megérkeztek a fedélzetre. A csomagot ellenőriztem.

– Nagyszerű, Sonara. A felszállásnál szintén tájékoztass, és akkor kezdődhet a játék!

Sesile Birodalmi Uralkodóhelyettes jelentkezett be a Főparancsnok vonalára.

– Elindítottam az első hullámot. A következőkben Ön a felelős. Tájékoztasson! – mondja.

– Igenis, Uralkodóm – mondja, majd bontja a vonalat.

Lex rókamosollyal az arcán konstatálja, hogy eddig minden a legnagyobb rendben zajlik.

– Uram, mindenki a bálon van. Alise kormányzóasszony és a Boulder család is elhagyta a területet. Az SA-24-ek készen állnak. Mi pedig várjuk a kormányzót.

– Rendben, értesítsen a kormányzó érkezéséről.

Nem olyan sok idő után aztán ismét jelentkezik Sonara.

– Uram, megérkezett Dessio Freedama, a kormányzó fia, de maga a kormányzó nem jött! – jelenti Sonara. – Mit tegyek?

– Hm. Ez nem jó... Nem így a jó – mondja elgondolkozva a Főparancsnok, és közben megvakarja a szeme sarkát. – Jó, mindegy! Maradjon így, a tervet nem változtatjuk.

– Igen, uram. Dessio kéri a vezéregységével való kommunikáció engedélyezését.

– Semmilyen kommunikáció nem megengedett. Főleg befelé nem! Csak velem kommunikálhat.

– Értettem, uram. Az SA-24-ek támadnak. Mi van, ha Dessio meg akarja őket támadni?

– Nem fogja. Az apja fia. Követni fogja a tervet.

– Valóban így van, uram. Indulunk – mondja nem olyan sokára Sonara.

– Dokumentálást kérek mindenről.

– Ahogy megbeszéltük, uram – válaszol Sonara.

Nagyjából tizenöt perc eltelte után ismét bejelentkezik Sonara.

– Uram, elértük Eddon Bitt kormányzót!

– Nagyon helyes, mutasd meg neki az SA-25-öt, hogy lássa a saját szemével.

– Dessio lőni szeretne, uram.

– Az nem a terv része, az Uralkodó még előtte ki akarja fosztani, és csak azután eltemetni, miután a háború végével tönkretette – mosolyog a Főparancsnok.

– Értettem, akkor megakadályozom a lövést. Indulhatunk az eredeti célpontra?

– Igen, addigra odaérnek az SA-24-ek is. Együttesen lőjétek szét, és romboljátok porig az egész átkozott, besúgó, Birodalomellenes Boulder-rezidenciát! – mondja haraggal telve a Főparancsnok. – ...És ha a gazdasági veszteség nem lenne eléggé fájdalmas a kormányzónak, na, majd akkor ez az lesz! – mosolyog sunyin.

Pár perc elteltével Sonara már jelenti is az eredményt.

– Uram, romba döntöttük az SA-24-esekkel a Boulder-palotát.

– Túlélő?

– Negatív, uram. Sem mozgás, sem életjel nem látszik.

– Megbizonyosodtál felőle?

– Az összes szenzorommal végigpásztáztam, és azok alapján minden tiszta – jelenti Sonara.

– Ez a beszéd, akkor húzás vissza a tenger közepére, és altassuk a mélyére a kis barátunkat, ha már önként tette a kötélbe a nyakát az apja helyett, ne maradjon ki a jóból ő sem! – mosolyog ismét kéjesen a Főparancsnok.

Egy negyed óra múlva ismét jelentkezik a vezérlőegység.

– Uram, a Nyugati-tenger közepén vagyunk, szerintem itt megfelelő – üzeni Sonara.

– Nagyszerű! Dokumentálás, mérleg, és legyen bizonyíték, hogy a csúf, gonosz Eddon Bitt SA-24-esei lelövik a szegény kormányzó fiát. Majd azonnal töltsd vissza magad, Sonara, az Evanoulre, már kezdem hiányolni a társaságod, a harmad vezéregység igen kifinomulatlan!

– Intézem, uram, és köszönöm a belém fektetett bizalmat. 37 másodpercen belül a cirkáló vezérlőjében leszek – mondja Sonara, és bontja a vonalat, majd 37 másodpercen belül, minden feladat tökéletes elvégzése után valóban törölte magát a SA-25 vezérlőprogramjából, és visszatöltötte Lex Főparancsnok Evanouel birodalmi cirkálójának vezérlőjébe.

10. A Nyugati Föld vesztesége,

a kormányzó fájdalma

Eddon Bitt nem az a nagyon szaladgálós típusú ember. De most minden másodperc elvesztegetett idő lehet. Így a szokásait figyelmen kívül hagyva, nekiiramodik a gépe felé.

Útközben találkozik egy mérnökkel és két birodalmi katonával.

– Azonnal intézzen a gépemre egy fúrós-darus egységet! – mondja szinte futtában a mérnök felé a kormányzó.

– Igenis, uram.

– Maguk ketten, azonnal jöjjenek velem a korvetthez! – Nem telik bele egy perc sem, mire a levegőbe emelkedik a korvett, és máris száguld a Boulder-rezidencia felé. Szerencsére a központi csarnok csak pár percre van a Boulder-rezidenciától, így a kormányzó, bár már csak a romokat találja, de még az égen látja elrepülni a négy gépet. A három SA-24-et meg az SA-25-öt. De nem foglalkozik velük, azonnal dokkol, és a fúrós daruval neki is lát a romok eltávolításához.

– Session! – szólítja a vezérlőprogramját Eddon Bitt.

– Igen, uram!

– Szkenneld végig azonnal, hogy merre lehetnek túlélők! De leginkább azt keresd, hogy Kessy merre lehet!

– Uram, akkora a romhalmaz, hogy szinte semmit nem érzékelek – válaszolja Session.

Eddon Bitt a fejét fogja tehetetlenségében és mérgében a földhöz vágja az oldalára csatolt, aktiválatlan fotonkardját. A mérnököknek mutatja, hogy merre kezdjék el a daruzást, merre volt Kessy szobája, esetleg a nappali, ahol tartózkodhatott, amikor megtámadták őket.

– Session, ne hagyj cserben, kérlek, hogy üssön beléd a villám, mondd, hogy találsz valamit! – maga a kormányzó sem tudja már, hogy dicsérje vagy kárhoztassa szegény vezérlőprogramját, aki, mivel program, egyiktől sem fog sem jobban, sem rosszabbul dolgozni. Végzi a tőle telhető legjobb módon a rá bízott feladatot.

A vezérlőprogramok mesterséges intelligenciák lévén, a tulajdonosuktól erősen függnek. A tulajdonos életvitele, munkája, humora, bölcsessége igen nagyban alakítja a program képességeit és gyorsaságát is. Így előfordulhat, hogy míg az egyik program igen gyorsan és okosan tud harci helyzetekben reagálni, a másik viszont kevésbé. De ugyanígy fordítva, az is előfordulhat, hogy az egyik elemző folyamatoknál akár tripla olyan sebességre képes, mint a másik. Olyan ez, mint a nevelés.

Olyanná válik, mint amilyen „nevelést kap”.

Eddon Bitt kormányzó igen okos és bölcs ember. Jó harcos és jó stratéga is egyben, így a programja is hozzá idomulva egészen jó „nevelésben” részesült. Így talán elvárható, hogy mindenben otthonosan mozogva, nagy segítségére lehessen a kormányzónak.

– Uram, Kessy tíz méter mélyen a törmelék alatt, a keleti részen fekszik – mondja Session, és közben azonnal küldi is a háromdimenziós képet, majd pár másodperc múlva folytatja – ...Úgy látszik, meghalt, uram – mondja finoman, megváltoztatott, együttérző hangon.

– Nem, az nem lehet! – ordítja a kormányzó. – Azonnal indítsák a fúrót, mintha egy átkozott vakondok lenne! – utasítja a mérnököket ellentmondást nem tűrően a kormányzó. – Egy perce van, hogy leérjen, de úgy, hogy az utolsó részben semmi nem mozdulhat, mert alatta van Kessy!

A mérnök munkások nem szólnak semmit, csak nekiesnek a lehetetlen feladatnak. Tudják, hogy bármit is tesznek, nem lesz jó. Ha elég gyorsan megtalálják Kessy testét, akkor azért lesznek hibásak, mert megölték a túl gyors és erőszakos fúró nyomásától, ha meg késve találják meg, akkor meg azért lesznek hibásak, mert túl későn értek le Kessy testéért.

Mivel teljesen mindegy számukra, ezért inkább úgy vannak vele, hogy legyenek túl rajta gyorsan, a kormányzó úgyis rajtuk fogja kitölteni a haragját, vagy rosszabb esetben még a bosszúját is elsőként.

A fúró iszonyatos sebességgel halad lefelé, a daruval pedig a beszakadt részeket emeli ki. A mérnökök emberfeletti munkát végeznek, gyorsak és precízek. Aki látná őket dolgozni, biztos azonnal munkát is kínálna nekik, de itt most nem erről szól a helyzet. Valahol szeretik – minden őrültsége és nyers stílusa mellett is – a kormányzót, és a segítő szándék akkor is látszik rajtuk, ha éppen most a kormányzó igazságtalanul korholja őket.

Valóban, nem egész egy perc alatt le is érnek Kessy teste fölé, és nagyon vigyázva emelik le róla az utolsó réteg ráhullott oldalfalat.

Ilyenkor az ember vagy azt látja, hogy az egész hatalmas kőhalmaz alatt a felismerhetetlenségig laposra zúzva fekszenek a nemrég még ízig-vérig, minden porcikájában vidám és élő szerettei, vagy azt, ami most látszik.

Kessyt valódi por-és kőtörmelékhalom borítja. A palota egyik pincehőelvezető része beszakadt, amibe bezuhant Kessy, majd erre zuhant rá az irtózatosan nagy és nehéz oldalfal úgy, mintha egy koporsó fedele lenne. Szerencsére – ha lehet ezt szerencsének nevezni egyáltalán – így Kessyt nem nyomta azonnal agyon.

A kormányzó odaszalad hozzá, de csak amennyire ő ért az emberi élethez, olyan szinten tudja megvizsgálni Kessyt, ami viszont első blikkre azt mutatja, hogy szegény lány már bizony valóban halott.

– Hozzátok már ide azonnal a korvettből azt az átkozott életbentartó micsodát, ne tátogjatok már itt tehetetlenül! – ordítja a kormányzó, miközben finoman lesöprögeti Kessy testéről a sok port és kődarabot.

Nemsokára Kessy teste mellé teszik a gépet, ami egyből rá is kapcsolódik. Iszonyatosan gyorsan elemez, és egy csomó a kormányzó számára érthetetlen dolgot ír ki. Ami viszont nagyon is érthető, a sok piros sor, aminek mindegyikének a végén a

„kritikus”, a „nagy”, a „nem elérhető”, „nem kimutatható” kiírás virít. Mint például légzés nem kimutatható, szívfunkció, keringés, és így felsorolva mind-mind pirosan

villogón a legrosszabb eredményt mutatják.

A kormányzó szemében ismét könnycsepp duzzad. A mai napra ennyi már épp elég. Először Hanu, majd a gazdasági csőd, és most itt fekszik előtte Kessy. Az a nő, akiért az életét is adta volna. Évtizedek óta csak tengette az életét, amikor rátalált a szerelemre, aki visszahozta őt az életbe.

Mosolygott helyette, amikor ő goromba volt. Megmutatta neki, hogy lehet másképpen is látni a világot. Kessy mindig is a világ naposabb oldalát láttatta vele. Azt, hogy érdemes akkor is élni, amikor már minden rossz dolog megtörtént aznap az emberrel. Kessy volt Eddon Bitt kormányzó goromba oldalának oldószere.

Ekkora veszteséget már nem bírt elviselni. A méregtől, a tanácstalanságtól hirtelen elborította az agyát a düh, és elkezdte két ököllel verni a Kessy testére fordult gépet.

– Hogy csesznéd meg a büdös kiírásodat, te nyomorult, lehetetlen, tetű gép! Ne azt mondd, hogy meghalt, hanem csinálj már valamit, te rohadék, szemét fostalicska! – záporozza ütéseivel és szavaival, ahogy az elvárható Eddon Bitt valódi énjétől. Másodpercekig majd” szétveri a gépet, majd leroskad térden állva, és a sarkára ül.

Hirtelen a gép megszólal: „újraélesztés, vigyázat”, és alatta Kessy teste megfeszül és rándul egyet, a kormányzót pedig jó alaposan megüti árammal úgy, hogy oldalra esik.

– Az Istók pöcsére már, nem elég, hogy nem csinálsz semmit, te fostalicska, azt akarod, hogy én is megdögöljek, te... – mondja a magáét a főkormányzó, mert most már aztán tényleg kihozta a béketűréséből, és mivel nincs mit veszíteni, a következő pillanatban – inkább, mint hogy felrobbanjon a dühében – gondolja, szétveri a gépet. Már majdnem neki is esik, amikor a következőt hallja: „Életfunkciók gyenge, keringés gyenge, légzés egyenletes, vérnyomás kritikus.” – ...A büdös tetű megcsinálta... – mondja, és azonnal Kessy teste felé emelkedik. – Gyertek már ide, anyaszomorítók, és segítsetek...! Azonnal vigyük haza, hogy egy egészségügyis is megnézhesse! Kessy! Kessy, drágám, hallasz engem? – szólítgatja, bár látni, hogy Kessy nincs magánál, alélt állapotban van. – ...Ne aggódj, most már nem engedem el belőled azt a kis életet, ami visszaköltözött beléd! Megígérem neked, ha kell, szétrobbantam a napot is!

11. A Nyugati-tenger hullámsírja

Az emberi test úgy van összerakva, hogy az utolsó leheletéig keresi az életben maradás lehetőségét, és csak akkor van vége, amikor az valóban az utolsó lehelet.

Dessio a vezérlőben már jóval az eset előtt látja, hogy egy biztonsági öltözet van a falon.

Amikor becsapódik a gép a tengerbe, és hirtelen nagyot rázkódik a harci korvett, az gondolja, hogy a plafonhoz, majd a földhöz veri a becsapódástól, de nem ez történt. Pozitívan csalódott ebben a fregattban, valóban szinte tökéletes a becsapódási kiegyenlítődése. Viszont erre most nem sok ideje maradt, mert a gáz nagyon gyorsan terjed, és ha ő lenne az, aki a mérges gázt kiválasztja, bizonyára olyat választott

volna, amely az öltözeten is keresztülhatol, sőt bőrön keresztül is halálos.

Ezért aztán lekapja a biztonsági fotonöltözetet, és azonnal magára igazítja a sisakkal, hogy ha valóban az általa előbb gondolt gázzal telítették a levegőt, akkor legyen esélye azt túlélni, aztán majd lesz valami.

Úgy látszik, ez működik. A többiek, szegények, már mind a földön fekszenek, görcsösen rángatózva haláltusájukban. Így lehet hát majdnem ötven embert egyszerre halálba küldeni.

Legalább egy fél percig süllyed a gép, aztán hirtelen Dessio olyat hall, ami zene füleinek.

– Uram, hall engem?

– Zizi? Itt vagyok, hallasz engem? – kérdezi izgatottan Dessio.

– Igen, uram! Hallom. Kérem, uram, figyeljen rám! A szennyvíz-patronon keresztül tudom csak kihozni onnan, hogy a nyomás ne robbantsa szét. Rácsatlakozom, és kiszivattyúzom Önnel együtt.

– Mármint a szarral együtt? – kérdez vissza, szinte nevetve Dessio.

– Elnézést, uram, de momentán nincs jobb ötletem.

– Zizi, imádom az eszedet! Nagy vagy, a legjobb ötlet, ami csak lehet. Csináljuk! – mondja még mindig nevetve és jó kedvvel, mert tudja, hogy ez működhet.

Igen! Működik is, pár perc múlva már Dessio T1000 Sky10-es korvettjébe átszivattyúzva, bár igen büdösen, de életben fekszik a padozatra kiöntve, és jól megérdemelten lihegve szedi a levegőt, majd felröhög.

– Ilyen nincs! De mégis van! – mondja, és tovább nevet, mint valami eszelős. Persze aki a halál torkából tér vissza, annak még ez is elnézhető. – Zizi! Azonnal menjünk vissza a Centrálisra! Van valaki a fedélzeten?

– Nincs, uram – válaszolja a vezérlőegység.

– Elmegyek, lezuhanyozom, addig mondd, mi a helyzet a Centrálison, meg szerte a bolygón, amiről lemaradtam! De jó, hogy megtaláltál!

– Tulajdonképpen ezt Sonara hibájának köszönhetjük.

– Sonara? Hogy jön ő ide? Ő blokkolt mindent.

– Igen. Pont ezért. Gyanúsan semmit nem tudtam elérni, holott az volt a terv, hogy én is részt veszek az akcióban. Ezért észrevétlenül követtem – magyarázza Zizi. – Te vagy a legjobb, Zizi!

– Köszönöm, uram.

– Mi a helyzet a Centrálison? Apámról van híred? – kérdezi Dessio, aki közben a zuhany alá állva élvezi a meleg víz adta felüdítést.

– A főkormányzói bált tönkretették. A báltermet lerombolták, az arénát, az akadémiát is tűz alá vették, pár gyárat megsemmisítettek. Az Uniluxon legalább ötezer harcos tartózkodik, akik most egyelőre nem tisztázott célból várakoznak.

A kormányzóról nincs információm.

– Ötezer harcos? Hogy és honnan kerültek oda?

– Nem tisztázott. A számomra is elérhető jelentések alapján támadást intéztek a bálterem ellen.

– Sokan haltak meg?

– Nincs róla jelentés, uram... – mondja Zizi –, de számításaim szerint sok százan.

– Hova lett a három SA-24-es?

– Eltűntek. Ha engem kérdez, akkor kiléptek a légkörből, és ott megsemmisítették őket.

– Lehetséges. Mennyi idő még az Uniluxig?

– 16,5 perc, uram.

– Remélem, nem maradok le semmiről. Húzzunk bele! – mondja Dessio, miközben törli a haját.

12. A gladiátor ezred

Mélyen See szemébe nézek. Elkezdhetnék vele vitatkozni, de megint csak oda lyukadok ki, hogy az idő nagyon szalad. Nem tudni, hányan vannak az ellenség soraiban. Azt sem, hogy honnan jöttek, de ha ilyen sokan láthatatlanul, a Centrális orra előtt képesek voltak bemasírozni, akkor lehet, hogy dupla, tripla vagy akár ezerszer ennyit is ide tud hozatni az az erő, aki ezeket idevarázsolta. Merthogy legalább valamilyen varázslónak, de ha nem is varázslónak, akkor igen okos és nagy embernek kellett lennie, az biztos.

Körbenézek, ahogy szerveződnek a csapatok. A szemem megakad Neneen és a nőn, aki hozzánk csapódott, és látom felénk sétálni Ferenc Barátot. Elsőként Neneehez szólok.

– Nenee, maradj itt, nem tudom, mi fog itt még történni! – kezdenék bele.

– Én oda megyek, ahova te – mondja határozottan Nenee.

– De lehet, hogy harc, vagy háború lesz, ez nem...

– ...Most azzal akarsz te is jönni, hogy nem nőnek való? Hát tudd meg, én is érek valamit. – mondja, és leveszi az oldalamról hirtelen a nanokardot, aktiválja, hátrébb lép, és megsuhintja párszor, és valóban látszik, hogy nem először tart kezében kardot.

Én már nem is tudom, mit mondjak, annyi mindenre kell figyeljek, hogy lassan szétforgácsolódik a figyelmem. Elsőként, hogy a fő dolog flottul menjen, kiszólok Doudynak, miközben Nenee visszanyújtja a fegyveremet.

– Doudy, válaszd külön a mi századunkat, és alakítsd meg a szakaszokat! Nyilván a miénk már adott – mosolygok rá.

– Meglesz, Ree, ne aggódj! – mondja mosolyogva és máris megy, intézi Teóval meg a többiekkel.

– See! – fordulok oda hozzá. – Talán egyeztetni kellene a birodalmiakkal, hogy mit lehet tenni, ők mit tudnak, mi a terv.

– Már próbáltam hívni, de minden vonalon foglalt, majd talán visszahívnak. Én még csak egy akadémia első évfolyamosa vagyok, sokkal magasabb szintűek itt az irányítók, nem foglalkoznak velem – mondja kicsit szomorúan.

– Nincs senki, akit el lehetne érni és... – kezdek bele, ami úgy látszik, beindítja a gondolatát Seenek.

– Goeg! El is felejtettem – mondja félbeszakítva, és máris hívja.

Ahogy végignézem, igen sok mindent kellene megszervezni és megtervezni, ha útnak akarok indulni velük. Itt van Nenee. Az ember nem is gondolja át, hogy mekkora felelősséget vesz a nyakába az, aki felelős lesz a másik emberért. Ha Nenee bajba kerülne, azonnal rohannék, hogy kisegítsem. De ha éppen Seenek kellene segítenem, vagy azt a másik nőt – nem is tudom a nevét – akarom kisegíteni, vagy valamelyik gladiátortársamnak kell a karom ereje segítségül? Egyszerre nem lehet mindent megoldani.

Persze megértem, hogy sokan ott érzik magukat biztonságban, ahol az az ember tartózkodik, akitől magát a biztonságot remélik.

Aztán, ha mindez nem lenne elég, hirtelen a Barát lép oda hozzám. Egy hatalmas, virtuális tárolódobozt tol maga előtt.

– Csak nem te is, Ferenc Barát...?

– De-de. Nekem is ott a helyem melletted – válaszolja a Barát.

– Ez már aztán tényleg sok lesz... Na meg, mi az a nagy doboz, amit vonszolsz magaddal? Csak nem azt is hozni akarod?

– Dehogynem. Az ember harc közepette is megéhezik. Enni kell. Egy kis utánpótlás, fehérje, vitaminok, aminosavak, meg amire szüksége van a szervezetnek – mondja vigyorogva a Barát.

– Nem is te lennél! – mondom neki, mert a Barát mindig az étkek körül volt eddig is megtalálható. Bár meg kell vallani, igaza van.

– Hoztam neked ajándékot – mondja, és elővesz a ruhája alól egy kis csőszerű valamit.

– Le akarsz kenyerezni, hogy jöhess? – kérdezem mosolyogva kínomban, de a Barátot nem tudom kizökkenteni, folytatja.

– Tudod, hallottam egy beszélgetésed Titóval a fegyverek haszontalanságával kapcsolatosan, és volt nálam egy fotonpisztoly, amit oda akartam adni neked – nyújtja át nekem.

Ahogy pont elhalad mellettem Star, odaveti!

– Haszontalan szemét, csak nehezéknek jó. A pajzs ellen semmire nem megy, csak fölösleges súlyként cipelheted – mondja Star, majd ahogy jött, megy is tovább.

Mivel Start eléggé utálatosnak tartom, ezért már csak azért is elveszem a Baráttól, és először felcsatolom a csuklóm tetejére. Három csöve van. Egy a fotonlövedéknek, egy a nanogránátnak és egy a régi hagyományos golyónak, ami jelen pillanatban nem áll rendelkezésre. A legkisebb kaliberű gránátból húsz darab van betárazva, fotonlövedékből meg korlátlan. De ennyi időzés elég is volt rá, hisz valóban, a harcokban ez nem használható eszköz. Mindenki jól tudja, nem hiába nem használja senki sem. Viszont Ferenc Barát arcán látom, hogy nem fogom tudni maradásra bírni, ugyanúgy, ahogy Neneet meg az idegen nőt sem, akinek a nevét még mindig nem tudom.

– Téged hogy hívnak, még a neved sem tudom – kérdezem meg az idegen és ismeretlen lánytól, legalább tudjam, hogy szólíthatom.

– Arial Brodly vagyok. És köszönöm, hogy megmentettél – válaszol készségesen.

– Ez semmiség volt. De áruld el, te miért nem maradsz itt, sokkal biztonságosabb lenne.

– Nem félek én semmitől. Egyedül itt maradni nem gondolnám biztonságosabbnak. Ha viszont eljött az idő, akkor körülveheted magad a világ legerősebb hadseregével is akár, akkor is elmennek érted, és elragadnak – mondja igen bölcsen, amivel nem nagyon tudok vitába szállni.

– Na jó, szedjük össze magunkat, és ha minden kész, akkor induljunk! – mondom, de inkább csak magamnak, mert az idő szalad, és azt pontosan látom, hogy lebeszélni senkit nem fogok tudni arról, hogy velünk jöjjön. Viszont úgy meg nem kellene elindulni, hogy legalább a minimális dolgokat helyre ne tegyük. – See! Hogy haladunk? – szólok neki, de éppen valakivel beszélget.

See See és Goeg Professzor beszélgetése:

– ...Professzor, de jó, hogy elérem! – nyugszik meg egy kicsit See, miután végre valaki válaszol a birodalmi belső kommunikációs vonalon.

– Hála a jó égnek, See! Hol van most? Kikkel van ott? – kérdezi Goeg picit feszülten.

– Jól vagyok, nyugodjon meg. Csak senki nem elérhető. Fel van fordulva az egész Unilux meg a Katonai Parancsnokság, és semmilyen információm nincs.

– Közvetlenül van információja, hisz a helyszínen volt. Viszont valóban igen nagy a készülődés és a felfordulás is, meglepően pontos a megfogalmazás.

– Pontosan mi történt, Professzor? Lehet tudni már valamit? – tudakolózik See.

– Nem sokat. De hol van most, kisasszony?

– Biztonságban, az arénában – válaszol See. – De mi az a nem sok, amit lehet tudni?

– Az arénában? Te jó Isten! A gladiátorok között mit akar? Ők nem katonák, akik törvényeket és parancsokat tartanak be... – mondja csak a magáét Goeg, mire See félbeszakítja.

– Jól vagyok! Itt van velem Ree Vox, és úgy látszik, a gladiátorok élére állva nemhogy nem tartják be a törvényeket, hanem jobban szervezettek, mint mi, birodalmi katonák.

– Nos, ez valóban előfordulhat néha – gondolkozik el Goeg.

– Professzor, kérem, már nincs sok időnk, mondja, mi az, amit tud! Kik támadtak meg, mi a cél? Nemsokára indulnunk kell megtalálni a többieket. Itt hatalmas ellenségescsapat-mozgásokat észlelünk – magyarázza See.

– Közvetlenül a rendezvényt támadták meg először. Három SA-24-es rárepült, és megsorozta a báltermet, mint ahogy azt – ha ott voltak, akkor – észlelték – kezdi Goeg.

– SA-24-esek?

– Így van!

– Azok Eddon Bitt gépei – gondolkozik el See See. – A kormányzó támadta volna meg a Centrálist?!

– Pontosítanám, amit mond. Eddon Bitt vállalata gyártja azokat a gépeket, és nem csak a saját hadseregébe – mondja Goeg.

– Azt mondja, Professzor, hogy valaki, aki megvette a kormányzótól a gépeket, át akarta rá hárítani a támadást, így eltussolva az igazságot? – gondolkozik hangosan See.

– Nem mondtam. De ez is lehet egy lehetőség. Viszont az tény, hogy Eddon Bitt gyártja a gépeket. Előfordulhat, hogy ezek az ő saját gépei voltak az irányításával, vagy az ő legyártott gépei voltak, amelyeket eladott valakinek vagy valakiknek, és azok irányíthatták az egészet.

– És most hol vannak a gépek?

– Átvonultak a Nyugati Földrészre. Ott egyelőre nem tudni, mi lett velük. Dessio

Freedama követte Eddon Bitt kormányzót egy SA-25-össel, és... – SA-25-ös? Olyan nincs is – vág a szavába Goegnek.

– De már van. Új gyártás. Mondhatni, most gördült le a szalagról.

– És mit keresett Dessio egy ilyen új harci fregattban, ráadásul Eddon Bitt nyomában?

– Ezt pontosan nem tudni. Itt elég homályosak az információk. Amit én érzek, az az, hogy titkos volt az egész, de mivel visszafelé a három SA-24 lelőtte a Nyugati-tenger felett a SA-25-öst, így...

– Dessio meghalt? – szisszen fel See.

– Igen. Beleveszett a Nyugati-tengerbe. Négy perccel azután, hogy a radaron ismét feltűntek, kergetőztek pár percet, és utána megsemmisítették Dessio gépét, és így őt magát is. Ezután a három SA-24 megint eltűnt. Ha engem kérdeznének, szerintem kirepültek a világűrbe. Vagy mondjuk úgy, kimenekültek.

– Dessio meghalt... – mondja mega elé See, mint aki nem hiszi el, amit hallott, meg ami történt.

– Nagyon úgy fest, kisasszony.

– És honnan került ide ennyi idegen harcos? Miután – most már tudom, hogy a három SA-24 megtámadta a báltermet – a saját szememmel láttam, hogy harcosok lőtték kintről egy fotonlöveggel, amit valószínűleg valamelyik harci gépről szerelhettek le.

– Nincs sok információ róla. Pár perccel ezelőtt tudtam beszélni Jimmel. A bálterem közelében lévő birodalmi őrponton voltak, és erősítést kértek már több parancsnokságtól, amit én is meg tudok erősíteni. Ebben a pillanatban is birodalmi vadászszázadok és harci fregattok tartanak az Unilux felé.

– Mikor érnek ide? – kérdezi See.

– Pontosan nem tudom, de percek múlva – válaszolja Goeg.

– Uram, és mi van az Akadémiával? Ön jól van? Ott nem volt semmi támadás?

– Hm. Az túlzás! Szétlőtték az alfa épületet. Senki nem élte túl. Aki benn volt – nagyjából az összes másodéves –, mindenki meghalt.

– Atyavilág! Na és Ön, Professzor? Nem esett baja?

– Szerencsére engem elkerült a támadás.

– Odamegyek, és segítek Önnek!

– Dehogy jön ide! Az Akadémia nem lesz stratégiai célpont. Viszont az alakulatok mozgásai alapján valamire mintha várnának. Senki nem mozdul jelentősen sehova. Mintha várnának az elkerülhetetlen erősítéssel való összecsapásra, amiből meg nem tudnak kikerülni győztesen. Számomra meg ez furcsa kicsit.

– Jó, akkor elmegyünk, megkeressük a Parancsnokot, mert nekem nem válaszolt... – panaszolja See.

– Kis embernek gondolta, hogy foglalkozzon Önnel, kisasszony – mosolyog Goeg.

– Pedig ekkora csapattal az oldalán lehet pont hogy Önnel kellett volna foglalkoznia.– Azt mondja, hogy a bálterem körül vannak?

– Hogy most éppen merre vannak, vagy merre indultak el, azt nem tudom. De pár perce, amikor beszéltem vele, akkor ott voltak. Viszont köröttük nyüzsög az ellenség, ha ez a támadás célirányos volt, akkor talán az egyik fő célpont a Parancsnok, vagy akár a kormányzó is lehet.

– Parancs vettem, indulunk értük – mondja, és már bontani is akarja a vonalat.– See!

– Igen?

– Én nem parancsolok ilyet, sőt ha én lennék az, aki megbízza, akkor azt mondanám, hogy ne tegyen semmit, hiszen Ön még elsőéves hallgató, szóval csak vigyázva!...Az viszont – és ezt nem mondtam, mintha meg sem hallotta volna – talán Önökön múlhat, hogy megmenekülnek-e vagy nem – magyarázza Goeg.

– Professzor, mi nem is beszéltünk. De örülök, hogy Ön jól van, és megígérem, vigyázok, hiszen tudja, jó tanárom volt – mosolyog See, és bontja a vonalat.

Mosollyal az arcán fordul hozzám See, amikor befejezte a beszélgetést, ami nekem is pici mosolyt csal az arcomra.

– Egészen jól haladunk. A Parancsnok és a kormányzó a bálterem körül van éppen.

– Ott egy egész ezrednyi harcos szaladozik fel-alá. Mondhatni, egy darázsfészek.

– Pedig ott vannak – mondja egyhangúan See.

– Rendben, akkor ahogy a terv is volt, hátulról a völgyben, a sziklák alatt közelítsük meg őket, és térképezzük fel! – mondom neki, és már a terv a fejemben meg is van, csak össze kell a többieket állítani. – Doudy, Teo? Hogy álltok?

– Indulásra készen – mondják.

– Star, Grotton, Beers, Torro? – szólítom őket is.

– Itt vagyunk! – jelentkeznek.

– Gyertek, induljunk! Segítsetek az embereitekkel a Barátnak az uzsonnás zacskót cipelni, és legyünk együtt!

– Marko!

– Igen? – válaszol Marko azonnal.

– Te meg ügyelj arra a többiekkel, hogy ne essen senkinek baja: Neneenek, Ferenc Barátnak meg Arialnak és Seenek. Gondotok legyen rájuk!

– Bízhatsz bennünk, Ree! – válaszolja mosolyogva.

Én tudom, hogy mindent megtesznek, így nyugodt vagyok, bár az is egyértelmű, ha bajba kerül valaki, akkor valószínűleg én leszek az első, aki a segítségükre siet. Én meg akkor is megoldom, ha belehalok.

Igen nagy kerülővel, surranó pályán megyünk, úgymond a kertek alatt, ahol nem feltételezzük az ellenséget. Valami azt súgja, hogy a kampusz területét szállták meg, és mivel egy igen jól védhető terület, befészkelték magukat. Azt beszéltük meg, hogy próbálunk szorosan együtt maradni, de mert ezer ember nem kis tömeg, azért valamennyire érdemes szétszóródni is, hogy feltűnést a legkisebb mértékben se keltsünk. Marad a gyaloglás is – kivéve az elején, még amikor elhagyjuk az arénát –, azaz inkább hasonlít a kúszásra és sompolygásra, mint gyaloglásra. A völgyben bokortól bokorig, fától fáig lassan haladunk, a lehető legkisebb zajt ütve.

Tito fáról fára közlekedik, mint valami csimpánz – vagy ha van valami szikla, akkor megmássza, és körülnéz, hátha lát valamit, amit lentről nem lehet észlelni. Tíz embert küldök előre, és oldalt még kettőt-kettőt, hogy biztosítsanak. Ha valami történik, minél előbb vegyük észre.

Jó benn a völgyben, az erdő közepén egy kis, szinte teljesen kopár tisztás látszik nem messzire. Mind a két oldalán egy hatalmas szikla húzódik. Az egyik viszonylag kicsi, a másik óriási, amit a színéről neveztek el.

Tito már mászik is a kicsi tetejére, hogy körülnézzen, én meg várom tőle a megnyugtató „minden oké” visszajelzést, de most nem ez történik.

– Ree, ha jól látom, az átellenes oldalon harcolnak – jelenti Tito.

Az emberek szétszóródva a bokrok alján és fatörzsek mögött, vagy olyan helyeken, ahol menedékben vagy fedezék mögött érzik magukat, várják a parancsnokaik utasítását a továbbhaladásra. De úgy látszik, megérkeztünk.

– Látod, hogy kik harcolnak és kivel? – nézek fel a nagy sziklára felfelé, de csak némi csatazajt hallok, látni nem nagyon látszik semmi.

– Tuti, hogy a harcosok csaptak össze – mondja Tito.

– Gyere le azonnal, és másszunk fel! – utasítom Titót, aki, mint egy szélvész, másodpecek alatt száguld le a szikláról, és robog szinte hangtalanul hozzám. – Marko, gyertek velem! – szólok oda nekik. – Doudy! Te maradj itt, ha bármi van! Ti meg legyetek készenlétben, odafönt harcolnak! Készüljetek, ha kell mászni, vagy ha kell, akkor idelent „isten hozott” üdvözléssel! – mondom a négy csapatparancsnoknak, Staréknak.

Gyors és halk léptekkel sietünk a szikla felé, ami felfelé nem is nagyon látszik, milyen magas, de bizonyára van száz méter is így első blikkre; mivel először mászom meg, így nem tudom megítélni a pontos magasságát.

Tito úgy szalad fel rajta, mintha pók lenne. Markónak mondom, hogy maradjon közvetlenül alul, ha valami nem úgy történne, egyrészt segítsen, másrészt meg ha kell, azonnal értesítse a többieket.

Megmondom őszintén, én eléggé nehezen mászom. Titóhoz képest én egy részeg, reumás csiga vagyok, pedig én is kapkodom a kezem-lábam, de ő legalább tízszer olyan gyorsan mozog és halad.

Már alig lehet húsz méter talán, amikor a szakadék oldalán megpillantom a harcot és a kormányzót. Mit mondjak, egyértelmű, hogy nagy bajban van. Én ha kilőnék, sem tudnék tíz másodpercnél előbb felmászni hozzá. Hozzáteszem csendben, hogy ha felmásznék és vakmerően támadásba lendülnék, csak azt érném el, hogy megölnének engem is vele együtt. Mondjuk, így nagyon úgy fest, hogy őt biztosan meg fogják ölni.

De nem gondolkozom egy másodpercet sem, a végtagjaim azonnal mozgásba lendülnek.

– Tito, készülj! Bármi történhet. Maradj tíz méterrel lejjebb!

– Bármire készen állok – válaszolja azonnal vissza Tito.Ezt szeretem a kis Titóban. Mindig lehet rá számítani.

Ahogy mászok felfelé, nem nagyon tudom, mire számítsak. Tervem sem sok van.

Azt sem látom, mekkora tömeggel viaskodik a kormányzó, mert nem látok föl, csak a derekáig, ott meg csak az látszik, hogy előtte van öt-tíz harcos, akik igen szorongatják.

Na de, hogy mi lesz, ha felérek, azt nem nagyon tudom. Nyilván, amíg nagy nehezen kimásznék, addig levágnák a fejem – nem Tito vagyok, aki úgy ugrana ki a tetejére, mint egy szöcske.

Már alig van pár méter, amikor az jut az eszembe, hogy valahogy derékig kimászom, és az amúgy is már eléggé a szikla szélén álló kormányzót egyszerűen lehúzom. De persze ezek a gondolatok csak gondolatok maradnak legtöbbször, mert ahogy a fejem éppenhogy csak a szikla fölé emelem, abban a pillanatban döfik le a kormányzót, akit nemhogy nem kell magammal rántani, hanem ahogy dől felém – illetve hirtelen rám, pont hogy ő ránt magával engem.

– Tito! Zuhanunk! – kiáltom oda. Hirtelen az agyam egy nagyon kicsi kapacitásával arra leszek figyelmes, hogy a kormányzó teste mellett zuhan egy nyélszerű valami. Egy pillanat töredéke alatt felfogom, és már nyúlok is ki érte, mert hisz az egy fotonostor, ami valószínűleg a kormányzó kezében vagy oldalán lehetett, még mielőtt közös erővel lezuhantunk volna. – Tito, dobd le a köteleket! – kiáltom megint oda. Mire Tito ledobja, már éppen mellette zuhanunk a szakadékba. Az agyamon cikáznak át a gondolatok. Azt nem tudom, hogy a kormányzó meghalt-e már vagy él-e még. De biztos, ami biztos alapon – egy, mert én nem akarok meghalni, kettő, mert mi van, ha még él, és akkor nem lenne jó, ha épp azért halna meg, mert agyonzúzza magát a szakadékba eséstől – úgy döntök hát, hogy aktiválom az ostort. Suhintok egyet vele, és megpróbálom lehetőleg úgy a kormányzó köré tekerni, hogy a derekára, és ne a nyakára tekeredjen. Nagy szerencsémre elsőre sikerül – mert második próbálkozásra már nem lenne időm, így is az utolsó pillanatban tudom elkapni a Tito által lehajított kötél végét, amit csak remélek, hogy addigra Tito gyorsan oda tudott csomózni valami biztonságos helyhez, és nem fogom a kötéllel együtt magunkkal rántani őt magát is. Tito persze megint hozta a formáját, vagyis jöhet a csúnya rész. Egy másodperc alatt rátekertem a csuklómra kétszer a kötél végét, a másik kezemmel meg, ahogy fogom az ostort, szintén háromszor tekertem körbe a csuklómon az ostort is, hogy ki ne ránthassa a kezemből, amikor megfeszül a legvégén a kormányzóval az egész, sebtében kialakított építmény, aminek persze én vagyok a közepén. Azt éreztem, hogy azonnal széttépi a testemet, de legalábbis a karomat tövestől szakítja ki. Nos, azt hiszem, hogy a jobb vállam ki is ugrott a helyéről. Talán el nem törött, de azt a fájdalmat, amit érzek, azt nem is tudom leírni. Sikítani kellene, de jobb, ha nem hallják meg, hogy élünk. – Tito, te jössz! De siess, mert meghalni készülök! – mondom neki a privát vonalon, bár ott van felettem nem is olyan sokkal. Úgy rohan le a magasról, mintha vízszintesen egy gepárd vágtatna.

– Jövök, Ree! Itt vagyok – mondja, és mire kiejti a száján az utolsó szót, már a kormányzó testét csomózza egy másik kötélhez, azt pedig a sziklából kinyúló vastag ághoz.

– Siess, Tito! Lehet, nem sok időnk van – siettetem, mert ki tudja, lehet, utánunk ereszkednek, és mivel kifordult a helyéről a karom, nem szeretnék most viaskodni így senkivel. Kell egy kis idő, mire magamhoz térek majd.

Ahogy Tito gyorsan odaköti a sziklafalhoz a kormányzót, mint egy jóravaló pók az éppen elfogyasztani óhajtott áldozatát, hirtelen a privát vonalamon Amy jelentkezik be.

– Hol vagy, Ree? – kérdezi rémültebb hangján Amy, aki, mint eddig is, soha nem szokott érzelmes hangon kommunikálni, csak amikor velem beszél. – Azt látom, hogy egy nem létező, lehetetlen helyen, sziklán belül vagy, holott nemrégen még az arénában voltál – mondja Amy.

– Majdnem, Amy! Egy sziklaszakadékban vagyok kifordult vállal, és épp a kormányzót tartom, aki majdnem lezuhant.

– Tarts ki, pár perc, és ott vagyok – mondja Amy.

– Kész vagyok – jelzi Tito. – Engedd el! – mondja Tito, és szinte azonnal rohan fel értem.

– Amy, lenn vagyunk a fehér szikla alján, illetve ott leszünk – mondom még fájdalmamban, és bontom a vonalat.

Odaadom a kezemből az ostort Titónak. Végre nekifeszítem a lábamat a sziklának, és stabil helyzetbe kerülök egy vastag ág segítségével. Próbálok a vállamon mozdítani, de akkora fájdalom nyilallik bele, hogy inkább nem mozdítanám. Viszont mozgatnom akkor is kell, mert ez így nem lesz jó. Le sem tudok mászni ekkora fájdalommal.

– Tito. Játsszuk azt, hogy megfogod a csuklómat olyan erősen, ahogy csak tudod, és amikor szólok, akkor rántasz egyet rajta – na meg majd én is a másik irányba –, aztán ordítok egy kicsit, te meg menekülsz, hogy utána ne öljelek egyből meg a fájdalomtól.

– Szép lesz – nevet a kis Tito. De látja rajtam, hogy nagyon fáj, és valamit tényleg kell tennünk, hogy le tudjunk mászni.

Koncentrálok, és hirtelen visszarántjuk Titóval közös erővel a vállamat, ami olyan fájdalmat jelent, hogy tényleg nem sokon múlik, hogy le nem keverek egy fülest Titónak. Viszont pár másodperccel azután megkönnyebbül az egész testem.

Már nem áll görcsben az egész.

– Siessünk, vigyük le a kormányzó testét! – mondom. – Marko, itt vagy?

– Igen, hallgatlak – mondja Marko.

– Keríts valakit, aki el tudja látni a kormányzót, elég ramaty állapotban van, ha még él egyáltalán! – mondom neki, majd amilyen gyorsan csak tudok, mászok Tito után.

Tito egyedül nagyon gyors, de nem sok erő van benne, így nekem kell valahogy lecipelnem a kormányzót úgy, hogy Tito inkább biztosít. Vagyis felveszem a hátamra – hozzáteszem, a majdnem eltörött vállamra mikor ráemelem, ismét akkora fájdalmat okoz, hogy majdnem elordítom magam. Tito az előbb a kormányzó derekára csomózott kötél végét tartja a kezében, és felettem pár méterrel követ lefelé, ha valami baj lenne, azonnal biztosítja a kötél végét, hogy le ne essek a kormányzóval.

Eltelik pár perc, mire leérkezünk a talajra. Amint leérkezem, máris lerogyok a földre, minden erőm kiszállt belőlem.

Marko, Doudy meg egy, csak látásból ismert gladiátor állják körül a kormányzót, és vizsgálgatják.

– Nem sok élet van benne. Inkább halottnak látszik – mondja szomorúan Doudy, miközben odaérkezik See, Nenee, Arial meg még pár gladiátor.

Ahogy ezt kimondja, felülről hatalmas csörtetés hallatszik.

– Vigyázz! – mondja Marko.

Ahogy tudunk, szétugrunk. Négy ember zuhan le, ahonnan nemrég mi érkeztünk a kormányzóval. Mind a négy fej nélkül, és sokkal halottabban, mint a kormányzó. Még csak megdöbbenni sincs nagyon időnk, mert nem sokkal a holttestek lezuhanása után valakik mintha másznának.

– Lehet, hogy jönnek – mondja Marko, és aktiválja a kardját, amire az ott állók valamennyien ugyanígy cselekszenek.

Nekem csak azon jár az agyam, hogy kificamodott vállal megint harcba szállni nem lesz könnyű, de erőt veszek magamon, mélyet lélegzek, és koncentrálok, ahogy szoktam. Muszáj lesz átszellemülnöm, és akkor menni fog. Akkor bármire képes vagyok. Ilyenkor nekem pár másodpercnyi koncentrálás is rengeteget segít. Olyan szintre sikerült már fejlesztenem ezt, hogy régen többórányi gyakorlás után sem tudtam ennyire összeszedetté válni, mint most akár pár másodperc alatt is már.

Mindenki felfelé kémlelve, feszült figyelemmel várja a támadást. Doudyék már értesítették a többieket a helyzetről, hogy mindenki figyeljen. A szikla alján három hatalmas fa lóg keresztbe, és így csak akkor látszik bármi vagy bárki is, vagy hogy hányan lehetnek, amikor olyan öt méter magasságra érkezik.

Felállok én is, és aktiválom a kardom. Semmilyen fájdalmat nem érzek, tökéletesen koncentrált vagyok, és tudom, hogyha meglátom, én leszek az első, aki lesújt.

Azon gondolkozom, hogy vajon odafönt hányan maradhattak még életben. Nagyon gyorsan mentettük a kormányzót, és nem is foglalkoztunk az esetleges többi túlélővel, holott See beszélt még a Parancsnokról is. Kicsit lelkiismeret-furdalásom van, hogy csak egy embert hoztunk le – és őt is csak holtan. Meg sem próbáltunk még kutatni, hátha meg tudtunk volna többeket is menteni. De már a helyzet adott, hiába is siránkoznánk tovább.

Egy méter, és mindjárt láthatóvá válnak a támadóink, és akkor valaki leugrik hirtelen a földre. A lábam mozdul, a karom engedelmesen vágásra készen, lazán indul útjára...

De csak indulna, mert elkiáltom magam:

– Állj!

Mindenki megdermed, mert nem értik, mi van, csak én. Amy az, és ha nem akarom, hogy keresztülvágják nekem szegény lányt, azonnal le kell őket intenem.

Amy minden gondolkozás nélkül elindul felém. Én már ölelésre nyitnám a karom, hisz gondoltam, hogy köszönésképpen megölel majd, de Amy elmegy mellettem, és buta érzés, de lehajol a kormányzó mellé.

– Álljatok arrébb! – mondja nyugodt hangon.

Mivel mindenki csak áll, mint a szobor – nem nagyon hat rájuk parancsként Amy bájos, nyugodt hangja, muszáj kezembe venni a dolgot.

– Lépjetek arrébb pár méterrel, és forduljatok el! – parancsolom nekik, amire azonnal engedelmeskedik mindenki.

Odalépek Amyvel szemben.

– Él? – kérdezem tapogatózva, mert nagyon hullának néz ki a kormányzó.

– Nemsokára fog – válaszolja megintcsak a tőle megszokott, nyugodt kellemes Amys hangon.

Elég buta helyzetbe kerültünk: a többiek, mint a kisiskolások – szerencsére nem térdepelve, de –, háttal állnak, és várják a sorukat. Amy meg, mint valami sámán, varázsol. Amy teste tele van elektromossággal, és ki tudja még, milyen nanoakkumulátorok meg gerjesztők meg egyéb dolgok építik fel a testét. A kezét a kormányzó mellkasára teszi, és elég gyorsan remegteti. Majd megint.

A kormányzó teste megfeszül, rándul egyet az arca, és bár marad ájultan, de Amy fel is áll. Egy virtuális szállítót „varázsol” elő, amire ráfektetjük.

A többiek már nem bírták, és visszafordultak. Leesett állal csak figyelnek, a tekintetükből a „mi a franc, és ki ez a valaki, és most mi a fene történik?” kérdés látszik, szóval muszáj magyarázkodnom kicsit.

– Ő Amy... és... őőőő... ő egy gyógyító....Amúgy a barátom... és még... szóval nagyon régóta jó barátom – dadogom, mert még mindig úgy néznek ránk meg a kormányzóra, meg oda, meg vissza, mintha rémeket látnának.

Persze el is hiszem, először leesik négy hulla az égből, aztán lemászik egy csaj hirtelen a semmiből, odalép a kormányzó mellé, aztán meg se szó, se beszéd, feltámasztja. Azt hiszem, jogos a kétkedő és buta nézésük. Csak én vagyok béna ezeknek a helyzeteknek a kezelésében. Úgy gondolom, hogy páran már látták Amyt, viszont jó páran még soha nem találkoztak vele.

Amy, miután a kormányzót ellátta és biztonságba fekteti a virtuális hordágyon, körülnéz és mosolyog, nem feltétlenül segítve a helyzetet.

– Megjöttem – mondja ezek után, ami hát, hogy is mondjam, még inkább abszurddá teszi a helyzetet.

– Na és ki a franc vagy te pontosan? – kérdezi Nenee.

– Amy vagyok – válaszolja a megszokott egyszerű, nyugodt és mosolygós stílusával.

Amy most is gyönyörű. Bár én tudom róla, hogy egy erős gyilkológép is tud lenni, de aki nézi, az csak a csinos, ártatlan, bájos nőt látja benne.

– Na és hogy kerültél ide? – faggatja tovább Nenee.

– Fentről... – kezdené Amy, miközben mutat a kezével a szakadék felé, de nem engedem, mert nem akarom, hogy itt valami olyan hangozzék el, aminek nem kellene.

Amy okos – sőt, egyre okosabb –, és tuti nem mondana semmi olyat, amiből baj lenne, de akkor is jobbnak látom letorkollni szegényt. Megfogom a magasra emelt karját, a dereka mellé nyomom, és szépen elhúzom onnan arrébb.

– Jó, jó, jó, jó... ennyi elég is lesz. Én hívtam, és most szeretnék vele konzultálni kicsit. Doudy, vigyázzatok a kormányzóra, és biztosítsátok a terepet! Mindjárt jövök vissza.

Félrehúzom Amyt, a többiek árgus szemekkel néznek utánunk, mintha valami rosszban sántikálnánk, de mivel én vagyok a főnök, senki nem szól, nem vet a szememre semmit. Tudják, hogy a végén úgyis mindent elmondok. Valójában viszont a helyzet az, hogy én sem tudok semmit, én is inkább kíváncsi vagyok arra, hogy

vajon mi is történhetett, hogy került ide Amy, ráadásul fentről.

– Mesélj, Amy, mi történt?

– Nagy baj van, Ree? Zaklatottnak tűnsz – kérdez vissza Amy, aki vizsgálja az arcomat.

– Minden viszonylagos. Megtámadtak bennünket a bálon. Majdnem meghalt a kormányzó. Nekem kibicsaklott a vállam – sorolom egyhangúan a bajokat. – Nem nagyon tudom, hogy mit kellene tennem. Nagyjából ezt tudom felmutatni. De azt mondd meg, veled mi történt?

– Fenn 5672 kettes birodalmi osztályú Akkoon harcos várakozik.

Már megszoktam, hogy Amy sokszor igen pontosan határoz meg dolgokat, de most én is megdöbbenve hallgatom, amit állít.

– Na és ezt te honnan tudod? – hüledezek.

13. Amikor egy üzlet beindul

Eddon Bitt kormányzó egész éjszaka Kessy ágya mellett virrasztott. Bár néha igen nagyokat ásított, egy másodpercre sem hunyta le a szemét. Hallgatta a lélegzetét, és minden másodpercére vigyázott a lánynak.

Ezek a pillanatok az ember életében, amikor nem kellenek ígéretek, nem kellenek szavak, aki látja, az érzi, hogy ez egy magasabb és mindennél erősebb szeretet-kapocs.

Hajnalban, amikor megérkezett az egészségügyis, és elparancsolta az ágy mellől, beült a lánytól nem messze lévő kényelmes, fotelszerű ülőalkalmatosságába, és mivel minden a legnagyobb rendben volt a lánnyal, így nagyjából három másodperc alatt aludt el.

Pár óra múlva egy hívás ébresztette föl. Azonnal magához tért, és pár pillantást vetett Kessyre, aki édesen aludt, és nagy valószínűség szerint pár óra múlva magához is fog téri. Majd kilépett a szobájából, és fogadta a hívást.

– Itt vagyok!

– Üdvözlöm, kormányzó! Elnézést, hogy hívatlanul keressük meg ismét. Azt is tudom, hogy jövő hétre beszéltük meg, de... – folytatná az asszony, de a Kormányzó belefojtja a szót.

– Nem kell szabadkozni, a helyzet mostanában igen furán kanyarog az életemben, így talán még jobb is, hogy most jelentkezett. Hallgatom, miben állhatok szolgálatukra?

– Azt gondoltuk, hogy megejthetnénk ma azt a találkozót, ha Önnek is megfelelő.

Természetesen diplomáciai minőségben.

– Ennél mi sem természetesebb. Örülnék neki.

– Nem szeretnénk azért semmilyen háborúba keveredni, szóval ha kérhetném...

– Ó igen, milyen tapintatlan és bunkó voltam – szakítja ismét félbe a nőt. – Természetesen nyitok egy légköri kaput közvetlenül, és hacsak nem csatacirkálóval vagy rombolóval szeretnének áthajózni, akkor szeretettel várom Önöket a biztonságos légi folyosón, ahol senki nem támadhatja meg Önöket.

– Természetesen a magánkorvettünkön jövünk. Ha a kapu aktív, egy óra múlva találkozunk is.

Nagyjából egy óra múlva két csinosan felöltözött nő lép be a Kormányzó nappalijának ajtaján. A légköri kapun keresztül sokkal gyorsabban és kívülről megtámadhatatlanul tudnak közlekedni. Egy olyan légköri pajzs ez, amit csak igen nagy tűzerővel lehet megszüntetni.

– Foglaljanak helyet, kedves hölgyek! Megkínálhatom Önöket valamivel?

– Köszönjük – hajol meg könnyedén a két hölgy.

– Merry! Három frissítőt kérnék – utasítja a személyzet egyik tagját, aki szinte egy percen belül hozza az italokat.

– Milyen csodálatos helyen lakik, Kormányzó! – jegyzi meg szelíden a nő.

– Köszönöm, kedves Celia, de gondolom, nem az én lakhelyem végett látogattak el ilyen messzire? Nem akarom az idejüket sem rabolni, és bunkó sem szeretnék lenni, viszont igen kíváncsi vagyok, mi szél fújta errefelé Önöket.

– Ön nagyon kedves, Kormányzó. Természetesen nagyon meg vagyunk elégedve a vendégszeretetével. Vakka Lome teljes felhatalmazásával jöttünk Ira Szenátorasszonnyal, hogy amennyiben lehetőség adódik, egy mindenki számára előnyös és gyümölcsöző szerződést kössünk.

– Na, ez kezd érdekelni. És milyen témában lenne ez a szerződés: mit szeretnének? Mit tudok én adni a nagy Vakka Lome Királynak, amije még neki sincs meg? – kérdezi a Kormányzó, és talán a hangjából hallatszik némi cinizmus.

– Gyorsaságot és időmegtakarítást – mondja könnyedén Celia, mire a Kormányzó nevet egy nagyot.

– Elnézést, kedves Celia Szenátorasszony, de olyat én nem tudok biztosítani – mondja a Kormányzó. – Ezek nem megfogható termékek.

– Mindjárt világossá teszem, kedves Kormányzó. Ön a világ egyik legnagyobb űrhajógyártója... – kezdi Celia.

– Mint ahogy Vakka Lome Király is – veti közbe a Kormányzó.

– Kétségtelenül – helyesli Celia. – Szeretnénk gyártási időt vásárolni Öntől.

– Na, ez egyre érdekesebb.

– Úgy tudjuk, hogy Ön régebben rombolók és cirkálók gyártásával is foglalkozott – mondja Ira, aki most szólal meg először.

– Sőt csatahajókat is gyártottunk, bár az már egészen régen volt – gondolkozik el a Kormányzó, mintha visszatekintene azokra az időkre.

– Na és azóta ezek a gyárak léteznek még, vagy már nem képes legyártani ekkora hajókat? – érdeklődik Ira.

– Már hogyne lennénk képesek?! – válaszolja szinte felháborodott, tüzes nyelvvel a Kormányzó. – Az igaz, hogy jó pár bolygófordulónyi idő óta nem volt szükség erre

– tudják, egészen kevés nagy űrháború folyt az elmúlt időkben –, így nem volt nagy kereslet ezen csekélységek iránt, de bármikor gyártásba tudunk fogni, ha igény mutatkozna rá. Most viszont a fő csapásirány: a harci fregatt.

– Nem hangzik rosszul az sem. Milyen kapacitással és milyen minőségű harci fregattokat képes előállítani? – kérdezi Celia, miután szürcsölt egyet az italából.

– Na, ez szép kérdés. Az elmúlt években, de kiváltképpen az elmúlt pár hónapban megfeszített tempóban dolgoztunk azon, hogy a világ legmodernebb és legütőképesebb fregattjait tudjuk gyártani szinte gyártószalagon.

– És az mit is jelent, kicsit pontosabban, részletesebben? – kérdezi Celia.

– Biztos, hogy a hölgyek pontos harci és műszaki leírást szeretnének, vagy inkább általánosságban beszélgessünk? – kérdezi talán kicsit kérkedően a Kormányzó.

– Önre bízzuk, Kormányzó. Mi mindent megjegyzünk, és amit nem tudunk, azt úgyis meg fogjuk kérdezni Öntől, aki nagy szaktekintélye ennek a témának – mondja Celia, és biccentve jelzi az ajánlatát.

– Nos, ezek az SA-25-ös harci fregattok az én fejlesztéseim. Birodalmi megrendelésre készültek, de mindent én alkottam és találtam ki. Az üzlet a Birodalommal lezárult, így a licenszek nálam maradtak. További, nagyjából 240 fejlesztési rész vár még a fregattokra, amiket a következő héten végig is tesztelünk. Ezek a fejlesztések a régi gépekben még nincsenek, de az ezután gyártásra kerülőkbe természetesen egytől-egyig bele vannak tervezve. A fejlesztések nagyrészt mindenre kiterjednek: a fotonágyúk súlyának csökkentésétől az ütegek hűtésének tökéletesítésén keresztül, a páncél megduplázásáig, de még a kényelmi funkciók javítására is hatással lesznek. Nemsokára a mostani kapacitásunkat meg tudjuk akár duplázni is, ami annyit jelent, hogy az egész galaxisban nem lesz nálam jobb partner.

– Ezért is vagyunk itt, kedves Kormányzó – mondja, és egy kis szünet múlva folytatja. – Szeretnék rendelni ezer darabot.

– Ezer fregattot? – kérdezi elkerekedett szemekkel a Kormányzó, mert nem hisz a fülének.

– Elnézést, valóban helyesbítenem kell – kezdi Celia, amire a Kormányzó szívverése kicsit alábbhagy, már majdnem azt hitte, megkötötte élete egyik legnagyobb bizniszét, aztán a nő folytatja: – Azt akartam mondani, hogy ezer cirkálóra lenne szükségünk – helyesbíti Celia.

A Kormányzó szeme kikerekedik, a poharához nyúl, és mohón iszik belőle, majd megtörli a kezével, mint egy dobogós, a szája szélét. A fregattok a csaták legütőképesebb részeit képezik. Erősek, gyorsak, kitartóak, és ha eléggé sokan vannak, egy rombolót is szét tudnak kapni akár pár óra alatt. Őket támogatják a vadászok. Ők a legkisebb egységek, párszemélyesek, és akár tízszer is gyorsabbak, mint a fregattok, viszont a tűzerejük töredéke a fregattokéhoz képes, nem is beszélve a páncéljukról.

A fregattok fölött egy igen nagy ugrás következik, mert a rombolók sokkal nagyobbak, sokkal lomhábbak, viszont iszonyatosan nagy harci arzenállal: erős védelemmel, pajzsokkal vannak felszerelve. Egy romboló akár több száz fregattot is képes a hajó testében szállítani, mintegy anyahajó funkciót is ellátva ezzel.

Na és ezután következik a cirkáló, ami esetenként dupla akkora is lehet, mint egy romboló mind védelemben, mind tűzerőben, és akár szállítási kapacitásban is.

A csatahajóról már nem is beszélve, ami valahol már egy megalomániás képződménye a hatalmi harcoknak. Nincs rá vonatkozó szabály, de akár a cirkáló dupláját is elérheti. Védelme és fegyverzete hasonló, mint egy cirkálóé, csak értelemszerűen a nagyságából adódóan sokkal többet lehet rá felszerelni, és a raktára is akár duplája lehet. Viszont minél nagyobb egy hajó, annál kevésbé mozgékony, így annál sérülékenyebb is lehet.

És itt majdnem transzba esett a Kormányzó, mert ezer csatacirkáló akkora haderő, ami szinte elképzelhetetlen, még akár egy kis mesterséges bolygót is meg lehet semmisíteni velük.

Aztán főként, ha ezt tőle egyszerre megrendelik, az egyben azt is jelentheti, hogy a világ egyik leggazdagabb és legbefolyásosabb emberévé is tehetik.

– Ne haragudjon, kedves Celia, de ezer csatacirkálót mondott? Jól értettem? – kérdez vissza szép lassan, érthetően a Kormányzó.

– Pontosan ezt mondtam, Kormányzó, és még szükségünk lenne tízezer fregattra az új és modernebb fejlesztésből, amennyiben az aláírt szerződés után pontosan tudhatjuk a műszaki paramétereket, illetve azokat, ha szükséges, néhány kiegészítéssel még megtoldhatjuk – sorolja Celia a világ legtermészetesebb hanglejtésével.

A Kormányzó megint a poharához nyúl, és iszik belőle. Illetve inna, de már az előbb mind megitta

– Merry! Hozz még, kérlek, három frissítőt! – kiáltja a lánynak, aki, mint az előbb is, egy percen belül ott áll előttük a poharakkal.

A Kormányzó homloka gyöngyözik. Feszült és ideges. A szíve iszonyatos ritmusban dobol a mellkasában, és azon jár az agya, hogy csak ne essen itt össze.

Egy ilyen erős embertől elég béna lenne, ha összecsuklana, mint egy colostok.

– Valami baj van, Kormányzó? – kérdezi tapintatosan Celia.

– Nem-nem, nincs semmi – füllenti a Kormányzó. – Nem hangzik rosszul. Mikorra szeretnék ezt a nem kevés mennyiséget legyártatni, és ugye, ez nem kevés royal kreditet is jelent természetesen – érdeklődik a Kormányzó.

– A mi felhatalmazásunk idáig tart Kormányzó. Ez nem egy percen belül eldönthető és kiszámolható összeg, úgy gondolom – mondja Celia.

– Hát az biztos, hogy így van – veti oda a Kormányzó, és megint iszik a frissítőjéből, mint aki el sem hiszi, hogy ez vele történik meg.

– ...De azt gondolom, hogy Vakka Lome Király olyan ajánlattal tud előállni majd, ami mindenkinek kedvező lesz, és persze addig Ön is elő tudja halászni a terveket, a műszaki paramétereket, számokat és a kívánságait.

– Igen, igaz. Ezt nem lehet most itt eldönteni. Hosszú tárgyalás elé nézünk – mondja csak úgy maga elé a Kormányzó.

– De arra még van felhatalmazásunk, hogy 200 darab fregattot megrendeljünk, és ha az árat elfogadhatónak találjuk, akkor azonnal át is helyezzük a számlafiókjába – mondja Celia, mire aztán a Kormányzó tényleg nem tud mit mondani, csak elkerekedett szemmel néz maga elé, mintha ez nem is történne meg, csak álmodná az egészet.

14. 5672

A katona csak ült és koncentrált. Illetve nem is koncentrált, hanem inkább csak a gondolatait rendezte, várt, amíg felel a hívásra a vezetője. A fején még mindig viselte a piros fotonsisakját, amit már sokan kérdezték, hogy miért pont piros, de ő maga sem tudta. Így alakult, és azóta mindig ezt használja.

Nem sok idő múlva meg is jelent a kivetítőn a Kapitány.

– A parancs a várakozás – mondja határozottan.

– Uram, minden tiszteletem az Öné, de ez öngyilkosság. Semmi problémám nincs, ha megütközünk az ellenséggel, és taktikával vagy mi kerülünk füléjük, vagy ők győznek le minket. De uram! Az, hogy megvárjuk, amíg leöntenek olajjal, és meggyújtják, azt eszement baromságnak tartom – már elnézést ezért – mondja a parancsnok egy kicsit labilisan, mert nem tudja, hogy ez most mennyire volt elfogadható tőle.

– Megértem, Parancsnok. De egyelőre ez a parancs... – mondja, majd még hozzáteszi – Mennem kell, még jelentkezem – majd bontja a vonalat. A Parancsnok egykedvűen néz maga elé, és csóválja a fejét.

Amint bontja a vonalat, a Kapitány azonnal új beszélgetésbe lép be.

– Keresett, Kapitány! Hallgatom.

– Tudja, miért kerestem. Becsapott, és vágóhídra küld így minket! Ez nem harc, hanem egyszerű leöletés – panaszkodik a Kapitány.

– Kapitány! Maga katona, és a katonáknak kötelességük a parancsot teljesíteni. Most a parancs pedig az, hogy addig kell ott vesztegelniük, amíg meg nem érkezik az erősítés vagy az újabb parancs. – A férfi háttal áll, valamit matat, még csak arra sem méltatja a Kapitányt, hogy a szemébe nézzen.

– Igen, katonák vagyunk. De melyik oldali erősítésre várunk? Azt ígérte, hogy nem mi leszünk egyedül! Még további négy tábornokot ígért. Mit tudok tenni egyedüli kapitányként? Halálba küldöm csak az embereimet!

– A katonák dolga, hogy meghaljanak a hazájukért.

– De én itt idegen földön nem a hazámért harcolok. Miért kell hazudozni? Ha a szemembe mondják, hogy kell egy-két ezred, aki a halába vonul, egészen másként álltam volna hozzá.

– Természetesen. Nem vállalta volna – mondja, és megfordul, hogy a szemébe nézhessen ha csak virtuálisan is a Kapitánynak.

Flott Kemilo volt. Az a Flott, aki nem is olyan régen elárulta Leonid Gropp csapatát. Aki a háttérben, úgy látszik, sokkal álnokabb volt, mint azt bárki gondolta. De az az álnok és hazug élet egész életén keresztül követi, és talán sokkal jobban kifizetődő, mint bármi más.

– Meglehet. De akkor arról én döntök és úgy, ahogy az a valóságban is van, és nem építem hazugságokra az egészet.

– Ezt már sajnálhatja. De ha ki akar szállni, csak szóljon. Találok mást, aki elvégzi a munkáját – veti oda cinikusan Flott.

– Én katona vagyok, mint ahogy mondta is. Ugyan mindegy, hogy hol halok meg: itt, vagy otthon végeztet ki – mondja határozottan, emelt fővel a Kapitány.

– Akkor ezt megbeszéltük! Tegye a dolgát, és ne beszéljen mellé, ráadásul ne zavarjon a fölösleges problémáival, amikor épp egy ragyogó fürdőt akartam venni! – mondja Flott, és bontja a vonalat, majd máris indul, ahogyan azt mondta, egy fejedelmi fürdőt venni, távol a Mynodistől, a saját luxuskorvettjén, valahol az űrben.

15. Egy erős felmentő sereg

Az MTC-55C720033 csapatszállító igen gyorsan közelített Unliux városához, a fedélzetén kétszáz birodalmi katonával.

A vezéregység percek óta folyamatosan, de hiába hívta az Unilux parancsnokságának irányító részlegét, senki nem válaszolt a hívására.

Az Unilux parancsnokságának irányítótermében két, nagyjából harminc-harminc négyzetméternyi virtuális üveggel elválasztott irányítószoba volt található, ahol az első helyiségben három, a másik helyiségben pedig négy birodalmi irányító katona végezte a feladatát. Vagyis inkább csak végezte volna.

Az egyik teremnek nagyjából a közepén, egy virtuális asztal fölött háromdimenziós, vetített, teljes domborzati képpel látható minden a légtérben és a földön zajló, katonai szempontból lényeges esemény. Az irányítóterem oldalsó részein virtuális táblákon csomó kiírás, némelyik pirossal villogva, hangjelzéssel, némelyik kékkel, zölddel, az irányító számára ergonómiailag is jól elrendezetten és látható módon.

Az operátorok valamennyien beszélnek egy előttük virtuálisan megjelenő bejövő hívó féllel, miközben a paneljeiken legalább ötven bejövő hívás torlódik fel. Ilyen nemhogy az elmúlt héten vagy évben, de az elmúlt évszázadban sem igen volt.

Normál időben természetesen az operátorok fele beszél és intézkedik, sőt van olyan is, hogy mindegyike foglalt, de hogy mindenhol ekkora bejövő hívástorlódás legyen, elképzelhetetlennek tűnt. Az egészben az a legérdekesebb, hogy mindenki beszél és intézkedik, de azok alapján, amiket válaszolgatnak, mintha senki nem lenne a helyzet magaslatán.

– ...Uram, nem tudom, és erre nekem nincs is felhatalmazásom, és nincs is most senki, aki ezt jóvá tudná hagyni. Lehet, hívnia kellene inkább a Parancsnokot – magyarázza éppen az egyik irányító operátor, akit éppen valamelyik hívófele faggat, és láthatóan nem tud neki segíteni.

– ...Nem uram, nincs itt a Parancsnok – válaszolja éppen a másik kétségbe-esetten.

– ...Igen, tudomásom szerint ő volt, aki engedélyezte, uram... – mondja a harmadik.

Mindenki tőlük akar informálódni, és tőlük várja az utasításokat, de láthatóan nincsenek a birtokában annak a tudásnak és parancsoknak, amikkel ezeket ki lehetne szolgálni. Talán azt is mondhatni, hogy teljes fejetlenség uralkodik az irányítótoronyban. Arról már nem is beszélve, hogy a feltorlódott több száz bejövő hívás között akár olyan is lehet, ami életet menthet, vagy éppen valakinek az életébe kerülhet.

Az egyik virtuális panelen ott villog pirosan:

ID: MTC-55C720033 típus: csapatszállító bejövő.

Hívásra várakozik.

Nem sokkal később ugyanaz a kiírás átvándorol egy másik operátor virtuális panelére, és pár másodpercig valahol a feltorlódott hívások sorának végén, szintén pirosan villog, és a megfelelő hangjelzéssel jelzi, hogy fontos.

De senki nem foglalkozik vele. Egyrészt, mert ilyen hívásból eleve több tucat várakozik, másrészt, mert az operátorok teljesen le vannak terhelve.

– Uram, az Unilux Irányítóközpont nem válaszol. Többször is próbáltam, de nem veszi fel senki a kapcsolatot velünk. Mit tegyek? – kérdezi a MTC-55C720033 számú csapatszállító vezérlőegysége a szállított század parancsnokától.

– Próbálkozott többször is, és mindenhol? – kérdezi a parancsok.

– Uram, már percek óta ezt teszem, de mintha mindenki foglalt lenne, vagy meg lennének bénítva a vonalak.

– Nekem nincs direkt, egzakt parancsom arra vonatkozóan, hogy hol szálljunk le – mondja a parancsnok.

– Uram, én csak a csapatszálló vezéregysége vagyok. Önnek kell megmondani, mit tegyek – magyarázza nyugodt hangon a program.

– Engem meg csak arról tájékoztattak, hogy az Uniluxot megtámadták, és Jim Kurdoo Parancsnok személyesen kérte a katonai támogatást, még a kampusz báltermének támadásakor, a helyszínről. Menjünk akkor oda! Tegye a le a gépet valahol a környéken!

– Igenis.

– Uram, ezt nézze meg! – jön közelebb egyik harcos a Parancsnokhoz, aki, mint mindig, most is a piros sisakját viseli.

– Egy csapatszállító – jegyzi meg a Parancsnok.

– Igen, uram, eddig igen gyér a forgalom. Ez az Unilux első válaszlépése, de vélhetően még várhatunk igen nagy rohamokat – magyarázza a harcos, aki egy virtuális képen mutogatja a különféle bejegyzéseket a Parancsnoknak.

– Milyen távolságra lehet? – kérdezi a Parancsnok.

– Úgy két perc múlva ideér. Leszedjük, Uram?

– Hm – gondolkozik el a Parancsnok. – Nem! De amikor eléri az első pontunkat, biztassák, hogy beljebb szálljon le! Kiszálláskor meg próbáljuk megvámolni! Kellene az a csapatszállító nekem.

– Értettem, uram! – mondja mosolyogva a harcos.

Ha ember lett volna, akkor egy pillanatra biztosan az futhatott volna át az agyán, hogy „Na, mégiscsak visszahívtak?!”, amikor bejövő hívását fogadta a csapatszállító vezéregysége.

– Uram, hívásunk van – mondja a vezéregység.

– Csak nem hívtak vissza? – kérdezi ugyanolyan emberi viselkedésmintával, mint ahogy az egy embertől várható is.

– Nem, uram! Kapcsolom – mondja a vezéregység, és azonnal össze is kapcsolja a parancsnokkal.

– Itt a második hullám. Nagyjából tizenöt perccel az önök csapatszállítója mögött felvigyázunk egy konvojt, és láttuk, hogy két perc múlva az Unilux határához érnek. – Így van. Van valami parancsváltozás? – érdeklődik a Parancsnok.

– Nem tudok róla. Egyfolytában próbálunk valakit elérni az irányítóban, de senki nem válaszol.

– Nos, ez a problémánk nekünk is. Fogalmam sincs, mit tegyek.

– Ha megvárnak, Önöket is támogatjuk.

– Nem lehet! A parancs egyértelműen kiemelt gyorsaságot követelt, mert a helyzet megoldása nem tűrt halasztást. Csak így, hogy nem kapunk további eligazítást, a sötétben tapogatózunk.

– Ezért várjanak meg! Lehet nagyobb a baj, mint az az első pillanatban látható volt.

– Szívesen megtenném, nekünk sem jönne rosszul a támogatásuk, mivel nem tudjuk, mire érkezünk. De a parancs egyértelmű volt.

– Rendben, Csapatszállító, jó landolást! Tizenöt percen belül mi is érkezünk – mondja, és bontja a vonalat a negyedik fregatt parancsnoka, maga mögött a négy századnyi vadásszal és húsz csapatszálló egységgel.

A harcoscsapat elcsendesül, és türelmesen vár. Csak a Parancsnok várja, hogy fogadja a Kapitány a hívását, amire pár másodperc után sor is kerül.

– Igen, Parancsnok?

– Kapitány, megérkezett az első válaszlépés egy csapatszállító személyében. Csak tájékoztatom, jobb lenne, ha a mi szolgálatunkba állna, és ezt most igyekszem összehozni.

– Jó ötlet. Rendben, Parancsnok, tegye a dolgát! – mondja a Kapitány és bontja a vonalat.

A katonák feszülten, fedezékek mögött megbújva várják a megfelelő pillanatot. Nagyjából két perc múlva dél felől megérkezik az Unilux határába a csapatszállító.

Mivel igen gyorsan érkezik, a harcosok a jól álcázott ütegek mögé ugranak, és miután elhalad felettük, egy fotonüteggel odapörkölnek neki vigyázva, hogy kárt ne tegyenek benne, csak a mozgásuk irányába még beljebb késztessék.

– Uram, tüzet nyitottak ránk dél felől – mondja egyhangúan a csapatszállító vezéregysége.

– Honnan lőttek, és mivel? Elfoglaltak volna valami légelhárító pontot? – kérdezi a Parancsnok.

– Nem tudom, uram. Ez csak egy csapatszállító, ami csak repülni tud. Felderíteni és más egyebet nem tudok tenni.

– Világos. Tegye le a gépet, mondjuk, ott! – mutat egy viszonylag nagyobb tisztásra a parancsnok.

– Azonnal, uram – mondja a vezéregység.

Ezután az események kicsit felpörögtek. Ahogy landoltak a füves részen, a birodalmi katonák kettesével szálltak ki, azonnal térdre ereszkedve próbálták biztosítani a helyet a körülöttük lévő erdőből esetlegesen rájuk leselkedő veszélyek ellen. De kétszáz katona kiszállása időbe telik. Amikor nagyjából már csak ötvenen voltak fenn, hirtelen egy a csapatszállító gépre irányított impulzuslövés találja telibe azt. A birodalmi katonák fotonpajzsaikat maguk elé tartják, és a fotonostorokat harcra készen maguk mellé helyezik, hogy bármikor készen legyenek odacsapni, miközben a még fenn maradt katonák őrült tempóban ugrálnak ki a gépből.

– Igyekezzetek, lajhárok, helyzet van! – utasítja a parancsok, amit nyilván mindenki pontosan tud.

A csapatszállító meg sem tud moccanni, egyrészt, mert még nem történt meg a kiürítés, másrészt, mert az impulzuslövéssel legalább két percre megbénították a hajó minden részét.

Ha ez nem lenne elég, akkor a másik oldalról – pont átellenesen, ahonnan az impulzuslövést leadták – egy pillanattal később a birodalmi katonák közé egy fotonsorozatot ereszt a magát még mindig nem mutató ellenség.

– Mi a franc ez? – kiáltja az egyik birodalmi katona, ahogy épp próbál talpra kecmeregni.

Minden katona fotonvértet és sisakot visel, így senki nem hal meg, viszont mintha egy láthatatlan óriáskéz dobálná el őket, úgy repülnek odébb tíz-húsz méterre. A sorozat hirtelen megismétlődik, de most a másik irányból. A birodalmi katonák, mint a pingpong labda, úgy pattognak egyik oldalról a másikra. Történetesen egy ilyen fotonsorozat, bármennyire is fel van vértezve egy ember fotonfelszereléssel, nem tesz jót a csontok egészségének, vagyis a legtöbb katona már legalább egy csontját biztos törte, de hogy összezúzta a testét, az egyértelmű. A sorozatokat nem hagyják abba, és váltakozva hol az egyik, hol a másik irányból sorozzák a birodalmi katonákat, akik láthatóan már úgy viselkednek, mint a rongybabák. Talán tíz sorozat után végül is abbamarad a támadás, és egy-két birodalmi katona kivételével mindenki mozdulatlanul a földön marad vagy ájultan, vagy holtan kifeküdve.

Ekkor a fák mögül néhány tucat harcos lép ki, akik közül páran felpattannak a csapatszállítóra, ami még mindig ott vesztegel magatehetetlenül a talaj fölött pár centivel lebegve.

Néhány másodperc alatt kiiktatják a gép vezéregységét, és feltöltik a sajátjukat, ami pont egy ilyen feltörési műveletre van kihegyezve, és mivel a gép összes védelmi funkciója meg van bénítva, az impulzuslövés okán, így mint a forró kés a vajon, úgy tudnak áthatolni a csapatszállító gép védelmi programján.

– Kész – mondja a harcos, aki vélhetően inkább valamilyen informatikus, mint harci képzettségű csapattárs.

– Nézzék meg őket! Aki életben van, azt szereljék le, és gyűjtsék őket egybe! Aki halott, azt meg rejtsék el, aztán mindenki álljon vissza a készenléti helyére!

Egyhangúan válaszolták, hogy „igenis”, és tette mindenki a dolgát annak rendje és módja szerint, az egész nem tartott tovább öt percnél.

Van úgy néha, hogy egy ütközet vagy háború egy egészen kis, banális dolgon bukik el, vagy lesz éppen nyertes a végkifejlet.

Nagyjából tizenöt perccel azután, hogy az MTC-55C720033 számú csapatszállító elérte az Unlilux határát, a konvoj pár percre megközelítette az Uniluxot, és kísértetiesen hasonló eseménysorozat zajlott le, mint nagyjából tizenöt perccel azelőtt.

– Uram, senkit sem tudok elérni – hangzik a harci fregatt vezéregységéből.

– Ezt nem hiszem el! Hívja a csapatszállítók parancsnokát!

– Azonnal, uram! – válaszol a vezéregység, és pár másodperc múlva már jelentkezik is a csapatszállítók parancsnoka.

– Senki nem válaszol ebben a városban? Mi a franc folyik itt?

– Pont ezért akartam egyeztetni, Parancsnok, mert mi sem tudunk elérni senkit. Előttünk egy hullámmal, nagyjából tizenöt perccel ezelőtt már meg kellett volna érkeznie egy század katonának, de sem őket, sem az irányítóközpontot, sem a parancsnokot, sem pedig semmilyen őrpontot nem lehet elérni – sorolja a fregatt parancsnoka.

– Nem hangzik valami jól. Először is, legyenek elővigyázatosak! Másodszor, ez vagy azt jelenti, hogy igen nagy a baj, és mindenki halott, vagy csapdában vannak.

Vagy azt, hogy annyira nagy a felfordulás, hogy nem nagyon van ránk idejük.

– Talán meg kellene próbálni a mi parancsnokságunk irányítóit valami eligazításra bírni.

– Negatív, ők már háromezer mérföldre innen átadták az irányítást az itteni központnak. Csak fejetlenséget okoznánk, nem beszélve arról, hogy mi már próbáltuk őket elérni, és percekig ők is elérhetetlenek voltak.

– Akkor bizony magunkra maradtunk – mondja maga elé a harci fregatt csapatparancsnoka.

– Abból főzzünk, amink van! Tegyen le bennünket valami védhető, és lehetőség szerint nem ellenségtől nyüzsgő helyre, a többit mi majd lent intézzük! – mondja a csapatok parancsnoka, majd kiegészíti: – ...ja, és Parancsnok, ne haljanak meg, mert lehet, nagy szükségünk lesz később is a vadászokra és a légi támogatásukra!

– Valahogy nem érzek nagy késztetést a meghalásra – mondja, és elneveti magát.

– Uram, ismét helyzet van – mondja a harcos a piros sisakos parancsnoknak.

– Megint csapatszállítót hoznak nekünk? – kérdezi mosolyogva a Parancsnok.

– Majdnem – válaszolja, és mutatja a virtuális tábláján, amit lát.

– Az ott micsoda? – mutat egy pontra a Parancsnok.

– Az egy külön egység lehet, valami magánkorvett, nem tartozik a támadó alakulatokhoz.

– Ezt a képet itt bontsa le nekem, hányan vannak? – kérdezi a Parancsnok.

– Húsz egység csapatszállító, négy harci fregatt és negyvenhét vadász, uram.

– Az négyezer birodalmi katona. Nem rossz – gondolkozik a parancsnok. – Hívja ide nekem a kedvenc századosomat!

– Azonnal, uram – mondja, és már indulna is.

– Ne menjen el!...Csak hívja! – mondja a parancsnok még mindig a kijelzőt nézve, és gondolkozik.

Nemsokára megjelenik egy szép szál férfi mosolygós arccal.

– Hívatott, uram!

– Hányszor tudjuk megvédeni magunkat?

– Úgy érti, hogy...?

– Úgy! – vágja rá a Parancsnok.

– Húsz darabunk van, uram.

– Jó, készüljenek fel, és teljes álcázás az első támadásig!

– Igen, uram, minden a legteljesebb rendben fog menni – ígéri meg a százados.

– ...Itt fregatt egyes parancsnok – jelentkezik be a belső csatornára a Parancsnok.

– Fregatt kettes – válaszolja a másik.

– Fregatt hármas – jelentkezik a harmadik is.

– Fregatt négyes vagyok – végül, de nem utolsósorban, az utolsó fregatt parancsnoka is.

– Szállítóegységek! Én is vagyok! Mit láttok a radarokon? Mennyire van aláaknázva a terület?

– Egyelőre innen teljesen szűzi tisztának tűnik minden – mondja a kettes.

– Persze, ez csak a felszín, és ez bizarr, mert azért hívtak minket ide, hiszen elméletileg akkor fennforgás volt, aminek a nyomait látnunk kellene már, de egyáltalán nem látom – magyarázza az egyes.

– Nem arról volt szó, hogy itt légi támadás is történt? Hol vannak a támadó gépek? – kérdezi a négyes.

– Ezt jó lenne minél előbb kideríteni, nem szeretnénk még földi harc előtt kiesni a játékból – mondja a szállító.

– Engem inkább az zavar, hogy az első hullámban ideérkezett csapatszállító eltűnt, mint szürke szamár a ködben. Semmire nem reagál, senkit nem lehet elérni. Mintha nem is létezett volna soha – mondja az egyes.

– De addig nem tudsz védekezni, amíg nem tudod, mi ellen kell, hogy védekezz. Minden ellen meg nem tudsz felvérteződni – mondja a hármas. – Ha nem látok célpontot és veszélyt, akkor addig, amíg nem mutatja magát, csak vigyázva tudok mozogni felé. Vagy sikerül előbb észlelnem és kiiktatnom utána, vagy, ha ügyes csapdát állított, akkor én fogok ráfaragni – mondja a négyes.

– Vagy oda se menj akkor inkább, és akkor megúszod – mondja a kettes, és nagyot nevet.

– Na, ezt azért jó lenne minél előbb eldönteni, hogy megyünk, vagy maradunk, mert mindjárt az Unilux fölé érkezünk – mondja a szállító.

– Tényleg az a legnagyobb gondunk, hogy minden tiszta – magyarázza az egyes.

– Olyan, mintha itt semmi nem történt volna. Tökéletesen megbújtak. Megsorozhatok vaktában bokrokat, fákat vagy épületeket, de csak magamra hívom fel a figyelmet, és tálcán kínálom a felszerelésem kiismerésének tudását, meg aztán magam is teljesen lemeztelenítem.

– Biztosan csapda, ez nem kétséges – mondja a kettes.

– Akkor mit tegyünk? – kérdezi a négyes.

– Nos, uraim! Sétáljunk bele a csapdába! – mondja az egyes, és nevet egyet magán.

– ...Pajzsokat aktiválni, és az összes vadász kövessen; és fedjük fel az ellenséget!

Az Uniluxon a harcosok pisszenés nélkül, ki-ki a maga helyén, fedezéke mögött várja, hogy megérkezzenek.

– Uram, itt vannak – jelenti a harcos.

– Százados, készen vannak az emberei? – kérdezi a piros sisakos Parancsnok.

– Ennél jobban már nem is lehetne, uram.

– Egy üteg!...Nagyon fontos, hogy csak egy üteg és csak egy sorozat. Tökéletesen kell időzíteni, mert a poénon csak egyszer lehet nevetni – magyarázza a Parancsnok.

– Meg lesz elégedve, uram – mondja a százados.

– Tíz másodperc, uram! – figyelmeztet a harcos.

– Tűz! – kiáltja el magát a Parancsnok.

A fregattok szinte berobbantak Unilux városának határába, körülöttük a négy vadászszázaddal, amikor hirtelen a semmiből egy fotonsorozatot lőttek ki rájuk a földről. Egyik fregatt ki is sodródott, ahogy a pajzsát végignyaldosta a fotonsorozat találata.

– Mi a fene ez a masina? – kérdezi Fregatt egyes.

– Úgy látszik, fotonüteg – válaszolja az egyik vadász, az „A” század kettes pilótája.

– De ne már! A földön egy fotonüteg? Mit keres egy csatahajó fotonágyúja a földön? – kérdezi Fregatt egyes.

– Jó kérdés – mondja Fregatt kettes.

– Akkor fordulj, és kerülővel szedjük ki! – mondja a hármas.

– Ha úgy működik, mint egy rombolón vagy cirkálón, akkor lehet, inkább alacsonyan kellene szembeszállni vele, mert olyan szögben már nem hatékony – magyarázza a „B” század egyes vadászpilótája.

– „B” század, Önöké a megtiszteltetés, mi fentről tapsolunk majd – mondja Fregatt egyes.

A „B” század tizenkét birodalmi vadászgépből állt össze, ami egy forduló után meredeken, szinte a fák koronáját súrolva repül vissza a fotonüteg felé, amit már jóval előtte elkezdett sorozni mindegyik gépével, esélyt se hagyva arra, hogy megússza.

Eközben a földön még mindig bújva, és fedezékből követve az eseményeket a piros sisakos Parancsnok ismét csak parancsot oszt.

– A horgot bevették! Figyelj! – nyugtatja, de egyben felkészültségre sarkallja harcosait. – Kupolát nyiss! – hangzik a parancs.

Ahogy kiejti a száján, a harcosai kilőnek nagyjából százötven méter magasságba egy pici nanorakétát, ami odafönn szétpukkan, és a földön elhelyezett hat ponttal kommunikálva egy fotonkupola-védőpajzsot állít fel hirtelen egy pillanat töredéke alatt, szinte a semmiből.

A „B” század tizenkét gépe egytől egyig benn rekedt alatta, viszont iszonyatos gyorsasággal, reflexből mind a tizenketten egyszerre kapják fel a gépeik orrát, amely mozdulattal gyakorlatilag a kupolát alulról találják telibe, és így a halába vezetik a gépeiket.

A kupola védelme egy fotonpajzs-szerkezetű, de annál jóval erősebb védelmi ernyő. Vadászok, fregattok és korvettek ellen szokták bevetni a szárazföldiek, amikor nincs légi támogatásuk, és valahogy muszáj megvédeniük magukat. Néhány vadászszázad pár perc alatt folytonos tűzzel le tudja bontani, viszont így, hogy csapdába csalták a gépeket, elég galád módon a tizenkét gép a saját pusztulásával egyben inaktiválta is – vagy mondjuk úgy inkább, hogy alulról lerombolta.

Dessio tényleg nagy örömmel vette tudomásul, hogy élve, és egy karcolás nélkül megúszta a kalandját, és most, hogy egy forró zuhany is felfrissítette, mosollyal az arcán, kész volt szembenézni bárkivel.

– Jó lenne visszakerülni a vérkeringésbe.

– Tizenöt percen belül az Uniluxon vagyunk.

– Az ott micsoda? – kérdezi Dessio egy pontra mutatva a kivetített háromdimenziós radarképen.

– Épp egy csapatszállító érkezik az Unilux felé.

– Úgy látszik, mintha kergetné valaki.

– Van esély rá, Uram – válaszolja Zizi.

Dessio figyeli a gép mozgását, és ahogy megáll. Majd nem sokkal később azt, hogy egyszerűen eltűnik a radarról.

– Valami hiba lehet? – kérdezi Dessio.

– Nem, uram, eltűnt a gép.

– Lehet, lelőtték.

– Innen nem tudom megállapítani.

– Igyekezzünk!

– Teljes sebességgel megyünk, uram.

Nagyjából valóban negyed óráig tartott a repülés. Dessio gondolataiba merülve várta, hogy minél előbb visszatérhessen. Mielőtt odaérkeztek volna, a radaron feltűnt egy csapat.

– Uram, előttünk ért oda egy csapatszállító konvoj és pár, valószínűleg harci támogatására irányított fregatt és vadászgép.

– Az jó. Mindjárt láthatjuk is őket. De mi a fenének repülnek be? Látsz valahol saját csapatokat, Zizi?

– Nem, uram, sehol nem látok semmit.

– Hívd a Parancsnokságot vagy az irányítókat! – utasítja Zizit Dessio.

– Hívtam, senki nem válaszol, uram!

– Akkor apámat vagy a Parancsnokot!

– Uram, mindenkit végighívtam, senki nem elérhető.

– Az nem lehet ig... – gondolkozik el Dessio, ahogy igen gyorsan közelednek az Unilux határához – Mi a jó... – kezdene neki a mondatnak, ahogy már látni is lehet az előtte lévő, éppen csatába induló vadászszázadot. – ...Ezek mit csinálnak?

– Hívom őket, uram, mindjárt vonalban lesznek – ahogy kimondta, már jelentkezik is a fregatt egyes parancsnoka.

– Dessio Freedama vagyok, Drake Freedamának, a Centrális Kormányzójának a fia. Elárulná nekem valaki, hogy mi a büdös fenét csinálnak? – kérdezi Dessio, amint éppen látványosan tizenkét vadász semmisül meg, ahogy alulról ütköznek a fotonkupola-erőpajzzsal.

– Uram, egy fotonüteget semmisítünk meg éppen.

– Látom, eredményesen. Azonnal jöjjenek vissza onnan! – mondja hangosan Dessio. – Volt bejárásuk megjelölt céllal és feltérképezett biztosított területtel? – kérdezi Dessio mérgesen, mire a túloldalon súlyos másodpercig mintha nem szívesen válaszolnának mély hallgatás volt, aztán végül is megszólalt a fregatt egyes parancsnok.

– Nem volt ilyen, uram – hallatszik a szinte suttogva kimondott válasz.

– De ezt itt alattunk le lehetne szedni, mert már felfedett célpont – mondja fregatt kettes.

– Nem voltam egyértelmű? Azonnal mindenki vonuljon vissza! – kiáltja Dessio.

A földön a piros sisakos Parancsnok mellé ismét odamegy a harcos.

– Uram, úgy látszik, mégis inkább elpályáznak innen.

– Milyen magasan vannak? – kérdezi a Parancsnok.

– 88 méter magasan, uram – válaszolja a harcos.

– Jó, akkor impulzuslövedéket neki! Tűz!

Pár másodperccel azután, hogy kimondta, telibe találja a löveg, mire a harci fregatt mintha megtántorodna, és elkezd lefele zuhanni.

Belül a fregattban hirtelen mindenkiben megáll az ütő.

– Eltaláltak. Mindenünk felmondta a szolgálatot. Hall valaki? Lezuhanunk... – mondja lesújtva a harci fregatt parancsnoka.

– Na, erről beszéltem – mondja Dessio. – Mi volt az eredeti parancs, vagy minek jöttek ide?

– Egy húsz csapatszállító egységből álló konvojt támogattunk, és a Parancsnok személyesen kérte a segítségünket a Kormányzóval – magyarázza fregatt egyes Parancsnok.

– És hol az a konvoj? – kérdezi még mindig mérgesen Dessio.

– Hátul maradtak, uram.

– Egyedül magukra hagyták? Ezt nevezik maguk támogatásnak? Hol tanulták maguk a harcot?

– Elnézést, uram, de már negyed órája nem tudunk senkit sem elérni, és azt gondoltuk, hogy nekünk kell lépni.

– Látom, sikeresen tették – mondja Dessio, de aztán megbánja, mert valóban senkit nem lehet elérni, ezek a katonák meg nem parancsnokok, csak végrehajtók.

– Mindegy, nem érdekes, mostantól azt teszik, amit én mondok. Mindenki vissza a konvojhoz, és keressünk valami biztonságos területet az Unilux határán, vagy akár picit túl is onnan, ahol nem várnak időzített bombák!

– Igenis, uram! – mondja az egyes fregatt Parancsnoka, bár kicsit zavarosnak érez mindent, Dessio csak egy első évfolyamos akadémiai tanuló, bár a Kormányzó fia, de még közel sem katona, viszont úgy látszik, eldőlt a kérdés, őt fogják követni, bármit is parancsol nekik.

Ahogy megbénul a harci fregatt, és nagyjából nyolcvan métert zuhant, métereken múlott csak, hogy nem esett rá a fotonütegre. A harcosok már várták, és az arra képzettek odaléptek a fregatthoz, és kinyitották. Nagyjából mindenki halott volt odabenn két ember kivételével, akiket kihoztak, elláttak és elkülönítettek.

– Meg lehet javítani? – kérdezi a piros sisakos Parancsnok.

– Nem tudom így megmondani, uram. Az első rendszervisszajelzések pozitívak.

– Fog tudni repülni?

– Úgy látszik, azt biztosan. De a pajzs és a harci rendszerek még kétségesek.

– Meg tudja javítani, ha ezek lesznek a gondok?

– Ez egy Mynodis speciális harci fregatt, uram, ha lenne nálunk pótalkatrész, sem biztos, hogy kompatibilis lenne ezzel. De dolgozom az ügyön – válaszolja a harcos technikus.

– Legalább repüljön és támadni tudjon!

– Mindent megteszek, uram.

– Ki az ezredparancsnok? – kérdezi Dessio a konvoj vonalán.

– Én vagyok! Ventro ezredes vagyok.

– Ezredes? – kérdezi hüledezve Dessio, majd észbe kap, hogy hallatszik a hangján. – Elnézést, Ezredes, de azt gondoltam, hogy egy tábornokot küldenek.

– Nos, úgy látszik, hiány van a tábornokokból mostanában, be kell hogy érje velem. Ön a Kormányzó fia?

– Igen, Uram, én vagyok. Elnézést, hogy belekontárkodtam a küldetésükbe, de úgy éreztem, hogy...

– Ne szabadkozzon! Csak érjünk le a földre, ott a magam ura tudok lenni! Az ég nem az én otthonom.

– Rendben, Ezredes – válaszolja Dessio. – Parancsnok, jöjjenek utánam, és fedezzék a konvojt. Öt vadász menjen előttem felderítőnek, és kérek kétoldali biztosítást is!

– Igen uram! – válaszolja határozottan, majd kisvártatva kicsit megszeppent és alázatos hangon folytatja. – ...És elnézést kérek, uram, ez igen amatőr volt.

– Csak azt nem értem, mire számítottak? Fotonpáncélban láthatóak a katonák?

– Nem, uram – mondja ugyancsak alázatos, halk hangon, igen lassan.

– A légi egységek csak a felderített, biztosított és megjelölt részeket támadhatják – na, ha egyáltalán nem kell más ellenséges egységekkel a levegőben helytállni. Első osztály első percének első leckéje.

– Tudom, uram, ez most nagy lecke volt. Nem értem, mi ütött belénk.

– Nem érdekes, többet ne tévedjen!

– Elnézést, Uram! – szól Zizi Dessiónak.

– Mondd, Zizi, mi történt?

– Ebben a pillanatban lett elérhető a Kormányzó vonala – magyarázza Zizi.

16. A következő napig

Amy rám néz a csillogó szemével, és miután pontos adatokat közölt arról a csapatról, ami fenn megtámadta a Kormányzót, és amelyik irányból ő is érkezett, csak ennyit mond:

– Megszámoltam őket odafenn, és akkooni akcentussal beszéltek, sőt az egyik vezető említette is, hogy onnan jöttek – válaszolja egyszerűen és nyugodtan Amy. – Megszámoltad – ismétlem utána.

– Igen, meg.

– És levontad belőle azt a négyet, akit megöltél? – kérdezem viccesen tőle, de Amy ezt a viccet nem értette meg, mert a válasz egzakt volt.

– Igen, levontam, ezért voltak abban a pillanatban, amikor megérkeztem, 5672-en. Azóta nem tudom, hogy volt-e csatlakozó vagy elhalálozott katona a csapatban – magyarázza Amy. – Hadd nézzem a vállad! – nyúl a fájós vállamhoz.

– Helyre raktuk Titóval – mondom neki, de hagyom, hogy megnézze ő is.

Megtapogatja, és a másik kezével ellent tartva hirtelen ránt rajta egy hatalmasat. Az érzés hasonlít a „rögtön összepisilem magam” érzéshez, sajog ismét az egész vállam.

– Most van helyen – mondja Amy, majd még valamit matat vele –, két óra múlva összeáll, addig ne terheld, de utána mindent csinálhatsz vele – magyarázza.

Nem tudom, régen hogy csinálták ezeket a gyógyítási dolgokat, de ezek a nanobotok az ember testén belül aranyat érnek, legalábbis egészséget biztos.

– Mit láttál onnan föntről? Vannak még máshol is elbújó egységek, harcosok?

– Nem látni, és pontosan nem is lehet megmondani. Én sem érzékelek semmit.

De akár több százezer is lehet megbújva.

– Az meg hogy lehet? – kérdezem kíváncsian, hisz Amy mindent tud, mindent lát – na jó, majdnem mindent.

– Fotonpáncél! A fotonvértet nem látja a radar. Én sem érzékelem. Ahhoz megfelelő távolságra kell legyek az embertől.

– Mikor tér magához a Kormányzó? – kérdezem Amyt.

– Pár óra múlva, de holnapig pihentetem, mert a halál kivette minden erejét. A nanobotok újrarendeződnek, ellenőriztem, holnap olyan lesz, mint egy újjászületett, régi, egészséges Kormányzó.

– Jó, akkor menjünk vissza a többiekhez! Még valami. Hogyhogy fentről jöttél, és nem kerülő úton?

– Nemrégen még az arénában láttalak, és oda indultam, onnan meg ez volt a legrövidebb út.

– Átverekedted magad? – kérdezem álmélkodva, mert úgy látszik, Amy még most is meg tud engem lepni.

– Csak a végén volt némi érdekegyeztetés, ahol páran veszítettek – mondja Amy, és mosolyog, én meg néha nem tudom megállapítani, hogy gép-e vagy ember egyáltalán.

– A többeknek mit mondjak, miért voltál te ott fönn?

– Utánad jöttem, csak sokan voltak, és bujkálnom kellett.

Bólintok, és visszamegyek a többiekhez. A Kormányzó nyugodtan alszik. A nagy Drake Freedama, a Centrális Kormányzója. Most, ahogy ott alszik, először is igen finom és egyszerű embernek látszik, mondhatni, emberibb, mint amikor élőben Kormányzóként mutatkozik. Másrészt, ilyenkor az ember sokkal támadhatóbb, gyengének látszik, és nem tud védekezni. Ha mi nem lennénk most itt mellette, akkor akárki megölhetné, még csak komoly erőfeszítésébe sem telne. Ha magához tér holnap, akkor viszont ismét régi erejében fog tündökölni. Hatalmas lesz és magabiztos. Igazi kormányzói alkat.

– Hagyjuk pihenni! Holnapig szedje össze az erejét, mi pedig biztosítjuk a helyet. Keressünk fedezéket a környéken, és húzzuk meg magunkat holnapig – adom ki az utasításokat.

Mindenki szó nélkül teszi a dolgát, egy kilométerre onnét találunk egy védhető és tábornak is tökéletes, völgyszerű részt.

Ilyenkor jön jól Ferenc Barát esze. Van mit estére enni. Éhesen elaludni szörnyű, talán csak éhesen kelni szörnyűbb nála. Szerencsére a Barát gondolt erre is, és gondoskodott erről. Egy hónapra elegendő élelmet hoztunk magunkkal. Nem egy fejedelmi lakoma, de pont az, amire szüksége van a szervezetnek, hogy erős legyen és életben maradhasson.

Miután Zizivel percekig próbálták elérni a Kormányzót hiába, kénytelenek voltak feladni. De már öröm, hogy a privát vonala végre ismét elérhető, vagyis életben van.

Dessio egy viszonylag sűrű erdő közepén teszi a le a gépét, közvetlenül az Unilux határában. A többiek addig a levegőben maradnak, amíg Dessio fel nem térképezi, hogy mi van a talajon. Elég volt a veszteségből, biztosra kell menni.

Negyed óra múlva mindent tisztának talál, sőt leszállásra is alkalmasnak.

– Mindenki leereszkedhet! – adja ki az engedélyt Dessio.

Egyenként szépen lassan leszállnak a csapatszállítók, és kiküldik a birodalmi katonákat. Amikor az utolsó is leszáll, és a katonák kiszálltak belőle, a fregattok és a vadászok is melléjük ereszkedtek.

Az ezredes nem volt nagyon magas, de annál vállasabb, igen zömök. Arca akkor is mosolygós, barátságosan tekintett a többiekre, szeme, barna haja mintha kicsit őszes lenne, de valamikor sötétfekete lehetett. Amikor Dessio odaért hozzá, köszöntötték egymást.

– Még nem volt szerencsénk, de hallottam Önről, Dessio.

– Még nekem sem, de örülök, hogy itt van. Mit lehet tudni? – kérdezi egyből Dessio.

– Azt, hogy a Parancsnok és a Kormányzó segítségül hívta az ezredeket és a légi támogatást. Mi elindultunk, majd minden összeköttetés megszakadt, senkit nem lehetett elérni.

– Ez ismerős. Milyen birodalmi hadsereg vagyunk mi, hogy egy ilyen, talán nem is olyan túl hatalmas támadásnál is csődöt mondunk? – kérdezi Dessio kicsi éllel a mondata mögött.

– Ilyen, amilyennek látszik is.

Az ezredes tette a dolgát, mindenki biztosította a helyet, és mivel Dessio igen alaposan beletrafált a helybe – ugyanis tökéletesen lehetett védeni is –, ezért úgy döntöttek, ottmaradnak éjszakára, és addig hátha elérhetőek lesznek a nagyobb parancsnokok is. Az ezredes maga már lenn a földön egy független egység, akár erős jogkörrel ahhoz, hogy saját akcióba kezdjen. De úgy döntött, hogy vár egy fél napot, addig hátha kiderül, hogy mi is történt pontosan.

Lehet, hogy a döntés rossz, és az idő sürget, de információk hiányában őrültség előre nyomulni, mint ahogy azt a levegőben már bebizonyították a támogató vadászok.

A Piros sisakos kénytelen időt adni a harcos mérnökeinek, hogy tegyék a dolgukat a lezuhant géppel, amikor ismét odamegy hozzá a szokásos módon harcos beosztottja.

– Uram, úgy néz ki, letelepedtek.

– Merre?

– Nagyjából húsz mérföldre délre – mutatja a kijelzőjén a harcos.

– Ez jó. Nekünk legalábbis tökéletes. A mai napra, úgy látszik, ennyi lesz. Egy-null ide.

17. A nagy nyugati stratégia

Eddon Bitt igen boldog volt. El sem hitte, hogy ilyen is megtörténhet. Sőt, amikor belépett, vissza a szobába, ahol Kessy feküdt, a lány éppen akkor nyitotta ki a szemét, és még jobban tetőzött az öröme.

Egy fél órát beszélgettek, de Kessy még nem volt valami erős, viszont már a beszélgetés végére a téma miatt is, meg amúgy is magára talált, és már látványosan erősebb is lett. A nanobotjai visszahozták az erejét, valószínű, egy óra múlva olyan lesz, mintha kicserélték volna. Az egészségügyisek azt mondták, hogy másodperceken múlott, hogy a nanobotok nem hagyták el a testét, és akkor bizony végzetes lett volna az egész.

Kessy furán érezte magát. Borzasztóan szomorú volt és vigasztalhatatlan a szülei halála miatt, viszont igen örült annak, hogy a Kormányzó ott van mellette, és beszél hozzá.

A Kormányzónak viszont mennie kellett. Egy kemény nap vár még rá, és Kessynek is jobb, ha nyugalomban, megerősödve egy pár órácskát készül a napjára. Előtte az élet, az új élete, a második új élete, meg kell erősödnie.

A Kormányzó Kessytől egyenesen a dolgozószobájába vonult vissza, és azonnal konferenciabeszélgetésbe kapcsolódott.

– Na, itt vagyok végre. Kessy mindennél fontosabb a számomra, de nem hanyagolom el a feladatom sem, megígérem. Mire jutottak a távollétemben? – kérdezi a Kormányzó, ahogy virtuálisan megjelenik Tekk Gore és Nina előtt is.

– Összesítettük az erőinket, számba vettük a raktárainkat, és stratégiailag elemeztük az eddig eszünkbe jutott összes lehetőséget – magyarázza Tekk Gore, a Nyugati Föld Birodalmi Rendészeti Parancsnoka.

– Elvitték mind a 100 SA-25-öt. Maradt kilenc a raktárban gyártás alatt, további tizenhat darab, amit még talán be tudunk fejezni a pénzünkből – jelenti Nina.

– Nem rossz – mondja a Kormányzó, és egy pici mosolyt is megenged magának.

A többiek, akik látják – még ha csak virtuálisan is –, meglepődve konstatálják, hogy a Kormányzónak jó kedve van. Nyilván arra számítottak, hogy tajtékzik, toporzékol, és mérgesen nekimegy majd mindenkinek, és hatalmas csapással mindent elsöprő mondatait szórja szét mindenfelé.

– Megvan az összes létszám, mindent összeszedtünk – folytatja Tekk bizonytalanul, mert nem tudja, hogy mire számíthat a Kormányzótól. Bár igen jó barátok, néha meg tudja lepni még őt is.

– Nem lett volna rossz, ha van 100 SA-25, mert az igen ütőképes kis csapat lett volna – veti oda a Kormányzó. – Na, sorold miből, mennyink van!

– Nem olyan vészes, rosszabbra számítottam – kezdi Nina a sorolást. – ...Szóval SA-24-ből van 372 darab – úgy emlékeztem, hogy ennek csak a fele van meg. De nem vették meg a SUN-tól húsz éve, és maradt a raktárban mind a 150 darab.

– 372 darab SA-24 – mormolja maga elé a Kormányzó. – Ha az idő megállna, akkor ezzel nyernénk – kicsit elmélkedik, aztán folytatja. – ...Na de folytasd! Vadászok?

– A vadászokat viszont szinte teljesen kiárultuk mindet. A legújabb FSA-21, amit öt éve kezdtünk el gyártani, a legutóbbi rendelt ötszáz darabból maradt kétszázötven. Talán van még összevissza, ha hétszáz FSA-18, 19 és 20. Ezt azért nem tudom pontosan megmondani, mert már ezer éve nem használtuk, és vagy elindulnak, vagy nem.

– El fognak indulni, hisz mi gyártottuk! – mondja oda Eddon Bitt. – Ez eddig nem is annyira lesújtó.

– Ami viszont inkább lesújtó, hogy nincs elég pilótánk. Mindent meg nem bízhatunk a vezéregységekre – mondja Tekk.

– Ez mit jelent pontosabban? – kérdezi a Kormányzó.

– Nagyjából az egyharmada hiányzik.

– Jó! – mondja a Kormányzó, mire mindenki döbbenten néz rá, hogy ebben mi a jó. Ilyenkor már a régi Eddon Bitt tombolt volna. Mintha kicserélték volna a Kormányzót. Nina meg Tekk keresték, hogy ki lehetett, aki ellopta a régi Kormányzót, és vajon ki ül itt most helyette Eddon Bittként. – Na és mi van a nagyobb csatahajókkal?

– A csatahajókkal? – kérdez vissza Nina.

– Igen, most ne nézz így rám, mint aki rémeket lát! Emlékeztetlek, tudunk olyat is gyártani.

– Iiiiiiigeeeen... – nyújtja el bizonytalanul a szót Nina. – De mire kell a csatahajó most?

– Kellenek majd, hidd el! – mondja a Kormányzó mosolyogva, amitől még jobban megijednek a jelenlévők, mert nem tudják mire vélni a Kormányzó viselkedését.

– Szóval?

– Csatahajónk egy sincs. Tíz éve nem készült el, és azóta befagyasztottuk azt a projektet...

– El kell indítanunk azonnal... – vág közbe és folytatja. – ...és rombolóból, cirkálóból mennyi van?

– A limit miatt csak kevés, és azok is le vannak építve. Ha jól tudom, tíz romboló, öt cirkáló. De uram, hadd emlékeztessem, hogy csődöt jelentettünk. Mitől indítsuk újra a csatahajó készítést? Örülök, ha ki tudom hozni a tizenhat darab SA-25-öt még a büdzséből – magyarázza bizonytalanul Nina, mert most már tényleg nem nagyon tudja, mire számítson a Kormányzótól.

– Na, akkor figyeljetek ide! Meg vagyunk mentve. Nemhogy nem vagyunk csődben, de piszok gazdagok vagyunk – mondja a Kormányzó.

Mindenki csak pislog, és nem érti, hogy most mi is történt.

– Nem nagyon tudunk követni, kedves Kormányzóm – mondja Tekk.

– Ma történt. Megrendeltek tőlünk 200 SA-25-öt – mondja Kormányzó mosolyogva.

– Hogy mi? – kérdez vissza Nina. – Kik?

– A Sys bolygó. Személyesen nálam jártak a szenátorok. De ez semmi. Cirkálókat fogunk gyártani nekik.

– Cirkálókat? A Sysnek? – hüledezik Nina.

– A Sys bolygó megőrült, vagy tud olyat amiről minekünk lila fingunk sincs? –kérdi költőien Tekk.

– Nem tudom, de most ebben a pillanatban nem is nagyon érdekel – mondja Kormányzó.

– Mikorra, miből és mennyit kell legyártani? – kérdezi Nina.

– Hát ez az. Még semmi nem biztos. Ti vagytok a hozzám legközelebb állók, ezért nektek mondom el elsőkként, viszont el is várom, hogy tőletek sehová tovább nem juthatnak ki ezek az információk. Megrendeltek ezer cirkálót – mondja, mire mind a kettőnek kiugrik a szeme és nem hisz a fülének. – ... és további tízezer darab SA25-öt, amit mi le is fogunk gyártani nekik, és legalább ugyanennyit magunknak is szintén – fejezi be a Kormányzó a gondolatát.

– Azt a betyár büdös... – de aztán nem tudja befejezni Tekk.

18. Rendkívüli Kormányzói

Tanács összehívása

Egész éjszaka alig tudtam aludni. Na, nem azért, amit a négy lány szenvedett össze. Egész estig egymást figyelték. Mintha valami riválisok lennének. Jó, Amy nem, és – persze, jól van – Arial sem, bár ő azért figyelte a többieket. Neneere rá sem lehetett ismerni. Fél órán keresztül faggatott, hogy ki az az Amy, miért jött ide, mióta ismerem, See a főnököm volt-e, hányszor portyáztam vele, és hogy Arialt ismertem-e ezelőtt. Na és ha ez nem lett volna elég, majdnem ugyanezt játszotta el See is. Végigérdeklődte, ki kicsoda. Ő picit finomabban és tapintatosabban kérdezte, de érdekes volt egymás után a két lányt végighallgatni. De, mint mondtam, nem ezért nem tudtam aludni.

Az bosszantott, hogy nem is olyan messze majdnem hatezer birodalmi katona áll felfegyverezve, akik egy másik bolygóról érkeztek úgy, hogy láthatólag senki nem is tudott erről.

Nem nagyon vagyok ezekkel tisztában, de most akkor ez a két bolygó megtámadta egymást? Hogy létezik az, hogy erről nem tud senki? Délután Amy mondta, hogy valami légi összecsapás is volt, amiből hallottunk is valamit, de mivel távol volt tőlünk, nem foglalkoztunk vele. Viszont engem ez is nagyon érdekel. Olyan ez az egész, mintha senkit nem érdekelne semmi.

Azért úgy gondolom, ez a helyzet annál azért fontosabb és veszélyesebb, mint ahogy éreztetik. Nem a gladiátorokra gondolok, mert ők egyszerű harcosok. See beszélt pár emberrel a birodalmiaktól, és ahogy kivettem a szavaiból, meg amit nekem is elmondott, aszerint mintha egyrészt fejetlenség lenne, másrészt mintha nem tudna senki semmit, harmadrészt mintha bele is tojnának az egészbe, úgy, ahogy van.

Minimálisan az megnyugtat, hogy a Kormányzó itt alszik a közelemben, és mivel a Centrális feje épp nem elérhető, lehetséges, hogy ezért van ez a nagy összevisszaság.

Talán ha alszom összesen négy-öt órát, sokat mondok. Reggel mindenki viszonylag korán felkel. A reggeli eligazítás gyakorlatilag arról szólt, hogy a Kormányzó térjen előbb magához, és délnél előbb nem indulunk sehova. Mivel semmilyen mozgás nem volt éjszaka, ezért nagyjából nyugodt lehet a nappal is, legalábbis ez a terv.

Pár óra múlva a Kormányzó magához tér. Én éppen a közelében vagyok, én látom meg legelőször, és szólok.

– Magához tért – mondom, mire odajön Amy, Nenee és See is.

– Hol vagyok? – kérdezi a Kormányzó igen halk hangon.

– Nem messze a fehér szikláktól, biztonságban – válaszolom.

– Még egy óráig nem kelhet fel, pihennie kell – jelenti ki teljes nyugodtsággal Amy.

– Mi történt? – kérdezi a Kormányzó, és máris talpra akar állni, mintha nem is hangzott volna el Amy parancsoló kijelentése.

Szerencsére a Kormányzó testében még annyi erő sincs, hogy felüljön, azonnal vissza is huppan az ágyra.

– Volt egy sérülése, de nemsokára rendbe fog jönni – magyarázza See.

A Kormányzó körbenéz, és látja a felfegyverzett gladiátorokat.

– Milyen alakulat, vagy csapat ez, és ki a parancsnok?

– Gladiátorok, uram!...És én vagyok a vezetője – mondom neki.

– Gladiátorok? – ismétli meg kicsit flegmán, és értetlenkedve is egyben, majdnagyot nyel, és folytatja. – És te ki vagy, hogy hívnak?

– Ree Vox, uram.

– Ree Vox – ismétli meg. – Hallottam már rólad. Hányan vagytok?

– Nagyjából ezren, uram – mondom neki.

– Meddig voltam ájult?

– Egész este. Tegnap volt az összeütközése az ellenséggel – szólal meg Nenee.

– Te hogy kerülsz ide? – húzza föl a szemöldökét, ahogy megismeri a lányt.

– A bálon voltam, amikor elszabadult a pokol, és Ree... – aztán eszébe jut, hogy nem „rízhet” csak úgy letegezve – Ree Vox gladiátor kiszabadított, és biztonságba helyezett, én meg vele jöttem.

– És hogy kerültetek ide?

– Önt és a Parancsnok urat jöttünk kiszabadítani – válaszolok ismét.

– A Parancsnok – ismétli meg maga elé mormogva. – A Parancsnok meghalt – mondja halkan, aztán, mint akit gombostűvel szúrnak meg, hirtelen kérdezi. – Hol van a fiam?

Mivel nagyon nem tud senki semmit erről, tanácstalanul álldogálunk. See lép oda hozzá.

– See See vagyok, az akadémia első évfolyamosa és Dessio társa.

– Emlékszem rád is, vele voltál az első portyáján.

– Igen, uram.

– Te tudsz a fiamról valamit? – kérdezi tőle a Kormányzó.

– Uram, én úgy tudom, hogy Dessio... meghalt.

Mindenki kicsit visszavonul, ha nem is lép hátra, de legalábbis érzi a drámát.Viszont pár másodperc múlva a Kormányzó privát vonalán hívás érkezik, ránéz szomorúan, és az előző pillanatban szinte nullára leesett vérnyomása most felszalad az egekbe: a hívásnál Dessio jelenik meg, akinek hívását azonnal fogadja.

– Na végre, hogy elérlek, már azt hittem, valami bajod lett! – jelentkezik be Dessio.

– Fiam, te élsz?! – kérdezi meglepetten a Kormányzó különös hangon, mert pár másodperce már elméletben eltemetni is kénytelen volt, és most mégiscsak, ha nem is testileg, de virtuálisan itt van.

– Na, ez egy hosszú történet. De veled mi van? Te fekszel ilyenkor? – mondja, és szétnéz, akkor látja meg a többieket. – See, meg Nenee... Mi a franc ez? – kapkodja a fejét, és nem hisz a szemének. – Hogy kerültetek ti oda? – kérdezi.

– Na, ez is egy hosszú történet – mosolyog a Kormányzó. – Te hol vagy most?

– Te hol vagy most? Menjek érted? Baj van?

– Maradj egyelőre ott, ahol vagy, és arra válaszolj, amit kérdeztem! Hol vagy most?

– A Unilux déli határánál.

– Mit keresel ott? Mi történt? – érdeklődik a Kormányzó, de még mindig halk és gyenge a hangja.

– Ami most itt érdekes az az, hogy te meg a Parancsnok segítséget kértetek a támadáskor. Na, velük vagyok.

– Kicsit részletesebben?

– Akkor érkeztem, amikor éppen kamikázét játszottak, és beleszóltam az öngyilkos baromságukba. Aztán az ezredessel letáboroztunk, és most eligazítás híján vártunk, hátha te vagy a Parancsnok vagy valaki előkerül és válaszol végre.

– Miért nem hívtátok az irányítókat vagy a parancsnokságot? – kérdezi hüledezve a Kormányzó.

– Hívtuk! De mindenki foglalt vagy nem elérhető. Menjünk érted? Mondd a koordinátáitokat, és indulunk! – mondja Dessio.

– Nem-nem! Maradj ott, ahol vagy, és kapcsolj össze az ezredessel!

– Rendben, de hívnak engem is, utána beszélünk – mondja, és megvárja, amíg az ezredes belép, ő viszont kilép a vonalból, és átlép a másik hívásába.

– Örülök, hogy látom, uram – mondja az ezredes.

– Ezredes, milyen utasításokat kaptak? És tudunk-e már az ellenségről valamit, és... – kezdi a Kormányzó, amikor muszáj ránéznie a bejelentkezett hívásra, ami a mostani mellé érkezett. – ...Elnézést, ezredes, de nagyon fontos hívásom van, amire válaszolnom kell. Addig maradjon a helyén!

– Természetesen, uram! – feleli Ventro Ezredes.

A Kormányzó megdöbbent arccal figyeli a hívást, és csak súlyos másodpercek múlva fogadja csak el...

Eddon Bitt, miután mindent alaposan átgondolt, hívásokba kezdett. Pár másodperc után bejelentkezett Alise Doorty, a Keleti Föld Kormányzója.

– Üdvözlöm, Kormányzó. Hallottam a szomorú hírt, részvétem – mondja Alise, biccentve a fejével egyet.

– Köszönöm, Alise, kedves Öntől – mondja neki Eddon Bitt.

– Mindig öröm Önnel beszélni, de mi ez a váratlan kormányzói csatornahívás?

Mit szeretne velem megbeszélni? – kérdezi Alise.

– Nem csak Önnel, hanem a Kormányzókkal. Mindenkivel – mondja Eddon Bitt.

Ahogy ezt kiejti a száján, becsatlakozik Dessio Freedama, amitől Alise elfehéredik.

– Üdvözlöm, Kormányzó! Kormányzóasszony! – biccent a fejével Dessio. – Nem tudom, hogy helyesen tettem-e, hogy elfogadtam a hív...

– Természetesen, én hívtalak meg – szakítja félbe, és magyarázza Eddon Bitt.

– Te élsz? – kérdezi hitetlenkedve Alise.

– Úgy látszik, mostanában mindenki ezt kérdezi tőlem – mondja mosolyogva Dessio, mire Alise előzőleg falfehérré változott arcába csak úgy tódul a vér.

– Van itt egy pár érdekes esemény, és úgy látszik, lesz pár meglepetés is, elnézve, Alise, az ön arcát – mondja Eddon Bitt, amitől Alise még inkább elpirul.

– Nem értem, mire akar kilyukadni, Kormányzó – mondja értetlenkedve Alise.

Pár másodperccel ezután egyszer csak megjelenik Drake Freedama Kormányzó is, így már, négy virtuális személlyel a csatornában Alise álla leesik a csodálkozástól.

– Üdvözlöm, Kormányzó, mintha kicsit gyengélkedne! – van némi élc Eddon Bitt hangjában.

– Te mit keresel itt, Dessio? – kérdezi szemöldökét felhúzva Drake.

– Én hívtam meg – magyarázza Eddon Bitt.

– Alise! – biccent oda Drake Alise-nek is.

Alise meg sem tud szólalni, csak áll, mint aki sóbálvánnyá változott.

– A helyzet az, hogy ezt a rendkívüli kormányzói tanácsot azért hívtam össze... – kezd neki nagy lendülettel Eddon Bitt Kormányzó – ...mert, mint ahogy azt szerintem mindannyian tudjátok, valóban rendkívüli helyzet van a Mynodison. Kezdeném azzal, ha megengeditek, hogy tegnap meggyilkolták a fiamat a főkormányzói bálon. Az ember azt gondolná, hogy ilyen helyen ez nem történhet meg. De megtörtént. Aztán egy ilyen helyen elvárná az ember, hogy aki elkövet egy ilyet gaztettet, azt törvényszék elé állítják, kifaggatják az indítékairól, és kiderülnek a turpisságok. De nem! Valakinek, úgy látszik, érdekében állt, hogy ő is örökre hallgasson. Aztán útban hazafelé feltartóztat egy SA-25, amit én gyártok, és amelynek a terveit ellopták. Ez még eddig nem is annyira érdekes, de az már sokkal inkább, hogy ebben a te fiad ült, kedves Drake. Először azt hittem, hogy engem fog megölni. De nem! A fiad porrá lőtte a szövetségesem palotáját a Boulder-rezidenciát...

– Én ezt meg tudom magyaráz... – kezdene bele Dessio.

– ...Jobb lesz, ha hallgatsz, egyelőre nem osztottak neked lapot, fiam, pláne olyan lapot nem, amit érdemes lenne kijátszanod! – torkolja le Dessiót Eddon Bitt. – Na már most, így az Északi Földrészt a saját birtokommá teszem, és...

– Várjon, kedves Kormányzó! – vág közbe hirtelen Alise. – Az adott Föld földterületeire a rajta érvényesen regnáló kormányzó vagy főkormányzó igényt és egyben elővásárlási jogot formálhat – mondja Alise – ...kivéve, ha egy másik kormányzó igényét nyújtja be a földterület megvásárlására – egészíti ki Alise. – Na már most, én igényt formálok arra a területre – fejezi be igen elégedett arckifejezéssel a Kormányzóasszony.

– Akkor nem értett meg engem, kedves Alise! – kezdi cinikusan Eddon Bitt. – A Nyugati Föld északi földterületeit a saját birtokommá teszem.

– Nem teheti, mert én jogot formálok annak a földterületnek a felvásárlására – makacskodik Alise.

– Az bizony kevesebbet ér ebben az esetben, mint a két hétig fehérbabon érlelt, pusztába durrantott, izmos parasztfing, kedves Alise – magyarázza a Kormányzó, mire Alise olyan arcot vág, mint aki elméletben már el is képzelte ennek a hatását, beszippantva saját orrlyukán.

– Na de, Kormányzó! Ön jogkövető ember, ráadásul igazságos Kormányzó. Csak nem fogja a jog betűit figyelmen kívül hagyni!

– Pont erről van szó! A jog minden paragrafusának minden betűjét betartva fogom megtenni, amit állítok – tart ki szilárdan állítása mellett a Kormányzó.

Alise már nemcsak hogy teljesen el van hűlve, de kezd ideges is lenni.

– Ne vicceljen már velem, Eddon! Ez meddő vita így, majd a bíró eldönti ezeket, és...

– Nincs arra szükség... – mondja Eddon Bitt Kormányzó, miközben lassan sétál, és a következő pillanatban egy kicsit fehér, sápadt arcú, de már az ágyában felült, mosolygós lányt is behoz a kormányzói zárt csatornára. – Gondolom, mindenki ismeri Kessyt. Nos, ő az egyedüli túlélője a tegnapi merényletnek, és a mai nappal a feleségem is lett egyben – fejezi be büszkén, és magabiztos mosollyal az arcán Kessy csillogó szemébe nézve.

Dessio egyik szeme sír, a másik nevet. Sír, mert tudja, hogy ő valóban ott volt az SA-25-ben, ami – bár magától, automatikusan, az ő parancsát nélkülözve, idegen kezek által irányítva, de – lerombolta a Boulder-rezidenciát, és megölte a Kormányzóékat. Másrészt nevet, mert legalább a lányuk életben maradt.

Alise arcán már nem lehet tudni, hogy éppen milyen színek játszanak körtáncot. Nagyjából a méreg, a „hú, de hülyén érzem magam”, a bosszúvágy és a lesújtó nihil érzelmi töltései váltják egymást a kifejezésében, és csak annyit tud hozzá tenni hirtelen:

– De van feleséged, Eddon!

– Volt! Ez már csak formaság – magyarázza a Kormányzó. – ...Na és akkor, ha már ilyen szépen összejöttünk, és a drámai részeken túl tudtunk lépni, akkor jöjjön az örömhír is. A mai nappal bejelentem, hogy a Nyugati Földrész hadban áll a másik két földrésszel, vagyis a Centrálissal és Keleti Földdel. Készüljetek, mert elindítottatok egy lavinát, aminek a végén a saját kihűlt testetekkel fogtok aláfordulni! És még valami. Csak hogy tisztában legyetek vele... Ezt a háborút nem én kezdtem. De én fogom a végén megnyerni! – mondja nevetve, mire mindenki ledermedve áll, és csak bámul maga elé. – ...Na, húzzatok a pöcsbe, baromarcúak! – fejezi be olyan „Eddon Bitt”-esen a Kormányzó, és bontja a vonalat.

19. A tévelygő, a csalódott,

a magabiztos és a dühös

Azt mondják, nem illik bunkónak lenni. Én nem is emlékszem, hogy bármikor is bunkó lettem volna. Most viszont – mentségemre legyen mondva, hogy nem csak én egyedül, de – végighallgattam az egész kormányzói beszédet. Hallotta Amy, See, és a végét Nenee is.

Bevallom, engem nagyon megdöbbentett. Háború van a bolygón! Kezd teljes káosz lenni a kicsi fejemben. Mit keresnek itt az Akkoon bolygó katonái, miért ölte meg Dessio azt a másik Kormányzót? Miért mondta Eddon Bitt, hogy nem ő kezdte a háborút, holott ő maga állította, hogy elindult a háború? Ezek, és ehhez hasonló kérdések záporoztak az agyamba, amikor láttam, hogy az egyedüli nő, Alise, azonnal kilép a beszélgetésből, és csak Dessio marad ott.

Azt nem tudom, hogy a Kormányzó tisztában van-e azzal, hogy ezt a beszélgetést többen is végighallgatták, vagy még nincs abban az állapotban, de ha tudja, mindenesetre mintha mi ott sem lennénk, tovább beszélget Dessióval.

– Háború a Mynodisen?! – hitetlenkedve teszi fel költői kérdését Dessio.

– Ebben nem az a legrosszabb, hanem az, hogy nem megnyerhető háború – morogja a Kormányzó. – ...Legalábbis egyedül nem. – Kicsit vár, aztán hirtelen eszébe jut valami. – Beszélnem kell az ezredessel – mondja, és bontja a vonalat, majd azonnal hívja is az ezredest.

– Itt vagyok, uram! – válaszol az ezredes.

– Kicsit változott a kép, amióta nem beszéltük – kezdi a Kormányzó. – Háborúban állunk hivatalosan is a Nyugati Földdel.

– Tudok róla, uram, láttam a jelzéseket.

– Hm... – hümmög maga elé a Kormányzó, mert úgy látszik, a rossz hírek gyorsan terjednek; nyilván, hiszen egy háborús helyzetről azonnal minden parancsnokság és megfelelő rangú tiszt tudomást szerez a belső kommunikációs felületeken. – Eddon Bittről sok mindent lehet mondani, csak azt nem, hogy ne tartaná a szavát. Igen jól ismerem, ezért biztos vagyok abban, hogy a lehető leggyorsabban összeszedi valamennyi erejét, és támadni fog.

– Ez, uram, elképzelhető.

– Azt mondja meg nekem, ezredes, hogy amennyiben Önnek lehetősége lenne a nyugati csapatokat vezetni, vagy inkább Ön lenne Eddon Bitt, akkor milyen stratégiát választana, hol és hogy kezdené az első csapásokat? – kérdezi a Kormányzó még mindig halk és gyenge hangon.

– Sajnos én nem vagyok Eddon Bitt, uram. Amit kér tőlem, az jósolgatás, és abban sem vagyok jó. Azt tudom, hogy amennyiben én támadhatnék – és sajnos nem tudok itt előítéletek és érzelmek nélkül válaszolni, mivel ismerem a Centrális és a Keleti Föld jelen helyzetét – így a rendelkezésemre álló, legnagyobb sereggel támadnék neki a Centrálisnak. Azért a Centrálisnak, mivel sajnos én azt is tudom, – amit viszont nem feltétlenül tud Eddon Bitt Kormányzó – hogy bár a Centrálison van a legnagyobb hadsereg, de mégis gyenge és így egy kis hadsereg.

– Azt meg hogy lehet, hogy gyenge és kicsi?

– Uram, igen régóta nincs háború, és a birodalmi tanácsok nyakra-főre hoztak – talán nem annyira átgondolt – döntéseket arról, hogy folyamatosan le kell építeni a bolygók ellenállását, hadi készültségét és eszközállományát. Mára ott tartunk, hogy a vezetők maguk sincsenek tisztában azzal, hogy mennyire miniatűrré zsugorodott haderő – ha ezt egyáltalán lehet annak nevezni – fölött tudnak regnálni.

– Ezredes, ezt picit részletezze nekem, kérem! – kéri a Kormányzó.

– Látja, Kormányzó úr, Ön sincs tisztában azzal – hiába a Centrális Kormányzója –, hogy tulajdonképpen mije is van a Centrális hadseregének. Nagyjából semmije nincs! Semmi olyan, ami ütőképes. Az összes rombolót, cirkálót, a csatahajókról már ne is beszéljünk, leszereltették és kivonatták a forgalomból. Ott vesztegelnek a vizeinken mozgásképtelenül, fegyverzet és legénység nélkül. Tudja Ön, uram, hogy hány harci hajója, vadásza és birodalmi katonája van a Centrálisnak? – kérdezi az ezredes. Persze a kérdés költői volt, hisz pontosan tudja, hogy a kormányzónak fogalma sincs róla. Majd folytatja, megadva a választ a saját maga által feltett kérdésére. – Az egész Centrálison – Hangsúlyozom, hogy az egész Centrálison – 68 hadrendbe fogható harci fregatt és korvett, ha jól emlékszem, 113 vadász és cirka 160.000 birodalmi katona van szolgálatban. – Látszik, hogy a Kormányzó szeme elkerekedik – ...Igen, uram, jól érzi, ez lesújtó. De hogy ne érezze magát annyira jól – és elnézést, mert ez tényleg nem olyan vicces –, nem is ez a legnagyobb probléma, bár a bajok fő okát ez képezi, hanem az, hogy a katonáink fele alkalmatlan, a másik fele meg képzetlen.

– De ez hogy történhetett meg?

– Mint mondtam, a birodalmi tanácskozás alkalmával a hadsereget negatívan érintő büdzsé, és egyéb erejét és eszközeit illető csökkentő javaslatok, majd azoknak sorra megszavazása azt eredményezte, ami pontosan a mai helyzet.

– És a Keleti Föld? Arról tud valamit, ezredes?

– Még kisebb ereje van, bár az elhárító részlege igen erős, a világ legerősebb elhárító gépeit, eszközeit gyártják, de ezt Ön is pontosan tudja.

– Így van, ezt tudom – mondja a Kormányzó, hisz nem olyan régen ő maga kötött üzletet Alise-szel – Mégis, mekkora a hadereje?

– A területéhez képest nagy, a Centrálisénak nagyjából a harmada, maximum a fele lehet.

– Na és akkor nézzük, mivel tud harcolni a Nyugat! Van róla információnk? – kérdezi a Kormányzó kíváncsian.

– Uram! Én nem vagyok tábornok, csak amit közvetlenül hatásköröm és rangom okán tudnom kell, azt tudom Önnek tolmácsolni. Eddon Bitt rendelkezik az egész Mynodis legnagyobb harci eszközállományával. Megkockáztatom azt is, hogy élen jár valamennyi bolygó között is. Azt Ön is tudja, hogy a legnagyobb gyárai neki vannak az egész galaxisban.

– Akkor végünk van? Mekkora ez a haderő? És hány katonája van?

– Nem teljesen. Szerintem igen régi adattal dolgozunk, meg nem tudni, hogy a gyáraiból mennyi megy eladásra, és mennyi az, ami megmarad a saját hadseregébe, de nagyjából négyszáz harci fregatt lehet a birtokában, és duplaannyi vadász. Viszont birodalmi katonákból nincs talán kétharmad annyi se, mint a Centrálison. Talán náluk élnek a legképzetlenebb birodalmi katonák. Vagyis légierőben mindent visz, de ahhoz, hogy nyerni tudjon, szárazföldön is nyernie kell, az meg a Centrálison igen nehézkesen menne neki. Viszont légi támogatással, együttesen, hosszú idő alatt sajnos megnyerhető. Ezt viszont ő sem tudhatja biztosan, csak sejtheti. Ezért, ha az ő helyében lennék, én mindenképpen a Centrálist helyezném maximális nyomás alá.

– Fordítsuk vissza az eredetibe a helyzetet! Mire készüljünk? Védjük a Centrálist? – kérdezi a Kormányzó.

– Uram, nekem nincs felhatalmazásom, hogy én mondjam meg, mi a teendő.

– A Parancsnok halott. Nekem viszont jogom van kinevezni rendkívüli helyzetben egy ideiglenes parancsnokhelyettest, aki a néhai Parancsnok helyett, mintha ő maga lenne, intézkedjen és ellássa a teendőket – mondja, mire az ezredes meglepődik. – Szóval, kedves Parancsok, mi a teendő?

– Uram, és mi lesz Bulo Nandin Centrális Parancsnokkal? – kérdezi az ezredes.

– Hallott Ön róla a napokban bármit is? Kapott tőle valamilyen parancsot közvetve vagy közvetlen?

– Nem, uram!

– Szerintem akkor ez a dolog annyit is ér, amennyit... Szóval még egyszer, mi a teendő, kedves Parancsnok?

– Védjük meg a Centrálist, uram! – mondja kicsit megszeppenve, de azért annál határozottabban.

– Akkor tegye a dolgát, Ventro Parancsnok! – mondja, és bontja a vonalat.

Ezután a Kormányzó szinte azonnal hívta Dessiót, és hosszan egyeztetett vele.

Lehet, hogy nem volt elég szép tőlem, de a Kormányzó Ezredessel történt beszélgetését is végighallgattam. Nekem persze megvan a külön bejáratú véleményem erről az egészről. Én rengeteg stratégiai könyvet olvastam már – nyilván könyvből nem lehet háborúzni –, de igen sok helyen említik, hogy a két oldalról körülvett seregeket nagyon gyorsan föl lehet őrölni.

Én, ha Eddon Bitt helyében lennék, akkor a kisebb ellenállás felé mennék, és Keletet támadnám meg. Mert ugye a bolygó gömbölyű, nem csak egy irányba tud elindulni, a másik irányból ugyan messzebb van, de pont a keleti részhez ér. Ha azt legyőzi, akkor satuba tudja fogni a Centrálist, és az előbb-utóbb megadja magát, nem kell nagyon még kockáztatni sem.

Egy dologban egyetértek az Ezredessel – akarom mondani, most már parancsnokkal: igen képzetlennek tűnnek a birodalmiak, és ez sajnos szerintem vonatkozik magára az Ezredesre is. Na de ki vagyok én, hogy bárkit is ilyennel vádoljak?! Jó, magam még nagy harcokban sem vettem részt, nemhogy háborúban. Persze megint csak hozzá kell tennem, hogy ezek a mostani birodalmi katonák – és ez megint csak vonatkozik az ezredesre is – szintén soha nem háborúztak.

Érdekes idők elé nézünk így. Magam köré hívom Amyt, Seet, Doudyt, Teót, Titót, és alaposan elbeszélgetek velük. Amy fejében benne van a komplett történelem az összes harci helyzettel, fordulattal. See éppen a hadviselést tanulja, elméletileg a legmagasabb birodalmi katonai fokozaton. Teo túl van már ki tudja, mennyi harcon és párbajon. Doudy szerintem a világ egyik legjobb harci tanára, Tito pedig lenyűgöző tudással bír a mostani és a régi harci gépekről, eszközökről. Szeretném tudni, ők mit gondolnak erről a mostani helyzetről.

Legalább egy fél órát beszélgetünk, mire nagyjából körvonalazódik a fejemben az elképzelés, és érdekes módon nem áll túl messze, sőt szinte majdnem ugyanaz, mint az eredeti elképzelésem.

A Kormányzó még mindig egyeztet a fiával, és amikor közel megyek, már arról beszélnek, hogy oldják meg, hogy találkozhassanak, mikor a Kormányzó bontja a vonalat, mert gondolkozni akar.

Akkor odalépek hozzá, mert szeretnék én is beszélni vele négyszemközt.

– Elnézést, Kormányzó Úr, de szeretnék Önnel beszélni.

– Ree Vox, gladiátor! Na és miről? – kérdezi már sokkal jobb erőben, úgy látszik, az idő meg a nanobotok teszik a dolgukat.

– Uram! Elnézést, de nem értek egyet azzal, amit az ezredes képvisel, szerintem a Keleti Földet kéne támogatnunk és megvédenünk. Eddon Bitt szerintem – és ez a határozott véleményem – nem fogja támadni a Centrálist. – Próbálom finoman a Kormányzó tudtára adni, hogy nem jó lépéseket tesz, és az irány sem jó.

– Még az a szerencse, hogy az Ön véleménye nem számít.

– Elnézést, uram, nem akarok tolakodni, de én azt tenném, hogy megerősíteném a Keleti Föld hadseregét, és felkészülnék a támadásra.

– Tőlem azt tesz, amit csak akar. – A Kormányzó kicsit flegma, és egyáltalán nem megfontolt. Ő nem szokott ilyen lenni, de nem olyan régen még halott volt, szóval annak tudható be ez a kis kilengése.

– Engedélyezi, uram, hogy a gladiátorokkal a Keleti Földre menjünk, és megvédjük azt? – kérdezem tőle.

– Engedélyezem, csak ne keresztezzék az én utamat, Gladiátor! – mondja, és próbál leszállni az ideiglenes ágyáról. – ...El kell érjek a Parancsnokhoz meg Dessióhoz – mondja, és már majdnem lábra is áll, de még nem sok erő van benne, nekem kell odaugranom és megtámasztanom, majd visszafektetnem az ágyra.

– Uram, elnézést, engedje meg, hogy én megoldjam ezt! Jelentést kaptam az ellenség helyzetéről, és elindulunk, hogy feltérképezzük őket – magyarázom.

Megmutatom neki a virtuális térképen, hogy nagyjából hol vagyunk, hol vannak Dessióék, és hol helyezkedik el köztünk az ellenség szétszóródva. Az elmúlt éjszaka alatt meg kellett tudniuk, hogy mennyire mozogtak, és ugyanott vannak-e még, mint ahol eddig voltak. Ha maradt minden a régiben, akkor, biztosítom róla, hogy személyesen visszük át a másik csapathoz, még mielőtt elindulunk a Keleti Földre.

Arról nagyon nem esik szó, hogy az Uniluxon magát befészkelő ellenséges harcosok vajon kik, illetve az ő tudása szerint kik lehetnek. Amy nekem elmondta, de Amy is – bár ritkán szokott – tévedhet.

A Kormányzó beleegyezik, már csak azért is, mert nemrégiben, ahogy lábra próbált állni, egyértelműsödött benne, hogy egyelőre nem tud mást tenni, mint rám hagyatkozik. Persze azért nem ilyen egyszerű az egész.

– Rendben! – mondja a Kormányzó. – De magukkal kell vinniük.

– Uram! – elkezdeném, de látom az arcán, hogy teljesen lényegtelen, mennyire kérlelem, ő már határozott, és mivel kőkemény ember, semmi nem tudja eltántorítani az elképzelésétől. – Nem tudom szavatolni a biztonságát. Ha túl sok embert viszünk, az feltűnő, ha meg túl keveset, akkor meg nem tudom, hogy tudjuk megvédeni, ha támadnak – magyarázom kicsit kétségbeesetten, mert nem nagyon tudom, hogy most mit lépjek.

– Eddig jól csinálta, ezután is menni fog – mondja a Kormányzó, és nem tudom eldönteni, hogy ez most biztatás vagy inkább parancs.

– Uram!... – próbálkoznék még, de a Kormányzó kemény és hajthatatlan.

– Nincs mit megbeszélnünk, intézze a szükséges formaságokat, és induljuk, mert ránk sötétedik a végén!

Nem tehetek mást, minthogy elfogadom a sorsomat, de nem így terveztem. Most viszont kénytelen vagyok stratégiát váltani. Eddig az volt a terv, hogy négy-öt emberrel ameddig csak lehet, felderítjük az egész környéket, és utána a kapott infók alapján döntünk. Ez így viszont most mélyrepülés az ismeretlenbe. Bármi történhet. Hazardírozik a Kormányzó a saját meg a mi életünkkel is. De ő a Kormányzó, és persze megértem őt is, hadban állunk a Nyugati Földdel, és időből van a legkevesebb, kockáztatni is kell. Kérdés, hogy ekkorát-e? Na meg, hogy megéri-e?!

Kénytelen vagyok az egész csapatot vinni. Amy is velünk jön, sőt See is ragaszkodik hozzá, hogy jöhessen, de még Arialt sem tudom lebeszélni. Nenee is jönne, de őt nagy nehezen meggyőzöm, hogy az már nem lenne jó, és ha tudja, inkább szervezze meg, hogy utána hogy tudunk átjutni a Keleti Földre. Így leszerelve a feladattal beleegyezik, hogy marad és megvár.

Kiválasztok még négy random gladiátort a legjobbak közül, akik mindig a Kormányzó mellett állnak majd, bármi is történjék, ők lesznek a testőrök. Ha kell, mi is testőrséget állunk, de a mi feladatunk a gyors mozgás és a tökéletes felderítés, illetve a terület biztosítása – már amennyire ennyi emberrel, ilyen hatalmas ellenség mellett meg lehet oldani. Hirtelen odajön hozzám Star.

– Az egyik testőr én leszek! – szögezi le hidegen, ellenkezést nem tűrően.

– De elég lesz egy erős gladiátor is, nem kell parancsnok, hogy... – mondanám a magamét.

– Erős gladiátor vagyok, és én megyek! – mondja, és szúrós tekintetével a szemembe néz.

Nem nagyon tudok mit tenni, úgy látszik, megnyertük magunknak őt is az útra. Nem bánom egyáltalán, mert valóban erős és tapasztalt is, de nem is nagyon akarom, mert ha bármi történik, akkor még egy parancsnoknak baja lehet a csapatban, az pedig fejetlenséget okozhat.

Teljesen körbe kell mennünk, és a lehető legnagyobb kerülővel kell megérkezni a másik oldalon Dessióhoz meg az újdonsült Parancsnokhoz. Az út első felében csak a megszokott utat követjük, utána sorban megyünk előre, és háromszor annyit szaladunk felderíteni, mint tennénk, ha nem lenne velünk a Kormányzó. Sajnos a harcosok az éjszaka vagy a nappal folyamán szintén felderítésbe kezdtek, és nagy számban el-elkóboroltak. Így kénytelenek vagyunk keresztülvágni közöttük.

Úgy látszik, az ellenség négy nagy egységre szakadt, és a közöttük lévő folyosókon csak pár őr meg felderítő lézeng. Ezt kihasználva – bár keresztülmegyünk az oroszlán barlangján, de mivel nincs otthon a dög – viszonylag könnyűszerrel át tudunk menni közöttük.

Lassan haladunk. Lassabban, mint ahogy terveztem. De nem akarok semmi fölösleges gondot a nyakamba venni, és a legfontosabb most, hogy elővigyázatosak legyünk, amíg velünk van a Kormányzó.

Természetesen sajnos azt nem lehet elkerülni, hogy egy ekkora úton és egy ekkora ellenséges sereggel szemben teljesen észrevétlenek legyünk. Az egyik sarkon pont kiszúrja az őr, ahogy a Kormányzó végiglebeg, és besurranna a ház mögé. Talán az egyik testőr volt lassú, vagy a Kormányzó ágyának vége lógott ki sokáig, nem lehet tudni.

Én onnan legalább kétszáz méterre vagyok, és ha akarnék, sem tudnék segíteni. Egyetlen szerencsénk, hogy a legjobbakat hoztam magammal.

Doudy még azelőtt, hogy ez megtörtént volna, érzékelte a veszély. Hátralopózott, és ahogy riasztani akarta volna a többieket, Doudy hátulról egy jó nagyot vágott a tarkójára, amire a harcos egy hang nélkül csuklott össze. Jó ideig még álomvilágban fog lézengeni. Behúzta az egyik bokorba, hogy ne nagyon találják meg, és csak reméljük, hogy nem egy fontos őr volt, akinek időnként jelentenie kell, mert akkor elég gyorsan kiderül, hogy erre jártunk.

Egyszer csak hirtelen a Kormányzónak hívása van, aki, bár még mindig veszélyes területen vagyunk, mégis fogadja a hívást.

– De jó, Kormányzó, hogy látom! – mondja kicsit izgatottan Dalena Fergessen Szenátorasszony. – Azt hittem, már meghalt.

– Merre van, Szenátorasszony?

– Én az Uniluxon, az arénában... – kezdené mondani, amikor észrevesz engem is, ahogy időközben odaérek mellé. – Üdvözlöm, Ree!

– Valami baj van? – kérdezem tőle meglepetten. – ...Még mindig az Arénában vannak? – hitetlenkedem, mert tényleg nem értem, mit keresnek még ott. Már régen el kellett volna menniük távolabb az ellenséges harcosok csoportjaitól.

– Igen, sajnos még itt vagyunk, és mozgolódások vannak erre. Nem tudtuk még elhagyni az arénát, mert... – kezdené hosszan magyarázni, de rádöbben, hogy felesleges lenne. – ...De az a lényeg, hogy jól jönne valami segítség, mert nem tudunk elszabadulni, úgy látszik körülvettek, és előbb-utóbb megtalálnak minket is.

A Kormányzó és én szinte egyszerre szólalunk meg.

Csak éppen a Kormányzó azt mondja, hogy:

„Sajnos, mi teljesen más útirányt vettünk, és nagyon fontos elérnünk a célunkat.” Én viszont azt, hogy:

„Azonnal indulunk, csak a Kormányzó is velünk van, lassabban tudunk haladni, hogy biztonságos legyen.”

Érdekes hatást keltett a két egymásnak ellentmondó állítás. Az egyik a Centrális

Kormányzójáé, akit éppen cipelünk. Fontos ember, a szava szinte meghatározó, és kitáncolni belőle szinte lehetetlen. Bár tudja, hogy a Mynodis Szenátorasszonya van bajban, mégis nemet akar mondani a megmentésére, kvázi magára hagyja, és talán meg is öleti. A másik én vagyok. Egy kis senki gladiátorocska, minimális hírnévvel, amit a hajamra is kenhetek. Az én szavam áll az övé ellenében, viszont én azonnal indulnék a megmentésére.

Vajon kinek erősebb itt most az akarata? A Kormányzóé, aki menni sem tud még, de igen nagy ember, vagy az én szavam, aki nagyjából egy senki vagyok, de mégiscsak én vezetem gyakorlatilag a gladiátoraimat.

Az egészben az a legérdekesebb, hogy a Kormányzó is ugyanúgy tudja, hogy nincs fél mérföld sem az aréna onnan, ahol vagyunk, viszont még legalább három mérföldre vannak Dessióék. Semmit nem veszítenénk, ha kiszabadítanánk a Szenátorasszonyt és a többieket.

Aztán hirtelen vezérelt ötletként – ellenszegülve a Kormányzó akaratának – azt mondom:

– Menjünk!

Azt gondoltam, hogy a Kormányzó szúrós szemmel majd jól beolvas, de érdekes módon ő hódolt be. Azt nem tudom, hogy elszégyellte-e magát, vagy csak a tegnap óta tartó rossz állapota miatt nem jól mérte fel a helyzetet, de a lényeg az, hogy azt válaszolta:

– Menjünk!

Már jóval azelőtt, hogy megérkeztünk volna az aréna elé mozgolódásokra lettünk figyelmesek. Nem sok, de elég harcos kószált föl-alá ahhoz, hogy előbb-utóbb valaki rájuk találjon. Nem is értem, hogy eddig miért nem mentek be, és nem túrták már fel teljesen az arénát.

Intek mindenkinek, hogy próbáljunk minél előbb az aréna falai mögé kerülni. Nyilván azért így elnézve már egyáltalán nem olyan kellemes és védelet sugalló épület, mint volt, szinte kettétépve a harci gépek sorozásai nyomán. A falak romosak lettek, és van, ahol teljesen leomlott az egész, és persze van, ahol épen maradt részek is találhatók. Szerencsére egy ilyen helyen vannak most a Szenátorasszony és társai is.

Ha a leggyorsabban szeretnénk odajutni, akkor az aréna küzdőterén kell átvágnunk, mert az átvezető folyosó is annyira megrongálódott, hogy biztonságosabb keresztülvágni az egészen.

Ahogy mindenki megérkezett az aréna porába, igen érdekes érzés szalad keresztül rajtam. Én nem töltöttem itt éveket, de azok a hónapok, amiket igen, azok meghatározó élményeket égettek bele az életembe, amit már soha nem fogok elfelejteni.

Volt jó és rossz is egyaránt, de összességében mégis élmények.

Ez volt az egyik érzés, a másik meg egy helyzet, mert pár másodperc alatt a másik oldalról hirtelen belépett szemben vagy tíz harcos, és farkasszemet nézett velünk. Mi tizenhatan vagyunk, meg a Kormányzó – ebből négyen kifejezetten a Kormányzó testőrségét adják –, ők meg csak tízen. Csak tízen! Na igen, de mi még mindig csak nanofelszerelésben vagyunk.

Azt gondoltam, hogy az erőfölényünket látva erősítést fognak hívni, és majd méregetjük egy ideig egymást. De nem így történt. Talán ha eltelt egy pár másodperc, még annyi sem, egyszerre rontottak nekünk, még csak levegőt sem volt időnk venni.

Mindegyiken fotonfelszerelés: ostorok, pajzsok, kardok, páncélzat. Úgy mozogtak, és úgy rontottak ránk, mint valami megsebzett vadkan. Alig volt időnk feleszmélni, és aktiválni minden felszerelésünk. Természetesen minket sem kell félteni. Összekapjuk mi magunkat, ha szükséges.

Azt gondoltam, hogy őrültek ezek a harcosok, mert csak úgy nekünk rontanak, és beleszaladnak a halálba, és jó gyorsan levágjuk őket, összeszedjük a Szenátorasszonyt, meg aki még itt van, és szaladunk is tovább. De tévedtem.

A következő percben ádáz küzdelmet vívtunk ellenük. Nem csak hogy jó, de kitűnő harcosok voltak egytől egyig és itt már ilyenkor érzékelhető a nano-és a fotonfelszerelés közötti minőségi erőkülönbség. De még ez sem lett volna baj.

Kiderült, hogy miért rontottak nekünk olyan magabiztosan: talán egy percen belül hirtelen előkerült még kettő másik, teljes vértbe öltözött harcos.

Aztán fél percen belül még négy, és kicsivel később még öt, majd még további hét harcos. Nemhogy emberhátrányba, hanem dupla emberfölénybe kerültek hirtelen, és a felszereltségük is erősebb.

– Azt hiszem, hogy most kezdjünk el védekezni – utasítom őket.

Mindenki főleg a pajzsát használja, a támadásokat inkább a visszatámadásra szorítják. Azon gondolkozom, hogy ez nem lesz jobb, sőt ha még a közelben vannak társak, mind ide fognak seregleni. De ha még erősítést is kérnek, akkor igen nagy bajban vagyunk.

Én nem hallom, de a harcosok kommunikálnak a vezetőikkel.

– Uram, az aréna területén harcba kerültünk – tájékoztatja az egyik vezetőjét.

– Hányan vannak, és ez valami egyéni vagy tervezett, nagyobb volumenű akció?

– Úgy látszik, uram, hogy tizenöten lehetnek. Van velük egy sebesült is. Elsőre azt mondom, hogy magán, és csak a sebesülteket szedik össze.

– Birodalmi katonák? – kérdezi a vezető.

– Nem, uram! Ez az érdekes, hogy gladiátorok. Mit tegyünk?

– Először is ne haljanak meg! Minden felesleges veszteséget kerüljenek el, de ha tudják, szorítsák ki őket, és engedélyezett a leölésük is, ha úgy szükséges!

– Igen, uram.

A mi célunk egyelőre a túlélés. Szólok a többieknek, hogy valahogy tartsák a frontot. Tudom, hogy butaság, de muszáj otthagynom őket – így is gyengék vagyunk, és ha otthagyom őket, még inkább meggyengülnek –, de tudnom kell, hogy a Szenátorasszony él-e még, és vannak-e még túlélők. Hisz végső soron értük jöttünk, és ha tudom, magammal viszem őket. Aztán majd valahogy kitalálom, hogy meneküljünk el.

Úgy surranok ki, hogy szinte észre sem veszik. Kénytelen vagyok mégis a beomlott folyosókon végigmenni. Ahogy tudok, sietek. A helyiséghez érve, ahol hagytuk őket, belépek, de nem találok mást, csak két katonát, akik legalább annyira meglepődnek, mint én. Viszont én egy pillanattal előbb találok magamra, és magam is meglepődöm, hogy milyen hirtelen mozdulattal ütöm le őket.

Nem értem, mit keresnek itt, mintha az aréna küzdőterén nem menne éppen életre-halálra a harc, ők itt az üres szobában mintha piknikeztek volna, vagy kerestek volna valamit, vagy nem is tudom. Annyira nem is érdekel, a lényeg, hogy ők maradtak alul.

Aztán már robogok is ki az ajtón, mert kétségbeesett vagyok, hogy elhurcolták, vagy talán már meg is ölték a Szenátorasszonyt meg a többi túlélőt. Aztán hirtelen eszembe jut valami.

Visszarohanok a terembe. Látszólag időpocsékolás, mert kár minden elvesztegetett másodpercért. De ez bizony nem az! A két legyőzött, a porban aléltan fekvő harcosnál kincsek lapulnak, amik nekem kellenek. Mind a kettőnél fotonfelszerelés van. Bezsákmányolom őket gyorsan, és megint elstartolok.

Ahogy indulok kifelé, bár kintről némi csatazaj hallatszik, a fülem rááll egy másféle hangra is. Mintha valahonnan beszéd hallatszana.

Nem messze onnan, a kis étkezőből jönnek a hangok. Szép lassan, hangtalanul, de amilyen gyorsan csak lehet, odalopózom, és akkor már jobban hallom és értem is, hogy mit beszélnek, és hogy kik.

– Na de mit kerestek itt egyedül? – hallatszik a harcos határozott hangja.

Megtaláltam végre a Szenátorasszonyt, Debyt, Tom Tottit, meg pár egészség-ügyist, akik lelkiismeretesen ápolták őket, és most sarokba lettek szorítva.

Három harcos áll velem és az ajtóval szemben. Szinte belesni sem tudok, nehogy észrevegyenek. A túszok háttal állnak. Körbenézek, hogy nehogy engem is meglepjen valaki, de mindenki kinn harcol, a másik kettő harcost meg már leütöttem. Ha minden igaz, senki más nincs itt, csak ők hárman. De őket nem tudom már úgy meglepni, mint a másik kettőt. Ráadásul ők hárman vannak. Gyorsan ki kellene valamit találni.

Nem tudom, hogy a fenébe jönnek ezek a buta ötletek, de a lényeg, hogy előtörnek, és sokszor gondolkodás nélkül végre is hajtom őket.

Egyszerűen csak belépek, és a Szenátorasszonyt, aki éppen válaszolni próbál a feltett kérdésre, egyszerűen Debyvel együtt vállon ragadom, és magam mögé húzva szinte kilököm az ajtón. Deby még fel is sikolt kicsit. A maradék pár embert szintén kifelé tessékelem. Egyedül Tom Tottit kapom el hátulról, és a nyakára helyezem a kardom.

– Kifelé! – ripakodok rá a többiekre, akik ekkor ismernek föl és értik meg, hogy mi is történik itt hirtelen, és már mennek is kifelé, én meg a harcosokhoz fordulok.

– Na akkor, csak hogy értsétek. Megölöm ezt az embert, ha nem teszitek le a fegyvereteket mind azonnal! – mondom nekik.

Azok hirtelen csak állnak ott, mint valami szobrok. Nem tudják, mitévők legyenek. Ezek az emberek nekik nem jelentenek semmit, és most jön egy őrült, aki azzal fenyegetőzik, hogy meg akarja ölni az egyiket. Súlyos másodpercig tart, mire kikecmeregnek a buta helyzetből, amibe nem is értik, hogy keveredhettek egyáltalán, és az egyik megszólal.

– Ki a fene vagy te? Mit akarsz? Ezt az embert nem is ismerjük – mondja csak úgy, szinte egymásra dobálva a szavakat a harcos elképedve.

– Ja, akkor bocsánat – mondom, és hirtelen bevillámlik, hogy nekem van valami olyanom, amit még soha nem is próbáltam, konkrétan egy fotonpisztolyom, amit ráerősítettem a karomra.

A pillanat tört része alatt lövésre utasítom – mivel egyedül fotonlövésekre van lehetőségem, ezért más hiányában azzal lövök rá az egyikre. Talált, és szinte azonnal össze is esik a harcos, és már lövök a másikra is, akinek a karját találom el, de ebben a pillanatban már aktiválják is a fotonvértjüket, és a lövedékek semmit nem érnek.

– Vedd el a kardot meg a pajzsot! – mondom, és odaadom Tom kezébe, és már hátrálok is kifelé.

Tom nem hülye, egyből érti, mi a helyzet. Aktiválja a fegyvert, és hátrálunk vissza. Az egyik összeesett. Valószínűleg nem fog meghalni, a nanobotjai nem hagyják.

A másikat karon lőttem, aki így félig harcos csak. Egyedül meg, szemben velük a harmadik már nem annyira nagy vigéc. Meggondoltan követ, sőt látva, hogy a társa sérült, inkább csak néz utánunk.

Akkor ez is megoldódott, legalábbis elhárult. Pár méterre onnan várnak ránk a többiek, elszaladni nem mertek, lehet, hallották a kinti harcot, és inkább megvártak engem. Azt persze nem tudom, hogy miért, mert mi van, ha én odabenn meghalok, akkor ismét fogságba ejtik őket – én a helyükben elrohantam volna onnan, de ők a várakozást választották.

– Siessünk vissza a többiekhez! – mondom nekik, és megintcsak végigbotorkálunk a beomlott folyosókon.

Kicsit tartok attól, hogy ezek értesítették már a többieket, és valahol szembetalálkozunk megint a harcosokkal, de szerencsére vissza tudunk menni a többiekhez, akik ádáz harcot vívnak a túlerővel szemben. Gyorsan megszemlélem, hogy mi történt azóta, és látom, hogy szerencsére mindenki él, és első látásra nem sérült meg senki, bár kezdenek fáradni, mert a fotonostorokkal szemben a nanopajzsok nem éppen hatékonyak.

Abban a pillanatban megint megszületik a fejemben az eszement terv.

Hiszen a kezemben van pár fotonfegyver. Kiáltok Doudynak, Teónak, Markónak, Svennek és Amynek. Doudynak és Teónak dobom a két fotonpajzsot. Markónak meg Svennek a két fotonostort. Amynek meg a fotonkardot. Aztán kiáltom, hogy fedezzenek.

Amy szinte a gondolataimat is ismeri, vagy kitalálja. Nem tudom, hogy csinálja, de azonnal követ engem. Én, mintha meg akarnék halni, belevetem magam az ellenség közé, de olyan ádázul, hogy azok szinte eltátják a szájukat is, hogy mit is akarok. Doudy és Teo végre ki tudja védeni az ostorok csapását, és nem kell folyton mindenkinek elhajlongania, hanem határozottan képesek támadni. Marko meg Sven kezéből hirtelen elkezd záporozni az ostorcsapás. Végre mi is tudunk egy igazán ütőképes támadást indítani. Annyira meglepődik az ellenség, hogy legalább tíz lépéssel hátrább nyomjuk őket, sőt szinte kizárólagos védekezésre kényszerítjük őket. Amy meg én úgy csapkodjuk őket elöl démoni gyorsasággal, hogy lassan többen is érzik, hogy le fog róluk esni a fotonvértjük, ezért hátrébb állnak. Annyira elementáris erővel támadunk, hogy a végén leszorítjuk őket a küzdőtérről, és bemennek az oszlopok és az ajtók mögé.

Ekkor adom ki a parancsot, hogy visszavonulunk, és lépjünk le. Az ellenség nem tudja követni, hogy mit is akarunk – előbb támadunk, mint a sárkányok, és azt várhatják, hogy folytatjuk a nyomulást. Ők viszont éppen pihenőszünetüket tartják, védekezésre berendezkedve, és figyelik a fejleményeket. Én akkor még nem tudom, de azt az egyértelmű parancsot kapták ezelőtt, hogy ne haljanak meg, ha egy mód van rá. Így kímélik a bőrüket, mi meg ebből így szerencsésen jövünk ki, mert bár hátrálva és jól elfáradva azért, de veszteség nélkül kikerülünk az aréna falai mögül.

Kiérve körbenézünk, Titót felküldöm a fák tetejére – illetve szó nélkül megy ő magától is –, és azonnal jelenti, hogy a környéken nincs mozgás, tiszta a levegő. Bár mindenki fáradt már egy kicsit, de amilyen gyorsan csak tudunk, haladunk Dessióék irányába, hogy minél előbb kikerüljünk az ellenséges csapatok előfordulási sugarából.

Senki nem szól egy szót sem. Nagyon koncentráltan tesszük a dolgunkat. Mindig előremegyünk, felderítjük és biztosítjuk a területet, hogy Kormányzó és a többiek biztonságosan tudjanak haladni az utunkon.

Ahogy közelebb érünk, a Kormányzó hívja Dessiót, hogy induljanak el, ami nagy segítség, mert nem kell teljesen a határig kimenni.

Amikor találkozunk velük, nagyjából harminc felfegyverzett birodalmi katona lehet Dessióval. Odafordul hozzám a Szenátorasszony.

– Köszönöm, Ree. Jövök eggyel! – mondja, majd kicsit elgondolkodva folytatja. – ...Sőt, már nem is eggyel! – és mosolyogva megfogja két kezével az egyik kezemet, én meg csak biccentek egyet fejemmel, mert nem tudom, mit kell ilyenkor tenni vagy mondani.

A Szenátorasszony egyik szeme sír, a másik meg nevet. Azt gondolta, hogy mi is velük fogunk menni, de minket másfelé szólít a kötelesség, vagy inkább a feladat. A Kormányzó szinte már nem is foglalkozik velünk. Nyilván örül, hogy újra láthatja a fiát. Mi indulnánk vissza, amikor Dessio viszont hátranéz.

– See, gyere velünk! Vagy te hova mész?

– Vissza kell mennem. Keleten is vannak gondok. Tartsuk a kapcsolatot, jó? – mondja, amire Dessio buta képet vág, de nem akar belemenni semmi vitába, így csak helyesel.

– Hát rendben. Vigyázz magadra, majd értekezünk! – mondja, és mennek vissza a csapathoz.

Deby még hátranéz. Nagyon utálatos a szememben az a lány. Mindig ott van, ahol nem kellene, és mindig olyan riportokat akar velem készíteni, amihez nem igazán fűlik a fogam. De most nem érzek iránta semmi rossz érzést. Örülök, hogy megmenekült, és most már biztonságban lesz a többi birodalmi katona védelme alatt.

Mindeközben Alise, miután kilépett a kormányzói beszélgetésből, fel-alá járkál, és azon gondolkozik, hogy menten megüti a guta. Annyira el van foglalva ezzel az érzésével, hogy teljesen elfelejtkezik arról, hogy végső soron ő első körben csak ember, és csak utána Kormányzó.

– Hol van Nenee? – kiáltja el magát kicsit kétségbeesetten, és azonnal hívja, mire a lány pár másodperc múlva be is jelentkezik. – Hol a fenében császkálsz, a frászt hozod rám mindig! Egyértelmű volt, amit parancsoltam, vagy nem? – szinte ordítja magából kikelve.

– Én is örülök neked, anyukám. Látom, nyugodt vagy és kedves! – mondja cinikusan Nenee.

– Hol vagy, és miért nem jöttél haza?

– A Centrálison. De időközben kitört a háború, és úgy alakult, hogy itt ragadtam. – Azonnal gyere haza! – mondja, és már bontani is akarja vonalat.

– Kellene egy csapatszállító!

– Mi a jó fenének?

– Mert kellene. Nem ártana kicsit megerősíteni az otthonunkat, és van rá esély, hogy sikerülni is fog. Na meg aztán, így én is azonnal hazajutok – magyarázza a lány, mire Alise, bár iszonyúan mérges, pár másodperc múlva mintha visszaszerezte volna – vagy pont, hogy elveszítette volna a – realitásérzékét, azért válaszol.

– Jó, összekötlek a nyugati területi parancsnokkal – mondja, és kilép a vonalból, de kapcsolatot indít a Parancsnokkal, aki pár másodperc múlva be is jelentkezik.

– Miben segíthetek, Nenee kisasszony? – kérdezi egy nagyjából harmincas éveinek végén lévő, birodalmi katonai öltözetben feszesen álló, de mosolygós férfi. Csontos arcélei fölött csillogó kékes szeme bizalmat keltő, és jól fésült barna haja katonás precízségéről tesz tanúbizonyságot.

– Egy csapatot kellene átszállítani a Centrálisról a Keleti Földre.

– És mégis mekkora csapatot? – kérdezi elkerekedett szemekkel Iron Parancsnok.– Nagyjából ezerfőnyit – mondja Nenee.

20. Centrális készület

– Üdvözlöm, uram! – nyújtja a kezét Ventro Parancsnok a Kormányzónak, amint megérkezett a csapathoz.

– Én is, parancsnok.

– Örülök, hogy végre együtt vagyunk.

– Parancsnok, rengeteg a teendőnk. Én Önre bízok minden katonai dolgot. Tegyen a legjobb belátása szerint, ha kell, akkor biztosítom a támogatásomról! – mondja a Kormányzó, most már egészen visszanyerve régi erejét és magabiztosságát.

– Köszönöm, Kormányzó, igyekszem rászolgálni bizalmára, és megteszek minden tőlem telhetőt.

– Helyes. Nagyon helyes. Mi most visszamegyünk a fiammal a városunkba. Sok mindent kell még megszervezni – mondja, és már indulna is.

– Uram!

– Igen? – fordul vissza a Kormányzó.

– Lenne itt még egy dolog.

– Elő vele, ne tartsa magában, Parancsnok!

– Említettem, hogy igen rosszul állunk erőforrásilag. Úgy érzem, hogy szükséges lenne, ha... – kezd bele a nagymonológba, de a Kormányzó nem engedi befejezni, amit mondani akar.

– ...Szükség lenne külső támogatásra is – mondja a Kormányzó.

A Parancsnok elképedve nézni, hogy hogy láthat bele a gondolataiba.

– Pontosan, uram.

– Már elkezdtem a szervezését. Intézkedni fogok – mondja. – Van még valami? – kérdezi semleges arccal.

– Nincs, uram. Vagy ha lesz, azonnal jelzem, és köszönöm.

– Szóra sem érdemes, Parancsnok.

A Kormányzó sietősen távozik Dessióval az új korvettjén. A Szenátorasszony megkéri a Parancsnokot, hogy vigyék el kongresszusi városba. Deby szintén vele megy, mert már ő is szeretné az egészet maga mögött tudni.

– Mondja, Parancsnok, végül is ki itt most az ellenség? – kérdezi a Szenátorasszony, még mielőtt beszállna a gépbe.

– Hogy érti ezt, Szenátorasszony? – kérdezi vissza értetlenül a Parancsnok.

– Nézzen körül! Ön is amiatt érkezett ide, mert megtámadtak minket. Aztán mi meg egészen mással kerültünk háborúba. Ezek itt nem Eddon Bitt katonái, ugye? Akkor ki a fenék ezek?

– Még nem tudni pontosan, hogy ők kik, és még az sem mondható biztosra, hogy nem Eddon Bitt katonái.

– Na és ez mikor derül majd ki?

– Majd ha megtámadjuk, és leverjük őket – mondja mosolyogva a Parancsnok.

– Én békepárti vagyok, Parancsnok – mondja a Szenátorasszony. – A háborúban keveset lehet kérdezni meg beszélgetni, és alig hallani, ha valaki mondani, közölni akar valamit, mert elnyomja a fegyverek zaja. Ha jobban figyelnénk arra, amit mondanak az emberek, talán kevesebb háborúra lenne szükség.

– De hát már szinte ezer éve nem volt háború – mondja értetlenül a Parancsnok.

– Úgy látszik, mégsem értettük meg egymást. Ezért kellene még jobban figyelnünk egymásra és a másikra – magyarázza mosolyogva a Szenátorasszony. – Na, jó háborúzást, megyek elintézni, hogy jobban meghallhassuk és megérthessük egymást! – Majd felszáll Debyvel a gépre.

A Kormányzó meg Dessio Royal Court városba igyekeznek, mind a ketten tele vannak vészterhes gondolatokkal.

– Miért nem hagytad, hogy elmenjünk érted? Az életed kockáztattad.

– Én már szinte meg is haltam. De nem vagyok buta, és az életem sem akarom csak úgy odaadni. Sokkal biztonságosabb volt kimenni a darázsfészekből, mint bejönnöd, és utána kimenni. Ahogy látom, elég nagy fejetlenség uralkodik a Mynodison. Azt gondoltam, hogy ura vagyok a helyzetnek, és mint Kormányzó, kormányozom is a területet. Tévedtem. Látom, már csak romok vannak a néhai birodalom helyén. Minket megvakított vagy elvakított a jólét, és valaki vagy valakik azt akarják elhitetni, hogy még mindig egy birodalom hátán ülünk, holott az már régen egy letűnt, összedőlt romhalmaz csak. El sem hiszem, hogy ennyire vakok voltunk.

– Kérjünk segítséget! – javasolja Dessio.

– Nos, igen. Kérjük fel segítségül a kecskét, hogy őrizze a káposztánkat? – kérdezi mosolyogva a Kormányzó.

– Akkor mit teszünk?

– Nos, felkérjük a kecskét segítségül, hogy ugyan, őrizze már a káposztánkat!

– És az akkor jó lesz?

– Mi is ott leszünk, és messziről ellenőrizzük a kecskét, hogy amikor őrzés gyanánt eszi a káposztát, akkor egy nagy vasdoronggal akkorát tudjuk ütni a fejére, hogy megemlegesse, és soha ne legyen azután kedve a javainkat dézsmálni – magyarázza a Kormányzó, és hívást is intéz.

21. Egy fölsőbb szint döntései

A Kapitány mintha kicsit gondterhelten nézne maga elé. Sok gondolat járta át az agyát, és még az utolsó pillanatokban is vacillált, mi lenne a legjobb, bár már jó régen tudja a megoldást. Amikor van helyes és jó megoldás, akkor nehéz választani. Hívást intézett hát, és várta, hogy fogadják.

– Mi történt, Kapitány? – kérdezi Lex Főparancsnok az Evenouelről.

A Kapitány nem látja, de egy konferenciabeszélgetést folytat a Főparancsnok, ahol jelen vannak virtuálisan Sesile Au Uralkodóhelyettes, Samuel El, Akkoon főkormányzója, és épp egy pár másodperccel ezelőtt lépett be Viktor Lussiences admirális.

– Üdvözlöm, uram. Az történt, hogy letelt a vállalásunk – mondja picit szomorú arccal a Kapitány.

– Miféle megbízatás telt le, Kapitány?

– Egy napra szóló vállalás a Mynodison. Bár nem teljesen ez volt a megállapodásunk, de a mi vállalásunknak így is eleget tettünk.

– Engem nem erről tájékoztattak. A parancs változott, Kapitány.

– Részemről nem, uram – mondja még mindig szomorúan, de határozottan.

– Mit jelentsen ez, Kapitány? Szembeszáll a paranccsal? – mondja flegmán és arrogánsan a Főparancsnok.

– Uram, azt gondoltam, hogy csak Flott gondolkozik így, de látom, ez a gondolkodás egészen felső körökből való. Elnézést kérek, uram, de akkor másképpen fogalmazok. A vezetésem alatt álló ezredekkel teljesítettük, amit vállaltunk. A továbbiakban semmilyen módon és semmilyen címszó, parancs, vagy egyéb alapján nem áll módunkban semmit megtenni – mondja nagyon határozottan a Kapitány.

– Ez parancsmegtagadás, katona, és a legnagyobb büntetéssel sújtandó – mondja ugyancsak arrogánsan és mérges hangsúllyal Lex Főparancsnok.

– Ne haragudjon, uram, de önnek egyáltalán nincs igaza – mondja a Kapitány nyugodtan, bár kicsit szomorú arccal, mint ahogy eddig is végig a beszélgetés alatt. Lex Főparancsnok arca elképedésről tesz tanúbizonyságot, de a Kapitány folytatja. – Mi itt sem vagyunk. Ön az, akinek legjobban kell tudnia, hogy a mi küldetésünk nem katonai. Azt látom, hogy Önök csak játszadoznak az emberekkel, és ez azért sokkal komolyabb annál, mint hogy csak az én lelkiismereti parancsom ellen téve halálba küldjek többezrednyi minőségi katonát, sőt barátot.

– Ön katona, és a hazája érdekében úgy kellene szolgálnia és viselkednie, mint egy katonának – veti oda szintén flegmán a Lex.

– Kérdezem én, mikor és miben vétettem, mint katona, uram? De ha már itt tartunk, akkor Ön pedig egy nagy vezető, ahol a hazáját kellene szolgálnia, nem pedig önös érdekek szerint kihasználni azt – mondja kicsit feszültebben a Kapitány.

– Épp most tagadja meg a hazáját és hagyja cserben! Ne legyen már nevetséges, katona! – vágja a fejéhez Lex, ismételten arrogánsan.

– Én a hazámat soha nem hagytam cserben. Jelen pillanatban a Mynodison vagyok, és az Ön által jóváhagyott küldetésen, álruhában tettem és még mindig teszem a dolgomat, eddig a pillanatig. Ön szegte meg a megállapodásunkat, és egyben az ígéretét. De ha úgy érzi, szívesen váltunk öltözetet, és minden katonám ismét Akkoon birodalmi öltözetet állít magának! Szeretné, uram? – kérdezi picit talán már mérgesen a Kapitány, mire Lex Főparancsnok elvörösödik.

– Látja, katona, Ön csak egy korlátolt, fenyegetőző senki. Tudtam én, hogy végül is kudarcra van ítélve, sokkal jobbat kellett volna választanunk erre a küldetésre. De így, hogy most már Önt küldtük, azzal vagyunk kénytelenek főzni, amink van.

– Szomorú vagyok, uram, de egyben megerősített is a döntésemben, ahogy hallom az álságos mondatait. Mindenkinél jobban tudja, hogy senki nem vállalta a küldetést, egyedül én voltam az, aki belement ebbe az őrültségbe, és annyival nem tisztel meg, hogy legalább nem hazudik! A mai nappal nem szolgálom Önt, csak a hazámat, és... – folytatná még a Kapitány, de hirtelen az inkognitójából belép a látható részbe Samuel El főkormányzó.

– Kapitány! Az Akkoon a hazája, kérem, gondolja meg amit mond! – mondja kérlelően Samuel.

– Samuel főkormányzó úr! Örülök Önnek. Önnél jobban senki nem tudhatja, hogy én szeretem a hazámat és a bolygómat. Azért vagyok itt is, mert a hazámat szolgálom. Távol a szülőbolygómtól, kivert kutyaként érzem magam, és úgy, mint akit becsaptak – magyarázza a Kapitány.

– Térjen észhez, Kapitány! – mondja Samuel kicsit savanyú szájízzel. – Tegye kérem, azt, amire utasítják, és tartsa a parancshoz magát, kérem, Kapitány! – kérleli a főkormányzó.

– Szóval Ön is ezeknek a pártját fogja? – kérdezi igen fájdalmas arckifejezéssel a Kapitány.

– Nem tudok igazat adni, a parancs az parancs, és itt most sokkal fontosabb dolgok veszhetnek. Katonaként és Akkoon szülöttjeként is, térjen jobb belátásra! – parancsolja szinte Samuel.

– Nem katonaként vagyok itt! Önök engedtek utamra, ezekkel a szavakkal. Most akkor hát ne jöjjön senki nekem ezzel! Hazudtak, és csakis önző érdekeiket tartják a szemük előtt. Sírhatnékja van az embernek ilyenkor, de ha a főkormányzó is így gondolja, akkor végeztünk egymással!

– Kígyót melengettünk a keblünkön. Többet ne kerüljön a szemem elé, mert nem állok jót magamért, katona! – mondja ismételten csak arrogánsan és igen mérgesen Lex Főparancsnok.

– Remélje, uram, hogy az a nap nem fog soha bekövetkezni, amikor a szemembe kell néznie! – mondja igen bosszúvágyóan a Kapitány, és bontja a vonalat.

Lex Főparancsnok igen sértődötten viselkedik. Ő a Birodalom érdekeit képviseli, az utolsó leheletéig is akár. Ez nem volt a számításaikban.

– Ez az ütődött Kapitány nem érti a lényeget – mondja maga elé flegmán a Főparancsnok.

– A Kapitány jó ember, és az egyik legjobb katona, akit életemben ismertem. Ne nevezze ütődöttnek, Lex, szerintem igen nagy veszteség csak úgy elkótyavetyélnünk!

– Kedves főkormányzóm, néha áldozatokat is kell hoznunk – mondja Lex.

– Kérdés, hogy kit áldozunk fel. Egy másik embert, vagy az az áldozat a sajátunk? – veti közbe hirtelen az admirális, beszállva a beszédbe.

– Hm. Eddig észre sem vettem, admirális, hogy Ön is itt van megrakodva minden okossággal, na meg bölcsességgel. Csak nem valami baj van Önnél is?

– Velem nincs. Csak jelenteni jöttem, hogy mindegyik SA-24 visszaérkezett, és a feladatomat teljesítettem.

– Nagyon helyes, már azt hittem, Ön is sírni fog itt naphosszat valami miatt –mondja Lex, amikor megint egy bejövő hívás érkezik, méghozzá Drake Freedama Kormányzó az. – De sűrű ez a mai nap! – mondja arcát facsarítva a Főparancsnok, és fogadja a hívást, a többiek viszont most már láthatóak mind, még Sesile is.

– Üdvözlöm, Főparancsnok! – biccent egyet a Kormányzó, aztán egyből a lényegre térve folytatja. – Tájékoztatnám, hogy Eddon Bitt Kormányzó hadat üzent, és így most már háborúban áll a Centrálissal és a Keleti Földdel.

– Nocsak-nocsak, hogy mik vannak! – mondja somolyogva a Főparancsnok. – De mintha valami hasonlót szeretett volna Ön is elérni, kedves Drake?! – kérdezi a Főparancsnok.

– Uram, egyedül kevesek vagyunk ennek a dolognak a megoldásához, és segítségre lenne szükségünk – mondja, mintha meg sem hallotta volna a Főparancsnok kérdését.

– Mi az, amit pontosan szeretne, Kormányzó? – faggatja Lex, mintha nem tudná pontosan, mit akar a Kormányzó.

– Uram, mi teljesítettük a Birodalom kérését, de közben háborúba keveredtünk. Nem szeretnénk elveszíteni sem a Centrálist, sem a Keleti Földet – válaszolja a Kormányzó, és megint csak félig válaszol a kérdésére.

– Már most támadás alá kerültek, Kormányzó?

– Az Uniluxot megszállta egy csapat harcos. Eddon Bitt gyárai akár ezerszám okádhatják magukból a harci gépeiket. Ha nyer, akkor semmi nem állítja meg abban, hogy egyeduralkodó legyen akár az egész Mynodis fölött – mondja a kormányzó, aminek hallatán még Lex arca is megrándul.

– Kormányzó, ne aggódjon, a Birodalom nem tűri az igazságtalanságot, mi az Ön oldalán szállunk harcba! Várjon türelmesen, a Főparancsnokkal átbeszéljük a lehetőségeinket, és még ma értesítjük Önt – mondja Sesile Uralkodóhelyettes.

– Köszönöm, Uralkodóm! – mondja a Kormányzó, biccent egyet búcsúzóul, és bontja a vonalat.

– Nos, akkor az Evenouel Birodalmi Cirkáló leereszkedik a Mynodis csúnya földjére, rendet tesz, és dicsőségesen ismét visszaérkezik az űrbe az Uralkodójához – mondja Lex Főparancsnok határozottan, mint kézenfekvő megoldást.

– Az Ön helyében én nem tenném, Főparancsnok – mondja az admirális nyugodtan.

– De Ön nincs az én helyemben!

– Szerencsére nem vagyok...

– Talán Ön szeretne menni a Mynodisra? – vág a szavába Lex.

– Nem. De nagyobb esélyem lenne a győzelemre, mint Önnek az Evenouel cirkálóval – magyarázza az admirális, ami igen szíven ütötte a Főparancsnokot. – ...viszont én most épp az Uralkodó megbízásából pont ellentétes irányba tartok.

– Akkor mit tegyünk, admirális, magyarázza már el nekem!

– Én mit tennék? Ha biztosra akarunk menni, és nyerni akarunk, akkor bevárnám a nagy hajóinkat, és együttes erővel legyőznénk szinte bárkit. De a kapkodás csak rossz döntéseket hoz. – mondja az admirális.

– Na és mégis, mikor lenne az a csodálatos, jótékony nap-hold együttállás? – kérdezi cinikusan a Főparancsnok.

– Szerintem egy hónap múlva már én is hadra fogható vagyok, és vissza is érek, ha kell, még össze lehet szerezni egyéb rombolókat vagy cirkálókat is...

– Megőrült, admirális? – vág a szavába szinte sikoltva Lex. – Egy hónap alatt megeszi a rozsda a csatahajóját! Itt nincs egy hónapunk, de még egy hetünk sincs.

– Igaza van a Főparancsnoknak, admirális, az idő szorít, valamit lépni kell – szól közbe Sesile.

– Kétségtelen, hogy az idő szorít, de jobb később nyerni, mint kapkodva most elveszni és nagyobb károkat elszenvedni, mint amit kénytelen elviselni az ember – magyarázza az admirális.

– Sokkal nagyobb hadereje van az Evenouelnek, mint az egész Mynodisnak.

– Ebben azért nem lennék olyan biztos – mondja az admirális.

– Eddon Bitt kormányzó az utóbbi hónapokban el volt foglalva, és nem tudott a saját hadseregébe újabb gépeket hadrendbe állítani, sőt gazdaságilag is kivéreztettük – magyarázza Sesile.

– Látja, kedves admirális, fölöslegesen aggodalmaskodik – igazolja magát Lex.

– Ön tudja pontosan, hogy mekkora hadereje van a Nyugati Földnek? – kérdezi az admirális.

– Pontosan nem, de a Centrálissal és a Keleti Földdel együtt egyértelműen nagyobb az erőnk, mint Eddon Bitt szánalmas seregének. Sőt képzetlen, ügyetlen pilótákkal esélytelen a győzelemre.

– Én jobban szeretek biztosra menni, de ez most nem az én harcom. Sok szerencsét kívánok, főparancsnok! Nekem most mennem kell – mondja, és bontja a vonalat.

– Nem értem, miért kell ilyen ősrégi, félgőzzel alig vánszorgó vezetőkre bízni a jövőnket, Uralkodóm – utálkozik kicsit Lex.

– Azért, mert ő, bármennyire is furcsa, az egyik legjobb.

– Én vagyok a legjobb!

– Úgy értem, hogy Ön után, természetesen – mondja Sesile, és mosolyog, bár nem tudná megmondani, hogy melyikük lenne valóban jobb, így ha lehet, inkább mind a kettőt maga mellett tartja.

Ahogy így elbeszélgetnek egymás mellett, megint csak hívást kapnak.

– Na, már csak ő hiányzott nekünk, Uralkodóm! – mondja Lex, ahogy fogadja Alise, a Keleti Föld Kormányzójának hívását.

– Nem erről volt szó, Lex Főpara... – kezdi viharos mondanivalóját Alise, mikor észreveszi Sesile Uralkodóhelyettest – ...Uralkodóm! Elnézést a kirohanásomért – vesz vissza a lendületéből Alise.

– Mi történt, kedves kormányzóasszony?

– Eddon Bitt él. Freedama él. A fia is él. Nem elég, hogy élnek, mindegyik valamennyi tervünket keresztbe húzta. A Boulder-birodalmat megszerezte a Kormányzó, és háborút indított ellenünk. Konkrét és határozott elképzelésünk volt mindenről. Semmi nem úgy alakult, ahogy szerettük volna.

– Állj, állj, állj! Kedves Kormányzóasszonyom! – mondja Lex. – Ne rohanjunk a vesztünkbe!

– Nem közös a célunk talán? Eddon Bitt egyre erősebb! Nem a feltápolása, hanem a lezúzása lett volna a célunk! – Csak úgy önti rájuk haragos szavait Alise.

– Igen, volt egy pár dolog, ami nem úgy jött össze, ahogy terveztük. Bár néhány harc kicsúszott a kezünkből, a háborút még közel sem veszítettük el – magyarázza nyugodtan Sesile.

– És ahogy látszik, nem is mi indítottuk – fortyog Alise.

– Lex főparancsnok nemsokára leszáll a vizeikre birodalmi cirkálójával, és útját állja a Kormányzónak – mondja Sesile.

– Ezt már régen meg kellett volna tenni! – mondja mérgesen Alise.

– Én is ezt mondtam, de nem dönthetek mindenben – somolyog Lex.

– Jó, és mi lesz Freedamával? – kérdezi Alise.

– Nem tudjuk most már kikerülni, sajnos – mondja megbánó arccal Sesile.

– Na ne, ezt nem fogom lenyelni! – sápítozik Alise.

– Az idő nekünk dolgozik Alise, nyugodjon meg! Egy oldalon harcolunk, egy a célunk. Ha jókat lépegetünk, a végén mi leszünk a bolygó urai.

– Én akarom a Mynodist, ezt ne felejtsék el! – mondja Alise, és bontja a vonalat.

22. Kelet felé

Az egyértelműsödött, hogy az Uniluxot megszálló harcosok egyre nagyobb koncentrikus körök mentén fedezik fel, foglalják el és vonják uralmuk és fennhatóságuk alá.

A terv először az volt, hogy Dessióékhoz az egész haderejüket megkerülve érünk el. De az akkora kerülő lett volna, hogy ugyanott vagyunk, mintha átsurranunk közöttük – ráadásul az sem biztos, hogy addigra az addigi tudásunk szerint tiszta területeket nem foglalták-e már el a harcosok. Így aztán könnyen döntöttünk az útvonalról. Viszont most, hogy nincs velünk a Kormányzó és senkire sem kell vigyázni, gyorsabban és biztonságosabban tudunk haladni. Gyakorlatilag mindegy merre megyünk és mennyi ideig tart – jó, nyilván ne hetekig kószáljunk a semmi közepén.

Tom Totti megmenekült, és természetesen a többiek is. See kérdezgette, hogy van, de úgy látszik, Tomot nem viselte meg az eset.

– Mi van az Akadémián? – kérdezi Tom.

– Legjobb tudásunk szerint támadás érte. Goeg mondta, hogy a komplett másodévfolyamot eltüntették. Ott állítólag meghalt mindenki, és még sok mindent ért támadás, de gondolom, most nem ezzel foglalkoznak éppenséggel.

– Hívjuk fel, mi van vele! Egyáltalán ott van-e, él-e még? – kérdi Tom, amire See szinte azonnal hívja is a Professzort.

– Üdvözlöm, Professzor!

– Üdvözlöm, Kisasszony! – mondja Goeg kicsit gondterhelten. – Merre vannak? Sikeresen átjutottak a Kormányzóval?

– Igen, minden rendben – mondja See. – Velünk van Tom Totti is, kerülőúton bementünk az Arénába is. De inkább azt mondja, arrafelé mi a helyzet! A helyén van még?

– Úgy látszik, kicsit mintha felerősödött volna az érdeklődés az Akadémia iránt, és egyre nagyobb létszámban járnak erre a harcosok. Talán kitolták az ellenőrzött területek határait – magyarázza Goeg.

– Egyedül van?

– Nem, van itt pár első évfolyamos. Úgy tudom, a többiek, akik tudtak, már mind elhagyták a területet, vagy meghaltak sajnos.

– Ön miért maradt még mindig ott, uram? Önnek is mennie kellett volna – korholja egy picit a Professzort See.

– Na és hova mennék? Nekem itt van a laborom, és innen rálátok mindenre.

– Uram, akkor megyünk Önért, és kihozzuk onnan.

– Nem kell, See kisasszony...

– Ne vitázzon, indulunk! – vág a szavába See, és bontja a vonalat.

Mindenki hallotta, és egyértelmű volt, hogy akkor irány az Akadémia. Valóban, mintha a harcosok aktívabban mozgolódnának.

Megpróbálunk a legkülső íven haladni, kikerülve a nagy tömegeket, de így is igen sokszor kell fedezékbe húzódni. Szerencsére Tito, az ügyeletes kis majmunk fenn van a fák tetejében, és jelenti a veszélyt.

Sokkal hosszabb volt így az út, mint ahogy reméltem. De végre az akadémia körüli, kis erdős részen már látszik az első épület is.

Igazat mondott Goeg. Komplett harcoscsapatok járőröznek és derítik fel az épületeket. Tízes, húszas csoportokban vizsgálják át az egész terepet. Átvágunk az erdőn, hogy eljuthassunk Goeg Professzor tízemeletes épületéhez.

Pont az orrunk előtt egy húszfős, harcosokból álló alakulat hatol be a mellette lévő, nagyjából öt emelet magas melléképületbe. Én nem tudom, mi volt ott, See biztosan tudná, de az látszik, hogy a tetején az az épület is találatot kapott. Szerencsére Goeg épülete teljesen ép.

Ha ezek a harcosok ennyire közel vannak, előbb-utóbb – hacsak azóta már, meg nem történt – be fognak hatolni abba az épületbe is.

– Nagyon vigyázva menjünk be! Ketten biztosítjátok a földszintet. Tito, maradj kinn, de valami láthatatlanul biztonságos helyet keress nekem! See, Amy, Tom meg Teo, mi felmegyünk a tizedikre! A többiek szintenként ellenőrizzétek, hogy van-e valaki még rajtunk kívül benn, aztán fenn találkozunk!

A lúperszlip működik, és azonnal felérünk a tizedikre, amíg a többiek átfésülnek mindent. Nem gondolom, hogy bárki behatolt volna már ide, de azért jobb az óvatosság, hiszen az biztos, hogy a felderítőik már ideértek.

Ahogy belépünk Goeg Professzor laborjába, azonnal mosolyogva fogad a vele lévő tíz-húsz diákjával.

– Á... örülök. Szerencsésen megérkeztetek – mondja Goeg. – Gyertek, nézzétek meg a helyzetet! – mondja, és odavezet a belső szobába egy virtuális háromdimenziós domborzati térképhez, ahol igen sok mozgó pontot látni.

– Ezek az ellenséges erők? Hogy láthatjuk őket, ha... – kérdezném csodálkozva, mert eddig úgy tudtam, hogy a páncélzat elrejti az embert.

– Hőtérkép. Nem tökéletes, de működik – magyarázza Goeg.

– De a hőt is elnyeli a páncélzat – mondja See.

– Igen, de ez egy speciális eljárás... – magyarázná Goeg, amikor hirtelen ketten is bejelentkeznek a belső vonalon.

– Az épület tiszta, nincs itt senki – jelenti Doudy, és indulnak fel a tizedikre, ahová valószínűleg pár másodperc múlva meg is érkeznek.

– Ree, nagyjából harminc-negyven harcos lép be fél percen belül az épületbe.

Készüljetek! – jelenti Tito.

– Az akkor baj – mondom, de nincs sok idő tanakodni. – Gyerünk ki a lúperszlip elé, és készüljünk fel; a földszintről vagy a kilencedikről jönnek! Goeg Professzor, menjenek a legbelső terembe.

Amy, Doudy és én állunk előre, a többiek körénk és mögénk, hogy bármikor segítsenek, vagy a fotonostorral hátulról Marko meg Sven oda-odaszúrjon, amikor megjelennek.

Lenn belép a csapatnyi harcos az épület földszintjének előterébe. Innen csak pár másodperc, hogy az első ember belépjen a lúperszlipbe.

A piros sisakos parancsnok egyhangúan ült az egyik fa tövében, és vár valahol a bálteremtől nem messze, az erdős részen, amikor hirtelen a csapat vonalán a Kapitány jelentkezett. A beszédet valamennyi harcos katona hallotta, és mindegyik megállt, ahol éppen volt, és figyelte, mit mond, mert ritka, hogy mindenkihez egyszerre szól a Kapitány. Ez történt lenn a földszinten is, mind a negyven birodalmi Akkoon-katona, harci öltözetben, hogy ne tudják, hogy ők akkooni katonák, már majdnem beléptek a lúperszlipbe, amikor egyszerre mind – mint akinél kifogy az üzemanyag – megálltak.

– Katonák, barátaim! Itt a Kapitányotok beszél – kezd bele kicsit rezignált hangon a Kapitány. – ...Tudom, hogy nem ígértem semmit, mikor az Akkoont hátunk mögött hagytuk, és megérkeztünk ide, messze földre, a Mynodis bolygóra. De most mégis kicsit lelkiismeret-furdalást okoz, amit mondanom kell. Igen kemény döntést kellett hoznom, amit a mostani pillanatig halogattam. Vagy itt halunk meg – hozzáteszem, feleslegesen, szinte harc nélkül –, és a hazánk hősként tekint majd ránk – legalábbis ezt fogják hazudni rólunk azok, akiknek ez az érdekük –, vagy a vállalásunkat teljesen végrehajtva kilépünk hazugságok és értelmetlen parancsokbéklyóiból, és felmondom a Hazánkkal a szövetséget. Bár kegyvesztettek leszünk, de élve, emelt fővel távozhatunk, új életet kezdve ezen a bolygón, és csak jóval később – vagy az is lehet, hogy már soha sem – térhetünk vissza az Akkoonra. Nos, én az értelmetlen halál helyett az életet választottam, és megtagadva az ugyancsak értelmetlen parancsot, kegyvesztett lettem és velem együtt ti is. – Kis szünetet tart, talán mert keresi a szavakat, vagy talán mert szeretné, hogy meg tudják rágni minden szavát, majd folytatja. – Innentől mint Kapitányotok, már csak egyetlen parancsot adok utoljára, amit végre kell hajtanotok, majd azután mindenki saját belátása szerint azt tehet, amit csak szeretne. Az utolsó parancsom az, hogy bárhol is vagytok, gyertek vissza az eredeti kiválasztott találkozási pontra, úgy hogy a Mynodis egyetlen lakóját, katonáját, szóval senkit nem ölhettek meg vagy bánthattok már. Kerüljetek el minden ütközetet és harcot! A találkozási ponton mindenki eldöntheti, hogy saját belátása szerint továbbáll vagy tovább követ az én elképzelésem szerint. De ezekről beszéljünk és döntsünk akkor, ha mindenki a találkozási pontra érkezett! Hajtsátok végre a parancsomat! – fejezi be a Kapitány, nyomatékosabban mondva az utolsó mondatát, majd kilép a közös csatornáról.

Ezután minden harcos kivétel nélkül elindul a találkozási pontra, bármit is tett, vagy bármerre is tartott, irányt változtatott.

Mi fent a tizediken feszülten figyeltük, hogy érkezzenek a harcosok, de ahelyett, hogy bárki is jött volna, Tito hangja szakította meg figyelmünket.

– Érdekes! Mindenki kijön az épületből. Sőt, olyan, mintha mozgósítanának, vagy nem is tudom, de egy irányba vonul az összes harcos, akit csak látok.

– Az összes elhagyta az épületet? – kérdezek vissza.

– Igen, semmi veszély nincs, csak nem értem, mi történik. Jobb lesz, ha minél gyorsabban kijöttök, lépjünk le!

– Rendben! Mindenki, amilyen gyorsan csak lehet, szedjétek össze, amit kell, és indulás! – adom ki a parancsot.

Goeg legszívesebben bepakolná az egész irodáját, de csak igen korlátozott mennyiségű dolgot tud magával hozni, amitől látom rajta, hogy egész szomorú lesz. Én is fogok egy pár számomra ismeretlen célokra alkalmas dolgot, meg a többiek is segítenek, de mindent nem tudunk elvinni, és annak sincs semmi értelme, hogy ezek miatt kerüljünk bajba az úton.

– Még ezt vigyük el! – mondja kérlelően, és mutat egy asztalszerű valamire.

Amy egy virtuális hordozót aktivál, és amit tudunk, rátesszük, és máris indulunk. Goeg hátratekintget, mert bizonyára sok olyan eszköze marad hátra, amit hiányolni fog.

Amikor kiérünk az utcára, és indulnánk vissza a csapathoz, hirtelen vagy harminc harcos jelenik meg mellettünk határozott lépésekkel menetelve. Azonnal a kardomhoz nyúlok és aktiválom, mire mindenki hasonlóan cselekszik. Mozdulatlanul várjuk az ellenség válaszlépését.

Igen érdekes mozzanatnak leszek szemtanúja. A harcosok ránk néznek, de a menet nem áll meg, határozottan lépkednek tovább. Látszik, bármikor képesek megvédeni magukat, de egyáltalán nem ellenséges szándékúak. Már nem akarnak senkit sem bántani.

Egyből megértem, és inaktiválom a kardom, amire a többiek is ezt teszik. Megnyugszunk. Aztán az egyik harcos biccent felénk, és már ránk sem néz, tudja, hogy mi sem fogjuk megtámadni őket.

– Ez érdekes, itt valami nagyon furcsa dolgok történnek. Valaki vagy valakik a feje tetejére fordították a világot – mormogom magam elé – Na, indulás, minél gyorsabban érjünk vissza, aztán irány Kelet!

23. Akkor hadd szóljon!

– Hát, ez nem volt semmi, Kormányzó! – mondja elképedve a Nyugati Föld parancsnoka, Tekk Gore. Ugyanis a rendkívüli kormányzói megbeszélés háttérben ő is, Kessy is, és még Nina is hallotta az elhangzottakat.

– Kezdem unni, hogy mindenki hülyére akar venni! Úgyis megpróbálják, még így is meg fogják próbálni, de így legalább tudják, hova pozicionálják magukat – mondja, és nevet egyet a Kormányzó.

– Uram, azért érdemes jó stratégiával indulni háborúzni, mert mi is otthagyhatjuk a fogunkat.

– Essünk neki a tervezésnek! – mondja Tekk.

– Ne aggódjon, Nina, nem tervezek dögvészt a jövőben! Nyerni indulunk, és most az egyszer nem érdekel senki kölniszagú valaga. Csakis a saját, illetve a Nyugati Föld érdekeit nézem. Szóval akkor csapjunk bele, hadd szóljon!

– Érdemes a hátteret megteremteni, ami most, így, ahogy van, kevés, de talán pont elég arra, hogy támadjunk egyet, megmutassuk az erőnket, illetve ha megtámadnak, meg tudjuk védeni magunkat – kezd bele Tekk. – A gyárakban el kell kezdeni a gyártást, de a mit, a mikorra és mennyit mérnöki pontossággal kell beállítanunk, mert ezen az egy ponton el tud csúszni a háború vége.

– Ezt Ninára kell bízni, ő ebben a világon a legjobb – mondja mosolyogva a Kormányzó.

– Ne túlozzon, Kormányzó! Ráadásul a stratégiát akkor sem én fogom kitalálni és megmondani. De a többit, azt rám bízhatják – mondja Nina.

– A legelső és legfontosabb lépés az, hogy nagyon pontosan meg kell határozni a célunkat, és attól csak akkor térhetünk el, ha alapos megfontolás után jobb célt találunk, mint az előző. Ez a cél most pedig nem más, mint az egész Mynodis fölötti katonai hatalom átvétele, ha kell, akkor a főkormányzói szék megszerzése – magyarázza Eddon Bitt.

– Ehhez minden haderőt meg kell roppantanunk az egész Centrálison, illetve az egész Keleti Földön – mondja Tekk Gore. – Légierőben abszolút fölényben vagyunk, de földi katonaságunk igen szerény, és akkor még csak finoman fogalmaztam.

– Pedig a végső csatát, illetve a háborút megnyerni csak a szárazföldön lehet. Vagy félelemben és kétségbeesésben tartva az ellenséget, akik maguktól adják meg magukat.

– Erre most igen kevés az esély. Ráadásul nekünk a következő hetekben és hónapokban minden téren harci gépeket kell előállítanunk. De minden téren nem tudunk helytállni. Választanunk kell irányvonalat – mondja Tekk.

– Van esély rá. Nem is kicsi. Egyértelmű, hogy a Centrálist kell magunk alá gyűrni ahhoz, hogy a háborút mi nyerjük. De az is egyértelmű, hogy erre most jelen állás szerint csak éppen hogy, vagy nem vagyunk képesek. Ez olyan patthelyzet-félének tűnő dolog. Viszont amennyiben elfoglaljuk a Keleti Földet, és két tűz között tartjuk így a Centrálist, a légierővel pedig folyamatosan bele-beleharapunk, előbb-utóbb felmondják az idegeik a Centrálisban – magyarázza a Kormányzó.

– Ez így tökéletes. De ehhez kell megfelelő ember-és gépállomány is. Ez akár eltarthat hónapokig is, uram.

– Annyi időnk nincs! – mondja a Kormányzó.

– És annyi emberünk sincs! – vágja rá Tekk.

– Toborozzunk!

– És akkor, hogy én is mondjak valamit, vadászok vagy SA-25 vagy birodalmi rombolók? – kérdezi Nina.

– Mindegyik.

– Az végzetes stratégia! – mondja Tekk.

– Egyetértek. Jelen kapacitás mellett kivitelezhetetlen, hogy minden területen helyt tudjak, illetve tudjunk állni. Egyelőre a gyáraink heti szinten ötven darab SA25-öst képesek gyártani. Ez hatalmas mennyiség. Pár héten belül ezt meg tudjuk háromszorozni. Majd a kérés szerint mindezeket nagyjából fél év múlva még megduplázni. De ha csak ez az irány, akkor semmi energia és semmi pénz nem marad a vadászok fejlesztésére, gyártására, illetve jó, ha tudjuk a heti ötven vadászt hozni. Egy rombolót vagy csatahajót pedig beláthatatlan, hogy mennyi idő alatt lennénk képesek most előállítani.

– Nina, muszáj lesz varázsolnia – mondja a kormányzó.

– Nem lehet. Ráadásul még mindig csak az FSA-21-es vadászaink vannak betárazva, pedig már régen lehetne az FSA-22-eseket is gyártani.

– Akkor tegyük azt! – mondja a kormányzó.

– Kapacitás, kormányzó! Kapacitás. Ha az embernek két keze van, akkor nem képes egyszerre három labdát megfogni, ezt fogadja el!

– Növelni kell a kezeink számát – veti oda a kormányzó.

– Azon vagyunk, de az idő még... – válaszol Nina.

– És időnk pedig most nincs – mondja Tekk Gore parancsnok.

– Gyorsan ki kell találni, hogy mi a fókusz. Mit, mennyit gyártsunk. Önök meghatározzák a célokat, én beállítom hozzá a lehetséges mennyiségeket, ezeket közlöm Önökkel, Önök viszont azt szigorúan beleszámítva háborúznak. Egy vadásszal sem többel, mert akkor bukta. Hozzáteszem, még le kell gyártanunk a kétszáz darab SA25-öt is Vakka Lome királynak – jegyzi meg Nina.

– Ez igaz. Mennyi teendő és mennyire kevés idő! – morfondírozik a Kormányzó.

Ebben a pillanatban lép be a dolgozószobába az időközben távozó Kessy, és bejelenti az érkező vendégüket.

24. A Mynodis politikai irányvonala

Dalena Fergessen, visszatérve a Mynodis központi képviselőházába rendkívüli ülést hívott össze, ahol végigmagyarázta a történteket, a közvetlenül vele történteket is, és a helyzet rendkívüli súlyosságáról számolt be a képviselőknek.

– Végeredményben igen fontos, hogy ha a politika kiengedi a kezéből az irányítást, akkor a hatalom radikális szerkezeti átalakuláson megy végbe, aminek a végső állapota a hadiállapot, ahol pedig csak kizárólagosan a katonai vezetők döntései a mérvadóak. Ott mi már csak külső megfigyelők lehetünk. A kérdés az, kedves képviselőtársaim, hogy béke-vagy háborúpártiak vagyunk-e vagy akarunk lenni. Kérem, szavazzanak erről! – mondja a Szenátorasszony, szavazásra bocsájtva a kérdést.

Hosszú másodpercek telnek el, mire mind a 650 képviselő szavazatát leadja. Igen érdekes végeredmény alakul ki a végére, 330 igen és 320 nem szavazat mellett végül is a békét választották.

– Köszönöm a szavazataikat. Tehát a Mynodis a béke mellett döntött. Kérem a Tisztelt Házat, hogy ez alapján kezdjék meg a munkát, és térítsük jó belátásra a vezetőinket! – mondja Dalena, majd azonnal elviharzik a teremből. – Készítse elő a magángépemet!

– Igenis, Szenátorasszony – mondja a teremszolga.

Dalena, egyórányi repülés után pont egy beszélgetés közepébe csöppent, amikor Kessy Boulder bejelentette Eddon Bittnek és beszélgetőpartnereinek Dalena Szenátorasszony érkezését.

– Üdvözlöm, Dalena! – mosolyogva nyújt kezet a Kormányzó Dalenának. – Minek köszönhetjük a látogatását?

– Örülök, Kormányzó, hogy fogad.

– Ez csak természetes, foglaljon helyet körünkben! Gondolom, ismeri Tekk Gore Parancsnokot és Nina Eorint? – mutatja be a beszélgetőpartnereket.

– Igen, ismerem. Üdvözlöm önöket! – köszönti őket, és a hivatalos formaságok után a Kormányzóhoz fordul. – Kormányzó, négyszemközt szeretnék beszélni Önnel – mondja hivatalos, de határozott stílusban Dalena.

– Kedves Szenátorasszony, mint gondolom, Ön is tudja, hogy a helyzet a mostani időkben igen egyedi. Akiket itt lát, azokban legalább annyira megbízom, mint önmagamban. Nyugodtan mondja, mit szeretne, nem kell elvonulnunk magányosan pusmogni, mint a pubertás kislányok a vécékben teszik – mosolyog a Kormányzó.

– Ahogy óhajtja, de a mondanivalóm szigorúan bizalmas.

– Tudja, Szenátorasszony, az elmúlt napokban ezek a szavak már jelentésüket veszítették a szememben. De nem akarom félbeszakítani, és főleg nem megbántani, kérem, mondja, mi figyelmesen hallgatjuk!

– Kormányzó, pár órával ezelőtt a Mynodis képviselőházában megszavazta a szenátus a békét. A következő időszakban azon fogunk dolgozni, hogy mindenképpen eljuttassunk minden vezetőnkhöz, hogy azonnal szüntessék be a harcokat, és térjünk vissza a józan ész határaihoz, ami azt diktálja, hogy barátságosan, tárgyalóasztal mellett elemezzük végig, ki hol hibázott. A vétségeket és a sérüléseket valahogy orvosoljuk, és békés úton lépjünk tovább. Senkinek nem hiányzik egy háború – magyarázza Dalena, mire a Kormányzó nagyot nevet, Dalena pedig megrökönyödve nézi.

– Elnézést, Szenátorasszony, nem Önt nevettem ki az imént, csak maga a helyzet ad mókás köntöst az egésznek. Az a helyzetkép villant be a fejembe, amikor az egerek nagygyűlésén meghozták a végső döntést arról, hogy a macska és a kutya évezredes utálatát el kell törölni. Minden egér elégedett, és nagy elánnal veti bele magát a feladat megvalósításába. Felkeresik a macskát is, meg a kutyát is, hogy értesítsék őket a döntés értelmében. Tudja, kedves Dalena, hogy mi történik az egerekkel? A macska elkap egy pár egeret, és megeszi. Meg se hallja azt, amit mondanak neki.

A kutya nem is látja meg őket, vagy ha igen, akkor nem foglalkozik velük, nem is nagyon érti, miről beszélnek. Később, mikor találkozik a macskával, elkapja és megfojtja. Itt már csak egy dolgot kell tisztáznunk, ha esetleg valami párhuzamot is szeretnék vonni: hogy a játékban ki a macska, ki a kutya és ki az egér, kedves Szenátorasszony. Én azt gondolom, hogy sem a macskák, sem az egerek nem nagyon rúgnak labdába, ha felmérgesítik a kutyát. Hozzáteszem, még akkor sem, ha a kutya egyébként egy nagyon hűséges és barátkozós állat – mondja a Kormányzó, és csalafintán mosolyog. – De tudja mit, hogy ne csak beszéljek, hanem adjak is valamit. Ha elintézi, hogy elém álljon Freedama és Alise, és azt mondják, hogy békét akarnak, akkor már csak a részleteket kell egyeztetni. Higgye el, Dalena, nem én vagyok az Ön embere – mosolyog rá Eddon Bitt Kormányzó.

25. Egy régi ismerős

Olyan gyorsan rohanunk nyílegyenesen vissza csapathoz, amilyen gyorsan csak tudtunk. Mivel semmilyen ellenállásba nem ütköztünk – a harcosok szinte már sehol nem voltak addigra –, viszonylag gyorsan értünk vissza.

– Már aggódtam értetek – szalad elénk Nenee mosolyogva, de hirtelen örömét elfojtja, és fegyelmezetlenségére rádöbbenve – aminek hatására majdnem a nyakamba ugrott – visszafogottabban tájékoztatott arról, hogy mit sikerült intéznie. –

Anyám segített, hogy hazajussunk – furán hangzik a szájából, mert bár neki az a hazája, nekem egy soha nem látott idegen föld és világ. – A parancsnok küld szállítókat, és egy óra alatt ott is vagyunk – magyarázza Nenee.

Örülök, ez jó hír, én is próbálok igyekezni, mert lehet, hogy van időnk bőven, de az is lehet, hogy minden másodpercnyi időfecsérlés végzetes lehet. Végigkérdezem a parancsnokaimat, hogy volt-e valami rendkívüli dolog, de minden a legnagyobb rendben zajlott azóta, hogy elmentünk. A parancsnokaimnak bemutatom az új embereket, akikkel bővül a csapat, aminek ők is örülnek, mert a pár fiatal első évfolyamos, bár igen fiatalnak látszik, de mindegyik a saját fotonfelszerelését hozta, és így elég értékes kiegészítés lehet a csapatunkban.

Nenee azt mondja, egy óra múlva itt vannak a csapatszállítók, csak nem akarta előbb indítani őket, mert a parancsnok csak egyszeri utat engedélyezett. Ha nem értünk volna időben vissza, akkor vagy csak mi maradunk le, vagy az egész csapat átjutását tette volna kockára. Jól döntött. Inkább most várjunk egy órát, mint hogy ne jussunk át.

A Centrális keleti partjától még jó pár kilométerre lehetünk. Mivel egy óra alatt képtelenség a partig eljutni, ezért teljesen mindegy, hol vesznek fel a csapatszállítók. Viszont biztos, ami biztos alapon, a mostani táborhelyünktől öt kilométerre határozom meg a találkozó pontját, hogy véletlenül se fussunk bele semmi olyanba, hogy ránk ronthassanak.

Ez viszont természetesen azt jelenti, hogy viszonylag gyorsan kell haladnunk, hogy egy óra alatt odaérjünk. A döntésem picit rizikósabb, de a gyorsabb haladás oltárán fel kell áldozni kicsit a biztonságot, így csak két felderítőt küldök ki előre és oldalra. A harcosok láthatólag nem foglalkoztak velünk, ráadásul csak az Unilux egy meghatározott részén láttuk őket. Erre már egy sem kószált, mi meg tőlük távolodva haladunk, vagyis kizárt, hogy ellenségbe ütközünk.

A két felderítő félóra haladás után semmi érdemleges mozgást nem tapasztal elöl, és már indul is oldalra, ami valószínűleg ugyanúgy felesleges, de azért jobb a biztosítás. Az utunk erdős részen vezet, ahol olykor oldalról sziklás, dombos-völgyes részekkel határolva egészen biztonságos érzést kelt bennem. Egész addig, amíg két oldalról két hatalmas szikla nem emelkedik fölénk és jobbról is, balról is elzárja a menekülés útját, mivel elég gyorsan haladunk, egy jobbra fordulóban megdöbbenten cövekelünk le. Előttünk sok száz felfegyverzett harcos áll meg ugyanolyan hirtelen.

Mi a jó fene ez? Senki nem látta őket, bár csak két felderítőnk van, akik éppen valahol oldalt kolbászolnak, és mivel ott nem tapasztalnak semmit, így jelenteni sem tudnak semmit. Farkasszemet nézünk velük, és az első döbbenettel azonos időben mindannyian aktiváljuk a fegyvereinket.

A forduló igen éles volt, így alig van a két csapat között tíz méter. Nem sokat kell itt gondolkozni. Ez egyértelmű ütközet. Az első igazán nagy csatám. Elöl vagyok, és mivel a szemben lévők meglódulnak, így automatikusan az én lábam, és ezzel egyidőben a mellettem és mögöttem lévő lábak is meglódulnak. Pár másodperc alatt egymás arcába vághatjuk a kardunkat, és az oldalon lévők páran talán már egymásba is gabalyodnak, és túlesnek az első ütésváltáson, támadáson, védésen, visszatámadáson, amikor olyat lát a szemem, amit nem láthatna. Amy olyan vehemensen ront az ellenségre, hogy vagy négy harcost is fölöklel. Előtte fekszenek a porban, amikor elkiáltom magam, hogy: „Mindenki állj! És fegyvert vissza!”. Azt hittem, hogy Amy meg sem tudja állítani a lendületét. Előttem állt élő valójában Leonid Gropp barátom, és a volt csempészcsapatom vezetője.

– Leonid!

– Ree!

– Hát te hogy kerülsz ide? – mondom ki első meglepetésemben buta kérdésemet, teljesen hihetetlennek tartom, hogy ott áll előttem, márpedig ott áll.

– Ezt hosszú lenne elmesélni. De Ree, nagyon fontos, hogy elérjek oda, ahova indultunk.

– De Leonid, mi van a többiekkel, ez most így olyan... – hebegek kicsit.

– Megígérem neked, hogy pár hét múlva megkereslek, de most mennem kell, engedj át, kérlek! – mondja határozottan, de tapintatosan és kedves kéréssel.

– Leonid, persze, hogy engedlek, de legalább pár percre beszéljünk! Azt hittem, meghaltál.

– Nincs időm, Ree! Kérlek, értsd most meg!

– A többiek jól vannak? Élnek?

– Igen is meg nem is! Beszélünk még, Ree. Ígérem! – mondja, azzal elindul, és vele együtt a többiek is közöttünk keresztül, én meg csak nézek utána sóvárogva, és hitetlenkedve. Azt mondta, ígérem, és eddig mindig betartotta, amit ígért.

Leonid él, és még csak beszélni sem tudtam vele! Igen bután érzem magam, ahogy utána nézek, de a sok katonától, ahogy egymás között keresztülmennek, már látni sem látom. Jött, és ahogy jött, ment is. Vajon mi történt vele, és most vajon hova siet?!

26. Evanouel

Drake Freedama étkezés után, jóllakottnak egyáltalán nem mondhatóan ment át a szalonba. Összeszorult gyomorral, legalább ezerszer futtatta végig magában a lehetséges forgatókönyveket arra vonatkozóan, hogy, a kialakult helyzet miatt, hogy alakulhat még a jövőben az ő, és a Centrális élete. Azt be kell vallania, hogy nem azért nem tudott jóllakni, mert minden olyan pompásan alakulna.

A legszörnyűbb az egészben, amikor az ember eléri a lehetőségei határát, és mindent megtesz, ami tőle legjobb tudása alapján telik, és utána kénytelen várni, hogy hogy alakul a helyzet, mert mást nem tehet. A Kormányzó éppen ebben a helyzetben van. Mindent megtett már, amit tudott, innentől nem rajta múlnak a dolgok, legalábbis egy ideig mások döntései alapján kénytelen elviselni a jövő alakulását, még akkor is, ha az nem a számításai szerint történik.

Dessio lép be a szalonba, ahol apját mélyen a gondolataiba temetkezve találja meg.

– Valami baj van? – Kérdezi Dessio.

– Te hogy látod, minden a legnagyobb rendben lenne? – válaszol kicsit cinikusan a Kormányzó, amit, miután kimond, azonnal meg is bán.

– Tudom, hogy mindenhol baj van. De te vagy a kormányzó.

– Úgy látszik, ez nem mindenhol arat kirobbanó lelkesedést – néz maga elé elgondolkodva a Kormányzó.

– Mire gondolsz? – kérdezi Dessio.

– Csak akkor nyúlnak a kezem után, amikor a helyzet úgy csapódik le. Amikor a szelek másként fújnak, egyértelműen az látszik, hogy vannak előrébb való dolgok és személyek is.

– Kire gondolsz?

– Gondolni sok mindenkire gondolok, de mégsem tudok senkire sem gondolni – magyarázza a Kormányzó.

– De most a háborút leszámítva, ami bár pillanatnyilag igen rossz, lehet, mégis a mi malmunkra hajthatja a vizet: úgy látszik, minden visszaáll a régi kerékvágásba.

– Ebben igazat adok. De mit kapunk majd, és milyen áron? Ez nagy kérdés marad még mindig – mondja a Kormányzó, és végszóra éppen bejelentkezik Lex főparancsnok. – Üdvözlöm főparancsnok! – köszönti megfelelően illedelmesen, csak talán egy kicsit bánatos arccal.

– Na, miért szomorkodik, Kormányzó? Érkezik a felmentő sereg, már elmúlik a bús idő, és jöhet az öröm, és a vigasság! – mondja igen pörgősen a Főparancsnok, mint aki éppen ünnepségről, feltöltődve érkezik.

– Egyelőre még háború van, sőt még el sem kezdődött – mondja a Kormányzó.

– Ez igaz, de csírájában elfojtjuk, hogy ezen többet ne kelljen aggodalmaskodnia.

– Én bízom Önben, és köszönöm a segítséget, most igen jól jön – biccent egyet a Kormányzó.

– Mi a stratégiai terv? – kérdezi Lex erőtől duzzadóan.

– A Mynodis Parancsnoka halott. Az ideiglenes Parancsnokkal egyeztettünk, és ha jól értettem a szavait, akkor elsőként a Centrális van veszélyben. De az lesz a legjobb, ha őt is meginvitálom a beszélgetésbe – mondja Kormányzó, és azonnal hívja a parancsnokot, aki pár másodperc múlva valóban meg is jelenik közöttük virtuálisan.

– Üdvözlöm, Kormányzó, Főparancsnok! – biccent Ventro ideiglenes Parancsnokhelyettes.

– Azt beszéltük a Kormányzóval, hogy a Centrális védelmével kellene első körben foglalkozni – foglalja össze gyorsan az eddigieket a Főparancsnok.

– Így van. Ha a Centrális elesik, akkor vége az ellenállásnak – magyarázza Ventro.

– A Centrális nem fog elesni. Kellene nekem a haderejük pontos feltérképezése, a stratégiai pontok helyzete, és minden olyan információt át kellene beszélni, ami egy esetleges támadás okán érdekes lehet.

– Én bármiben állok a szolgálatára, Főparancsnok. Mennyi idő alatt ér ide? – kérdezi Ventro.

– Előbb kicsit konkretizálni kellene azt az „ide”-t: hol is van? – kérdez vissza a Főparancsnok.

– Azt gondolom, hogy a Centrális nyugati partjainál kellene az erősítés – válaszol Ventro.

– Rendben van, akkor a Nyugati-tengeren szállok le – mondja Lex, és közben elemzi az előtte lévő táblát, majd folytatja – ...Nagyjából a partoktól két-három kilométerre tudunk biztonságosan a vízbe ereszkedni.

– Mennyi idő lesz?

– Öt óra alatt érünk a Nyugati-tengerbe, és mivel a vízi átállás hosszabb procedúra, tizenkét óra múlva száz százalékos az átállás – magyarázza a Főparancsnok.

Pont ekkor becsörögnek a Kormányzó privát vonalán, és mivel érdemben nem nagyon tud mit hozzátenni, kimenti magát a beszélgetésből, és elköszön, hogy a két hadászatban járatosabb parancsnok beszélje meg egymás között a dolgokat, ő pedig fogadja a hívást.

– Üdvözlöm, Dalena Szenátorasszony.

– Üdvözlöm, kedves Kormányzó.

– Mi járatban, miben lehetek a szolgálatára?

– Nemrégiben beszéltem Eddon Bitt Kormányzóval – kezdi a mondanivalóját Dalena, mire a Kormányzó elkerekedett szemmel bámul rá.

– Mi tárgyalnivalója volt azzal a szeméttel? – látszik a Kormányzón, hogy igen haragszik Eddon Bittre, holott azelőtt ő akarta megölni vagy megöletni.

– Nos, kedves Kormányzóm, ugyanaz, mint Önnel is. Békét szeretnék – mondja, mire a Kormányzó, ha mértékkel is, de elneveti magát.

– Nekem erre nincs ráhatásom, kedves Dalena. Én lennék a legboldogabb, ha nem kellene még a háború mocskos gondolatával is foglalkoznom – magyarázza a Kormányzó.

– Vagyis ez azt jelenti, hogy kész lenne engedni is, ha úgy alakul, annak érdekében, hogy ne legyen háború? – kérdezi Dalena, ha csak virtuálisan is, de szúrósan szemébe nézve a Kormányzónak.

A Kormányzó kicsit meghökken, nem számít erre a kérdésre. Mikor a hatalmi érdekeink miatt nem tudunk hátrálni, de a helyzet súlyának nyomására mégis szabadulnánk tőle, érdekes helyzetbe kerülhet az ember. A legjobb az lenne, ha a másik fél kapitulálna vagy meghalna, vagy történne olyan, ami pozitív. De az, hogy engedjen a Kormányzó, nos, az nem nagyon lehetséges. Neki kell az, ami már megvan, sőt, sokkal többet is el tudna képzelni.

– Eddon Bitt megtámadta a Centrálist, és sok ember halála szárad a lelkén, majd bejelenti, hogy háborút indít a Centrális és a Keleti Föld ellen. Én csak megvédem, ami a miénk. Megvédem az embereket, az életüket, a tulajdonukat, a méltóságunkat – magyarázza a Kormányzó.

– Szóval lemondás és kompromisszum nem létezik Ön szerint, Kormányzó? – teszi fel a költői kérdését kicsit csalódottan Dalena.

– A lét és a nemlét létezik most csak, Dalena.

– Nagyon szélsőséges nézeteket vall, Kormányzó, Öntől ilyet ritkán hallani!

– Bizony, ritkán kerül az ember olyan helyzetbe, hogy háborút kiáltanak rá, miután éppen csak – ugyanannak az embernek a parancsára – fölkel a halálból – magyarázza a Kormányzó.

– Na és a többi ember, aki a háború miatt meghalt vagy szenved? – kérdezi Dalena.

– Hol van itt az igazság? Tegye le a fegyvert, Eddon Bitt, és adja meg magát, mondjon le a kormányzóságáról, és akkor beszélhetünk a békéről! – A Kormányzó nagyon átéli, amit gondol, látszik, hogy igen határozottan gondolja.

– Ez csak egyféle út, a kompromisszumkészség legkisebb jele nélkül, ami csakis a szakadékba vezet, Kormányzó. Én nem adtam, és nem is adom fel soha. De ehhez Ön is kell.

– Nem én kellek, hanem Eddon Bitt kell. Én most is itt vagyok.

– Testileg; de a megbocsátó szelleme régen a sötétségbe fulladt, Kormányzó – magyarázza Dalena, mire a Kormányzó, bár meg is sértődhetne, inkább csendesen mosolyog.

– Ez az Ön véleménye, én viszont tudom, mi a feladatom, és azt tűzön-vízen is keresztül fogom vinni.

– Csak nehogy ez a tűz és a víz legyen az erősebb! Még sok mindent meg kell beszélnünk, Kormányzó. Örülnék, ha jobb belátásra tudnám bírni addig, amíg ki nem derül, ami már most is szinte látványos: hogy egy idő után mi, politikusok és hivatalnokok semmilyen befolyással nem lehetünk az események folyamára – mondja Dalena, és bontja a vonalat.

A Kormányzó elgondolkozik. Tudja, hogy igaza van, hiszen nem is olyan régen pont ezek az érzések és gondolatok cikáztak a fejében, de most mást érez. Inkább ellenszenvet és blokkot vált ki, mint meggyőzést. Ilyen az ember. Egyszerűen így vagyunk összerakva.

27. Felkészülés, tervezés

Leoniddal való találkozásom ha nem is sokkolt, de olyan érzéseket kavart fel bennem, amikre hosszú másodpercek kellenének, hogy rendbe tegyem magamban.

Ahogy elhaladtak közöttünk a katonák, nekünk is indulnunk kellett, hisz az idő nagyon fogyott, és ha nem érünk oda, akkor otthagynak a Keleti Föld parancsnokának csapatszállítói.

Szerencsére időben érkeztünk, és mivel ezek a csapatszállítók kétszáz főre vannak kitalálva, jól megtömtük, hiszen sokkal többen vagyunk. Szerencse, hogy hat csapatszállítót küldött, nemcsak ötöt, amikor Nenee mondta, hogy ezer körül lehetünk. Ilyenkor az ember hajlamos azt gondolni, hogy maximum ezren, nem pedig arra, hogy valamivel többen, mint ezren.

Soha nem számoltam végig a csapatot, de a lényeg, hogy végső soron felfért mindenki. A Keleti Föld nagyon szép felülről is, igen gazdagnak látszik. Ekkor még nem láttam a Keleti Föld déli részét, így jogosan nyilvánítottam gyönyörűnek. Egzotikus volt a Centrálishoz képest, és mivel először hagytam el a földrészt, ahol születtem, ez nekem nagyon nagy élmény volt.

Amikor megérkeztünk, személyesen Iron Nory Parancsnok fogadott minket.

– Milyen sokan vannak, Nenee kisasszony! – biccent Nenee felé, és velem is kezet fog.

– Köszönöm, Parancsnok! A többit innen már intézem – mondom neki, miután kezet fogtunk.

– Bármikor, ha valamiben is tudok segíteni, szóljon.

– Lehet, hogy nem is olyan sokára szükséges is lenne, Parancsnok, ha nem sértem meg – mondom neki.

Azt gondoltam, hogy sértő lesz, hogy beleszólok, és így hívatlanul, ismeretlenül, mindjárt ugráltatom, de a Parancsnok, úgy látszik, könnyedebb ember annál, mintsem hogy ilyet a szívére vegyen, sőt igen barátságos és segítőkész embernek látszik.

– Állok rendelkezésükre – mondja, és biccent, majd elmegy.

– Remélem, nem voltam nagyon tolakodó, de nem sok időnk maradt – mondom Neneenek.

– Ez a mi érdekünk is, úgyhogy ne szabadkozz, inkább utasítalak, hogy mentsd meg a Keleti Földet – mondja Nenee, és nevet egyet.

Úgy látszik, Nenee csak addig volt zárkózott, amíg meg nem ismert, most már sokkal felszabadultabb és mosolygósabb énjét mutatja, és ennek én kifejezetten örülök.

Éhesek is vagyunk, fáradtak is vagyunk, de mivel pontosan fogalmam sincs, hogy megy ez a háborúzós dolog, így inkább azonnal neki is látok a tervezésnek és a stratégia kiötléséhez.

Nenee megmutatja a helyeinket, és mivel nem csak páran vagyunk, így azért egy ideig kénytelen logisztikázni, bár hozzáteszem, Nenee folyamatosan ezt teszi az anyja birodalmán, így ez szinte pillanat alatt megy, mintha a kisujjában lenne.

Maga a terület egy völgyben – mondhatni, teljesen sík részen – található, sok egy-vagy páremeletes épülettel. Körülöttünk az erdőség buján terül el, ameddig a szem ellát. Az épületek inkább a praktikusság elvének, mint a pompának a szolgálatába állva készültek. Kellemesek és modernek, de valamennyi épület egyszerű, mint a szög.

Mi az egyik középtájt lévő épület tetején kialakított dolgozóba megyünk, ugyanis azonnal összehívtam a nagy tanácskozásra mindenkit, akire számítok.

A terem bőséges hellyel szolgál mindenki számára. Mire beérünk, máris rendelkezésünkre áll a munkához virtuális térkép, asztal, virtuális panelek, amik számítanak, adatokat keresnek, és még sok egyéb funkcióval lehetnek a szolgálatunkra. Na és ami a legfontosabb: az oldalfal mellett egy jókora virtuális asztal, tele mindenféle számomra ismeretlen, de finomnak kinéző étekkel.

A terembe, ahogy mondtam is, mindenkit meghívtam, akire számítok, akiből csak egy kicsi ötletet is remélek arra vonatkozóan, hogy a közeljövőben bekövetkező és el nem kerülhető támadást kivédhessük és nyerjünk. Itt van Doudy, Teo, Tito, Nenee, Amy, See, Tom, Goeg és még Ferenc Barát is.

A Barát első útja, ki sem találná az ember, de az étellel jó alaposan megpakolt asztalokhoz vezetett. Kicsit mosolyogtam, de tudom, hogy jó ember, és a jó embereknek is kell ennie. Ráadásul a napokban már egyszer pont őmiatta laktunk jól; ha ő nem gondolkozik, akkor éhes gyomorral kulloghattunk volna keresztül az egész Centrálison.

– Na, akkor valahol el kell kezdeni – mondom a többieknek, hogy figyeljenek, mert az idő az vészesen halad. – Nem biztos, hogy én látom a legjobban, de az egyik nézet csak azt vallja, hogy a Centrálist fogja megtámadni Eddon Bitt Kormányzó. Szerintem meg nem így lesz, de még ha tévednék is, akkor is érdemes a másik verziót is elemeznünk, mégpedig azt, hogy a Keleti Föld keleti részén fog lecsapni a Kormányzó a csapataival. Ha történetesen a Kormányzó itt támad teljes erővel, akkor hogy tudnánk megakadályozni azt, hogy betörjön a Keleti Földre, és hogy komoly károkat okozhasson a területeknek, nem beszélve erről a központi helyről, amit elsőként fog célba venni?

– Ha erősebb a hadereje, akkor szembeszállni vele butaság – mondja Teo.

– Első akkor, hogy szerezzünk elégséges információt arról, hogy milyen hadereje is van az ellenségnek, és mire képes vele. A másik, hogy nekünk milyen haderőnk van, amivel szembe tudunk szállni velük.

– Erre biztos, hogy tud felelni Iron Parancsnok – mondja Nenee, és már hívja is.

– Nem akartam egyből zavarni – mondom.

– Én azt hiszem, nem zavarod, minden küzdelmedet nyomon követte, és nagyon odavolt érted! – mondja huncutul mosolyogva Nenee, amiért én egy kicsit kellemetlenül érzem magam, mert a teremben mindenki mosolyogva rám pillant.

Nenee megbeszéli vele, hogy jöjjön. Pár perc türelmet kért, és jön.

– Addig mi együnk! – mondja a Barát mosolyogva az asztalok előtt, és ez jó hívószónak látszik, mert azonnal el is hagyta mindenki a dolgozóasztalokat, és indult is dézsmálni a készleteket. Szép, munkásember csapatom van! Fél perc munka se, és azonnal evészet. Hatékonynak látszik.

Tíz perc sem telt bele, mire megérkezett a Parancsnok, mi meg mint egy babazsúron, jókat nevetgélve csicseregtünk egymással, dézsmálgatva a megterített asztalról. Bár az arca nem sokat árult el, de azért sejtem, mit gondolhatott a csapatunkról a Parancsnok.

– Köszönöm, Parancsnok, hogy eljött – lépek oda hozzá azonnal, ahogy észreveszem, miután gyorsan lenyeltem azt, ami még a számban volt.

– Ez csak természetes.

– Segítségre lenne szükségünk – kezdek bele.

Elmagyarázom, hogy a mi tézisünk az, hogy valószínűleg a Centrális gondolkozásával ellentétesen a Keleti Földet fogja megtámadni a Kormányzó. Viszont nem nagyon tudjuk, hogy mire számítsunk, mik az erőviszonyok. A Parancsnok figyelmes hallgat, aztán válaszol.

– Nos, reális lehet, amit állítasz, Ree! Viszont még arról csak-csak tudok információt adni, hogy nekünk mi az, amink van, de arról pontosan, hogy Eddon Bitt Kormányzónak milyen hadereje lehet, sajnos kevés információval szolgálhatok – magyarázza Iron Parancsnok.

– Jó, akkor kezdjük azzal, hogy nekünk milyen haderő áll rendelkezésünkre, hogy megállítsuk a Kormányzót – mondom.

– Azt egészen könnyű felsorolni, mert szinte semmink sincsen – mondja sajnálkozó tekintettel a Parancsnok.

– Az meg hogy lehet? – kérdezem meglepődve.

– Nos, a Birodalom már jó ideje azzal foglalatoskodik, hogy a bolygók erejét egységesíteni kívánó rendeleteik alapján leszereljék a haderejét azoknak a területeknek, akik fenyegetően nagyok lehetnek a többiekkel szemben, miközben a Birodalom százával vásárolta a hadigépeket a saját erejének a megtartására – magyarázza Iron.

– Jó, de miért nem szegültek ellene ennek a buta döntésnek?

– Én csak egy kis parancsnok vagyok, és ha valamit parancsba adnak, azt végrehajtom, ha egyetértek vele, ha nem.

– És mi maradt, mi az, amivel gazdálkodhatunk? – kérdezem a Parancsnokot.

– Akkor nézzük! – kezd bele a Parancsnok, kutatva az emlékeiben, mintha a haderőt számolná össze. – Harci fregattból összesen, ha beleszámítom azt is, ami, bár még működik, de már elavult nagyon – hozzáteszem a többi is igen vacak, nem értem, hogy miért nem tudtunk a saját bolygónkon a saját gyárainkból vásárolni, mondjuk SA-24-eseket, mert azok legalább jók –, szóval 37 darab harci fregatt.

– Hogy érti, hogy vacak? – kérdezek közbe, mert nem nagyon értem, mire akar kilyukadni.

– Mert szinte mindegy volt, mit veszünk, csak ne Eddon Bitt-től vegyünk. Nyilván érdekes most ezt hallani az én számból, amikor épp ő támad bennünket, de ami tény, az tény. A világon az egyik legjobb – ha nem a legjobb – gépeket, az ő gyáraiban állítják elő. Most itt van nekünk ez a sok szép használhatatlan, idejét múlt és újkorában is maximum másodosztályú FF-405-ös harci fregatt. Aztán van még 140 vadászunk, a birodalmi rombolóinkat meg már régen kiselejteztük, abból egy sincsen.

– Értem – mondom, és elgondolkozom: pár héttel még én sem tudtam ezekről, Tito segített képbe kerülni. – És hány birodalmi katonája van?

– Na igen, ez a másik szép pontja az egésznek. Azt gondolják, hogy a Birodalmi katona annyi, mint égen a csillag. Régen lehet, de most az egész Keleti Földön összesen nincs 80.000 birodalmi katonánk – mondja a lesújtó adatait Iron.

– Régen?

– Igen, régen. Csak azért, hogy tisztában legyünk akkor a szebb napokat látott Keleti Föld idején lévő meg a mostani adatokkal, na meg így a köztük lévő tátongó szakadékkal. Régen csak a Keleti Földnek 11 rombolója, 3 cirkálója és egy csatahajója is volt. Ez csak nekünk. A Centrális és a Nyugati Föld külön haderőt képviselt.

Volt 3000 harci fregattunk, 15.000 vadászunk és 15 millió birodalmi katonánk.

– Ezek már szebb számok – mondom én is, kicsit meglepődve a számokon.

– Nyilván azt hozzá kell tenni, hogy az más világ volt. Azok a harci gépek sokkal gyengébbek, és tudásban kevesebbek voltak. A mai gépek tizedennyien is nagyobb támadóerőt és védelmet tudnak már, mint azok – magyarázza Iron.

– Azok még szép idők voltak, a harci stratégiák alapjai – szólal meg Goeg.

– Rogg Goeg Ial Tábornok! – mondja Tom Totti mosolyogva, mintha bemutatni akarná nekünk őt.

Ez bizony sikerült is, mert én nem tudtam a teljes nevét. See Goeg Professzornak hívta. De így az egész nevét hallva, egész más!

– Rogg Goeg Ial? Az, aki a nagy stratégiakönyv-sorozatot írta? – kérdezek elképedve, hogy itt áll előttem, nemrégen mi mentettük ki, és nem is tudtam, hogy ő az. See csodálkozva néz rám, mintha rémeket látna.

– Igen, én vagyok az – mondja Goeg, mint aki nem tudja mire vélni a felismerésemet.

– Nagy csodálója vagyok! A sorozat harmadik és tizenhetedik könyve a világ legjobb könyveinek egyike, ha nem a legjobb könyve – mondom, és tényleg el vagyok hűlve a helyzettől, mert amikor olvastam tőle, mindig olyan érzés kerített hatalmába, mintha valódi harci helyzetekbe beleélve magamat ott lehetnék a harcok közepette, és átélhetem azt, mintha valós lenne.

Goeg rám néz, és ő is végigmér még egyszer, bár tudom, hogy ismer, mert See beszélt rólam. Miután végigmért, elmosolyodik, és bólogat piciket a fejével. Nem tudom ezt mire vélni, de most fontosabb dolgunk is van, és már így is eléggé kizökkentettem a csapatot, jó lenne a figyelmünket visszaterelni a lényegre.

– Egyetértek egyébként, igen szép idők voltak azok – tereli vissza szerencsére Iron magától a beszélgetést az előző medrébe. – És valójában azok az idők amióta elmúltak, minden csak silányodik, sajnos.

– Térjünk át az ellenségre! Eddon Bitt Kormányzónak milyen hadereje van? – kérdezem Iront.

– Nos, erről csak halkan nyilatkoznék, mert nincsenek egzakt válaszaim. Azok az adatok, amik még a fejemben maradtak, igen régiek. Arra meg, hogy azóta mi történt, csak következtetni lehet. Szóval, ha jól tudom, neki sincs csatahajója, de akár még csak rombolója se. Lehet olyan 400-500 harci fregattja, és ha jól tudom, a vadászok terén gyengébb, talán 700-800 vadászgépe lehet.

– És birodalmi katonája?

– Na, ez jó kérdés. A legramatyabb hadserege mindig is neki volt. Soha nem foglalkozott eléggé a katonákkal, és ezt ki is használták. Na, nem a vezetői, hanem azok, akik szerették volna gyengíteni. Talán most olyan 100.000 birodalmi katonája lehet összesen – saccolja meg Iron, akinek látszik az arcán, hogy igen bizonytalan, és nem szívesen mond olyan számadatokat, amik inkább csak hasraütésszerűek.

– Ezek igen lesújtó számok – mondom magam elé. Majd mikor mindenki rám néz, hirtelen észbe kapok, hogy ez kétértelmű kijelentés volt, és helyesbítek: – ...Mármint az, hogy ennyire kevés katonánk van, és mennyivel több harci ereje van Eddon Bitt Kormányzónak.

– Ez a mostani helyzet, és ezek sem tökéletesen pontos számadatok. Én is tévedhetek – magyarázza elnézéskérően a Parancsnok.

– Ez kiindulásnak legalább jó. Gondolkozzunk és számoljunk ezekkel a számokkal, vagy inkább még egy kicsivel, nagyobb számadatokkal az ellenség oldalán. Vegyük a legrosszabb esetet, hogy egy napon belül megtámadna Eddon Bitt teljes haderejével. Mi történne akkor? Hogy próbálná meg, és miért próbálná meg? Mi lenne az eredménye, és hogy tudnánk felvenni vele szemben a harcot? – vetem fel a kérdéseket, és körbenézek.

– Ezekkel a számokkal ha számolunk, és nem érdekesek a miértek, csak az, hogy megtámadna, akkor nagyon erős késztetést érzek arra, hogy azt mondjam, totál végünk lenne. A légiereje, ha egy az egyben szembe mennénk ellene, egyszerűen átgyalogolna rajtunk, még akkor is, ha az elhárítók jól dolgoznának. Viszont a háború megnyerése nem automatikusan azonos egy harc megnyerésével. A szárazföldön is meg kellene tudnia verni minket. Na, és az nem biztos, hogy menne neki – kezdi el az ötletelést Doudy.

– Menni menne neki, ekkora légi támogatás mellett, csak hosszú időbe telne – szúrja közbe See.

– Meglehet, csak akkor ügyesen kell elosztani a katonáit a szárazföldön, különben a légierő csak vaktában lövöldözhet – egészíti ki még Doudy.

– Igazat kell, hogy adjak mind a kettőjüknek – szól közbe Goeg, aki a szememben most valóságos stratégiai mogullá vált. – ...A légi támogatás mellett, amiben sajnos fölényben van, bármilyen földi ellenfelet le lehet küzdeni. Viszont tudni kell azt, hogy hol van a földön az ellenfél. Ehhez viszont egy földi egységnek kell felderítenie azt. Amíg ez nincs meg, patthelyzet van. De ezek mind lényegtelenek. A leglényegesebb az, hogy mit tud rólunk az ellenség? – kezd bele a magyarázatba Goeg, és valóban bevillan a fejembe, hogy mire is céloz. – Ha nem tud semmit, akkor lehetünk mi a legkisebb egerek is akár, félve közelít meg, és a sejtései alapján fog stratégiákat kialakítani, amire mi is tudunk válaszcsapást mérni. Ha Eddon Bitt fél, vagy legalább kicsit tart tőlünk, nem is biztos, hogy le mer szállni földi egységekkel, még annak ellenére sem, hogy a levegőben porrá tudná zúzni a csapatainkat – magyarázza Goeg.

– Nem hinném, hogy félne tőlünk Eddon Bitt; ő nem fél még az ördögtől sem – mondja Iron.

– Először akkor tisztázzuk, hogy ha jól értettem-e, ha a mi haderőnket egy az egyben egymásnak szalasztanánk Eddon Bitt haderejével, akkor a levegőben igen gyorsan véreznénk el, majd utána szép lassan felőrölne a szárazföldön is? – kérdezem.

– Ha tippelni kellene, akkor valahogy így lenne – mondja Iron.

– Van, aki másképpen látja? – kérdezem.

Senki nem válaszol, vagyis mindenki hasonlóan látja. Amy teljesen nyugodt; érdekes, hogy ő semmit nem szólt még eddig, pedig neki is igen nagy harci tapasztalata van, és minden harci adathoz hozzáfér. De nem erőltetem, biztosan megvan az oka arra, miért nem szól egy szót sem. De az, hogy Amy nem mond semmit, nem aggaszt annyira, mint hogy senki más sem. Senkinek semmi ötlete sincs.

Ha ez így marad, akkor elég gyorsan elveszünk.

– Imádkozzunk az Úrhoz, a megoldás mindig az égben van! – mondja Ferenc Barát, amikor is bekap egy szelet húsfélét, amit épp akkor az asztalról vesz le. Nem várja senki, hogy pont ő szólaljon meg... Majd hirtelen, egy másik nem várt helyről jön egy megoldás.

– Igaza van a Barátnak, a megoldás az égben keresendő! – mondja a kicsi Tito, és sunyin mosolyog.

28. Elveszített, nyert ütközet

Ámulatba ejtő, amikor a légkörön át megérkezik a bolygóra egy birodalmi cirkáló. A levegőben a legsérülékenyebb és leginkább támadható célpont. De a mai napon nem nagyon kellene senkitől tartania, mivel az ellenség nem várta. Így aztán meglepetésszerűen, simán landolt a Centrális partjaitól három kilométerre, valahol a Nyugati-tenger vizein az Evanouel birodalmi cirkáló, a fedélzetén Lex Belledone Birodalmi Főparancsnokkal.

– Uram, egy birodalmi cirkáló ereszkedett le a Centrális nyugati partjainál – szalad be Eddon Bitt dolgozószobájába egyik birodalmi tisztje.

– Hogy miről beszél? – kérdezi elképedve a Kormányzó.

– Jöjjön át az irányítóba, Tekk Parancsnok várja! – hadarja a katona.

Eddon Bitt nyugodt léptekkel, de a gyomrában azért némi feszültséggel átsétál a folyosón, és belép az irányítóba, ahol a többi birodalmi katona között már várja a Parancsnok. A birodalmi katonák előtt rengeteg kivetített diagram, számok, elemzések látszódnak a virtuális táblákon. Középen több virtuális asztalon is háromdimenziós domborzati kivetített képek, amelyeken elemzéseke,t és előre futtatott tesztcsatákat modelleznek, és elemzik a szimulációk eredményeit.

– Jöjjön, Kormányzó, nézze! – hívja közelebb a Parancsnok. – Most jelentették, hogy leszállt egy birodalmi cirkáló.

– Csak egy? – kérdezi a Kormányzó, mire a Parancsnok furcsa képet vág, mert nem tudja mire vélni, hisz pont eggyel több ez is, mint amennyire éppenséggel szükség lenne.

– Egyelőre nem tudok többről.

– Reméljük, nem is lesz több.

– Miért? Számított rá, uram?

– Nem, pont ez a furcsa, hogy hogy lehet, hogy ilyen gyorsan megérkezik valami, aminek nem kellett volna itt lennie – játszik el a gondolattal a Kormányzó.

– Azt gondolja, hogy készültek erre?

– Pontosan erre gondolok, Parancsnok – mondja a Kormányzó. – Ön szerint csak véletlenül kószálhatott erre egy birodalmi cirkáló, és ha már erre járt, akkor jópofa dologként beugrik egyet háborúzni a Mynodisre, pont a Centrális oldalán? Nem gondolja, hogy ez nevetséges?

– Van benne valami, uram. Viszont ez így igen megnehezíti a dolgunkat. A tervünk keletre vitt volna, de most nem hagyhatjuk figyelmen kívül ezt a cirkálót – magyarázza a Parancsnok.

– Nem is fogjuk! Elverjük a popóját, majd vinnyogva visszaküldjük oda, ahonnan jött – mondja a Kormányzó elgondolkozva.

– Uram, azért Ön most mégiscsak egy birodalmi cirkálóról beszél – hívja fel a figyelmét a Parancsnok arra, hogy azért egy cirkáló igen komoly ellenfél is lehet a mostani állapotában a haderejének.

– Kicsit kell kockáztatnunk is. De ha jól sejtem, akkor a cirkáló, ha a legújabb is – amit kétlek, de ha mégis –, akkor is, a rajta lévő harci gépek, fregattok, korvettek, vadászok ősrégiek és használhatatlanok. Most sajnálom, hogy odaadtam azt a száz SA-25-öt – mondja a Kormányzó.

– Várjunk egy pár hetet, és addig legyártjuk a fregattokat, meg talán pár újabb vadászt is!

– Igen, de pár hét alatt jöhet több meglepetéscirkáló is. De ha most, melegében visszakergetjük, akkor nem lesznek annyira merészek csak úgy leszállni, és kénytelenek lesznek várni, amíg mi megyünk ki hozzájuk az űrbe.

– De nincs még egy rombolónk sem, uram.

– Nem is mondtam, hogy most ki akarok, vagy hogy ki tudnánk menni. De majd ha lesz – mert ugye, nemsokára lesz –, nos, akkor, a legmodernebb technikával fogjuk megint csak visszakergetni hazáig, ha kell – magyarázza Eddon Bitt Kormányzó mosolyogva.

– Akkor most rástartoljunk a cirkálóra, és hagyjuk a Keleti Földet?

– Dehogy! A Keleti Föld kell nekünk! Mind a kettőt megcélozzuk!

– Uram! Nincs akkora hadseregünk.

– Nem mindig a tömeg az erős. Van, amikor a kevesebb több, ha van mögötte egy okos gondolat – magyarázza a Kormányzó.

– Nem értem, uram, mire gondol.

– Nem érdekes. Hívja fel nekem Ninát! – mondja a Kormányzó az egyik tisztnek, aki azonnal tárcsázza is.

Az Uniluxon a piros sisakos Parancsnok köré sok tiszt sereglett. Várták, hogy szóljon hozzájuk.

– Bárki, aki el akar menni, azt nem tartóztatom. Megértem, hogy most mindenkiben fura érzések kavaroghatnak, de egy új fejezete kezdődik az életünknek.

A vezetőséggel mi keletre vonulunk. Egy birodalmi cirkáló ereszkedett le a nyugati partoknál, így valószínű, a csapatösszevonás oda fog irányulni. Mi meg nem akarunk fókuszba kerülni. Aki velünk tart, azt ugyanúgy, mint eddig is, a csapatunk megbecsült tagjaként kezeljük, és számítunk rá. A többieknek meg sok sikert kívánunk a Kapitány nevében is.

Amikor végigmondta, szinte valamennyien követték, csupáncsak pár katona volt, aki úgy gondolta, megpróbálja szerencséjét másfelé. Így vonult több mint ötezer birodalmi katona kelet felé, arra, ahol még ők maguk sem tudhatták, mi vár majd rájuk.

Ahogy beléptünk Alise nappalijába, a Kormányzóasszony nekünk háttal állva kifelé bámult, és valamilyen italt kortyolt a csészéből. Észrevette, hogy megérkeztünk, és azonnal felénk fordul. Az arca inkább volt keserű vagy savanyú, mint mosolygósan boldog, és a legkisebb jelét sem mutatta annak, hogy örül a látogatásunknak. Nenee szólalt meg először, mi meg a Parancsnokkal csak álltunk ott, mint a jóllakott gyerekek a napközi után.

– Anyám! A Parancsnokkal és a többiekkel kitaláltuk a stratégiát, ami a védekezésünk alapját adhatja, ha megtámad a Kormányzó.

– Én nem foglalkozom ilyennel. Nem is akarok érteni hozzá, csak lényeget mondjátok! Parancsnok? – kérdezi Alise, de csak úgy, hogy rá sem néz, éppen valami ülő alkalmatosság után kutatva.

– A lehető legnagyobb szerencsénk van, hogy itt vannak Goeg Professzorék és a gladiátorok, Kormányzóasszony. Úgy gondolom, reális az, hogy meg tudjuk magunkat védeni.

– És ez mit keres itt? – bök rám a szemével Alise.

– Anyám! – hüledezik Nenee. – Ő Ree Vox, aki...

– Tőlem lehet bárki! Csak egy gladiátor – szakítja félbe Alise a lányát.

– Igen, Kormányzóasszony, gladiátor vagyok, és azon dolgozunk, hogy megvédhessük a Keleti Földet... – kezdeném a mondatomat, hogy enyhítsem a feszültséget, de talán nem kellett volna, mert szinte azonnal közbevág Alise.

– Nem nagyon emlékszem, hogy mondtam volna, hogy beszélhetsz. De ha már itt tartunk, nem te fogsz minket megvédeni, hanem a Birodalmi Hadsereg. Leszállt az Evanouel birodalmi cirkáló, rajta a Főparancsnokkal. Na, ő fog minket megvédeni! – mondja Alise unottan, és mikor felém néz, undorodó képet vág.

– Igen, ezt mi is észleltük. De az Evanouel a Centrális nyugati partjainál ereszkedett vízre, nekünk semmiben nem tud segíteni – próbálom magyarázni.

– Mint ahogy előbb is említettem, nem igazán mondtam, hogy beszélj! Pláne nem sületlenségeket – mondja megvetően Alise.

– Anyám, ne legyél ilyen! Igazat beszél. De akkor hallgass a Parancsnokra!

– Mióta lettél te katonai zseni, lányom? – kérdezi cinikusan a lányától, de csak költői volt a kérdés. – Parancsnok, felvette már a kapcsolatot a Főparancsnokkal?

– Igen, Kormányzó!...És megerősítették, hogy nem segítenek nekünk – mondja tisztelettudóan Iron, amire Alise igen buta fejet vág, aztán folytatja. – Egyelőre nincs is szükségünk a segítségükre, bár hozzáteszem, hogy ahol éppen vízre szálltak, semmilyen támadásra nem kellett volna számítani, a célpont mi vagyunk.

– És ha ők mégis jobban tudják? – kérdezi még mindig flegmán Alise.

– Én a mi érdekeinket nézem, és az az diktálja, hogy a Keleti Földet védjük meg, bárki bármit is mond. Most már célpont lehet a Nyugati-tengeren lévő birodalmi cirkáló is. Ez annyiban jobb nekünk, hogy Eddon Bitt Kormányzó a seregei erejét kénytelen megosztani, ha nem akar túl sok vesztett csatát. Vagy marad otthon, és kivár, ami a mi esetünkben megint csak kedvező alakulása lenne a háborúnak.

– Nem gondolom, hogy Eddon Bitt várni fog. A helyében én addig támadnék, amíg meg nem rogyasztom az ellenállást – magyarázom, de nem túl nagy sikert érek el most az Alise szemében kigyúló gyűlölet láttán.

– Akkor azt mondja, megvan a megoldás, Parancsnok? – kérdezi Alise a Parancsnokot, engem nyilván semmibe vesz.

– Igen, kidolgoztuk, Kormányzóasszonyom! – mondja Iron.

– Én nem értek ezekhez, azért van Ön, parancsnok. Tegye a dolgát, és védje meg a Keleti Földet! – mondja, és int kezével, hogy minél előbb lépjünk le és hagyjuk magára.

Kilépve a friss levegőre Nenee kezd el szabadkozni az anyja miatt, hogy neki is sok volt ez, és hogy nézzük el neki. Én igen érdekesnek tartom, mert tudtam, hogy a tízesek igen pökhendiek, és furcsák tudnak lenni, de így még nem nagyon találkoztam szemtől szemben olyannal, aki ennyire visszataszító lenne. Még Drake Freedama is kevésbé volt flegma velem. De ilyen az élet, a tápláléklánc tetején lévő egyedek mindig azt tehetnek és azt is tesznek, amit csak akarnak.

Eddon Bitt harci fregattja a vezérgép. Az irányító valamennyi technikáját egy az egyben áttelepítették a gépére. Régen az ilyet hosszú órák alatt lehetett kivitelezni – bútorok cipelésével, számítógépek átvitelével. Ez most tíz percbe sem telt. Mivel a virtuális asztalokat és táblákat csak aktiválni kell az új helyen, ezek egy pillanat alatt készen is vannak. A legtöbb időt az vette el, hogy a programok szinkronizálják magukat, hogy minden adat meglegyen itt is.

– Uram, biztos, hogy jó ötlet ez?

– Mármint, hogy háborúzunk? – kérdezi nevetve Eddon Bitt Kormányzó.

– Nem, hanem hogy egyszerre kétfelé is támadunk. Nem kellene egy helyre összpontosítanunk?

– Azt szeretném, ha éreznék, hogy erős vagyok, és ne értsék azt, hogy mi miért van. Ha valaki két fronton is képes harcolni, attól már csak azért is tartanak, mert tökös legény. Pláne, ha mind a két fronton nyerni is fog – mondja magabiztosan a Kormányzó.

– Úgy érzi, mind a két helyen nyerni fogunk? – kérdezi Tekk parancsnok.

– Biztos soha nem lehet az ember, de én kockáztatok, és utána nyerek – mondja mosolyogva a Kormányzó.

– Merész húzás, nekem minden hajam szála égnek áll ettől a tervtől.

– Ha ez a batár nagy, átkozott rozsdahalmaz nem érkezett volna ide a szánkba, én is nyugisabb lennék. De ha most nem demonstráljuk az erőnket, akkor nagyon gyorsan beültetik a fejükbe, hogy ők az erősebbek, és a határozott ellenfél már akkor is nyerhet, ha nem is olyan erős. Míg ha azt érzik, hogy gyengébbek, lehet, veszítenek akkor is, ha a haderejük erősebb, mint a miénk, mert fejben maguk miatt már az elején elvesztették a harcot.

– Nem nagyon tudom követni, Kormányzó. Mi milyen erőt demonstrálunk, amikor ténylegesen egyáltalán nem biztos, hogy erősebbek vagyunk, pláne így, hogy megosztjuk az erőnket? – kérdezi a Parancsnok kételkedve.

– Bízzon bennem, barátom, és segítsen a csatában, mert szükségem van az Ön szakértelmére is.

– Itt az én szakértelmem semmit nem ér, úgy érzem, legalább isteni csodára van szükségünk, hogy nyerjünk.

– Az is meglesz, higgye el, velünk lesz az Isten is. Imádkozott reggel, Parancsnok?

– kérdezi hirtelen a Kormányzó, amitől meglepődik a Parancsnok.

– Nem!

– Akkor meg ne kísértse az Urat! – mondja nevetve. – Na, ugorjunk neki, és szakítsuk darabokra azt a cirkálót a harci gépeivel együtt! – mondja a Kormányzó.

Ahogy végre sikerült a teljes cirkálót átállítani vízi módra, hirtelen jelentkezik a Főparancsnoknál Freedama Kormányzó.

– Uram, most üzent Eddon Bitt, hogy készüljünk, mert érkezik a halállal – mondja Kormányzó bár nyugodtan, de a hangjában zizeg némi feszültség.

– És maga meg összecsinálta ettől magát? – kérdezi nevetve Lex.

– Nem, de azért nem árt felkészülni. Senki nem tudja, milyen haderővel rendelkezik – magyarázza a Kormányzó.

– Tudja Ön, Kormányzó, hogy mekkora ereje van egy cirkálónak? – kérdez vissza cinikusan Lex.

– Nem, uram! Én csak bátorkodtam felhívni a figyelmet arra, hogy fogalmunk sincs, mekkora sereggel érkezik Eddon Bitt.

– Én már pontosan tudom, mert látom a radarokon – mondja nevetve Lex.

– Hogy? – kérdezi Drake.

– Negyedórán belül megérkezik. És ha valóban ezekkel a gépekkel jön, és nem rukkol elő semmi mással, akkor lehet, még ma megesszük vacsorára, az egész Nyugati Földdel együtt – mondja megint csak nevetve Lex Főparancsnok.

– Uram, hívása van, a Keleti Föld Kormányzóasszonya várja, hogy bekapcsoljam.

– Kapcsolja! – engedélyezi Lex.

– Örülök, hogy látom, kedves Lex Főparancsnok. Kormányzó! – biccent oda Drake-nek is Alise. – A parancsnokom mondta, hogy jelenteni akar valamit, de gondoltam, jobb, ha én hívom, legalább meggyőződöm személyesen is arról, hogy valóban a Mynodison van, és biztosítja a sikerünket.

– Ez csak természetes, Alise – hízeleg alakoskodva Lex. – Na és mi volt az a jelentése a parancsnoknak?

– Én ezekhez nem akarok érteni, adom az engedélyeket a rendszerhez, és majd Ön látja, amit látnia kell – mondja, és bontja a vonalat.

Lex Főparancsnok megérint pár dolgot az előtte álló virtuális táblán, majd azonnal hátrafordul a háromdimenziós asztalhoz, ahol kivetíti, és egy másik domborzati képre vált.

– Ez érdekes, Kormányzó – mondja, és nevet megint –, Eddon Bitt barátunk őrültebb, mint gondoltuk. Megosztotta az erejét, és támadást intéz a Keleti Föld ellen.

– Az meg hogy lehet? – kérdezi a Kormányzó, mert neki Ventro Parancsnok nem ezt mondta.

– Fogalmam sincs, mire számít, de így szétforgácsolva az erejét, már érezheti is a szájában a győzelmi bor elfogyasztásnak az ízét, Kormányzó. Na, akkor lássunk hozzá háborúzni! – mondja maga elé Lex.

– Szüksége van még rám, uram? – kérdezi Drake.

– Eddig sem volt, de örültem, hogy benézett, Kormányzó! – mondja, és mosolyog magában.

Tekk Gore nem hisz a szemének, sokáig hallgat, ahogy egy halom utasítást osztogat a birodalmi tiszteknek Eddon Bitt Kormányzó, de végül már nem bírja idegekkel.

– Biztos, hogy ez így jó ötlet?

– A nyertes felállásomat kritizálja, barátom? – kérdez vissza mosolyogva a Kormányzó.

– Ez óvodás hiba, így felállni az ellenséggel szemben egy vonalba, és várni, hogy lelőjenek! – mondja a Parancsnok, a Kormányzó ötlete láttán elképedve.

Az történt ugyanis, hogy a cirkáló előtt, bár kicsivel lőtávolságon kívül felállított a Kormányzó kétszáz fregattot egymás alatt három sorban, egy vonalban. A cirkáló saját ágyúival nem volt rá veszélyes, így a saját fregattjait kénytelen Lex Főparancsnok majd ráküldeni. De egy vonalban felálló csapat igen jó célpont tud lenni, ezért idegeskedett Tekk Gore Parancsnok Eddon Bitt oldalán.

Lex Főparancsnok nem hitt a szemének.

– Uram, felállt kétszáz harci fregattal és hétszáz vadásszal a Kormányzó serege. Lőtávolságon kívül vannak, és egy helyben állnak.

– Értelmetlen cselekedet. Ez vagy megőrült, vagy hülye, vagy idióta. De az is lehet, hogy egyszerre mind a három – mormogja maga elé Lex, mert még mindig nem érti, hogy mi értelme van ennek az áldozatnak.

– Uram, támadjunk? – kérdezi a birodalmi tiszt.

Lex gondolkozik erősen, mikor is Ventro Parancsnok hívja, amit a másik tiszt éppen kapcsolna neki, majd int, hogy fogadja.

– Elnézést, uram, a zavarásért, csak azért keresem, mert látom, hogy kezdődik az ütközet, és meg akarom kérdezni, hogy tudok-e segíteni valamiben – kérdezi kedvesen a Parancsnok.

– Igen, tud!

– Miben, uram?

– Amíg nem nyerünk, ne keressen többet, és hagyjon gondolkozni! – mondja Lex igen bunkón, és bontja a vonalat, majd odafordul a tiszthez. – Mi oka lehet állva várni a támadást? Tudunk bármi olyanról, amivel egy harci gép gyorsabban tud elmozdulni álló helyzetből, mint egy támadó sebességgel érkező? – kérdezi Lex Főparancsnok, mert már nem tud mire gondolni, és utoljára azért még végigellenőriz mindent, mielőtt indulna a támadás.

– Semmit, uram. Ha támadó sebességgel nekirontunk háromszáz harci fregattal és hétszáz vadásszal, szétcsapjuk mind a kétszáz fregattjukat és az összes vadászukat, még csak mozdulni sem tudnának. Amit tesznek, az kész öngyilkosság.

Lex erősen gondolkozik. Azon jár az agya, hogy ez vagy végzetes hiba, vagy va lami nagy turpisság Eddon Bitt részéről. Lehet, valahol még megbújhatnak harci gépek, vagy erősítés érkezik valahonnan. De semmi olyan nem mentheti meg az előtte álló sereget a pusztulástól, ami olyan gyorsan segítségére tudna érkezni, mint amilyen gyorsan megsemmisítenék.

Ez így Eddon Bitt számára tuti bukta, akárhogy is oszt-szoroz a Főparancsnok. Talán az volt a végső döntésénél az „i”-re tett pont, ami hirtelen ez után történt. Ugyanis besugározott egy hekkelt adást Eddon Bitt: „Most még megadhatjátok magatokat, és talán csak a feneketeket verjük el. Ha leteszitek a fegyvereket, inaktiváljátok a harci gépeiteket, akkor mindenkit elengedünk, és szabadon hazamehettek. Ha viszont nem, akkor levágjuk az összes bohócot, aki a cirkálón van, mint a disznókat!” – hangzik Eddon Bitt hangján az üzenet.

– Az összes fregattot és az összes vadászt egyszerre akarom, hogy pusztítsák el ezt a sereget! – mondja Lex, és mutat az előtte álló seregre.

Lex tehát nem akarja a véletlenre bízni, ha valahol van is állomásozó vagy támadásra váró másik sereg, akkor az, mire megérkezik, már csak a lerombolt, hűlt helyét fogja találni ezeknek, mert ekkora hadsereggel szinte fél perc alatt fogja szétlőni az összest. Száz éve nem volt háború. Ez már magában ok lehet, hogy az ember hibát vétsen.

A dolgozószobát teljesen átalakítottuk irányítóteremmé, a háromdimenziós virtuális kivetített domborzaton száz fregattot és százötven vadászt látunk. Azt nem tudom, hogy találtak pont ide, de úgy látszik, egyértelműen minket akarnak elsőként levadászni. Persze az is igaz, hogy ez a főparancsnokság. Ezen gondolkozom, amikor hirtelen hívás érkezik.

– Eddon Bitt vagyok, a Nyugati Föld Kormányzója. Sokkal nagyobb haderővel érkeztem. Ha megadja magát a Keleti Föld, akkor garantálom az összes lakó szabadon távozását. Fontolják meg az ajánlatomat!

– Ree Vox vagyok! – válaszolok hirtelen felindulásból, bár lehet, nem nekem kellene ezt tennem, hiszen még csak Keleti Föld lakó sem vagyok, de akkor, abban a helyzetben, nem nagyon gondolkozom ezen. – Ha most elhagyja a Keleti Föld területét, akkor – és csak akkor – megígérjük, hogy meghagyjuk minden gépén lévő katonája életét, és nem fogjuk üldözni hazáig – mondom határozottan és talán kicsit mérgesen, mire Eddon Bitt felnevet.

– Merész ember vagy, barátom. Akkor lássuk, hogy muzsikáltok ti odalent, mert most mi jövünk – mondja nevetve, és bontja a vonalat.

– Talán nem kellett volna felmérgesíteni – mondja a Parancsnok.

– Talán nem kellett volna megtámadnia minket – mondom, és mosolygok. – Doudy, készen álltok? – kérdezem végigcsekkolva a csapatot, mert az irányítóban csak mi vagyunk a Parancsnokkal, Seevel, Goeggel, Titóval és a Baráttal, a többiek külső részeken várják a parancsokat.

– Igen, Ree, készen – jön válasz azonnal.

– Teo?

– Minden oké – válaszol Teo.

– Marko?

– Készenlét van! – válaszolja Marko.

– Star? Beers? Grotton? Torro? – kérdezem, mire mindenki válaszol, hogy náluk is oké minden.

– Rendben, figyeljetek a jelzésekre, mindjárt támadnak! – mondom, és a Parancsnokhoz fordulok. – Ahogy megbeszéltük, a négy csapatszállító!

– Minden a helyén van.

– Akkor innentől Ön vezeti a csapatokat, uram! – mondom, és át akarnám adni a megbízatás nélkül csak úgy magamra testált parancsnokságot.

– Ree, maradjon csak a vezetés nálad! Nekem elég lesz a mi csapatainkat vezényelni, ha szükségesek. Reméljük, odáig nem fajulnak a dolgok, hogy nagy baj legyen – mondja Iron Parancsnok, és tisztelettudóan mosolyog.

Mindenesetre mindenki a helyén van, amikor egyszer csak elindul a támadás.

A szívem elkezd hangosan és majdnem kétszer olyan gyorsan kalapálni. A bálteremben már tapasztaltam, mekkora hatalmas károkat és csapást képes okozni – akkor még nem tudtam, de most már azt is tudom, hogy – három SA-24-es fregatt, és most, itt velünk szemben ebből van nagyjából száz darab, plusz mögötte százötven vadász. Ezek a gépek úgy fél óra alatt az egész területet képesek lennének a nullával egyenlővé tenni.

A virtuális, háromdimenziós domborzati képeken látszik, ahogy megindulnak az ellenség gépei.

Mi ugyanabban a teremben vagyunk, csak összenyitottuk a másik két teremmel is, most nagyjából olyan száz négyzetméternyi helyünk van, és négy virtuális, háromdimenziós domborzati képet tudunk így elemezni, plusz hat virtuális panel képét rögzítve. Na meg egy olyan háromdimenziós felületet, amin akár beállított, kinagyított harci események között tudok szlájdolni, ha a karommal arrébb húzom, és váltok is azonnal akár közöttük. Minden adott a jó irányításhoz. Most jöjjön valami kis hátsó löket, ami nem engedi, hogy Eddon Bitt emberei belekényszerítsenek, hogy a „B” terv és az azzal járó veszteségek irányába kelljen elmennünk.

Az ellenséges gépek gyorsulnak, és harmincas csoportokban egymástól nagyjából kétszáz méter távolságban érkeznek. Ezt a távolságot oldalra is át tudják lőni, így nem kell szorosabbra állniuk, képesek akár összefüggő szőnyegbombázással több kilométer szélesen is akkora károkat okozni, hogy annak beláthatatlan következményei lehetnek... És ez csak egy csapat. Mögöttük félpercnyire ilyenből van még másik kettő, és még a végére így is marad tíz tartaléknak. A vadászok közöttük repülnek, negyvenes csoportokban.

– Túl magasan repülnek, Ree – mondja See.

– Igen, látom – morgom mérgesen magamban, és ideges vagyok, mert ez nem túl szerencsés így nekünk.

– Nyugi, a „T” pontig még bármi lehet, addig várjunk! – mondja Goeg, és mutat a virtuális térképen egy virtuális piros falra, amit „T” jelzéssel mutat a kivetítő.

– Ez így egyelőre nem tetszik nekem. – Nagyon ideges vagyok és feszült. Én ennél sokkal koncentráltabb szoktam lenni, itt viszont pillanatok alatt kell dönteni, mert életek százai, ezrei múlhatnak egy-egy kihagyott pillanaton, így koncentrálok.

Az látszik, hogy magasan vannak. Két módon támadhatnak: vagy magasan berepülnek, és az elhárítók fölött szállnak el, vagy mélyen repülnek ránk, mert a légelhárító lövegek ebben a szögben a legsérülékenyebbek, és a hatásfokuk vissza esik a felére. Tízből nyolc esetben mélyen közelítik meg a területeket a támadó alakulatok a harcokban, háborúkban, de ha van információ arról, hogy a belső részeken már nincs légvédelem, akkor van, hogy felettük repülnek át.

Én most arra számítok, hogy mélyen repülnek ránk, mert ha nem, akkor a „B” terv elég lehetetlennek látszik, és hozzáteszem igen fájdalmas is. Csak sajnos a jelen állás szerint olyan magasan repül az első hullám, hogy nem azt érzem, ebből mély megközelítés lesz, és ezért voltam az előbb kicsit feszült.

Ránézek a domborzati térképre, és hirtelen megérzem, hogy váltogatnom kell. Beállok középre, és a karommal szlájdolok a part menti területek domborzati térképei között, amikor hirtelen a megérzésem helyesnek bizonyul. Két csapatszállító közelít tőlünk délre, a keleti partokhoz.

– Star, Torro, eljött az idő! Küldöm a koordinátákat – mondom, és máris engedélyezem, hogy láthassák.

– Azonnal indulunk – hallom Star hangját, amit érdekes hallani, hogy nem is olyan régen még ellenségként a halálomat kívánta, most meg a parancsomat úgy fogadja el, mint kisgyerek az anyja parancsát.

Erre pont számítottunk, hogy pár száz katonát a harc közepette azért csak be akar majd csempészni, akik vagy felderítenek, vagy csak megzavarnak. Azt gondolom, hogy négyszáz gladiátor elég lesz rájuk, de ha kell, akkor még négyszáz bármikor harckész állapotban van. Viszont őket inkább arra tartalékolom, hogyha máshol is partra szállna bárki, akkor több egységgel is fel tudjuk venni a harcot.

Most viszont gyorsan vissza is térek az eredeti problémára, mert pár másodperc, és elérik a piros, virtuális függőleges falat az ellenség gépei a kivetítőn, és az bajt jelent, sőt lehet, hogy nagy bajt.

A teremben, mivel össze van nyitva, Nenee a legvégében ül Ferenc Barát mellett, aki épp valamit majszolt, majd utána behunyva a szemét, mintha koncentrálna. Nem tudom, félelmében és idegességében próbálja-e túlélni a helyzetet, vagy éppen imába foglalja a napot, hogy sikeresen és nyertesen kerülhessünk ki mindannyian.

Mellette Nenee viszont egyértelműen feszült, és fél szegény. Nem tudok most segíteni neki, bár igazán szeretnék, de minden erőmmel a helyzetre kell koncentrálnom, mert, mint ahogy mondtam is, itt pillanatokon múlhat akár a csata végeredménye. Igen sokan bíznak bennem, és nem hagyhatom őket cserben, máskor sem, de most semmiképpen sem.

A gépek iszonyú gyorsasággal közelednek. Már azon vagyok, hogy mindenkit tájékoztatok, hogy a „B” terv következik, hisz arra is gyorsan át kell állnia mindenkinek, és az sem egy egyszerű mutatvány, amikor az utolsó pillanatban zuhanórepülésben, a talajtól pár méterre állnak meg, és mélyrepülésben folytatják a támadást Eddon Bitt Kormányzó SA-24-es fregattjainak és vadászainak első hulláma.

Nem tudom szavakba önteni, mekkora kő gördül le arról a bizonyos helyről, és akkorát sóhajtok, hogy még a szomszéd épületben is hallja mindenki. De látom, hogy Iron Parancsnok és See sincs ezzel másképpen. Talán a kedvem is jobb lett hirtelen. Nem nyertünk egyáltalán, mert nem nyertünk még, de a zászló talán nálunk áll éppen. Most jön a neheze. Ne bízd el magad, Ree, koncentrálj!

– Minden hálótartó figyeljen, húsz másodperc! – mondom nekik, mert ez borzasztó fontos része a tervnek, ha itt elakadunk, akkor megint olyan, mintha magasan repülnének a gépek, és akkor ismét ott tartunk, hogy „B” terv, azt meg nem mondom még egyszer el, hogy mennyire buta helyzet lenne megint. – Nagyon veszélyes rész következik, tíz másodperc múlva lőtávolságban lesznek, és mindent megtesznek, hogy leszedjenek benneteket. Tartsatok ki! – magyarázom, és igen rossz érzés, hogy kinn állnak az embereim, én meg benn, viszonylag biztonságban magyarázom nekik, hogy mit tegyenek.

Valójában szívem szerint kimennék, és minden ember elé pajzsként állnék. De egyrészt, nem lehet minden embert megvédeni, másrészt lehet, hogy ezt levezényelni itt valóban én tudom a legjobban. Az ember fej nélkül nem képes cselekedni. Kénytelen vagyok elismerni, hogy nekem most itt benn kell parancsokat osztani. Pont ezért kell nagyon pontosnak és koncentráltnak lennem, hogy a lehető legpontosabb, időben és megfontoltságban tökéletes döntést tudjam meghozni.

– A második hullám is gyorsít – mondja See, és mutat a térképre, de ez most engem annyira nem érdekel, mert az első hullám a lényeg számomra.

– Lőtávolság, pajzsokat fel, és készülj, tíz másodperc! – ahogy ezt kimondom, a hetven harci gép egyszerre kezdi lőni a területet és rajta az embereimet, és mindent, amit érnek és célnak vélnek.

Mondanám, hogy a pajzsok, amiket használnak, védelmet nyújtanak, de egy harci fregatt lövése, amikor talál, akkora tűzerő, hogy ott nem marad senki életben. Meg sem akarom nézni a kamerák élő képeit, mert szörnyűségeket látnék benne. Robbanások, sortüzek, ahogy az emberek a levegőben métereket zuhannak és meghalnak. Hiába a harci fotonvért, két lövéssel azt is keresztüllövi egy fregatt. Csak abban reménykedem, hogy a következő tíz másodperc folyamatos, szörnyű sortüzei elkerülik a barátaimat, és csak minimális találatot, így minimális halált okoznak.

Ilyenkor iszonyúan lassan telik le az a tíz másodperc. Mintha valaki nyújtaná a pillanatokat. Nagyon nehezen ér oda, hogy három, kettő, egy, és akkor.

– Készülj! Most! – adom ki hangosan a parancsot, és remélem, hogy még a legtöbben életben vannak, hallják, és a megbeszéltek szerint cselekszenek.

Eddon Bitt Kormányzó a Keleti Föld keleti partok frontvonalára összpontosít először, bár már a csapata szemben áll a cirkálóval, és egyértelmű, hogy a támadást nemsokára azon a fronton is el fogják indítani ellene.

– Az első hullám után azonnal akarom, hogy a második hullám is lecsapjon rájuk! Ne tudjanak lélegzetet se venni! Be kell vennünk ezt az irányítótornyot – adja ki az utasítást a Kormányzó.

– Uram, fenn vagy lenn? – kérdezi a Parancsnok, mert iszonyúan gyorsan közelednek a partokhoz.

A Kormányzó nem szólal meg, mintha meg sem hallotta volna. A Parancsnok nem meri újra megkérdezni, mert nem akarja, hogy megharagudjon rá, így vár türelmesen, bár már nagyon el kellene dönteni, hogy mi legyen.

– Mélyrepülés most! – adja ki, kiáltva parancsot Eddon Bitt.

Az összes SA-24 és vadász zuhanórepülésbe kezd.

– Lőtávolságban azonnal tüzeljen az összes gép! – utasítja a Parancsnok.

– Ne foglalkozzanak a pontos célzással, a mennyiségre menjenek! A lehető legnagyobb kárt akarom! – hangzik a parancs a Kormányzótól.

A Kormányzó kipillant a másik virtuális térképre, hogy ezen a fronton van-e valami mozgás, és miután semmit nem lát, azonnal vissza is tereli a figyelmét a keleti partokra, sőt kameraállásba állít, és elégedett mosollyal az arcán végignézi, hogy hogy lövik szét a vezérállást szinte a parttól. Épületek dőlnek romba, fák, sziklák törnek, szakadnak ketté, emberek halnak meg. Nagy pusztítást végeznek a harci gépek.

– Fél perc, és elérjük az Irányítást!

– Második hullám készüljön, azonnal lőjön, ha odaért! – utasítja a Kormányzó, meg sem hallva, mit mond a Parancsnok.

Ezekben a pillanatokban a cirkáló belseje csak úgy okádja ki magából a vadászokat meg a saját harci fregattjait, amik hirtelen gömb alakba rendeződve, de folyamatos mozgással iszonyúan gyorsan közelítenek a Kormányzó felállított alakulatához.

– Minden energia kilencven százalékát az első pajzsokba! – utasítja az előtte felálló kétszáz SA-24-es gép parancsnokait a Kormányzó, mert most erre a frontra is kell összpontosítani. – Senki nem mozdul, amíg nem szólok!

Nagy sebességgel közelítik meg Lex Főparancsnok gépei a rögtönzött alakulatot négyszáz fregattal és több mint ezer vadásszal. Ahogy közelednek, egy hatalmas felhőnek látszanak az égen, és mellette a kétszáz SA-24-es meg a hétszáz vadász mintha eltörpülne, már csak a felállásnak köszönhetően is.

És akkor, ebben a pillanatban össztüzet zúdítanak a Kormányzó fregattjaira. Elöl van a tizenkét SA-25, keményen tartva magukat, és mögöttük az SA-24-ek.

Eddon Bitt mosolyog, minden szépen alakul keleten, szőnyegbombázza éppen az irányítót, itt meg a cirkáló előtt elindult a várva várt csata.

– Századosok! Tűz! – adja ki a parancsot a Kormányzó. Telnek a másodpercek, de semmi nem történik, amit a Kormányzó is pontosan lát, az arcáról lehervad a mosoly, és azonnal megismétli a parancsot. – Azt mondtam, hogy tűz, minden százados egyszerre, tűz! – szinte ordítja a Kormányzó.

Csak annyi történik, hogy vehemens fotonágyútüzet kap az alakulat Lex főkormányzótól. A fregattok jelentik, hogy nem működik a rendszer. Mind a 215 gép egymás után jelenti, hogy nem működik, és engedélyt kérnek az alakzat bontására, mert a pajzsaik nemsokára megadják magukat, és kilőhetik őket.

Eddon Bitt homloka gyöngyözni kezd a testében felrobbanni készülő melegtől, és azon gondolkozik, vajon nem bízta-e el magát túl hamar. És mint ahogy ilyenkor szokás, a baj nem egyedül jár, csakis csőstül érkezik: a háttérben a Parancsnok is megszólal.

– Baj van, uram, a Keleti Földön, azonnal intézkedjen! – szinte kiáltja a Parancsnok, és csak azt látni, hogy legalább ötven gép zuhan magatehetetlenül a földre.

A Kormányzó ezen a fronton is bajba került, és most ki kell tekintenie a keleti frontra is, ahol, úgy látszik, szintén nagy a gond.

Előredől, két kézzel az asztalra tenyerel, összeráncolja a homlokát, és elkiáltja magát keserűen.

– Azt a betyár, tetű, belelökött kínkeserves tökét neki! – mondja, és fájdalmas képet vág. – Parancsnok, a keleti front az Öné, hozza ki a gépeket azonnal, és vezérelje át ide! Most! Azonnal! – rikolt rá a Kormányzó a Parancsokra, és átadja a vezérletet a keleti front gépei fölött.

– De uram, így vesztünk, és a második hullám...

– Ne dumáljon! Csinálja, amit mondtam! – utasítja a Kormányzó, és úgy látszik, mintha kicsit maga alatt lenne, mert az előtte álló kétszáz fregattból kettő megadja magát, és egy-egy fotonlövedéktől eltalálva zuhan le a tenger felé.

Talán elbíztam magam, talán rossz döntéseket hoztam. Mi lehet a baj? Miért nem működik? Kelet bukta, itt meg mindjárt elvérzek. Mi a fene ez? Ezek a gondolatok futnak át e pillanatokban a Kormányzó agyán.

Ahogy kirajzanak a cirkáló belsejéből a vadászok és a harci korvettek, Lex elégedetten látja, hogy sehonnan nem fenyeget semmilyen veszély.

– Ahogy elérik a célt, azonnal tüzeljenek, de maradjanak a cirkáló közelében!

– Igenis, uram, huszonöt másodperc még.

– Egy félgömb alakzatot akarok, és kegyelem nélkül az utolsó darabig szétlőni mindet!

– Uram, az első pajzsukat megerősítették.

– Nem érdekes, tűz! – adja ki a parancsot Lex Főparancsnok.

– Uram, maradjunk pozícióban?

– Igen, de folytonos mozgást akarok, ne apadjon a lendületünk! – mondja Lex.

– Igenis, uram! – mondja, és azzal megkezdődik az ezerötszáz gép össztüze.

Ez a tűzerő őrületesen nagy és látványos, ahogy a 215 harci fregattba csapódnak.

A látvány szép, de egyben félelmetes is, mert ha nem történik semmi, akkor iszonyatos nagy öldöklésbe fog fulladni.

– Ez idióta! – röhögi el magát Lex. – Hát tudtam én, hogy így kell nyerni. Kik ezek a barmok? Hívja nekem az uralkodót, hadd adjam hírül, hogy nyertünk, és utána induljunk nyugatra, hogy kiirtsuk a Eddon Bitt-féle söpredék írmagját is a Nyugati Föld egész felszínéről!

A tiszt hívja Sesile Uralkodóhelyettest, akit hosszú várakoztatás után sem ér el.

– Nem értem el, uram!

– Jó, akkor hívja a Centrálist, Drake Kormányzóval meg azzal a Ventro új Parancsnokkal akarok beszélni!

A tiszt itt igen gyorsan szerencsével jár, és már meg is jelenik a két vezető.

– Na, mit szólnak, uraim? – kérdezi igen dölyfösen Lex Főparancsnok.

– Elnézést, uram, innen kevésbé látjuk a helyzetet, csak a kamerákkal messziről – mondja Ventro.

– Egy perc sem kell már, és Eddon Bitt szánalmas háborúja a végéhez ér – mondja, és széttárja a karját, mint aki ünnepelteti magát.

– Gratulálok, uram! – mondja a Kormányzó. – Tudunk esetleg valamiben a segítségére lenni?

– Osztozzanak abban az örömben, hogy megmentettem a valagukat! – nevet egy nagyot, és bontja a vonalat.

Drake Freedama Kormányzó elég érdekesen érzi magát a Lex Főparancsnokkal való beszélgetés után. Mintha megszégyenítette volna Ventro Parancsnok előtt. De nincs mit tenni, szüksége van rá, egyedül biztos, hogy nem tudná legyőzni Eddon Bitt Kormányzót.

– Uram, mit tegyünk? – kérdezi Ventro.

– Semmit, álljunk készenlétben! – válaszolja Kormányzó.

– Eddig is azt tettük, de minden maradjon, ahogy volt?

– Igen, figyeljük a történéseket, hátha Eddon Bitt menekül, vagy valahol azért be tudunk mi is lépni, és némi esély mutatkozik arra, hogy a győzelmi babércsokorból egy-egy levél nekünk is lepereg az asztalra.

– Értem, uram, résen leszek – mondja Ventro Parancsnok.

A kis Tito megint. Nem is mondtam. Ő volt, aki kitalálta a mai napi megoldást, vagy legalábbis az ötletet megadta. Amikor a Barát beszólt épp valamit majszolva, hogy a megoldás az égből jön, Titónak eszébe jutott, hogy milyen jó jönne, ha egy védőr falnak tudnánk vezetni a gépeket – az apja mesélte, hogy volt véletlenül egy őrült pilóta, aki nekihajtott egy harci géppel és lezuhant –, igen veszélyes, és végeredményben megbolondítja a gépek vezérlését, elektronikáját, vagy nem tudni, pontosan mijét. Erre Amy azonnal mondta is a megoldást, hogy ideiglenesen akár több kilométer hosszan is van lehetőség egy közepes erősségű védőr fal felállítására, és az is kapóra jött, hogy a Keleti Föld gyáraiban hasonló technikával foglalkoznak. Nem mondom, hogy pofonegyszerű volt, mert megtervezni, megépíteni, álcázni igen nehéz egy ilyet, ráadásul sok manuális beavatkozásra van szükség ahhoz, hogy egyszerre mindent működésbe lehessen hozni.

De elég az hozzá, hogy amikor a megfelelő távolságba értek Eddon Bitt harci gépei, akkor adtam ki a parancsot, és tényleg nagyon reméltem, hogy addigra nem lőtték teljesen szét a barátaimat a gépek. Szerencsére be tudták indítani a védőr falakat, amiknek a gépek előtt hirtelen bekapcsolva azok nekirepültek, és lehullottak, mint a légyirtóval lefújt szúnyogok. Tökéletesen sikerült a terv.

– Sikerült – mondom, és abban a pillanatban már látok is az irányítóterem felé száguldani egy megbénított fregattot, ami, úgy látszik, éppen belénk fog csapódni.

Na, ezt nem hiszem el, minden tökéletesen sikerült, megbénítottuk őket, amit mi sem bizonyít jobban, hogy felénk száguld ez a fregatt magatehetetlenül, és most ez a gép fog itt megölni mindenkit. De már semmire nincs idő, csak annyira, hogy mindannyian a fejünk elé kapjuk a kezünket védekezően – nem mintha az megvédene a bajtól –, és ösztönösen elfordulunk, ahogy becsapódik a hatalmas tömegű gép.

Akarom mondani, éppen hogy csak elkerült, de teljesen úgy érezte mindenki, hogy telibe kapja a házat, talán éppen csak súrolta a tetőt, és mögöttünk zuhan le nagy robajjal a harci gép.

Nos, ha csak egy picit is félősebb lennék, lehet, most összecsinálom magam.

– Ez kemény volt – mondja a Barát, és nagy ijedtében gyorsan betol valamit a szájába, talán valami édességféle lehet, a lényeg, hogy nyugtassa a feszültségben.

– Egy dologra nem gondoltunk, hogy itt egy csomó gép lehullik. Ezek tele vannak birodalmi katonákkal. Ha túlélik, akár veszélyesek is lehetnek – magyarázza See, és valóban, jó a meglátás. – Parancsnok, embereket kérek és húzzuk ki az esetleges méregfogukat! – mondja See, mire a Parancsnok azonnal intézkedik.

– Figyeljetek, mert van még két hullám! – mondom nekik, mert még közel sem hárult el a veszély.

– Nem, el fognak menni! – veti oda Goeg.

– Miért is mennének? – kérdezem.

– Mert nem fog kockáztatni a Kormányzó.

Amint ez kiejti száján, valóban úgy is történik, egyszerre csak a gépek éles kanyarokkal távoznak, és menekülőre fogják. Hát ez csodálatos! Egy gonddal kevesebb.

Persze Seenek igaza van, és jól okoskodik, amikor úgy becsli a fregattokban akár száz-százötven birodalmi katona is teljesíthet szolgálatot, és itt mindjárt lehullott vagy harminc darab, az pedig azt jelenti, hogy akár több ezer katona is életben maradhatott, és ha menteni akarja az életét, utoljára még haraphat egy nagyot. Jobb, ha vigyázunk.

Ezidőtájt Star és Torro közelednek arra a helyre, ahol a csapatszállítóknak landolniuk kellett.

– Ott tegyél ki minket! – mondja Star, és mutat egy helyre.

Egy perc sem telik bele, mire mindenki kiszáll, és már rohannak is csatára készen. És valóban, Eddon Bitt négyszáz birodalmi katonája várja őket.

Természetesen Iron Parancsnok fotonfelszerelést adott minden gladiátoromnak, így amikor szembe kerültek a birodalmi katonákkal, Star magabiztosan mondta:

– Támadás!

Nyolcszáz ember amikor egymásnak robban, az nem kis csata. Azt gondolná az ember, hogy több óráig is eltarthat egy ilyen ütközet.

Az érdekessége az volt ennek, hogy a gladiátorok századait vezetők egymás köré tömörülve és egymással kommunikálva, szisztematikusan végezték ki a katonákat. Az ellenségről ez viszont nem nagyon volt elmondható, mintha egy csapat lettek volna, és mindenki egyként harcolna.

Birodalmi katonák a legmodernebb fegyverekkel, nulla elképzeléssel a háborúról. Én értem, hogy nem elit katonák, de akkor... Na mindegy. Pár perc alatt kivégeztek a gladiátorok Eddon Bitt katonái közül vagy ötvenet, és talán öt gladiátor sérült meg mindeközben, amikor a hős ellenséges sereg megadta magát.

Star és Torro büszkén hozta vissza őket mint foglyokat elém. Valóban szép munka volt tőlük.

See, Iron Parancsnokkal csapatokat alkotva szisztematikusan végigjárta a korvetteket meg a vadászokat, és bár igen sokan szerencsésen túlélték a zuhanást, ellenállást talán egy esetben, ha mutattak. Sok halott és még több sérült volt mindenhol. Jobbára inkább egészségügyi segítségre szorultak, minthogy katonai ellenállást kellett volna ellenük bevetni.

– Mentsetek meg mindenkit, akit lehet! – mondja Goeg Professzor. – Ha lesz –márpedig nemsokára lesz –, sokkal nagyobb alkupozícióból indulunk egy esetleges tárgyalásnál.

– Bölcs gondolat – nyugtázom a szavait.

Ez igen kemény harcnak indult, de most, hogy látom, a barátaim élnek, és bár hatvan-hetven gladiátort elveszített a csaptunk, és Iron Parancsnok legalább ugyanennyi birodalmi katonáját szintén, összességében a végén nem volt az az igazán hatalmas háborús fílingem. Nem mintha annyira hiányozna, mert volt egy pillanat – amikor lőtték az enyéimet –, hogy majd’ megszakadt a szívem. A háborúnak van egy rút, sötét oldala is, és ezt ma bebizonyította azért.

Rengeteg halott és sebesült, ahogy mondtam is, szerencsére – ha ezt lehet egyáltalán szerencsének mondani – nem mi oldalunkon, hanem a másik oldalon. De bele sem merek és akarok abba gondolni, hogy mi van, ha ez fordítva történt volna?!

Jó érzés, hogy élnek a barátaim. Marko lépdel oda mellém.

– Megmentette az életem – mutat Arialra, aki éppen valakinek segíteni próbál. – Ree, egy nő mentett meg!

– Miért, mi történt?

– Az most mindegy. Tetszik nekem – mondja Marko nevetve.

– Azt sem tudjuk, ki ő, nehogy elcsábítson és megegye a májad! – mondom neki komolyan, de a végén nem bírom ki, és elnevetem magam.

– Ha nem túl mohó, és nem harap túl nagyokat, akkor én benne vagyok... De naná, hogy benne! – nevet Marko.

– Tudod, hogy őrült vagy, Marko? – kérdezem tőle mosolyogva.

– Nálad nem ismerek az egész bolygón őrültebbet. Én még csak most tanulom és lesem el a mocskos kis titkaidat és praktikáidat – felesel vissza nevetve Marko.

Eddon Bitt homlokáról legördül egy verejtékcsepp. Nagy koncentrálásban van. Elbizakodottságában és gőgjében hibázott valahol valamit. De nem lehet, mert ez most nem rajta múlik. Vagy bünteti az Isten, mert nagy lovon ült.

Keletet épp a Parancsnoka intézi, ott is kudarcot vallott, de az most éppen lehet, megmenti a kakiból, ha még időben ideérnek, csak mozogjanak gyorsabban.

Ez az! A mozgás! Jut hirtelen eszébe. Ezek a másodpercek igen súlyosak a harc helyzetét tekintve. A fregattok pajzsai már alig bírják. Az SA-25-ösök még jó pár percig kitartanának, de a többiek védelme már harminc százalék alatt, ha vannak.

És már négy gépet le is lőttek.

– Mindenki azonnal kezdjen el emelkedni minimálisan, és próbálják meg ismét!

– parancsol hangosan és hirtelen a Kormányzó.

A gépek emelkednek hirtelen, és alig telik el pár másodperc, semmi nem történik, de mégis minden megváltozik.

Az első jel az, hogy azonnal abbahagyják a lövéseiket az ellenséges gépek, majd hirtelen ezt követően a gépek kilencven százaléka egyszerűen elkezd zuhanni a tenger felé.

– Ez az, bakker! Már majdnem összefostam magam – mondja a Kormányzó, és egy hatalmasat csap a Parancsnok vállára, aki éppen parancsokat osztogat, hogy keletről, a vesztett helyzetükből azonnal ki tudja hozni a csapatokat.

– Harminc darab SA-24-et és harmincöt vadászt veszítettünk keleten, uram! – jelenti Tekk Gore Parancsnok.

– Hugyozni rá! Itt megfordult a világ, Parancsnok! – kiáltja a Kormányzó igen kitörő lelkesedéssel.

És valóban, ahogy rápillant a Parancsok a panelekre és a kamerák képeire, látja, ahogy egyre hullanak alá a gépek, mintha elromlottak volna. A maradék gépek pedig húznak vissza a cirkáló felé.

– Változik a parancs?

– Nem, azokat Önre bíztam, hozza ide vissza őket! Mi meg akkor játszadozzunk egyet! Hadnagy, jelentéseket kérek – lép az egyik főtiszt mellé, aki az asztal mellett állt, és felügyelte a munkát, illetve eddig csak szörnyülködött, és egy szót sem szólt.

– Uram, öt gépet elvesztettünk, a vadászok nem sérültek. Valamennyi fregatt pajzsa legalább harmincszázalékos. Minden funkció működőképes, harckészek vagyunk, uram.

– Ez a beszéd, kistáskáim! Na, gyerünk, és rúgjunk bele a kerítésbe!

– Mi a parancsa, uram?

– Két oldalról támadjuk a cirkálót: elölről és hátulról.

– De uram! Egy oldalról lenne érdemesebb, mert azt...

– Nehogy azzal jöjjön, hogy így tanulta az iskolában! Mert visszarúgom még gyökér korába. A mai napi haditerv a meghökkentés! – kiáltja a Kormányzó. – Károkat akarok abban a birodalmi cirkálóban, a lehető legnagyobb károkat!

Két csapatra válnak szét. Elöl száguldanak a vadászok, utánuk az SA-24-ek, és a cirkáló két végéről támadnak.

Az ellenség teljesen visszavonult. Senki nem számolta meg, de jó, ha maradt negyven, talán ötven harci fregattja, és vagy száz-százötven vadásza, amit, valljuk be, a nagyjából kétszáz SA-24, tizenöt SA-25 és hétszáz vadász előbb-utóbb felőröl.

A birodalmi cirkáló légvédelmi ágyúi élesednek. A fotonütegek, nanolövegek, lézerek és minden, ami csak van, próbálja leszedni a vadászokat, akik természetesen szisztematikusan lövik őket, helyet készítve a fregattoknak.

– Mi történt pontosan ezekkel a gépekkel? – kérdezi a Parancsnok, mert most ért el oda, hogy fel is fogja: valójában nem érti, hogy hirtelen indokolatlanul, vagy nagyon is hogy indokkal mitől fordult meg a csata.

– Célzott impulzusgerjesztés, Parancsnok – mondja mosolyogva Eddon Bitt, aki olyan boldognak látszik, mint akivel akár még madarat is lehetne fogatni.

– De ekkora területre? Hogy? – álmélkodik a Parancsnok még mindig.

– Technika, Tekk, technika. Az SA-24 fejlesztésénél már bevezettük, de jól jött az SA-25 besegítése. Viszont most háborúzzunk kicsit, később ráérünk tudományoskodni, Parancsnok!

– Rendben, egyetértek – mosolyodik el most már végre a Parancsnok is kicsit.

Lex Főparancsnok, ahogy igen boldogan és mosolygósan befejezte a beszédét Drake Freedama Kormányzóval és Ventro ideiglenes Parancsnokhelyettessel, és rápillantott az előtte folyó, és eddig magabiztos, élménydús érzéseket adó harci helyzetre, egy másodperc alatt felváltva izzadt le és fagyott meg az ereiben a vér.

Azt látta ugyanis, hogy a gépek abbahagyják a lövést, és minden ok nélkül, hirtelen zuhanni kezdenek a tenger felé.

– Mi a tetves, véreres, vörös majom... – kezdi igen elborulva a Főparancsnok a kitörését éppen, amikor az egyik tiszt szakítja meg.

– Uram, impulzuslöketet észleltünk – jelenti a tiszt.

– Impulzus, de honnan, kitől?...Ekkorát? – kérdezi elképedve Lex.

– Csakis elölről, a támadóktól jöhetett, uram.

– Mi tetű az, ami erre képes?

– Nem tudom, uram, talán az impulzuságyúikat összegerjesztették, és azzal lőtték ki a gépeink működését – magyarázza bizonytalanul a tiszt.

Lex Főparancsnok erőtlenül hullik bele az egyik székbe, az arcára valami olyasmi íródik ki, hogy „ atya ég-világ, ezt nem hiszem el”. Az arcát a kezébe temeti, aztán összetörve csak bámul maga elé hosszú másodperceken keresztül. Aztán erőtlenül felkel, hiszen mégiscsak ő a Főparancsnok.

– Támadást intéznek, valamelyik oldalt védjük! A vadászainkat állítsuk védelmi pozíciókba! Minimális veszteséget akarok ezek után! – A hangja olyan, mintha a túlvilágról érkezne, a parancsban semmi erő nem mutatkozik, mintha csak árnyéka lenne önmagának. A teljesen kétségbeesett ember összeroskadva mondja csak azért, hogy a maradék önbecsülését már ne kelljen elvesztenie.

A Kormányzó kétoldali támadását ennyire kevés vadásszal szinte lehetetlen visszaverni. Már az is meglepetést okozott, és némi kavarodást, hogy elölről és hátulról is nyomást gyakorol.

A tisztek összevissza nyomkodnak mindent, intézkednek. Nem kapkodnak, csak gyorsan teszik a dolgukat, ami az utolsó percben mint egy vödör víz, úgy szakadt a fejükre.

A kijelzőkön egyre több a piros villogás és vinnyogó hang:

„Az első fotonreaktor találatot kapott

Első fotonüteg megsemmisült

Nanocellatalálat

Első pajzs 70%-ra csökkent”

Másodpercek alatt megtelik a hibákkal, találatokkal és súlyos rendellenségekkel a virtuális tábla a tisztek előtt.

– Uram, Sesile Birodalmi Uralkodóhelyettes a vonalban – mondja tiszt, és kapcsolja.

Lex Főparancsnok hallja, amit mond a tiszt, de a sokk teljesen lelassítja.

– Keresett, Főparancsnok – lép be a beszélgetésbe Sesile.

– Az akkor még szép idő volt – mondja maga elé Lex szomorú hanggal és hitetlenkedő arckifejezéssel.

– Miről is beszél, Lex?

– Támadás alatt vagyunk, Uralkodóm! – magyarázza Lex.

– Ekkora a baj? Akkor azonnal parancsolom, hogy adják föl, és húzzanak el onnan, nem akarok nagy veszteséget!

– Azon már régen túl vagyunk, Uralkodóm. Sajnálom.

– Oldja meg, és menjenek el onnan azonnal! – parancsolja Sesile, és bontja a vonalat.

Igen ramatyul néz ki Lex, akinek most nem hiányzott, hogy Sesile is megtudja a vagány hírét, ahogy épp leamortizálja a Birodalmi cirkálóját, mert Eddon Bitt vadászai és fregattjai megállíthatatlanok. Sorra kilövik az összes légvédelmi ágyúját, elhárító ütegeket, pajzsokat, elektronikai vezérléseket, hajtóműveket, fotonadaptereket, és végül mindent, ami hasznos lehet.

Ahogy telnek a percek, az sem biztató, hogy megérkezik még legalább hatvan darab SA-24 és még vagy száz vadász is, és csatlakozik a cirkáló szisztematikus elpusztításához.

– Sonara! – szólítja a vezérlőegységét a Főparancsnok.

– Igen, uram! – jelentkezik be nagyon kellemes, női hangján a vezérlőegység.

– Meg tudsz menteni?

– Sok mindentől függ, uram!

– Mitől, és akkor most mit javasolsz?

– Azonnali evakuálást, uram!

– Akkor inkább itt döglök meg – mondja Lex, mire a tisztek a teremben hirtelen mind ránéznek; senki sem nagyon szereti az öngyilkos hajlammal megáldott vezetőket, mert az kihat az ő egészségi állapotukra is.

– Ha itt maradunk, akkor nemsokára védekezésképtelenek, és végül mozgásképtelenek is leszünk. Menekülni csak az űr felé érdemes – javasolja Sonara.

– Megmenekülhetünk még egyáltalán?

– 43.68% esélyt látok arra, hogy amennyiben azonnal elkezdhetem a visszavonulást az űr felé, akkor túléljük.

– Átadom az irányítást, és csináld! – mondja teljesen összezuhanva már a Főparancsnok.

– Uram, Eddon Bitt üldözni fog, és nem áll le addig, amíg teljesen el nem pusztít – mondja a Főparancsnok egyik tisztje.

– Ennek 47.54% esélyt adok – mondja Sonara. – Eddon Bitt, ha elpusztít, akkor magára vonja a Birodalom haragját. Így... – Sonara pár másodpercig, nem válaszol – ...Módosítok az előző állításomon: 67.35% esélyünk van arra, hogy túléljük.

– De nem szeretnék az űrben se meghalni. Bírni fogja a cirkáló? – kérdezi Lex.

– Azt majd ha kiértünk, akkor tudom megmondani, eddig úgy látszik, hogy igen

– mondja röviden Sonara, majd mindenki maga elé néz és hallgat, miközben a cirkáló lassan emelkedni kezd, hogy elhagyja a légkört, nyomában az iszonyúan sok fregattal és vadásszal, akik szisztematikusan és megállás nélkül lövik, ahol érik.

Nem túl biztató a helyzet. Csak a vezérlőegység matematikai számításai szólnak amellett, hogy Eddon Bitt nem fogja üldözni és elpusztítani. De Eddon Bitt egy ember, méghozzá Lex szerint egy gazember. Őt nem fogja megállítani egy program számítási százaléka. Ha megteheti, talán meg is teszi, hogy végleg elpusztítja az Evanouel Birodalmi cirkálót, a fedélzetén Lex Belledone Birodalmi Főparancsnokkal és a legénységével.

29. Csak halkan és szépen lassan

Egy szép számú sereg érte el a Centrális keleti partjait. Biztosították a területet, majd a Piros sisakos Parancsnok ismét maga köré hívta a vezetőit, de most nem ő szólalt meg.

– Átkelünk a keleti részre.

– Uram, ez igen veszélyes, nem lenne jobb itt, a Centrális részén felszívódni, és egy pár évig meghúzódni?

– Pár év? – mosolyog a Kapitány. – Háború van. Jó esetben egy pár napig, ha húznánk. Keresni fognak, és senki nem gondolja, hogy át tudtunk kelni a tengeren. Ez a jó választás. De aki akar, az maradhat. Viszont aki jön, az, miután a Keleti Földön leszünk, mindenben követi a parancsomat.

A harcosok bólogatnak, és elfogadják. Nehéz idők járnak rájuk, és mindenki tudja, csak úgy van egyáltalán esély arra, hogy túléljék, ha összefognak.

– Uram, csak egy csapatszállítónk van, és egy SA-24-es harci fregattunk. Egy fuvarral nem tud maximum négyszáz ember menni – veti fel problémaként a Kapitánynak a Piros sisakos.

– Ez tehát idő lesz – mondja a Kapitány.

– Nem is kevés, és elég nagy rizikót látok benne. Talán ötvenen ha elmentek, így lehetünk vagy ötezer-ötszázan még együtt. Az legalább tizennégy forduló, egy út meg akár egyórás is lehet. Fél napig csak oda-vissza utazgatunk.

– Lesz az egy nap is, Parancsnok – bólogat a Kapitány. – Arra figyeljünk, hogy nagyon alacsonyan repüljünk, akkor talán észrevétlenek maradhatunk! Az első csapattal én megyek át, az utolsóval meg Ön jön utánam – mondja a Kapitány, és már indulna is.

– Van egy másik gond is. Talán két, de maximum három hétre elegendő élelmünk van már csak – jelenti a Parancsnok.

– Tudom, ha átértünk, foglalkozunk azzal is, elég akkor átmenni egy hídon, ha odaértünk hozzá – magyarázza a Kapitány. – Az sokkal jobban izgat, hogy olyan helyre érkezzünk, ami nincs messze semmitől, de mégis elég távol van attól, hogy észrevegyenek mindaddig, amíg mi magunk nem akarjuk azt.

– Akkor menjünk délre! Azt mondják, dél elhagyatott rész.

– Csak ne legyen túl elhagyatott sem, mert akkor újabb bajt vehetünk a nyakunkba! – mondja a Kapitány. – Indulok, a többit Önre bízom, sok sikert, Parancsnok.

– Önnek is, Kapitány – mondja, és nézi, ahogy odalépdel a géphez, és felszáll a többi harcossal.

30. A romok takarítása, sebek nyalogatása

– Megérkezett a felmentő sereg – mondja a Parancsnok, ahogy megérkezik Keletről a hetven SA-24 és a százhuszonöt vadász, és csatlakozik a támadó csapathoz.

– Ők már nem mentenek meg senkit. Sőt inkább, ha kell, a pusztulásba löknek – mondja Eddon Bitt Kormányzó, mert tudja, hogy itt ma pontot fog tenni ennek a háborúnak a végére.

A Kormányzó sorra jelöli ki az újabb és újabb célpontokat. Kiiktatja a lövegtornyokat, szétlövi a fotonreaktorokat, és mindent tönkretesz, amit csak lehet és érdemes.

Egy birodalmi cirkáló hatalmas hajó. Még egy ekkora sereggel is órákba telik, mire teljesen magatehetetlenné lövik. De ha kitartóan, szorgosan munkálkodik az ember – ahogyan azt Eddon Bitt is teszi –, előbb-utóbb azért megadja magát még a legnagyobb hajó is.

– Uram, felemelkednek – mondja a Parancsnok.

– Igen, látom. Úgy látszik, nem tetszik a társaságunk. Kísérjük őket, és lője az összes vadász a cirkáló valagát!

– Teljesen szét akarja lőni, uram?

– Van némi kétely bennem. Hezitálok egy picit – mondja a Kormányzó.

– És miért?

– Ez a cirkáló az Evanouel. Lex Főparancsnok birodalmi cirkálója. Igen nagy esélye van, hogy maga a Főparancsnok is rajta van.

– És az miért baj, vagy miért jó?

– Pont ezért hezitálok. Ha szétlövöm, akkor nagy eséllyel meghal maga a Főparancsnok is. Akkor viszont az egész Birodalom engem fog üldözni, és nem hagynak békét, amíg ki nem nyiffantanak, viszont megszabadul a világ egy gerinctelen parazitától. Ha futni hagyom, akkor előbb-utóbb beforrnak a sebei, és az az ember nem felejti el ezt a megaláztatást, amit a mai napon rávertünk. Ebben az esetben meg ő nem fog békét hagyni nekem, amíg ki nem nyiffant. Egyik sem túl kedvező, mert ez egy szemétláda, és megrögzött fanatikus, és bár ma vereséget szenvedett – mert talán rossz napja volt, vagy elbízta magát, nem tudom –, de egyáltalán nem leírható forma ember. Az egyik legnagyobb harci ellenfél – tanakodik hangosan, de mégis magában a Kormányzó.

– Mégis legyőzte, barátom!

– Mint mondtam, nem tudom, mi okból. Ráadásul egy csúnya húzással, amire egyáltalán nem volt felkészülve. Azt a csatát még nem játszottuk le, hogy hasonló erőkkel egymásnak feszülve vajon melyikünk lenne az erősebb. De most nem is akarok erre gondolni, és ha lehet, nem is akarok ezzel sohasem találkozni az életben. Jobb az, ha ő a maga útját járja, és nem keresztezi az enyémet.

– Akkor most mi lesz?

– Hagyjuk elmenni! – mondja a Kormányzó.

– Megúszta akkor.

– Még nem!

– Hogyhogy?

– Ahogy kinéz az a cirkáló, lehet, hogy az űr fogja ráverni az utolsó ütést. – De akkor már én nem leszek hibáztatható. Na, gyerünk haza!

– Ne lőjük még a Centrálist, uram?

– Soha nem is akartuk, akkor minek kísértsem a szerencsémet? És milyen érdekes! A Keleti Földet akartam támadni, és ott vesztettem. Ha ez a barom nem száll le ide ajándékba, akkor most egy vesztett csatával kulloghatok haza, így viszont van egy vesztett, de mégis nyert ütközetem.

Negyedik rész

(Prológus)

1. Az öt nő

Az irányító a legmagasabb épület a maga két hatalmas emeletével. Felmegyek a tetejére, és körülnézek. Mégiscsak ez a legmagasabb az összes közül, akkor is, ha nem sokkal.

Amerre csak a szemem ellát, emberek dolgoznak. Vannak, akik embereken segítenek, vannak, akiken már nem lehet segíteni, azokat a fotonreaktorral körbejárva hamvasztják. Mások máris nekiállnak az épületeket javítani. Katonák, akik fogságba estek, a csuklójukon idegbilinccsel, lehajtott fejjel lépdelnek. A fotonsorozatoktól megtépett föld úgy néz ki, mintha egy hatalmas vadkan túrta volna fel. Szétszórva egy csomó harci fregatt és vadász, amik működésképtelenül hevernek szanaszét. Lehet, meg tudják majd javítani, de lehet, hogy megy a szemétbe mind.

Csak amiket előbb felsoroltam az többnapos, vagy akár egyhetes munkálatok, amelyek mind előttünk állnak, és ez csak egy alig egyperces ütközet eredménye.

Ilyenkor akaratlanul elkalandozik az ember agya azon, hogy vajon mi lenne, ha egy hatalmas háború dúlna a földeken, végig mindenhol, a levegőben is, a szárazföldön is, a vízen is, mindenhol, és nem csak pár perces, hanem több hetes vagy hónapos. Mekkora pusztítás maradna annak a nyomában? Hány síró anya, mennyi síró gyerek? Mennyi halott és mennyi sebesült? Kinek éri ez meg valójában, hol térül meg ez valahol haszonként? Lehet-e erre azt mondani, hogy ez azért mégis megérte?

Belemélyedve ezekbe a gondolatokba, messze repítenek és mélyre húznak a súlyukkal, észre sem veszem, hogy mellém lép See, és a vállamra teszi az egyik kezét. – Hogy vagy, Ree?

See! Az egyik nő.

– Szia, See!

– Kemény nap volt – mondja maga elé nézve és piciket bólogatva See.

– Vagy inkább kemény két perc – mondom helyeslőn, és elmosolyodom.

See rám emeli a tekintetét, és a szemembe nézve kérdezi.

– Te tényleg olvastál Goegtől? – kérdezi, és várja a választ. Látom rajta, hogy ezt már jóval előbb is meg akarta kérdezni, még amikor ez kiderült.

Nekem is igen érdekes élményem volt szembesülni azzal, hogy ő az a Goeg Professzor, aki a kedvenc sorozatomat írta, és aminek főleg két részét legalább tucatszor olvastam el. Azt érzem See szemében változás történt, ahogy ezt kérdezte.

– Gondolod, hogy lódítanám, ha nem így lenne? – kérdezek vissza, és mosolygok.

Ahogy rámosolygok, akkor veszem észre csak, hogy See megváltoztatta az öltözetét. Már nem a katonás és egyhangú öltözetében jelent meg mellettem hirtelenjében, hanem egy fehér, könnyed, igen csinos öltözetre váltott. A bál jutott eszembe, amikor először pillantottam meg Seet abban a fehér kisestélyiben, a hosszú, gyönyörű, fekete hajával, csillogó kékes szemével. Ugyanígy csillog most is mellettem. Nem tudnám leírni, mi ez az érzés, csak azt, hogy jó, és csak See válasza mozdít ki ebből a rózsaszínesféle ködből.

– Dehogy, nem mondtam, hogy nem mondasz igazat – magyarázza See –,...Csak tudod, meglepett, mert nem sokan ismerik őt. – Nem szólok semmit, csak nézem, mert egyszerűen szépnek találom.

Aztán kis szünet után folytatja:

– ...És olvastad az utolsó részt is? – kérdezi kíváncsian.

– Nos, hallottam róla, hogy megjelent, de sajnos mivel akkoriban dobogós voltam, nem tudtam, illetve senki nem tudta nekem megszerezni – mondom, és szomorú arcot vágok hozzá, hogy érezze a sajnálatom.

See nincs meggyőzve valamiről, és én nem nagyon értem, hogy mit szeretne tudni. A másik meg, hogy mintha meg lenne lepve, csak nem tudom, mitől.

– Dobogós vagy? – kérdezi See hirtelen azzal a tipikusan kíváncsi, de meglepett arccal.

– Most már nem! – nevetve felelek, és rázom a fejem jobbra-balra. – A sors másképpen döntött. Nem is tudtad, hogy honnan indultam? – kérdezem tőle kíváncsian.

– Ezt nem tudtam – gondolkozik el maga elé nézve See, de valami még nem hagyja nyugodni. – ...Emlékszel, mi volt a címe annak a könyvnek? – böki aztán ki végre See.

– Igen, bár elég régen volt. – akkoriban, tudniillik, valóban sokat üldöztem azt a részt. – ...Ha jól emlékszem, Az univerzum stratégájának érzelmi világa, de nem vagyok teljesen biztos benne – mondom Seenek, aki úgy néz rám, mintha rémeket látna, majd pár másodperc múlva elmosolyodik.

– Azt hiszem, te tele vagy meglepetésekkel, Ree! – mondja, majd maga elé néz mosolyogva, mint aki el sem hiszi, hogy mi történt.

Én nem tudhatom, hogy neki ez igen sokat jelent, és azt sem tudom, hogy az az egy könyv szinte titkos. Csak azért tudok róla, mert Kangong bátya mesélt róla, és mert nagyon tetszett a sorozat. Hozzáteszem, a sorozatra is ő hívta fel a figyelmemet.

– Pedig én egy nyitott könyv vagyok – mondom, és kacsintok rá egyet.

– Menjünk le, megkeresem Goeg Professzort! – mondja, és elindul lefelé az irányítóterembe. Én meg követem, mivel valójában már semmi dolgom a továbbiakban a tetőn.

Amikor leérünk, See éppen látja elmenni Goeg Professzort és utánaszól, majd visszafordul még, és ki akarja menteni magát, de megelőzöm.

– Persze, menj csak, semmi baj! – mondom, és már fordul is el, hogy beérje a Professzort.

Megint csak állok, és figyelem, ahogy távolodik. Nem tudom pontosan, mi az, amit érzek, de amit látok, az kifejezetten tetszik.

Hirtelen Nenee ijeszt meg, ahogy a vállamra teszi a kezét, kísértetiesen megismételve az előbbi jelenetet odafönt Seevel.

Nenee! A második nő.

– Szép lány! – jegyzi meg hamiskásan, ő is utána nézve.

– Én csak, nem is... – kezdem magyarázni, mint akit rajtakaptak a csínytevésen.

– ...Nem is azért mondom – magyarázza Nenee mosolyogva, és megnyugtatóan folytatja. – ...Komolyan gondoltam.

Ránézek, és próbálom kitalálni, valójában mi járhat a fejében; a mosolygós arca és a jókedve nem indokolt, hiszen nemrégen még láttam, mennyire félt.

Nenee igen érzelmes, sokoldalú lány, aki, mint látszik, tud igen határozott, kemény, de ugyanakkor törékeny, szomorú, majd hirtelen mindezek ellenére mosolygós és felüdítő is lenni. Nem tudom meghatározni, mi ő számomra, csak azt érzem, hogy egy nagyon jó barát, akit nem akarok soha elveszíteni.

– Már nem félsz, ugye? – kérdezem tőle témát váltva.

– Szörnyű, ami történt, de nem akarok vele foglalkozni sokáig, mert elszomorít – magyarázza. – Gyere, menjünk el egy kicsit, mutatok valamit! – mondja, megfogja a kezem, és húz magával.

Egy géppel repülünk egy keveset dél felé. Nagyon szép tájak fölött haladunk el.

Nenee magyaráz, hogy épp melyik város vagy rész micsoda.

Aztán változik egy idő után minden, és a városok is megváltoznak. Lakatlan az egész és elhagyatott, van olyan rész, ahol minden épület össze van dőlve, mintha ki lenne égve. Olyan is akad, ami úgy néz ki, mintha robbantottak volna a területen. Van, ami egyszerűen régóta üresen tengve, csak kezeletlensége miatt néz ki szörnyen. Aztán az egyik város fölött elhaladva azt látom, hogy méteres fű nőtte be az egészet, mintha a dzsungel között épültek volna a házak.

Lesújtónak látszhat, ha valaki nézi, de nekem mégis valamifajta nyugalmat sugároz. Nem tudom meghatározni ezt az érzést. Ez a csendes egyszerűség és a könnyed szegénység, ami nem fáj, amiért nem kell aggódni, csak átadnia az embernek magát ott a dolgoknak, ahol senki nem vár el tőle semmit.

Egy kis dombos részen szállunk le, ahol a szikla teteje jó részen sima, vízszintes és egyenes. A gép is elfér, és még jó távot gyalogolunk, amíg kiérünk a szélére. Nem túl magas, de pont eléggé ahhoz, hogy teljesen körbe lehessen látni.

– Mi volt ez ezelőtt, és miért nem lakik itt senki? – kérdezem mohón körbekémlelve.

– Itt régen városok voltak, de már valóban jó régen nem lakja senki. Nem tudom, mi történt, de értéktelenek ezek a területek, és senki nem akar ide többet visszajönni. Ráadásul, gondolom, igen drága lenne az egészet elölről kezdeni és működtetni.

Sokkal egyszerűbb a meglévő városokat fejleszteni.

– Nem tudom, de szerintem megnyugtató. Engem legalábbis, nem tudom meghatározni, de jó érzéssel tölt el ez az egész, és tele van potenciállal itt minden – mondom Neneere nézve, aki rám mosolyog.

– Ugyanezt érzem én is – mondja izgatottan. – Pedig a legtöbb ember undorodva nézne itt körül... – magyarázza Nenee lelkesen, miközben előrelépked. – Nézd, például ott lehetne egy játszótér! Amikor kijövök ide, látom azt, amit más nem. Ami kész van, az szép és praktikus, de itt ki tudom terjeszteni a képzeleti szabadságom.

Már ha érted, mire akarok kilyukadni – mondja, és rám pillant, hogy meggyőződjön róla, hogy őrültnek tartom-e ezért vajon, és csak úgy mondtam az előbb, amit mondtam, vagy mégiscsak komolyan gondolom, és tudom követni a gondolatmenetében. Hirtelen hívása lesz. Alise, az édesanyja hívja.

– Hol vagy már? Gyere haza, beszédem van veled! – mondja Alise szigorúan.

– De most éppen nem... – kezdené magyarázni és lerázni az anyját, de a Kormányzóasszony hajthatatlan.

– Nem azt kérdeztem, miért nem, hanem hogy azonnal gyere! – mondja, és bontja a vonalat.

– Ne haragudj, Ree! Mennem kell, nem tudom, mi van most. De gyere velem, addig is beszélgetünk, jó? – kérlel, és én nem tudok ellenállni neki, megyek vele.

Az úton hazafelé igen jó hangulatban mesél arról, hogy mit csinál. Minden területről van egy jó szava. Látom, hogy valóban foglalkozik az itt lévő birtokkal, már amit lát, és amire hatással tud lenni.

Mivel egész végig beszélgetünk, röpül az idő, és szinte csak pár pillanatnak tűnik az egész út, olyan gyorsan megérkezünk.

– Én itt megvárlak, csak menj be! – mondom, kiszállunk.

– Dehogy vársz, ne hülyéskedj! Gyere be! – mondja, és megragadva a karom húz magával.

A nappaliban két női segítő szorgoskodik, Alise Kormányzóasszony a hatalmas nappali túlvégének mennyezetig érő ablaka előtt áll. Nenee odamegy hozzá, én meg csak bámészkodom, mert ez a nappali – azon kívül, hogy egy valóságos hodály – egyszerre sugározza magából a fejedelmi stílust, a hatalmat, a gazdagságot, és olyan érzése van az embernek, hogy menten térdre kell esnie tőle.

Nenee még oda sem ér az anyja elé, amikor az megszólal.

– Mi a fenének hurcolászod magaddal, ezt az izét... ezt a gladiátort? Nem találsz magadnak normálisabb szolgát? – kérdezi megvetően Alise.

Ez a nézés, ez a hangnem már egyszer lejátszódott előttem, akkor is sértő volt, most is az, talán egy fokkal mélyebben is érint, mint akkor a bálon, mert éppen nem is olyan régen mégiscsak a Keleti Földért harcoltam, sőt, meg is mentettem. És így az ő életét is! De Neneere tekintettel meg sem szólalok.

– Anyám, hogy képzeled, hogy ilyen aljasul beszélj azzal, aki érted harcol, és egyébként is barátom?! – Nenee most már nem hagyja magát, és végre kiáll értem, de nem hagyja abba, folytatja. – Kérj azonnal elnézést!

– Na, azt lesheted! Szolgáktól nem kérek elnézést. Egyébként is, te hogy képzeled, hogy csak úgy elszaladozol, amikor feje tetején áll minden? Azt állítod, hogy te vagy a Keleti Föld rendezője, miközben semmi sincs a helyén! – köpi a szavakat gúnyosan Alise.

– Igazságtalan vagy, anyám. Ezt nem hiszem el! Háború van, ha nem tűnt volna föl! A jó Isten áldjon már meg, legyél már egy kicsit emberibb! – szidja meg az anyját Nenee.

– Mit képzelsz te magadról? Ez az egész, amit itt látsz, nem a te munkád eredménye! – tör ki Alise.

Ez volt az a pillanat, amikor gondoltam, hogy én elbúcsúzom, mert hát, hogy is mondjam, nem nagyon volt kedvem ezt a felfokozott vélemény-összekülönbözést tovább hallgatni. Na meg, valljuk be, semmi közöm sincs hozzá.

– Elnézést, Nenee, én mennék, sok dolgom lenne még, és hát...

– Jó, semmi baj, vidd a gépem! – mondja Nenee. Látszik, hogy szeretne velem foglalkozni, de az egész figyelmére szüksége lesz az anyjával folytatott harcban. Elindulok vissza, és hagyom, hogy Alise tomboljon a lányával.

Alise Doorty, a Keleti Föld Kormányzóasszonya!

A harmadik nő.

– Hihetetlen vagy anyám, hallod egyáltalán, amit beszélsz? – szinte kiabálja Nenee az anyjának.

– Te sehol nem voltál még akkor, amikor én ezt a birodalmat építettem! Sehol! Ha valaki hihetetlen szemtelen és hálátlan, az te vagy! Ezt nagyon vésd az eszedbe! – magyarázza Alise igen mogorván és kegyetlenül.

– Te előtted mindenki csak szolga vagy rabszolga, de legjobb esetben is csak a céljaidnak előre lendítője! Te egyáltalán a lányodként tekintesz rám?

– Soha nem azt csinálod, amit én akarok, és amit kell! Így hogy tekintsek rád?

– Látod, igazam van. Csak az van, amit te akarsz. Miért nem próbálsz már kicsit túl is látni azon, amit te akarsz? Hogy lehetsz ennyire önző? Én nap mint nap azon dolgozom, és minden pillanatban azon vagyok, hogy jobb legyen nekünk. Nemcsak nekem, hanem neked is, apámnak is, bár őt szinte soha nem látom. Egyszer is gondoltál már arra, hogy másnak tegyél jót az életedben? – kérdezi szinte sírva Nenee, érzelmektől túlfűtve és érzelmi nyomás alatt.

– Nekem nincs senki olyanra szükségem, aki a célom ellen van. Eltaposom azt, aki kicsit is veszélyezteti a jövőmet. És hogy mondhatsz olyat, hogy nem lányomként tekintek rád?! – mondja Alise, akinek csak most esett le Nenee pár mondattal előbbi kérdése. – ...A lányom vagy, és az is maradsz! Én meg az anyád vagyok, és az is maradok. A lánynak meg teljesítenie kell az anyja akaratát, ez mindig is így volt.

– Szörnyű egy igazság, amibe bezárod magad.

– Egyszer majd megérted...

– Mit? Azt, hogy nem szeretsz? – veti oda hirtelen Nenee.

– Na, tűnj el a szemem elől, és tedd a dolgod! – ordítja Alise, és a karjával mutatva kizavarja a lányát.

Nenee kis híján sír. Alise az anyja, a maga módján azért csak szeretheti, de egy olyan törékeny és kedves lelkű nő, mint Nenee ezt katasztrófaként éli meg. A tízesek világában is vannak anomáliák. Úgy látszik, talán senki nem kivétel.

Én közben visszaérkezem oda, ahol a pár órája zajló harcok nyoma még mindig ugyanúgy látszik, és azonnal vissza is idézi bennem azokat a szörnyű és feszült pillanatokat. Lassan sétálok az emberek és épületek között. Mindenki végzi a feladatát, szorgos emberek hada építi újjá a helyet. Ahogy sétálok, két épület között meglátok egy nőt elgondolkozva ülni.

Arial! A negyedik nő

Ahogy odamegyek hozzá, látom, hogy Arial az. Elgondolkozva, egyedül ül, és bámul maga elé.

– Helló! – ülök le mellé.

– Helló! – biccent.

– Úgy hallottam, derekasan harcoltál – próbálom megdicsérni, vagy legalábbis kimozdítani a gondolataiból.

Látom a nyakán a 13. osztály jelét foszforeszkálni. Eddig föl sem tűnt.

– Tettem, amit mindenki más is megtett volna.

– Miért jöttél velünk? Bármikor elmehettél volna. Bárhová. Velünk jöttél, vállaltad a veszélyt, és akár azt is, hogy meghalsz. Miért? – kérdezem. Arial föláll, és rám néz.

– Az én életem tele volt veszéllyel. Néha tehetek olyat, ami talán jó is – mondja elgondolkozva kicsit, és mintha szomorkás is lenne.

– Kíváncsi lennék az életedre, Arial! – mondom neki tényleg őszintén, mert van benne valami, ami egyrészt megrémiszt, másrészt pedig arra buzdít, hogy közelebb kerüljek hozzá.

Arial lassan ellépdel tőlem, majd, mintha meggondolná magát, visszafordul.

– Most nem megfelelő az idő, és talán nem is lesz az soha. Te jó ember vagy, Ree. Nem kell olyan dolgokba keveredned, amilyenekbe, ha tudnád milyenek, akkor nem akarnál! – mondja a nagyon talányos mondatát, amit értek is, meg nem is. Ezután megfordul, és távolodik tőlem. Pár lépés után mintha mégiscsak meggondolná magát, ismét hátrafordul. – Ha lesz alkalmas idő rá, egyszer átbeszélhetjük talán az én életemet is, de akkor én is sokat fogok kérdezni tőled – mondja, majd ezután végleg elfordul, és elmegy a dolgára.

Nézek csak utána, ahogy a két épület között végigsétál távolodva tőlem, majd a végén jobbra fordul, és már nem látom. Igen érdekes nő. Talányos. De azt érzem, hogy nem kell félni tőle, most velünk van, és szívvel-lélekkel mindent megtesz azért, hogy beilleszkedjen. Kérdés, hogy meddig szolgálja az érdekeit. De most nem nagyon van kedvem ezzel foglalkozni, pláne, hogy Markónak igen megtetszett. Foglalkozzon vele ő!

Amy! Az ötödik nő.

Ahogy így gondolkozom magamban, a másik oldalról leül mellém Amy. Megijeszt, úgy lopózott mellém, hogy meg sem hallottam. A két épület között az egyik irányba Arial távozott, a másik irányból meg Amy lepett meg.

– Mit csinálsz itt, Ree?

– Csak Ariallal beszélgettem – magyarázom. – Valami új hír? Minden rendben? – kérdezem.

– 1792 túlélője van az ellenségnek. Ebből 1214 sérülést szenvedett. Várhatóan mindannyian túlélik. A lezuhant harminc SA-24 típusú, harci besorolású fregattból kisebb ráfordítással huszonkét darab egy héten belül üzemképessé tehető. Hét darab két-három hét alatt, komolyabb szervizelés után szintén. Egyet pedig nem érdemes javítani. A vadászgépek – egy kivételével – jelen pillanatban is üzemképesek – sorolja Amy, dekára pontosan.

– Ez jó. Ezek még igen jól jöhetnek később.

Amyre nézek, majd beledőlök fejjel az ölébe. Amy egy kicsit hezitál, majd megsimogatja a fejemet. Fogalmam sincs, mi lenne, ha nem találkozom akkor Amyvel ott, abban a nagy csarnokban. Amy az életem része, ha ő nem lenne, olyan lenne, mintha hiányozna a fejem. El sem lehet mondani mennyire sokat jelent az ember számára, amikor tudja, hogy van, akire számíthat, hogy valaki az élete minden pillanatában figyel rá, és bármi történik is, ő akár az életét is kockára téve mindent megtenne, hogy segítségére legyen. Ő Amy. Ő az én Amym.

2. Nézzünk előre!

Eddon Bitt Kormányzót Kessy mosolytól rogyadozó arccal várja. Amikor belép a nappaliba, szinte szalad felé, és a karjaiba ugrik, mint egy párduc.

– Hiányoztam? – kérdezi a Kormányzó, karjaiban tartva és magához szorítva.

– Hát, az attól függ – mondja huncut arckifejezéssel Kessy.

– Attól függ? – kérdez vissza elkerekedett szemmel, de mókásan a Kormányzó. – Na, majd jól elverem a feneked! – mondja, és finoman rápaskol Kessy hátsójára.

– Áúúú! – sikít egyet Kessy, mint aki azt demonstrálja, mennyire nagy fájdalmat okozott neki, és mennyire odavan az ütéstől. – ...Hát mit képzel urasága, hogy meri megütni a ház asszonyát?! Nagyon úgy érzem, hogy ez bizony hancúrmegvonást fog eredményezni, na, nézzük csak, egy hétig – mondja Kessy, de máris menekülve szalad, nyomában a Kormányzóval.

– Na, majd adok én neked egy hetet!

Körberohan a hatalmas nappaliban, mikor a Kormányzó csak elfogja.

– Ki sem bírnám az ölelésed nélkül – mondja komolyan, kicsit lihegve Kessy, és megcsókolja a Kormányzót.

– Te vagy a legjobb dolog az életemben – mondja a Kormányzó.

A Kormányzó már jóval megérkezése előtt, megjelölt időpontban kérette a Parancsnokot és Ninát, akik hirtelen megjelennek a nappaliban a Kormányzó előtt virtuális képben, miközben épp Kessyt csókolgatja.

– Khm – köhint egyet a Parancsnok. – Elnézést, Kormányzó, talán később lenne alkalmas?

A Kormányzó felnéz, és azonnal rendbe szedi magát, Kessy huncutul kuncog, ő neki nem sürgős, de szép lassan kisétál a nappaliból.

– Dehogy, pont jókor, csak kicsit... – mutat Kessy hűlt helyére, aki addigra már elsétál, magyarázni akarja, hogy jól elvoltak, és nem annak látszik ez a helyzet, aminek éppen mégis látszik, de ezzel csak belekeveredik a mondatába. Na, ilyenkor van az, hogy Eddon Bitt nem az az igazi Eddon Bitt. Persze pár másodperc, és már össze is szedi magát, majd lányos zavarából szinte azonnal magára ölti saját Eddon Bittes arcát – ...Na szóval, akkor... a lényeg, hogy úgy látszik, minden a legnagyobb rendben van.

– Van némi veszteségünk, de... – kezdené a Tekk Gore Parancsnok.

– Kicsit konkrétabban, hány gépet vesztettünk? – kérdezi Eddon Bitt, miközben leül egy székbe.

– 59 darab SA-24 harci fregattunkat és 195 darab vadászunkat lőtték le – mondja a pontos számot Nina.

– Hát... – mérlegeli fanyar képpel a Kormányzó – ...Ha jobban belegondolunk, lehetne rosszabb is. De most akkor gőzerővel nekiállhatunk a gyártásnak? – kérdezi, és egyben állítja a Kormányzó, majd Ninára tekint.

– Igen, uram. Az SA-25 gyártás gőzerővel dübörög – kezdi Nina.

– A pénzt megkaptuk Vakka Lome Királytól.

– Igen, uram, láttam. Szerencsére területi problémánk sincs azóta, hogy a Boulder család összeolvadt a Bitt családdal – mondja mosolyogva Nina. – Az engedélyével, azonnal elkezdtük több könnyű szerelőcsarnok felhúzását, illetve elindítottam a legújabb FSA-21-es vadászok gyártását, aminek a technikai korrekciói még zajlanak.

Egyedül a cirkálók körül érzek némi problémát.

– Mi problémája van ezzel, Nina? – vág a szavába a Kormányzó.

– Még nincsenek teljesen felkészítve a gyáraink a nagy birodalmi hadihajók gyártására. A technológiák a régiek még. Az új rendszerek nincsenek átállítva itt sem. Ön említette, hogy a későbbiekben nagyszámú birodalmi cirkálót kell majd gyártanunk. De költséghatékonyabb lenne, ha először a rombolókra frissítenénk fel a legújabb technológiáinkat, és csak azután gyártanánk a cirkálókat.

– Na és ha én először két csatahajót akarok? – kérdezi a Kormányzó, és kivételesen nem parancsol, tőle egészen szokatlan módon.

– Csatahajót? – kérdez vissza meglepetten Nina, mert hiszen ő kicsiben gondolkozott volna. A sorrend romboló, cirkáló és csatahajó. Az ő olvasatában nem kellene mindjárt a legnagyobbal kezdeni.

– Igen, pontosan. Akarok két akkora hadihajót építeni, ami az egész galaxisban a legnagyobb lesz – magyarázza Kormányzó.

– Nos, kezdhetjük ezzel is, csak ez időigényes lenne.

– Azt mondta legutóbb, hogy csatahajó volt a legutolsó hadihajónk, amit készítettünk.

– Igen, uram, így van.

– Akkor nem az lenne ésszerű, ha azzal kezdenénk?

– Ez egy... egy kicsit bonyolultabb azért ennél – szabadkozik Nina.

– Á, engem nem érdekel, hogy csinálja. Csinálja, ahogy akarja! A lényeg, hogy egy fél éven belül akarom azt a két csatahajót! – parancsolja régi formájában a Kormányzó

– De, uram, fél év alatt a hajtóművek technológiai fejlesztése sem lesz kész, nemhogy két komplett hadihajó!

– Azért van Ön, Nina, hogy majd megoldja – mondja Kormányzó.

– Na, jó! Látom, kezdődik minden elölről – mondja lemondóan Nina.

– Nina, háború van, az nyer, aki gyorsabb és erősebb.

– Tudom, uram, de még mindig nem tiszta számomra, hogy mi a cél – kérdezi Nina.

– Uram, Ön arra számít, hogy hadihajókkal támadják megint a Nyugati Földünket? – kapcsolódik be a beszélgetésbe Tekk.

– Nem, egyelőre biztos, hogy nincs több a közelben. Jó pár hét vagy talán hónapba is beletelik, mire képesek lennének újabbakat ideirányítani.

– Akkor nem értem – mondja a Parancsnok. – Miért akar csatahajókat?

– Most először is feltöltjük magunkat modern fregattokkal és vadászokkal – magyarázza a Kormányzó.

– Az a csatahajókkal szemben lehet, kevés lesz, ha ismét meglepnek a Mynodis vizein – mondja Tekk.

– Nem mernek ezek után lejönni, még akkor sem, ha egy tucatnyi lesz is belőlük. Tudják, hogy amennyi időt ők a szervezkedésre vesztegelnek, én pont annyi időt fordíthatok az újabb és modernebb vadászaim számának növelésére és hadrendbe állítására. Na de ha mégis lejönnének, akkor egytől egyig mindet levadásszuk, Parancsnok.

– Jó, de kint az űrben elállhatják a kereskedésünk útját, és lekapcsolhatják a szállítmányokat Vakka Lome felé.

– Egyrészt, nem tudják, hogy mi kereskedünk vele. Másrészt, ha mégis megtudnák, akkor sem tudják az egész Mynodist körbevenni. Nekünk meg van időnk. Legyártogatjuk a megfelelő vadászokat, fregattokat, és elég csatahajót. Majd szépen kimegyünk az űrbe, és szétlőjük az egész bagázst – mondja Kormányzó, és nevet egyet. – Egyre jobban azt érzem, hogy ez nem a Mynodisről szól, és nekünk lassan a figyelmünket az űrre kell koncentrálnunk.

– Akkor, ha jól értettem, a prioritás most mégis a SA-25 és az FSA-21 – egyezteti Nina a helyzetet.

– Igen, most egyelőre. Természetesen, ha van rá kapacitás, kell az a két csatahajó, de ezzel kapcsolatosan még egyeztetünk – mondja mosolyogva a Kormányzó.

– Uram, elfelejtettem mondani, hogy üzenetet küldött Ree Vox. Szeretne beszélni Önnel, van számára egy ajánlata.

– Hm – gondolkozik el a Kormányzó. – Gondolom, be akarja cserélni a hadifoglyokat. Okos az a kis gladiátor! Tetszik nekem ez a gyerek! – magyarázza a Kormányzó, sunyin mosolyogva.

3. A megsértett kiemelt

Amy elment, nem sokkal azután, hogy a fejem simogatta, és jó esetben is csak ma térhet vissza. Amit kellett, megbeszéltünk. Én azt gondoltam, nem fog visszaérkezni, de Amyre lehet számítani. Pontos, mint mindig. Mosolyogva nyugtázta érkezését hozzám.

Az összehívott helyzetelemzésre Amy érkezése után már csak Iron Parancsnokot várjuk, aki éppen intézi Alise Kormányzóasszonnyal az összeköttetést, hogy ő is jelen lehessen a megbeszélésen.

Az irányítóterem némi változáson ment át, de a legtöbb háromdimenziós domborzati kijelző, a hírjelző, a virtuális tábla, ami egyrészt mutatja a Centrális és a Keleti Föld Birodalmi katonai műsorában a híreket, a helyzetjelentést és az esetleges támadásokat, illetve több hírműsor is be van állítva, a falakra vetítve, amik folyamatos tájékoztatást adnak a helyzetről. Hang nem kell, de a képek magukért beszélnek; ha valami fontos, akkor úgy is oda tudunk rá figyelni.

A Barát és Tito kicsit hátrább ül Doudyval és Teóval. Az asztalhoz most érkezett

Amy, Nenee és See mellett, tőlük jobbra áll Goeg Professzor, és mellette én. A virtuális körasztalnak a közepén, a környék domborzati képe van kivetítve, illetve mindenki előtt egy virtuális tábla, ahol See és Nenee is az ujjaival keres valamilyen adatot.

– A kormányzóasszony nem ér rá pillanatnyilag, később majd csatlakozik hozzánk, nyitva hagytam neki a csatornát – érkezik át a másik teremből a Parancsnok, és megáll velem szemben, Amy mellett.

– Jellemző! – jegyzi meg lemondóan, fanyar arccal és kézlegyintve Nenee, aki még mindig a táblát olvassa, csak akkor hagyja abba, amikor elkezdek beszélni.

– Akkor kezdjünk bele! – kezdem el én az egész megbeszélést. – Azért gondoltam a Parancsnokkal, hogy tartsunk egy órás megbeszélést, hogy összegezzük a mai napi történéseket, mert nagyon fontos látni, hogy mi történt, és mi történhet még. Erre vonatkozóan szükséges döntéseket kell hoznunk és jövőre vonatkozó stratégiákat kidolgoznunk. Ezért lett volna jó, ha Alise Kormányzóasszony is jelen van.

– Látványosan hidegen hagyja az ilyen, elnézést kérek a nevében is – mondja Nenee még ugyanazzal a lemondó, kicsit cinikus arckifejezéssel. – Szeret az utolsó lenni, mert így fontosabbnak tűnik. De végeredményben talán az ő szava kevésbé fontos, mint a Parancsnok döntése. Ő viszont itt van a köreinkben – mondja Nenee, és ránéz.

– Nos, azért ez nem teljesen így van, de köszönöm – mondja a Parancsnok.

– Három téma végére kellene valamilyen szinten pontot tennünk, és közben alaposabban átnézni, átbeszélni. Az első, hogy a háború kirobbanása óta eltelt időben a Keleti Földön történt harc milyen eredménnyel zárult, és abból mi az, amit ki lehet hozni. A második, hogy a háború milyen hatással van Keleti Földre a jövőt tekintve. A harmadik pedig az, hogy milyen teendők és javaslatok vannak arra vonatkozóan, hogy rövidtávon mit tegyünk, illetve hosszútávon milyen stratégiai célokat kellene megvalósítanunk azt figyelembe véve, hogy Eddon Bitt nyilván nem adja meg magát, és a háború akár hetekig, hónapokig is eltarthat.

– Vagy évekig! – szúrja oda Goeg Professzor, mire mindenki ránéz.

– Kezdjük az elején – veszem vissza a szót, mert láthatóan senki nem akar beszélni egyelőre. – Ma, csupán pár perc harc eredményeképpen a harminc SA-24 és harmincöt FSA vadász hatalmas károkat okozott, mielőtt szerencsékre, és a stratégiánknak köszönhetően lezuhantak, és a többi gép ezt látva visszavonult. A harcnak a technikusok és elemzők adatai alapján 1792 túlélője van. – Ezt úgy mondom, mintha valóban így lenne, de én csak Amy szavait ismétlem, vagyis lódítok, mert egy technikussal sem beszéltem, és egy elemzőt sem kérdeztem semmiről. De amit Amy megmond, az pontosan úgy is van. Amy nem téved soha. Majd folytatom. – Ebből

1214 sérülést szenvedett. Várhatóan mindannyian túlélik. A lezuhant harminc SA24 típusú, harci besorolású fregattból kisebb ráfordítással huszonkét darab egy héten belül üzemképessé tehető. Hét darab három hét alatt, komolyabb szervizelés után szintén üzemképessé válhat, a maradék egyet nem érdemes javítani. A vadászgépek – egy kivételével – jelen pillanatban mind üzemképesek. Arra gondoltam, hogy esetleg ezeket a hasznunkra lehetne fordítani egy Eddon Bitt-tel való egyezkedés során – vetem fel a többieknek, és körbenézek, ki mit gondol a dologról.

– Ez nem is buta gondolat – bólogat elismerően Goeg.

– Talán pár hetet ki lehetne csikarni belőle, amíg mi is rendbe szedhetnénk magunkat, és felkészülhetünk – magyarázom tovább, mert jólesik az elismerés.

– Vagy akár egy-két hónapot – egészíti ki See.

– Ha ügyesek vagyunk, akkor akár egy évet is – helyesbít Goeg.

– Miért nem próbáljuk meg most? Míg friss a dolog – javasolja a Parancsnok.

– Jó, legyen, hívjuk fel! – mondom, és máris intézem a hívást.

Legalább másfél perc telik el, és nem fogadja a hívásom. Megmondom őszintén, ez egyrészt rossz, másrészt meg jó. Először is, túl lehettünk volna rajta, és legalább láthattuk volna, hogy mit gondol a Kormányzó. Másrészt viszont jó, mert így ő fog majd visszahívni, addig meg van időnk még gondolkozni, hogy hogy tálaljuk neki a dolgot.

– Ez akkor így marad, ha nem jelentkezik később, megpróbálhatjuk újra – mondja a Parancsnok.

– Jelentkezni fog – mondja könnyeden Goeg.

Goeg Professzor a szememben igen hiteles ember, és minden mondata valahogy úgy érkezik meg, hogy azzal, ha akarnék, sem tudnék szembe szállni. Valahogy elhiszem, vagy inkább tudom, hogy igaza van. De nem akarok ezen elidőzni, mindenki hallotta, amit mondott, jobb, ha továbblépünk.

– Az összes hír arról szól most, hogy Eddon Bitt nyert. A Centrálist védő birodalmi cirkálót kiüldözte az űrbe. Arról, hogy mi itt viszont nyertünk, szinte alig beszélnek. Szerintem a mi szempontunkból pedig ez lenne a lényegesebb és inspirálóbb. Mindenesetre a Kormányzó biztosan nem fog megállni, és nem hagy addig békét, amíg nem nyer, vagy el nem vérzik. A kérdés az, hogy mennyi támogatás érkezik a következő hetekben, illetve, hogy Eddon Bitt mekkora sereget tud gyártani magának ezen idő alatt. – Úgy gondolom, ennyi gondolatébresztőnek elég lesz.

– Az a helyzet, hogy most nem elég hetekben gondolkozunk – kezd bele Goeg. – Itt évekről van szó. A háború, pont abból kifolyólag, hogy megjelenik hirtelen egy birodalmi cirkáló, azt mutatja, hogy előkészített és kívülről támogatott harc volt. Valakinek az érdeke szolgálja úgy, hogy a Mynodison háború legyen. Azt nem tudni, hogy ez az érdek melyik irányból zuhant ránk, de fájdalmas tény, hogy a Centrális megsegítésére érkező birodalmi cirkáló kudarcot vallott. Ezután akár több hónapba is beletelhet, amíg kívülről elegendő Birodalmi erő gyűlik össze – na meg, hozzáteszem, elegendő kurázsi – ahhoz, hogy ismét lemerészkedjenek a légtérbe, a vizeinkre, és szembeszálljanak a Kormányzó addigra már igen hatalmasra duzzadó seregével. Akkor sem lepődnék meg, hogyha egy évig is eltartana ez a huzavona – fejezi be Goeg Professzor elgondolkozó arccal.

– Addig Eddon Bitt képes lesz megenni minket, ha nem tudunk nagyon gyorsan valahonnan hadsereget, harci gépeket szerezni! – Most gondolok csak bele abba, amit Goeg mondott, és ez így hirtelen igencsak kilátástalannak tűnik.

– Márpedig nekünk nincsenek gyáraink – reagál a szavaimra See. – Csakis külső forrásból lehet beszerezni.

– A Kormányzó nyilván nem ad el nekünk – mondom mosolyogva.

– Pontosan. Csakis a bolygón kívülről vásárolhatunk – egyértelműsíti a dolgot végül is Goeg Professzor.

– Vásárolni? – fortyan föl Nenee. – Ismeritek ti anyámat? Arra nem ad pénzt, hogy minimális szinten tartsam a gazdaságot. Én nem értek ahhoz, hogy mennyibe kerülnek ezek a gépek, de gondolom, nem két royal kredit az áruk.

Amy nem szólal meg most sem, ahogy eddig sem tette, de mindenki elé vetíti a

Galaxis gyáraiban jelen pillanatban hivatalosan és nyilvánosan is elérhető harci gépek listáját és árait. A helyzet az, hogy én sem tudtam, mi mennyibe kerül, de látva az árakat, leesik az állam.

– Ezek valós adatok? – kérdezem ámulva.

– Úgy látszik, igen – mondja a Parancsnok.

– Egy darab FSA-20 vadász 900 millió royal kredit? – olvasom hitetlenkedve. FSA-20 vadászgépek pont Eddon Bitt gyárának futószalagjáról gördülnek ki, és történetesen hozzáteszem, hogy pont ezek támadtak minket is nem olyan régen. Sőt, harmincöt darab még mindig odakint fekszik a porban.

– Igen és az is tény, hogy ez a széria nem is a legújabb – magyarázza a Parancsnok.

Tovább is lapozgatok, és nézem a többi vadászt, majd a harci fregattokat, és nem hiszek a szememnek.

– Ha egy ilyen harci gép ennyibe kerül, akkor el sem merem képzelni, hogy mennyibe kerül egy kisebb földterület!

– Hát, nagyjából ugyanannyi – mondja Nenee.

– Ha háború van, akkor a gépek viszik el a pénzt, ha nincs háború, akkor a földek és a városok – egészíti ki Neneet See.

– Miért, mennyibe kerül egy város? – kíváncsiskodom, mert ezek az árak tényleg kiborítóan magasak, bár nem szándékozom a közeljövőben vadászgépeket vagy harci fregattokat vásárolni.

– Ha egy működő várost akarsz megvásárolni, mint mondjuk ez, vagy – hol is születtél, Ree? – kérdezi hirtelen Nenee.

– Dokky városban – válaszolok kicsit meglepve.

– ...Szóval akkor, vagy ez a város, ahol most vagyunk, vagy Dokky azt nem lehet pénzben kifejezni. Talán egy olyan hadihajó, mint ami a Centrálist védte Eddon Bitt ellen, elcserélhető lenne egy működő városért – magyarázza Nenee, bár látom, ő sem tökéletesen biztos a dolgában. – ...Viszont egy nem működő, kihalt, magára hagyott várost... – pillant rám huncut mosollyal, hátha értem, mire gondol –, ...Szerintem meg lehet venni tízmilliárd royal kreditért.

Csak ámulok ezeket a számokon.

– Kinek van ennyi pénze, ez hihetetlen?! – mondom szinte csak magam elé.

– Például az anyámnak vagy Freedamának! – mondja Nenee, aztán megerősíti. – Igen, Drake Freedamának biztosan van. A kormányok mindegyikének van. Sokkal több is, mint az ember gondolná.

Én még mindig el vagyok hűlve és le vagyok akadva számokon, majd hirtelen eszembe jut, nem olyan régen a Parancsnokkal való egyeztetés a mostani és a régi állományról.

– Na és azt mondja, Parancsnok, hogy régen volt csak a Keleti Földnek 15.000 vadásza meg 3000 harci fregattja? – ámuldozok.

– Igen, de az jó régen volt. Szép szám. Én csak a hadi részét néztem. A fiskális és gazdasági dolgokhoz nem értek. Nem az én asztalom, de most látva a számokat, valóban elképesztő pénzösszeg, mert hisz akkoriban sem voltak ezek sokkal olcsóbbak – mondja Iron Parancsnok.

Kicsit eltértünk a lényegtől, és mindenki bele van feledkezve a harci gépek árainak a böngészésébe, amikor hirtelen Alise Kormányzóasszony jelentkezik be a megnyitott vonalon.

– Na, miről maradtam le? – kérdezi máris, unottan Alise.

– Egyelőre a gépeket elemeztük... – magyarázom, aztán hirtelen eszembe jut, hogy ezek egyáltalán nem is fontosak. – ...Még arról kellene beszélnünk, hogy mi legyen a rövid és a hosszú távú tervünk a jövőre nézve, mert a háborús állapot nem szűnt meg – próbálom vezetni tovább a megbeszélést, mire Alise természetesen nemtetszését fejezi ki.

– Már megint, mit dirigál ez a gladiátor itt? Nincs valami értelmesebb, valódi vezetőnk? Csodálom azt is, hogy mit keres itt, ki engedte őt be ide?! – kérdezi flegmán, de utasítóan.

Az már látszik, hogy nem vagyok a szíve csücske. Én az ő szemében egy senki vagyok. Legszívesebben megöletne, ha tehetné, legalábbis ezt olvasom ki a szemeiből, már amikor felém néz, mert még arra sem vagyok méltó, hogy rám nézzen, nem hogy a szemembe.

– Anya, vagy maradsz, és normálisan beszélsz, vagy menj, mert jobb is volt, amíg nem voltál itt! – mondja Nenee, már szinte unottan.

– Elnézést, Kormányzóasszony, de úgy gondoltam, hogy mivel az eddigi stratégiánkat Reevel együtt dolgoztuk ki, és eredményesen hajtottuk végre, a jövőbeli tervezetet is vele nézhetnénk át – magyarázza illedelmesen Iron.

– Ha felelősséget vállal érte, engem nem érdekel, kivel dolgozik együtt, Parancsnok. Csak ha majd nem jönnek az eredmények, ne jöjjön megbánó fejjel, mert én ugyan nem leszek megbocsátó! – mondja Alise még mindig utálatos modorban, majd hirtelen bejelenti, hogy jöttek hozzá, és mennie kell, amit mindenki egy „na

végre” sóhajtással nyugtáz.

Szólni inkább nem szól senki semmit, mert erre nem nagyon lehet mit mondani. Én legszívesebben kimentem volna a teremből. Na nem azért, mert sértve érzem magam... Ezeken én már régen túl vagyok, az életemben annyi mindenre megsértődhettem volna már. Megszoktam, hogy a tízesek más világban élnek, az ő életük másik síkon mozog, és aki az alatt van, azt még annyiba sem nézik, mint egy bogarat.

– Odanézzetek! Ree meg a Kormányzó van műsoron! – mondja Nenee, aki azonnal hangot is ad a kijelző mellé.

Deby jelenik meg, aki röviden ecseteli, hogy a hőn szeretett Drake Freedama a harcok kezdetén majdnem meghalt, és csak annak köszönheti életét, hogy én megmentettem. Majd bevágja a jelenetet, ahogy harcol, majd ahogy leszúrják, és ahogy lezuhan, majd végigmutatják, ahogy elkapom, és ahogy Titóval levisszük. Deby keres a privát vonalamon.

– Helló, Ree! Nézed a műsort? – kérdezi.

– Igen, épp azt nézi mindenki. Ez hogy került hozzád? Hogy lehet, hogy... – nem értem, ki vette ezt fel, és hogy került Debyhez.

– Tudunk találkozni? Azt mondták a Keleti Földön vagy, és eljöttem – magyarázza Deby mosolyogva.

– Te itt vagy a Keleti Földön? – kérdezem, bár nem túl barátságos emlékeim vannak Debyről.

– Itt. De inkább úgy mondanám, hogy a bejárat előtt vagyok. Ha tudnál fogadni, és csinálnánk egy riportot, örülnék neki – mondja, és mivel látja az arcomon, hogy a meglepettségtől és a múltból adódó automatikus ellenérzésem miatt nem tudom hova tenni, hozzáteszi: – ...Most segíteni jöttem....Tudod, megmentetted az életem! – mondja, és ahogy eltűnik előlem a virtuális kép, élő valójában lép be az ajtón.

– Először itt voltál... – mutatok a virtuális kép hűlt helyére. – Aztán meg itt – mutatok Deby élőben megjelent valóságos testére. – Deby, te varázsló vagy! – mondom neki, talán picit erőltetett mosollyal.

– Tudom, hogy nem voltam túl kedves a múltban, de szeretném helyreigazítani ezeket – mondja Deby, és mivel látja rajtam, hogy nem teljesen hiszek el neki mindent, hozzáfűzi: – ...Na jó, meg azért nekem is jó lesz, ha ebből szenzáció kerekedik. Márpedig ebből az lesz, Ree! – mondja mosolyogva, amiben van kicsi huncutság, de valami megnyugtató is, mintha változás szelei álltak volna be Debynél. Talán.

– Mi az, amit szeretnél pontosan, Deby? – kérdezem tőle kíváncsian, bár bevallom, még mindig úgy érzem, hogy keresnem kell, hogy hol van itt a csapda.

– Szeretném, ha megismernének téged. De nem csak úgy, hogy Ree Vox, a gladiátor, aki szórakoztat, hanem a valódi, értékes oldaladat akarom, hogy megismerjék. Azt a Ree Voxot, aki valóban vagy, és aki történetesen megmentette az életemet. Aztán, hogy ezek után ne tudjon soha senki megkerülni – magyarázza Deby.

Az a helyzet, hogy engem Deby megvett most ezzel. Őszintének hangzott, és nem volt benne, egy szemernyi szenzációhajhászás sem. Kicsit gondolkodnom kellene, de érzem, hogy igent fogok neki mondani, így odaszólok a többieknek.

– Jó, azt gondolom, hogy mára fejezzük be, majd folytatjuk – mondom nekik, akik egyértelműen megértik, sőt úgy látszik, örülnek annak, ami történik velem. – Na és hogy képzeled ezt pontosan? – fordulok vissza Debyhez.

– Most megy éppen műsoron, ahogy megmented a Kormányzót – hozzáteszem, nem is tudtam, hogy te mentetted meg. Ez még egy pár percig tart. Jó lenne, ha utána mehetne a riportod – magyarázza Deby.

– Na de mégis, mit fogsz kérdezni, meg én mit mondjak? – kérdezem, mert ilyen már korábban is volt, és azok nem kellemes emlékek.

– Az igazat, csakis az igazat – mondja Deby, és végigszaladunk a kérdéseken.

Alise igen gyorsan otthagyott minket a megbeszélés közepén, még mielőtt Deby megérkezett volna, mert érkezett hozzá valaki. Ez a valaki pedig nem más, mint Dalena Fergessen Szenátorasszony.

Alise, miután gyorsan bontotta a vonalat, Dalena be is lépett a nappalijába, és köszöntötte.

– Üdvözlöm, Kormányzóasszony! Köszönöm, hogy fogad – hajtja meg a fejét Dalena, ahogy meglátja Alise-t.

– Mi járatban, kedves Dalena? – kérdezi úgy, mint akit érdekel, persze közben minimálisan kiérződik, hogy annyira mégsem.

– Egy nagyon fontos, és bizalmas ügyben kerestem föl, kedves Kormányzóasszony.

– Parancsoljon, foglaljon helyet! – mutat az egyik ülő alkalmatosságra Alise.

– Köszönöm. Az egész Mynodis számára – hogy egyből a közepébe vágjak – az lenne a legszerencsésebb, ha minden menne a nyugalmas, régi, emelkedő pályán lévő kerékvágásában, és a béke, mint áhított állapot, soha meg nem inogna sehol – mondja Dalena.

– Béke? Na de mégis miről beszél? Megtámadták a Keleti Földet. Háborút kiáltott Eddon Bitt Kormányzó. Emberek életét követelő harcot szenvedtünk nem is olyan régen... És ez kinek köszönhető? Eddon Bitt Kormányzónak. Kedves Dalena, amíg az ember körme alatt szálka van, az addig szúrja, amíg onnan ki nem veszik – válaszol elég nagy elánnal, és hozzátéve azt is, hogy igen nagy alakoskodással.

– Ez igaz. Persze, érdemes lenne azt is megvizsgálnunk, hogy került az a szálka oda – veti közbe a Szenátorasszony, amire Alise egy pillanatra majdnem felpattan, de türtőztetve magát, épp csak a szeme rebbent egy pillanatra, aztán Dalena folytatja. – ...De most inkább arra lennék kíváncsi, hogyha egységesen mindenki a háborúra készül, és senki nem akar engedni, akkor egyértelmű, hogy végérvényes és sok áldozatot követelő, az egész Mynodisra kiterjedő háború lesz. Mi lenne, ha ehelyett minden Kormányzó elgondolkozna a békén, de legalábbis annak lehetőségén, hogy változtassanak a hozzáálláson, mert az egy út lehet a tárgyalóasztalhoz való leüléshez, ami akár tényleg békét is teremthetne?

– Ha egy robogó vonatot szeretne megállítani, akkor annak vezetőjét kell meggyőzni arról, hogy állítsa meg azt. Mert a rajta lévő utas vajmi keveset tehet róla – mondja némi csúsztatással Alise.

– Itt megint felmerül a kérdés, hogy ki az, aki vezeti a vonatot? De inkább azt mondja meg, ha Freedama Kormányzó és Eddon Bitt Kormányzó is békepárti lenne, akkor Ön is áldását adná rá? – kérdezi Dalena.

– Ha megfizet a tetteiért Eddon Bitt, elnézést kér az emberektől a sok általa okozott halálért és nyomorúságért, és aláveti magát egy bolygó által kinevezett semleges bíróság döntésének, akkor meggondolnám – magyarázza Alise olyan módon, mintha ezzel ő lenne a világon a legkegyesebb és legigazságosabb ember.

– Értem – mondja Dalena, aki pontosan érti és érzi is, hogy ez a válasz mit és mennyit ér.

Alise jó politikus, és rafinált vezető. Nemhiába lett Kormányzó. Dalena még bizonyára sokáig kérdezgetné, amikor is hirtelen érdekes dologra lesz figyelmes. A nappali falán lévő hatalmas kivetítőn Deby jelenik meg, és Drake Freedama Kormányzó megmentéséről mutat be egy videóanyagot.

– Van még valami nagyon fontos? – kérdezi közben Alise.

– Felhangosíthatjuk, kedves Kormányzóasszony? – mutat a képre Dalena.

Alise utasítja a virtuális kivetítőt, hogy hangot is adjon, és együtt hallgatják és nézik, ahogy a Kormányzó leesik a szikláról a szakadékba, és ahogy megmenekül. Deby jelentkezik be aztán, hogy személyesen fog tudósítani a Keleti Földről, és Ree Voxszal készült interjút fog sugározni élőben, pár percen belül.

– Hogy mindenhol ott van ez a kis senkiházi gladiátor! Nem hiszem el! – méltatlankodik Alise.

– Én azt hiszem, hogy akkor megköszönöm a kedves fogadtatást, és ha bármi változás történne, keressük egymást. Kicsi a világ, nem tudni, mikor és miért, kedves Kormányzóasszony – mondja Dalena, és meghajol.

– Természetesen én bármikor állok a rendelkezésére, kedves Szenátorasszony.

– Még egy dolog. Segítene, hogy éppen most hol tartózkodik Ree Vox? Van vele egy kis ügyem.

Alise érdekes tekintettel néz rá, de aztán nem foglalkozik vele, hisz az ő dolga, mit akar egy senki gladiátortól.

– Természetesen, kinn a szolgálók segítenek, és el is viszik Önt, csupán pár percre lehet a kormányzói palotától.

– Nagyon szépen köszönöm – mondja Dalena, majd ismét meghajol, és máris indul tovább.

A háború első becsapódó hulláma utáni napon hirtelen rengeteg dolog történik.

Debyvel végigvettük a kérdéseket, és azok alapján picit nyugodtabb vagyok, mert megbizonyosodtam, hogy Deby jót akar. Persze csak akkor leszek igazán nyugodt, ha végeztük, mert azért, bevallom, tartok tőle. A riporterek megbízhatatlanok, attól, hogy megbeszélünk mindent, még kérdezhet mást is.

Aztán lemegy a videó, és Debyt kapcsolták élőben. Bejelentkezik, és elmondja a formaságokat, hogy hol van, és hogy most ezek után velem élőben sikerült találkozni, és akkor máris nekem szegezi az első kérdését, mint ahogy mondta is, élő adásban.

– Ree! Én legalább százszor végignéztem ezt a felvett anyagot, és valahányszor ahhoz a részhez érek, amikor elkapod a Kormányzónkat, és megmented ezzel az életét, mindig végigszalad a hideg a hátamon. Ha akkor nem vagy ott, talán most nem élne Drake Freedama Kormányzó. Mit éreztél akkor, ott, felfelé mászva a szakadékban? – kérdezi nagy nyomatékkal Deby.

Mivel minden kérdését elmondta előre, ez is szerepelt köztük. Így, bár nem sok időm volt átgondolni, sokat segített legalább az, hogy tudtam, ezt fogja kérdezni.

– Nem emlékszem pontosan, de azt hiszem, hogy nem gondoltam semmire, csak arra, hogy minden figyelmemmel és erőmmel megmentsem azt az embert. Gyorsan kellett döntenem, és azonnal cselekednem. Szerintem a helyemben mindenki ezt tette volna. De ez nem csak az én érdemem volt. Szerencsén is múlott, és bizony, akik ott voltak, mind segítettek... – folytatnám, hogy ki, de Deby belém fojtja a szót. – Vagyis ott volt az Unilux aréna valamennyi gladiátora?

– Igen, lenn vártak, és biztosították a terepet, hogy... – megint belém fojtja a szót.

– Te voltál a vezetőjük, vagy parancsnokuk – nem tudom a helyes kifejezést –, de a lényeg, hogy te vezetted őket, igaz?

– Igen, így igaz.

– Akkor azt is megtehetted volna, ha utasítod őket, hogy hagyjátok ott az egész harcoktól nyüzsgő területet, és az ellentétes irányba, elegánsan távozzatok.

– Nos, megtehettük volna – kezdek bele, majd eszembe jut, hogy valóban arra ment a buzdítás, hogy ez történjen, amíg oda nem értem, de ezt nem akartam, és nem is mondtam – ...Viszont egységes szándékkal eldöntöttük, hogy segítünk, és megmentjük azokat, akiknek szükségük van segítségre, ha kell, harcok árán is.

– Én úgy tudom, hogy nem olyan régen Drake Freedama fiát, Dessio Freedamát is megmentetted.

– Húú... igen, de ez már hetekkel ezelőtt volt, egy portya – tulajdonképpen az első portyám alkalmával.

– Te akkor lassan magadénak tudhatod a „Megmentő” nevet. Először Dessio, majd a Kormányzó, aztán megmentesz engem is... – kezdi sorolni Deby, mire hirtelen, pár igen gyors lépéssel a semmiből, ott termett Dalena Fergessen Szenátorasszony is, és beleszól a riportba.

– Na és, csak hogy én is beleszólhassak, megmentett akkor ott, engem is. Köszöntök minden kedves nézőt! – mondja Dalena, mialatt a vállamon nyugtatja az egyik kezét, a másikkal pedig int a nanokamerába. – Valóban egy igazi megmentő, és még azt is hozzávehetjük – amit személyesen a Keleti Föld Birodalmi Parancsnoka, Iron Nory erősített meg –, hogy a tegnap lezajló első hullámban is Ree éles eszének és jó döntéseinek köszönhetik a legtöbben az életüket – fűzi hozzá Dalena.

– Hát azért ott többen is voltunk, akik szintén megérdemlik, ho... – persze Deby most sem hagyja, hogy befejezzem.

– Hadd kérdezzek Öntől is, kedves Szenátorasszony, egy kérdést: Mit érzett, amikor ott, az Arénában az állig felfegyverkezett harcosok az életére törtek és fenyegetőztek? – kérdezi Deby igen ügyesen terelve a szót arra, amit hallani szeretne.

– Amikor az ember egy ilyen helyzetbe kerül, akkor először nem is érti, hogy kerülhetett bele, aztán egy jó adag félelem fut át az agyán, és mert erős, várja a halált.

Akkor, ott meg voltam győződve, hogy vége az életemnek – mondja Dalena, amit én nem tudok ellenőrizni, hogy valóban igaz lehetett-e. – Na de én most búcsúzom a kedves nézőitől, és hagyom, kedves Deby. Elnézést, hogy beleszóltam – mondja Dalena, és integetve kilép a kamera látószögéből mellőlem, de látom, nem megy túl messzire.

– Én is ott voltam, és bevallom, hogy az egész testemet átjárta a félelem amikor jöttél, és megmentettél. Így aztán valóban kiérdemelted a „Megmentő” nevet!

– Csak azt tettem, amit tennem kellett. Bárki megtette volna a helyemben.

– Ebben nem lennék én olyan biztos, de mindenesetre te voltál ott, és már több ízben: a Kormányzó családja, a Szenátorasszony, a Keleti Föld tízesei és jómagam is neked köszönhetjük az életünket, te „Megmentő”! – most már szisztematikusan használja lassan ezt a szót rám, és lassan kezdem zavarónak érezni. – Azt hallottam, hogy a Keleti Föld nemcsak hogy neked köszönheti a gyors megmenekülését, hanem a jövőben is számítanak rád és a csapatodra – legalábbis nekem a Parancsnok ezt mondta. Igaz ez? Számíthatnak rád az emberek?

– Ha megbíznak bennem, akkor egyértelmű, hogy igen. Amíg nem találunk jobbat, addig teszem a dolgom.

– Nagyon úgy fest, nem találunk, és nemcsak azért, mert még valahol bujkálna az, aki helyettesíteni tudna téged, hanem mert nincs – mondja Deby mosolyogva, amire reagálnék, de ő egyszerűen csak lezárja a beszélgetést. – Én pedig köszönöm Ree

Voxnak, hogy a rendelkezésünkre állt, és minden nézőnek, hallgatónak, hogy követték a műsoromat...

Deby még egy sor köszönetet mond végig percekig, amit én csak állva hallgatok, és azon gondolkozom, hogy ez most így jó vagy nem jó. Aztán, mikor befejezte, belém karolva arrébb húz, és kicsit sétálunk.

– Ree, most kaptam vissza a jelentést, hogy ezt most 45 milliárd ember látta – mondja izgatottan, de amikor látja az arcomon, hogy nem vagyok képben, akkor tovább mondja. – Szóval neked fogalmad sincs, hogy ez mit jelent. A Mynodison a tízesek közül minden második ember hallotta, és ha a statisztikák nem hazudnak – márpedig nem szoktak –, akkor nagyjából két napon belül ilyen arányú első látás és hallás után a nézettséged akár 95% is lehet.

– Értem – mondom neki színtelenül.

– Dehogy érted, Ree! Figyelj rám! Ez egy kisebb hatalom, én mindig az igazat mondom a nézőknek – mondja, mire rápillantok felhúzott szemöldökkel, amit persze azonnal észrevesz, és mosolyogva korrigál. – Jó, pici színt is beleviszek néha... De a tényeket szeretem vinni az emberekne,k és ezt tudják. Vagyis innentől mindenki tisztába kerül azzal, hogy te létezel, és te vagy a „Megmentő”. Ree, tudod ez mit jelent?

– Mit? – kérdezek vissza, mert értem, hogy mire akar kilyukadni, de egyrészt annyira nem is mozgat meg, másrészt meg fura pont tőle hallani ezeket.

– Azt, hogy ha akarod, innentől megváltozik, sőt már meg is változott az életed – magyarázza Deby.

Sok buta válasz jut erre az eszembe, de inkább nem akarom elkomolytalankodni, így inkább csak egyszerűen válaszolok neki.

– Én csak az akarok lenni, aki vagyok.

– Erről beszélek. Innentől sanszos, hogy meg is teheted – magyarázza, mire odajön az egyik segítője.

– Drake Freedama már negyvenhatszor keresett, állítólag őrjöngő üzeneteket küldött, vissza kellene hívni – magyarázza a segítő.

– Jó! Köszi, hívom – mondja, és mosolyogva vissza fordul hozzám. – Kezdődik! Akkor lássuk, mit akar! – mondja, majd ott előttem azonnal hívja a Kormányzót.

Alig csörgeti a Kormányzót, azonnal be is ugrik a képbe, igen fanyar, mérges, de egyben elkeseredett érzelmi együttessel az arcán. Dalena Szenátorasszony valóban nem ment messzire, mert pár méterre tőlünk álldogál, és türelmesen vár, hogy befejezzem Debyvel a beszélgetést.

– Mit képzel magáról, maga kis firkász?! – kezdi kirobbanó beszédét a Kormányzó, akit még soha nem láttam ennyire kikelve magából.

– Én is szeretem Önt, kedves Kormányzó! – kezdi pimaszul, majd folytatja. – ...Na és persze köszöntöm is.

– Azonnal kiáll, és visszavonja az egész hazugságát! – mondja, és kicsit elgondolkodik, és talán egy fokkal visszavesz a vehemensségéből. – ...Majd azt mondja, hogy tévedett, és csak azért mondta, hogy a nézettségét növelje!

– Kormányzó, nem állítok hazugságot. Azért is mondtam és adtam adásba az igazságot.

– Hogy képzeli, hogy a személyiségi jogaimat megtiporva ellopja ezt a felvételt, ami az egész életemet befolyásolhatja! – kezd bele még mindig vádlón és támadó hangnemben a Kormányzó. – Ha nem vonja vissza, akkor megteszem a megfelelő lépéseket és eltiprom, mint egy férget!

– Ha ilyen fenyegetőzések helyett utánajárt volna, akkor tudhatná, hogy minden jogszerű volt.

– Milyen jogszerűségről papol itt nekem, ez egy titkosított adat! Minden hivatalos személy, és akinek módjában áll, azokról készült életvitel-videó titkosított, és senki nem használhatja fel. Annak feltörése kivégzéssel jár. És ha rajtam múlik, még ma meg fog történni Önnel, ha nem vonja vissza! – fenyegetőzik a Kormányzó.

Én akkor tudtam meg, hogy mit jelent ez az életvitel-videó. Főként a tízeseknél elterjedt módon, minden magát valamire tartó személy, politikus, Birodalmi parancsnok, vagy hivatalnok, de akár egy gazdagabb ember is tulajdonképpen az egész életét rögzítheti nanokamerák segítségével éjjel-nappal. Ezt, hogy ő később mire használja, az ő dolga. Ha politikus, akkor idézhet előző mondataiból, vagy történéseket mutathat, egyszóval, ez lehet igen pozitív is az adott személy számára. Viszont az ember az életének minden napján – pláne minden percében – nem igazán tud topon lenni, ezért ezeket a felvételeket félórás bontásokban egy központi tárolóban, titkosítva tárolják, amit csak az adott személy tud lehívni, a saját maga azonosításával. Így, ha valami baleset történik, nem férhet hozzá, csak az a személy, akivel történt. Egy kormányzó vagy parancsnok vagy szenátor ilyet alapból, kirendelve kap, és köteles is használni, vagyis köteles az életének minden pillanatát rögzíteni. Rá ezért még szigorúbb szabályozások vonatkoznak. Ezeket az életviteli videókat, bár mindenki letöltheti a tárhelyről, de megnézni csak az adott személy nézheti, mert titkosítva, kódolva van. Kivéve, ha azt a videó tulajdonosa mindenki számára engedélyezte – ilyenek lehetnek bizonyos beszédei, intézkedései, amiket a vezető ember eleve szeretné, ha elérhetnék. Viszont a többit, azt, senki nem láthatja. Ezért volt olyan mérges és indulatos a Kormányzó, hiszen ez egy titkosított életviteli videó, amit Deby ellopott.

Legalábbis ezt ő így gondolta. Deby finoman próbált utalni arra, hogy a kitörése helyett bölcsebb lenne, hogyha a Kormányzó – mint ahogy egyébként eddig mindig is teszi, kínosan ügyelve a részeltekre, viszont most mégis hibázva – ahelyett, hogy vádolná őt, utánajárna és begyűjtené a tényeket, amik bizony most nem biztos, hogy az ő oldalát erősítenék. Az történt ugyanis, hogy ez az életviteli videó véletlenül nem lett titkosítva, és legalább egynapi anyag mindenki számára elérhető volt.

Bár a Kormányzó elég híres ember, a legtöbben nem kutatják az életviteli videóit.

Pláne azokat a részeket, amelyek bizonyára titkosítva vannak. De nem így Deby, akinek az a dolga, hogy ott is hírt szagoljon és találjon, ahol annak még csak morzsája sem hullhat le az asztalról. Deby is csak a szerencsének köszönhetően, véletlenül talált rá, és nem hitt a szemének. De persze nem volt buta. Tudta, hogyha csak úgy megjelenteti, akkor előbb-utóbb kivégeztetik. Ugyanis nem fogja tudni bizonyítani, hogy ezt nem ő törte fel, hanem letölthető állapotban találta, valószínűleg véletlenül, vagy valaki hanyagságból adódóan. Így összehívott tíz birodalmi bírót és egy pár politikust, akik egyrészt, saját szemükkel látva bizonyíthatják, Birodalmi bíróként pedig virtuális pecsétjükkel tanúsítják, hogy amit Deby tett, az nem jogellenes.

Természetesen ezt megtudva a Kormányzó először tajtékzott, aztán persze kénytelen volt belenyugodni, és igen szomorúan, minden gondolatát összeszedve kitalálni, mi lehet a következő lépés.

Az első lépése is meggondolatlan volt. Hiszen azonnal gépre szállt, és célba vette a Keleti Földet, miután sokadszorra sem lehetett elérni Debyt, és első gondolata az volt, hogy személyesen fojtja meg mindenki előtt.

Gyakorlatilag a beszélgetés végére hirtelen megjelent, és ott áll Deby előtt az a Kormányzó, aki nem is olyan régen még meg akarta fojtani a lányt.

Ekkor aztán szép lassan Deby elmagyarázta, hogy amit tett, az teljesen legális és hivatalos. A Kormányzó dühét csak nagyon lassan tudta lecsillapítani, de hosszú percek alatt, amikor minden észérve dugába dőlt, kénytelen volt belátni: nemhogy megfojtani nem tudja, de még csak egy cseppnyi fogást sem talál rajta. Kénytelen elviselni, hogy az egész világ végignézze azt az életviteli videóját, amin őt, a nagy Kormányzót egy pitiáner gladiátor – ahogy ő éppen haldokol – kimenti az ellenség kezei közül, igen sajátos módon, a legtitkosabb magánhelyzetekbe kerülve végigcipeli egy szakadékon, és így életben marad.

Miközben Debyék civakodnak, odalép hozzám a Szenátorasszony.

– Van egy kis időd rám, Ree? – kérdezi nagyon tapintatosan, elcsábítva a hadakozó Kormányzóéktól.

– Persze, hogyne lenne, Szenátorasszony – mondom, és minden figyelmemmel rá koncentrálok már.

– Nem tudom elégszer megköszönni, amit tettél értem, és talán itt lenne, vagy nemsokára itt lehet az ideje, hogy meg is háláljam a tetted. Tudom, hogy vissza nem tudom szolgálni, mert te az életemet adtad vissza, viszont megpróbálom picit ellensúlyozni ezt. Ezért szeretném tudni, hogy mi a terved a jövőt illetően, és bár nekem van néhány gondolat a tarsolyomban, kíváncsi vagyok arra, hogy te mit szeretnél. – kérdezi Dalena még mindig nagyon tapintatosan és politikushoz illően, valóban lehengerlő stílusban.

– Nem tudom. Nem nagyon terveztem az életemet. Eddig butábbnál butább esetek, harcok, háborúk, gyilkosságok és igazságtalan birodalmi döntések sodortak jobbra, vagy éppen balra, amíg idáig eljutottam.

– Pont ezért lenne érdemes, ha most végre magad vehetnéd és vennéd is a kezedbe az életed. Csak hogy érts, azt gondolom, Ree, hogy a mostani pillanatnál nincs jobb arra, hogy varázsoljunk – mondja, és mosolyog.

Dalena valóban egy nagyon kedves, empatikus nő. Fiatalnak látszik, de ahogy tudjuk, az nem számít. Az viszont igenis határozottan lerí róla, hogy nem csupán pár év alatt szedte magára ezt a kifejezetten kellemes stílust, amivel az emberekre így tud hatni, és ilyen finoman képes velük bánni. Végigbeszélünk egy csomó mindent, amin hol én, hol ő lepődik meg. A végén már nevetünk is; amíg Deby, meg a Kormányzó egymást marja, mi, mint két szerelmes, egymás sziporkázó gondolatain kacagunk.

A Kormányzó egyértelmű, hogy revansot akar, és vadul erőlteti az agyát, hogy miként tehetne keresztbe Debynek. Valóságos szikrázó, elméleti párbaj alakul ki Deby meg a Kormányzó között, amikor a Szenátorasszony odalép Drake Freedama Kormányzóhoz.

– Beszélgessünk egy picit, Kormányzó, hátha ki tudnánk találni valamit, ami mindenkinek megfelelően jövedelmező lehet! – mondja talányosan, és int a kezével a Kormányzónak, hogy kövesse.

A Kormányzó okos ember, és bár szíve szerint maradna és tovább püfölné a szavak csatájának mezején még Debyt, de tudja, hogy mivel meddő vita maradna, így inkább a járható úton halad előre beszédpartnert vált, a Szenátorasszony személyében Így aztán körbeadogatjuk egymás beszélgetőpartnereit. Még csak én nem beszéltem a Kormányzóval, de ez sem marad el. Amint végigbeszéli a Szenátorasszony a Kormányzóval, amit szeretne – bár a Kormányzó igen fancsali képpel, viszont mintha valamilyen konszenzusra jutott volna a Szenátorasszonnyal –, szinte azonnal odalép hozzám Drake Freedama, és megkérdezi.

– Miért gondolod, hogy a gladiátorok jobb harcosok, mint a birodalmi katonáink? – kérdezi hirtelen tőlem.

– Nem gondolom, hanem tudom, uram. Azt, hogy fénykorukban milyenek lehettek, és mi volt ez előtt, azt nem tudhatom. De hogy most, amíg a birodalmiak talán évszázadok alatt egyáltalán ha egyszer kerültek valódi csatába, addig egy gladiátor minden hétvégéje a túlélésről szól. Minden hétvégén párbajra készen kell kiállni a legvadabb társai ellen. Ha hajnalban felébreszt egy gladiátort, nem ásít, hanem azonnal a kardját fogja, és két pillanat múlva már legyőzi Önnek az egész hadsereget is akár, akiket ellene állít ellenségként. Mit tud egy birodalmi katona ezekről?

– Vezetni, irányítani, csapatokat mozgatni – veti flegmán oda, de egyben kíváncsian is, hogy mit válaszolok.

– Nos lehet, hogy ezelőtt nagy hadvezérek voltak. De az is igaz, hogy mostanra már csak árnyékaik lehetnek régi önmaguknak. Hozzáteszem, az is csak akkor, ha az a feltételezésünk, hogy régen valóban igazi hadvezérek voltak az őseink. Mert bizony az is lehet, hogy ez soha nem volt így, csak valaki kiszínesítette a valóságot.

– Ez hazugság.

– Uram, tények. Nem is olyan régen szembesültem azzal, hogy nincs száz normálisan használható harci fregattja egy földrésznek. Nincs 100.000 birodalmi katona, aki védhetné a földjét?! Hozzá kell tenni, hogy még itt nem is beszéltem arról, hogy értő figyelemmel képes is rá! Amikor a vezetők nincsenek tisztában azzal sem, hogy mije van az ellenségnek?! De még ez semmi, a saját maguk seregének erejével és összetételével is csak percek alatt kerülnek tisztába! Uram! Ez a mai modern helyzet, amit Ön merne professzionálisnak nevezni? – kérdezek vissza, és várom a választ.

A Kormányzó elgondolkozik, és persze a kínos válasz helyett inkább mást kérdez még a témánál maradva, de kicsit más vizekre evezve.

– A gladiátorok nem irányíthatóak, mert soha nem gondolkoznak csapatban, és nincs is hazaszeretetük.

– Senki nem várta még el tőlük, senki nem tanította meg még nekik, és senki nem hitette el azt velük, hogy megéri. Sőt, mindezek ellentettjét teszik ellenükre, nap mint nap. Amikor valaki egy vödörbe homokot lapátol, miért várja, hogy kiöntve majd víz folyjék ki belőle? – kérdezek vissza, és megint csak várom, hogy reagáljon rá, de természetesen most sincs válasz.

– Ilyen alapon előbb-utóbb a dobogósokat is fel lehetne szabadítani, és besorozni katonának.

– Még akár az is megeshet, uram!

– De ez soha nem történhet meg, és nem is fog megtörténni, amíg én vagyok a Kormányzó! – mondja szúrósan a szemembe nézve, majd átnéz fölöttem, és bólint a Szenátorasszonynak. Aztán mind a kettőnknek még megjegyzi. – Egy feltételem

van: hogy Ree szülei ott maradnak, ahol vannak. Ez nekem biztosíték is egyben – mondja, mire Dalena hosszú másodpercek múlva, hol rám pillantva, mintha tőlem várná a választ, hol pedig a Kormányzóra nézve végül is bólint, és azonnal hívást kezdeményez.

Miközben Dalena és a Kormányzó várakozik, odahívom magamhoz Amyt, és egy kicsit arrébb állunk, de úgy, hogy azért lássam, mi történik.

– Minden oké? – nézek Amyre.

– Igen! Nem változott a helyzet – válaszol Amy nyugodtan, pedig ma már biztosan megkérdeztem vagy tízszer is. Más ember már kiakadt volna, de Amytől a következő egy órában akár ezerszer is megkérdezhetném, és ő ezerszer is ugyanolyan kedvesen és nyugodtan válaszolna, mint most, és mint legelőször is.

Akkor hirtelen megjelenik Alise háromdimenziós képe.

– Üdv, Kormányzó! – biccent Freedama felé, majd Dalena felé is köszön.

– Van egy nagyon jó hírem. Nem olyan régen, a főkormányzói bálon, amikor ugyanígy beszélgettünk, mint most, talán a kedves lánya volt még ott, és a megboldogult Jim Parancsnok, akkor említett egy dolgot, ami most csodák csodájára beteljesült – kezdi Dalena Szenátorasszony talán egy kicsit misztikusan, amire Alise csak tágra nyílt szemmel figyelve, szótlanul várakozik. – Jelentkezett egy vevő a Keleti Föld értéktelen, kiégett, összeomlott földjeire – fejezi be a gondolatot Dalena, mire Alise értetetlenül figyel, de a végén elmosolyodva válaszol.

– Hát az igen meglepő. Biztos elment a maradék józan esze is az illetőnek – mondja nevetve most már Alise.

– A Kormányzó is emlékszik rá, hogy említette, hogy az első embernek, aki ajánlatot tesz a földterületre, az bizony viheti – folytatja Dalena.

– Iiiigen – nyújtja el az igenlését, mert mintha csapdát is sejtene, de valójában, mivel neki az a föld lényegtelen, értéktelen és csak ráfizetéses –, na meg, bár azt nem tette soha hozzá, de mélyen a lelkében igen fájdalmas nyomot, rossz emlékeket hordoz csak – ezért valóban bárkinek, bármikor eladná, ha tehetné.

– Tudom, hogy megígérte, hogy az első ajánlatra – legyen az bármennyi is –, igent fog mondani, de azért mégis megkérdezném, hogy mennyire tartja a földeket? – Egy várost? – kérdez vissza Alise.

– Nem! Hanem az egészet.

– Az egészet? Na de az húszezer város volt régen! – képed el Alise.

– Igen, van róla tudomásom nekem is. De akkor is, ha az egészet megvennék, akkor mennyire tartaná? – kérdezi kitartóan Dalena.

Érdekes az ember, amikor valamire nincs szüksége, és nagyon nem is érdeklődik iránta senki, akkor lényegtelen, talán ingyen is odaadná, csak vigyék. Viszont ha komolyan érdeklődik hirtelen azért valaki, akkor aztán mindjárt vérszagot érez, és azonnal kreditjelek pörögnek a szemében, és hasznot akar szakítani rajta. Így történik ez Alise-szel is.

– Nos, ha az egészet meg akarja valaki venni, akkor annak igen szép summát kellene letennie az asztalra – monda sunyi mosollyal a Kormányzóasszony.

– Mégis, mennyire gondol? – érdeklődik még mindig türelmesen Dalena.

– 20 ezer milliárd royal kreditet – mondja egy kis gondolkozás után határozottan Alise.

Ha az emlékeimben turkálok, akkor tegnap, ha jól emlékszem, egy harci vadászgép került nagyjából egymilliárdba. Vagyis húszezer vadászgép jönne ki ebből az árból. Alise, úgy látszik, a kapzsiság oltárán is jó fekvést találna magának.

– Ahhoz képest, hogy bármennyi összegért odaadta volna, ez igen szép vagyon, kedves Kormányzóasszony – csóválja a fejét Dalena. A Kormányzó még mindig szótlanul csak figyel.

– Az a földterület sem kicsi, kedves Dalena. Csak hogy tisztázzuk, négyszer akkora, mint az én összes földterületem, és majdnem a fele, mint amekkora birodalma Drake Freedama Kormányzónak van – magyarázza szaporán, és valójában tényleg beleköthetetlenül Alise.

– Jó! – kezd neki egy pici gondolkozás után Dalena. – Tekintettel arra, hogy szavát adta, hogy eladja az első érdeklődőnek és azon az áron, amit kínál, viszont Önnek is volt most egy igénye – bár igen irreálisnak tartom ezt azok után, ahogy vélekedett a bálon még –, azt a tiszteletteljes javaslatot teszem, hogy a terület városonkénti egymilliárd royal kredit ára helyett, egy 100 millió royal kredites árat állapítsunk meg. Így a végösszeg, ugye, 2 ezer milliárd royal kredit, és...

– Ez így mindjárt letizedelődött, kedves Dalena – harap oda Alise, aki egyértelműen arra játszik, hogy tornázza fel az árat, bár már tudja, hogy ennyiért is eladná, de ha még kihozható belőle több is, akkor azt nem szeretné elszalasztani, ha lehet.

– Rendben, akkor nem az egész területet, csak a háromnegyedét vásárolná meg ezért a összegért a vevő. Ez az utolsó ajánlat. Most így már a szaván szeretném fogni, vagyis az első ajánlatért – ami az utoljára elhangzó ajánlat volt – odaadja a földeket. Ez nem csak egy ajánlat, hanem, mint Ön is tudja, sokkal jobb ajánlat, mint amit bármikor is remélhetne érte – magyarázza Dalena, mert tisztában van vele, hogy maga a terület egyik szempontból semmit nem ér, másik szempontból meg minden pénzt megérhet.

– Azt árulja el, hogy ki lenne az a titokzatos vevő? – néz mosolyogva, de szúrósan a Kormányzóra Alise. – Mert ugye, valakire rá kell írnunk a területet – mondja még mindig mosolyogva, majd rápillant Dalenára. – Azt nem nagyon tudom elképzelni, hogy Ön, Szenátorasszony ennyi pénzzel rendelkezik. Még akkor sem, ha az elmúlt évezredben a szenátus összes kenőpénzeit is félre is tette volna – csap egyet, Dalena arcán kacagva Alise, de Dalenának a szeme sem rebben, most nem azért van itt, hogy felvegye a kesztyűt. Aztán folytatja Alise. – ...Akkor csak a Kormányzó maradhat, akinek tudom, hogy van pénze, sőt sokkal több is, mint ez a csekély összeg. Csak akkor igen övön aluli volt a báli kijelentése, hogy nem szeretné a birtokait kiterjeszteni már – mondja Alise, tehát nagyon is hogy jól emlékszik, az ott elhangzottak minden szavára.

– Előbb szeretném tudni, hogy megegyeztünk-e, Kormányzóasszony – kérdezi Dalena.

– Rendben. Engedélyezem, hogy a Keleti Föld déli birtokainak a háromnegyed részét megvegye az a titokzatos valaki, akit még nem is tudjuk, hogy kicsoda... – veti oda megint cinikusan – ...kétezer milliárd royal kredit áron, de egy kredittel sem kevesebbért – nevet egyet Alise a végén is.

A virtuális beszélgetésbe bekapcsolódik egy nő, Phephil birodalmi bírónő, hogy a szerződést érvényesítsék. Végigmondja, amit akart, majd elköszön, és bontja a vonalat.

– Mindent rendben talált, kedves Kormányzó? – kérdezi Alise Freedamától.

– Én természetesen igen. És mint tanú, szintén meg tudom erősíteni a vételt, amire megkért a Szenátorasszony, de már én is kíváncsian várom, hogy ki is az a vevő – mosolyodik el sunyin a Kormányzó, amitől kicsit értetlen és lefagyott mosolyszerű arckifejezés ült ki Alise arcára.

– Akkor ki lesz a tulajdonos, ha nem Drake? Most már árulja el nekem Dalena, ne szórakozzon velem! – mondja határozottan és kicsit morcosan.

– Nos, a mai naptól a Keleti Föld déli földterületeinek háromnegyedének tulajdonosa Ree Vox – jelenti be Dalena Szenátorasszony.

Az első pillanatban teljesen lefagy Alise, Nem hisz sem a szemének, sem a fülének, sem semelyik érzékszervének. A második pillanatban őrületesen nagy haragra gerjed, hogy ezt hogy tehették meg vele. Engem utál. Meg tudna fojtani egy kanál vízben is, de az semmi, mert a legszörnyűbb az, hogy egy kis senki vagyok a szemében. Gondolom, ő is ugyanezeket a gondolatokat futtatta le mérgében a fejében.

Amikor ahhoz a ponthoz érkezett, hogy én egy kis senki vagyok, akkor kaján mosoly futott végig az arcán.

– Becsaptak, de nem nyertek! A szerződés semmis, és vehetjük is azonnal az elállásom. És mivel becsaptak, a bálon tett ígéretemet is azonnal visszavonom.

– A szerződés élő és sziklaszilárd, kedves Kormányzóasszony! – mondja Dalena.

– Pedig nem! Egy földterületnek Birodalmi jog szerint, a birtokosa olyan tízes, vagy olyan befolyásos ranggal rendelkező személy lehet, aki rendelkezik azzal a pénzösszeggel, amit a eladó kér a földterületéért. Na most. Ez a senkiházi gladiátor egy nincstelen senki. Ezért földbirtoka nem lehet, még akkor sem, ha Ön, kedves Kormányzó – hozzáteszem, eléggé sajnálatos módon, és ezért elgondolkoztató a mi közös, jövőbeli ügyeink tekintetében is – megfinanszírozza neki az ügyletet – magyarázza Alise, akin látszik, hogy okos, eszes és nemcsak politikában és hivatali ügyekben, de a jogban is igen járatos személy.

– Szerencsére, kedves Kormányzóasszony, nagyjából mindenben téved – mondja Dalena mosolyogva, mire Alise megint csodálkozó képet vág. – Először is, nem a Kormányzó a finanszírozó...

– De ennek a senkiházinak egy fillérje sincs, nem tudja megvenni... – hadarja dühösen Alise, mire hirtelen fennakad a szeme, ugyanis megérkezik a pénz közben a fiókszámlájára, és valóban nem a Kormányzótól jött az utalás.

– Engedje meg, hogy folytassam, Kormányzóasszony, ésa tekintetéből ítélve, gondolom, megérkezett a pénzösszeg is, így a szerződés lassan minden részletében a helyére kerül. Megvan a pénz, vagyis a terület ellenértéke, amit nem a Kormányzó utalt, vagyis kár is rá haragudni. Most pedig hadd tegyem tisztába Ree Vox helyzetét! A mai napig valóban gladiátor volt. De mint Ön is tudja, háborús helyzetbe került a Centrális és a Keleti Föld a Nyugati Földdel, így a Birodalmi Gladiátor hatóságokkal történő hosszas egyeztetés során, arra a következtetésre jutottunk, hogy amint eddig is, a gladiátorokat a birodalmi katonaság szükség esetén igénybe vehette, most háborús helyzetekben is, egy szinttel magasabb jogkörrel, szintén bevethető alakulatként vethesse be. Ennek viszony szükséges egy teljeskörű hivatali rendszerét felállítani, amit az elmúlt időszakban ki is dolgozott a hatóság, és be is terjesztett. Ezt a szenátus jóváhagyólag ellenjegyezte, aminek az élére a Mynodis új főkormányzója Drake Freedama, a mai nappal kinevezte Gladiátor Főparancsnoknak, Ree Voxot – fejezi be Dalena kedves és türelmes, nyugodt mosollyal.

Alise egy másodperc alatt falfehérré változik.

A következő dolgok történtek ugyanis. A Szenátorasszonyról kiderült, hogy egy végtelenül rendes és becsületes nő, aki próbál úgy evezni a nagy hullámok között, hogy mindenkinek jó legyen, és ő maga se boruljon fel azért túl sokszor.

Amikor sétáltunk, megkérdezte, mi az, amit leginkább szeretnék. Én azt feleltem, hogy megnyugodni, megállapodni és csinálni azt, amit eddig is csináltam. Amióta ismer gladiátor vagyok, és egyre népszerűbb gladiátorként, azt javasolta, hogy legyek a vezetőjük. Először húzódoztam a dologtól, de mivel most is a vezetőjük vagyok, így azzal győzött meg, hogy mit számít, ha kapok hozzá egy kinevezést is, amit ő intéz.

Viszont ahhoz, hogy egy büntetését töltő gladiátort – történetesen akár engem – valaki kiemeljen, ráadásul rangot adjon, ahhoz legalább kormányzói szintű döntésre van szükség, amit egyik Kormányzó sem adott volna meg nekem, egy kis senki gladiátornak. Na és itt jött Dalena Szenátorasszony zseniális politikai meglátása és tudása, hogy érdekeltté kell tennünk valakit, aki megfogható. Így esett a választás látszólag a legnehezebb, mégis a legideálisabb jelöltre, Drake Freedama Kormányzóra, akit Deby, mintha csak felülről küldték volna, egy szerencsés véletlen folytán a sarokba szorított.

Dalena felajánlotta, hogy ő támogatni fogja az addigra már előkészített főkormányzói poszt betöltésében Drake Freedamat, de csakis akkor, ha kinevez engem gladiátor főparancsnoknak. Na, ettől aztán hideglelést kapott a mostanra már főkormányzó Drake Freedama. Merthogy a Parancsnok igen hatalmas poszt, és ő nem is olyan régen már kinevezte Ventro Parancsnokot. Dalena megint csak ügyes csavarokkal elmagyarázta, hogy pontosan ez történt, de emiatt is van nagy bajban, mert az ő általa kinevezett Ventro Parancsnok vezetése alatt elbuktak gyorsan egy birodalmi cirkálót, amit ők maguk kértek segítségül, így tehát bezsákoltak egy saját maguk által szervezett vereséget. Amíg a másik oldalon, keleten, én egyedül a gladiátorokkal a semmiből, támogatás nélkül nyertes csatát vívtam ki. Na mármost, ha nem akar egy nagy kudarcot hosszú heteken keresztül még magyarázni, történetesen, hogy az ő támogatásával kinevezett Ventro koordinálása mellett miért szenvedtek egy nagy vereséget, akkor ő azt javasolná neki, hogy egy már nyertes csatának a szereplőjét, ha kinevezi gladiátor főparancsnoknak, mindjárt más a megítélés, hisz támogatott egy nyertes csatát.

Mindenki megvesztegethető, és mindenkinek megvan az ára is, még akkor is, ha az nem kredit, hanem valamilyen érzés vagy elismerés. Dalena azt is elhintette a fejében, hogy mindez csak egy poszt, semmit nem jelent, hiszen a legtöbb bolygón nem is hallottak ilyenről, és senki nem fog törődni azzal, hogy mi történik a Mynodison. Viszont ha ez beválik, akkor hosszútávon mindenki követni fogja, és ez megint az ő nevéhez kötődik majd.

A hiúság és a kapzsiság bizony már sok embert vezet az orránál fogva, még akkor is, ha egyébként maga a személy igen bölcs, megfontolt és hatalmas ember.

Freedama valami érthetetlen okból kifolyólag tartott Alise-től, ezért Dalena azt találta ki, hogy ebben ő megint csak áldozat, amiért őt kinevezték. Nem ő kérte. És ki az az idióta, aki egy ilyen lehetőséget nem fogad el?! Ez is kipipálva.

Amikor Dalenával beszéltem, és földterületek kerültek szóba, ő is félve kérdezte meg, hogy na de hogy lesz itt pénz. Mert hiszen neki nincs, bár ha lenne, adna nekem szívesen – hozzáteszem, igen nemes gesztus tőle –, viszont akkor honnan lesz annyi pénz.

Amikor gladiátorkodni kezdtem, fogalmam sem volt, mi hogy működik, és az első napokban csak szívtam magamba mindenfelől mindenféle információt. Kiderült, hogy ez egy hatalmas biznisz. No, nem nekünk, akik meghalnak az arénákban, és nem is azoknak, akik jegyet vásárolnak. Hanem azoknak a tulajdonosoknak, akik működtetik az egészet. Megtudtam, hogy mindenre lehet fogadni. Sokszor még arra is, hogy fog-e mosolyogni valamelyik haláltusáját vívó gladiátor. Természetesen itt az emberek szórják a megtakarított pénzüket, a nyerési vágy és a játék végett. Ez tiszta vesztes tevékenység, de legalábbis hosszútávon tuti veszteség.

De nem Amynek. Amy pontosan végigszámolta az esélyeket – néha az én meccseimre is fogadott –, és mindig úgy helyezte el a pénzeket, hogy azok szépen fialtak. Kupectől kupecig, bukmékertől bukmékerhez, irodától irodáig járt, és emberi aggyal követhetetlenül gyártotta a pénzt. Az elején csak azon gondolkoztam, hogy megváltom a letöltendő időmet, és alkudozásba kezdek majd Liljával, vagy akivel csak kell. De egy pár hét múlva, amikor Amy bejelentette, hogy mennyi pénzt sikerült „összefogadnia”, majdnem elájultam. 500 millió royal kredit volt a számláján, ami tulajdonképpen az én fiókszámlám volt, csak ő tárolta. Na, ennél a pontnál kicsit kinyíltak a lehetőségek. De mivel még mindig gladiátorként kötve voltam, sok mindenhez nagy terv nem volt. Csak azt tudtam, hogy öt év leteltével lesz annyi pénzünk, amiből vehetünk akár egy másik bolygót is, ha úgy tartja kedvünk. El sem tudtam képzelni, mekkora pénzek forognak itt nap mind nap az egész bolygón. Csak aztán Amynek is oda kellett figyelni, hogy sok helyről, sok kicsi pénz csorogjon, hogy senkinek ne szúrhasson szemet. Így szinte napi 24 órában ezt intézte.

Vagyis igen sok pénzem lett Amynél. A mai napon pedig mosolyogtam, amikor Dalena nagyon kétségbe volt esve, amikor a földterületek vásárlásáról faggattam, és kértem, hogy segítsen a nevemre írásában. Ő nem tudta, csak én, hogy van elég pénzem arra, hogy megvegyem, és még az is jól jött ki, hogy nem én, hanem egy befektető fizeti ki, aki természetesen Amy volt.

Nyilván az sem lesz kevés pénz, hogy helyre tegyük azt a területet, amit épp most vettünk meg, de Amy nem hagyta, és nem is fogja abbahagyni az áldásos pénzteremtő munkáját. Szóval ettől nagyon nem aggódom. Attól viszont inkább, hogy most belekeveredtem ezzel egy olyan közegbe, ahol már nemcsak kedves barátok vesznek körül, hanem lehetnek komolyabb cselszövések is, amelyeknek akár közvetlen áldozata is lehetek.

Alise meg Drake még jó pár percig civakodtak a maguk fejedelmi módján. De őket nem kell félteni, a hatalmi érdekek sokkal erősebben kapcsolják össze őket, minthogy némi lélekbe harapás okozta láthatatlan seb eltántorítsa a végső céljaiktól, amiket, mint ahogy látszik, még egymással sem osztanak meg.

4. Csapatnövelés

Ahogy hallgattam a mostanra már főkormányzó vitázását Alise-szel, privát hívás érkezett be egy számomra ismeretlen személytől.

– Üdvözlöm, Uram! – köszönt az idegen, aki harci öltözetben és hivatalos, de kellemes, nyugodt tekintettel szól hozzám, és szokatlanul, „uram”-nak szólít. – Én Bork Ealt vagyok. Eddig az Akkoon Bolygó Birodalmi admirálisa voltam. A Centrális Unilux földi harcai az én csapataimhoz fűződnek. Katona vagyok, és parancsot teljesítettem, de a parancsok hibásak voltak, és a vállalásom után tulajdonképpen az egész csapattal dezertáltam. Tudom, hogy ez semmilyen megközelítésből nem előnyös. Sem úgy, ellenségként, aki az ön földjét támadja, sem pedig úgy, hogy már nem ellenség, de megbízhatatlan, hiszen elárulta a hazáját. Viszont, ha lehetőséget kapok, bebizonyítom, hogy egyik sem igaz. A kérésem és inkább kérdésem az, hogy szolgálhatom-e önt, uram – fejezi be, amit megdöbbenéssel hallgatok végig, és valójában nem is tudom hirtelen, hogy hova tegyek és hogy kezeljek.

– Miért engem akar szolgálni? – kérdezem, mert csak ez jut hirtelen eszembe, pedig sok minden jár a fejemben.

– Láttam pár hírt, és amit eddig erről a bolygóról tudok, a legtöbb esetet tekintve nem szimpatikus. Ön volt az egyetlen olyan személy, akiben, úgy érzem, hogy megbízom. Kényszerpályán is vagyok, nem tagadom, így a kockázat természetesen nálam is nagy, de nekem kell megtenni az első lépést, így én fogok letérdelni, és megpróbálom biztosítani Önt arról, hogy hűséges és odaadó katonája leszek a csapatommal, ha elfogad és segít bennünket.

Mint ahogy mondtam is, nagyon sok gondolat szalad végig az agyamon. Ők támadták a Centrálist, és én, ha beengedem a falovat magamhoz, nos, ez így első hallásra igen veszélyesen hangzik. De mégis, ez a katona igaz embernek tűnik. És mint ahogy mondom is, ő katona, és nem politikus. Nem trükközik a szavakkal, hanem azt mondja, amit érez és gondol. Ezért ezer kérdést is feltehetnék még, faggathatnám akár napokig is, de azt érzem, hogyha valóban meg akarom ismerni, ahogy ő is megtette az első lépést, nekem is kell egyet tennem felé.

– Mi az, amit szeretne, és mi az, amit kér azért cserébe? – kérdezem aztán tőle.

– Semmi mást, csak bizalmat, emberies bánásmódot a katonáimnak ugyanúgy, mint magamnak és a vezetőknek, cserébe követem oda, ahova csak parancsolja – válaszolja még minden nyugodtsággal, és ugyanolyan őszintének tűnik, mint eddig.

– Nem fél attól, hogy háború van a Mynodison? Darázsfészekbe készül bele-feküdni.

– Nem meghalni készülök, de ha egy harc megköveteli, akkor akár emelt fővel áldozom fel minden katonámmal magam azért, aki kiérdemelte a bizalmamat. Ez a katona dolga – mondja Bork.

– Rendben – döntöm el hirtelen, hogy vállalom. – Legyen. Hányan vannak?

– Köszönöm, uram! 5600-an vagyunk.

– Az szép szám. Küldök Önökért csapatszállítókat fél nap múlva, addig kialakíttatom a helyüket, és egyeztetünk.

– Köszönöm, uram, nem fog bennünk csalódni! – mondja, és bontja a vonalat.

Elgondolkozom, hogy ez most vajon jó vagy rossz lesz. Lehet, ők fognak álmomban meggyilkolni, de lehet, hogy ők lesznek azok, akik győzelemre segítenek. A mai napon és a tegnapin is annyi minden történt, mint máskor egy hónap alatt sem. A jövő kitágult. Vagy lehet, csak én vagyok vak, és éppen most szűkül.

5. Vakka Lome Király

Celia Kappa és Ira Quamol Szenátorasszonyok már jó pár napja róják az űrt, amikor Vakka Lome Király hívja őket, akinek hívását azonnal fogadják.

A Király kinézetre 35-40 év körüli, teljesen tar fejű, de igaz tekintetű férfi. Kék szeme a keménységét emeli ki, ugyanakkor a jóság is ugyanúgy sugárzik róla, ami ellensúlyozza izmos, hatalmas, robusztus teste kinézetéből adódó félelmetes látványát, amitől az ember azt érzi, hogy menten agyonütheti bármelyik pillanatban, fél kézzel is akár. Nehéz megmondani, hogy ő valójában egy jó király-e vagy zsarnok, mint a legtöbb nagy hatalmat birtokló személy.

– Üdvözlöm, felség! – hajol meg Celia, és ugyanúgy Ira is.

– Üdvözlet, kedves Szenátorasszonyok!

– Uram, sikeresen elintéztünk mindent, amivel megbízott, és útban vagyunk vissza a Sysre.

– Eredmények? – kérdezi határozottan, de érdeklődően a Sys Királya.

Átutaltuk a royal krediteket, és elkezdődött a gyártás. A további szerződések előkészítve, csak az Ön rábólintására várnak.

– Akkor ezek szerint bekapta a horgot? – kérdezi a Király.

– Igen, uram. Eddig az út egyenes, és a tervek szerint haladunk.

– Még nem tudja, mire vállalkozik és hogy minek lesz a részese. De idővel mindent meg fog tudni – mondja, és mosolyog Vakka Lome Király, aztán hirtelen eszébe jut valami, és komolyra kerekedik a szeme. – A lányomról tudnak valamit?

– Nem, uram. Sajnos nem volt módunk találkozni, sem beszélni vele – válaszolja a Királynak.

– Nem érdekes, mindenki élje a saját életét és járja a saját útját! Rendben, jöjjenek haza! Siessenek, sok dolgunk van még, nyakunkon a világ rengése! – mondja, majd elgondolkozó arccal végül is bontja a vonalat.

6. Lex vagy exlex

Lex Belledone Birodalmi Főparancsnok már két napja van kinn az világűrben.

Az Evanouel birodalmi cirkáló éppen csak fel nem robban. Az is csoda, hogy még egyáltalán haladásra képes, és az alapvető élethez szükséges elemeket biztosítani tudja a fedélzeten.

Sonara, a vezérlőegysége egy óráig sorolta, hogy miket kell mindenképpen kijavítani a következő egy hétben, ha még azon túl is életben akarnak maradni. A jó hír ebben az, hogy ha Sonarának van megoldási javaslata, akkor, ha kicsi is az esély, de túlélhetik. Viszont ehhez szinte éjjel-nappal folyamatos munkára van szükség még neki, magának a Főparancsnoknak is. Az már inkább zavaró, hogy napok óta senki nem keresi, senki nem akar vele kapcsolatot létesíteni. Vagy lehet, hogy mindenki a megoldást kutatja, hogyan tudna minél előbb érte jönni, és megszabadítani a most jelen pillanatban még az életét megmentő, de később akár halált tartogató, hatalmas koporsójából, az Evanouel cirkálóból.

Aztán a harmadik nap elején Sesile Birodalmi Uralkodóhelyettes hívja. Lex mohón csatlakozik a videóhíváshoz, bár kétségek gyötrik, hogy mekkora a baj. Talán már nem is ő a Birodalom Főparancsnoka. Elszörnyülködve még az is eszébe jut, hogy az admirálist nevezik ki a posztjára, őt magát pedig már napok óta el is mozdították a főparancsnoki helyéből. De végül is nem is érdekli, csak valahogy ezt a helyzetet oldják meg! A videóhívásban jelen van nemcsak Sesile, hanem ott van az admirális és Samuel El, az Akkoon főkormányzója is.

– Hogy van, Lex? – kérdezi Sesile; „Már nem is mondja, hogy főparancsnok”, gondolja egyből Lex, most biztosan következhet a fejmosás.

– A jelentések alapján még éppencsak hogy nem fulladunk meg, amikor már fagyhalálban mindenki éhen hal – próbálkozik Lex picit viccesen ecsetelni a rózsásnak egyáltalán nem nevezhető helyzetét.

– Miért nem maradt a Mynodison? Még mindig jobban járt volna ott a kudarc után, mint az űrben most, ráadásképpen így, hogy akár meg is halhatnak – mondja az admirális, ami még inkább idegesíti Lex Főparancsnokot, de most kisebb baja is nagyobb annál, így elengedi a füle mellett az egészet.

– Uralkodóm, az egész az én hibám. Önvizsgálatot tartottam, és bizony öntelten kezeltem a helyzetet. Rossz döntéseket hoztam, és ez lett a vesztem. Minden felelősség mellett, természetesen magamra vállalom, és ha...

– ...Jó-jó, elég lesz, Lex Főparancsnok! – mondja Sesile, és végre kimondja, hogy Főparancsnok, így Lex kicsit megnyugodhatna, de valahogy nem sikerül neki, mert a lelkét igen nyomasztja a helyzet.

– Elnézést, Uralkodóm!

– A lényeget elértük: háború van a Mynodison – mondja Sesile.

– Csak éppen a terv az volt, hogy begyorsított háborút lejátszva már akár túl is lehetnénk rajta, és tervezhetnénk a következő lépésünket – mondja Samuel.

A következő lépést mindig érdemes tervezni. De ha jobban belenézünk a jelenlévők fejébe, bizony mindenkinél mást jelent a jövő, mást jelent a következő, meg az utána következő lépések.

– Ha nem hullok el itt az űrben, akkor megígérem, hogy összeszedem magam, és visszavágok a Mynodisnak és Eddon Bittnek. De most már nem követem el azt a hibát, hogy ennyire vak legyek. Megígérem – fogadkozik Lex Főparancsnok.

– Nem a háború lenne itt a lényeg, hanem maga a Mynodis. De ha így halad a nagy háborúzásban, kedves Barátom, akkor még a végén bolygóközi háborút is kirobbanthat – mondja Samuel El főkormányzó.

– Úgy érzem, ez már adott. És nem bolygóközi, hanem galaktikus méretű – mondja elgondolkozva az admirális.

Sesile nem szól semmit. Ő tudja, hogy a cél pontosan az, hogy egy galaktikus méretű háború jöhessen létre, és ez egyáltalán nem véletlen.

7. Akik vannak, de még sincsenek

(nemrégen)

Több százmillió hektárnyi, zöld lombkoronájú, összefüggő erdő, amerre csak az emberi szem ellát. Hol dombokon sorakoznak a fák, hol völgyekbe csúsznak bele, de kitartóan helyezkednek sűrűn egymás mellett már évezredek óta is akár. A Centrális legnagyobb összefüggő erdősége ez, a névalkotó kínosan figyelt arra, hogy találó legyen a neve, így lett Centrális-erdő. Mivel ez az erdő szinte teljesen összefüggő, igen ritkaságszámba megy közte imitt-amott egy-egy tisztás, vagy esetleg egy picike rét. Nagyon nem tudják hát az emberek, hogy valahol az északkeleti részében, de azért jól benn a sűrűjében van egy nagyjából 2-300 méter átmérőjű, kör alakú tó. A tavacskát körben pár méteres part szegélyezi, és persze onnan azonnal vissza is veszi az uralmát a Centrális erdő fáinak rengetege. Egy helyen egy kis patakocska szalad bele a vízbe, ez tölti fel nagyjából folyamatosan a vizét.

Ide senki nem jár. Hatalmas távolságban sem gyár, sem város, sem épület, sem bánya nincs, így nincs is értelme, hogy bárki erre kóboroljon.

A nap erősen süt, és a meleg szétterjed a kis tisztás fölött, és jut bőven a tó fölé is. Csak a szél játszik elkapós játékot, néha bele-belekapva a fák koronájába, megcibálva annak koronakobakján ülő lombhaját.

Két alak, szinte azonos időben – talán két pillanat eltéréssel – jelenik meg hirtelen a tó közepében.

A felbukkanásuk után szinte azonnal mind a kettő próbált a nem létező elsüllyedés ellen küzdeni, de aztán látván, hogy a tó alig ér térdig, nem sokkal azután csak csodálkozó mérgüknek adnak hangot.

Az elsőnek fújtató bikaálarc van az arca előtt. A ruházata teljesen fehér, ha látnánk a víz alatt, fekete, makulátlan cipőt, és mindegyik ujján egy-egy gyűrűt visel.

A másik, vele szemben éppen a vízből a lábát kihúzó és az ördögmaszkja alatt vélhetően undorodó képet vágó alaknak sötétkék ruhája, és egy jellemző, fehér válldísze van. Fehér köpenyt visel, ami teljesen belelóg a vízbe.

Az első szólal meg először.

– Üdv, „Kék”! Egyre idiótább helyet választunk a videóteleporthoz! Jó, hogy nem a víz alá szervezzük ezeket a találkozásokat! – mondja a Harag torzított hangján.

– Nos, kedves „Harag”, nem mondom, hogy nekem tetszik, de minden nem lehet tökéletes – mondja a Kék szintén torzítva, mert nem akarja egyik sem, hogy a hangja alapján bárki is be tudja azonosítani.

Ebben a pillanatban egymás után megérkezik még két maszkos. Először egy talpig fekete ruhában lévő, akinek a ruházatát ezüstös díszek tarkítják. A csuklóját egy igen értékes, fényes karperec, és mind a két gyűrűsujját, egy-egy nagyon szép gyűrű díszíti. Arcán fehér maszkot visel.

Azonnal köszönti mind a kettő.

– Üdv, „Fény”! Jól nézel ki – hízeleg neki Harag.

– Üdv neked ,„Fény”! – köszönti a Kék is.

– Helló, „Harag”! Helló, „Kék”! – biccent oda mind a kettőnek, az utolsó szó befejezésére szinte azonnal megérkezik a negyedik is; ő „Lupus”.

Lupus sárga, rikító ruhát visel. Arcán kutyamaszk, és stílusosan a karján egy kiskutyát simogat.

– Üdv, néktek! Remélem, nem késtem el – kérdezi torz hangján; ugyanúgy, mint ahogy az első háromnak, neki is eltorzított hangja van.

Lupus is körbenéz, hogy milyen buta ötlet ez, hogy egy tóba érkeznek hirtelen.

De nem szól semmit, már látott ő ennél furább dolgokat is.

Pár másodperccel ezután, ahogy mind a négyen köszöntötték egymást, megérkezik egy negyedik is. Neki nincs maszk az arca előtt, és a hangja sem torz. Teljesen aranyba van öltözve. Ő az egész Birodalom, az egész Galaxis Uralkodója: Lord Prime Infinite, aki érkezte után azonnal köszönti is őket.

– Köszöntelek benneteket!

– Üdvözlet, nagy Uralkodó! – mondja Harag, majd mindegyik hasonlóképpen köszönti.

– Még nem vagyunk mind együtt – jegyzi meg az Uralkodó.

– Csak a nyavalyás macska nincs még itt. Folyton csak késni tud a tiszteletlenje!

– mérgelődik Harag.

– Csak a szokásos – jegyzi meg a Fény.

Talán egy fél perc sem telik bele, amikor hirtelen megjelenik, akire vártak tiszta, vörös ruhában, macskaálarcban, a kezében egy színarany pálcával, aminek a közepén és a tetején is nagyon gyönyörű ékkövek vannak.

– Csak nem rám vártatok? – kérdezi szemtelenül Tigris. Majd meglátja a Lordot, és köszön neki. – Á! Köszöntöm, Lordom!

– Üdv neked is, „Tigris”! Sietnünk kell, nem sok időnk van – magyarázza az Uralkodó.

– Mi ez a sok víz? A macskák nem szeretik a vizet – nyávog torzított hangján Tigris.

– Még szerencse, hogy te „Tigris” vagy – mondja oda neki a Fény. – Egyébként is, a szobádban nem leszel vizes.

A videoteleport az egész ember testét teljes valójában átmásolja, úgymond tükrözi a világ bármelyik pontjára. Igen régi kommunikációs módszer ez, ami nagy távolságok szinte azonnali áthidalására is alkalmas, viszont igen sérülékeny. Bárki képes lenyomozni, hogy honnan, kik voltak a résztvevők, ezért a ma már szinte senki nem használja. Kivéve, ha nagyon muszáj és nincs idő arra, hogy mindenki egy helyre gyűlhessen össze.

– Van most elég bajom – mondja Tigris.

– Na, mégis micsoda, elfogyott a cicatejföl a frigóból? – gúnyolódik a Harag vele, mire a többiek nevetnek.

– Haha. Egyébként majdnem! Csapolják az üzletem, és nem tudom, hogy kicsoda – magyarázza Tigris.

– Te szegény, biztos földhöz fog vágni! – élcelődik vele Fény.

– Könnyen beszélsz, te vagy itt a leggazdagabb! Vedd figyelembe, hogy mindannyiunk közül én vagyok itt a legszegényebb!

– Szegény, kicsi Cicusom! Majd óvlak mindentől... Csak majd később, mert most nem érek rá! – mondja Harag, és nevet.

– Válts valami más üzletre! Megvan a hatalmad, a pénzed és a mi támogatásunk is hozzá. A szinoptikusok mindig is támogatni fognak, ezt ne feledd! – szól hozzá a Fény is.

– Na igen, könnyű azt mondani – mondja legyintve Tigris.

– Végre a tárgyra térhetnénk? Szegény Uralkodónk szóhoz sem tud jutni – teszi szét a kezét Lupus.

– Tényleg csak az időt fecséreljük – jegyzi meg az Uralkodó.

– Jogos! Igaza van – jegyzi meg a Fény.

– Háborúznak a Mynodison – jelenti be az Uralkodó.

– Várjuk ki a végét! Még csak most kezdődött – mondja Harag.

– Nem szeretek sokat várni, az unalmas – mondja Tigris.

– Pedig amíg valameddig elérünk, arra várni kell – közli az Uralkodó.

– Gyorsítsuk fel egy kicsit a dolgokat! Kavarjuk meg jól a kakisvödröt! – javasolja nevetve Kék.

– Ha túl sokat kevered a kakisvödröt, a végén beránt a kanál! – válaszol neki Tigris, és most ő kacag rajta.

– Előbb vagy utóbb meg kell szerezni a Mynodist, ha a terveket valóban hozni akarjuk – mondja az Uralkodó.

– De lehet, előbb szabadul ez el, mint ahogy erre sor kerülne – mondja Fény.

– Engedjük ki a palackból akkor a háború szellemét, és keressünk egy halom pénzt; ha már dönthetünk, akkor gurítsunk nagyot! – mondja Tigris.

– Kistigris, előbb a munka, csak utána a szórakozás. A pénz csak úgy jön, ha a szellem nekünk dolgozik, azt ne feledd el! – javítja ki a Harag.

– De a szellemet is mi fizetjük, akkor meg? – makacskodik Tigris.

– Rendben! Legyen! – zárja le az Uralkodó. – Én uralkodom a világ fölött, ti meg találjátok ki a pénzügyi és hatalmi részleteket! Egy percünk sem maradt már. Szavazzunk most! – mondja szinte utasítóan a többieknek, akik pár másodpercig gondolkoznak, majd sorban válaszolnak.

– Akkor engedjük ki a szellemet a palackból! Remélem, olyan kis cuki, tigrisképű harcos szellem lesz – válaszolja vihorászva Tigris.

– Legyen hát! Akkor tegyük oda magunkat – lelkesedik Harag.

– Nehéz a szívem ezért, de nincs más hátra, én is így látom. Legyen! – mondja Kék.

– Ámen, testvérek, rajtam ne múljon! – mondja Lupus.

– Akkor én is igen mondok a dologra – zárja a sort Fény.

– Helyes, ezennel akkor indulhat a világégés! – teszi hozzá érzelemmentes arccal az Uralkodó, majd eltűnik.

Ahogy jöttek, úgy azonnal mindegyik el is tűnik a tóból, csak a hűlt helyük marad utánuk.

A szél megállíthatatlanul és rendületlenül fújja a fákat, és néha fel is fodrozza a tó vizét. Egy perc sem telik bele, az erdő felől, pont ahol a patakocska ömlik a tóba, fegyveresek érkeznek, több százan.

– Uram, elkéstünk. Elmentek – mondja egy jól felfegyverzett, magas, erőteljes fiú, aki valamilyen tiszt lehet a csapatban.

– A fenébe, pedig már nem sok hiányzott! – mérgelődik a csapat parancsnoka. – Ellenőrizzenek minden nyomot, amit csak találnak!

Végigellenőrzik a tó partját. Teljesen körbe, ami talán egy percig is eltart. Nanodetektorokat használnak, kicsi nanorobotokat, amik végigszkennelik az egészet.

Aztán hirtelen az egyik felkiált.

– Uram, a vízben! – mondja, és azonnal gázol is bele, és mivel látják, hogy alig ér bokáig vagy térdig, sokan követik a harcosnak kinéző férfit.

– Itt a jel, uram, de már halvány, mint a harmat, alig érezhető.

– Azonnal álljon rá a szignálra, és facsarjon ki belőle mindent, vagy bármit, amit csak ki lehet! – utasítja a parancsnokuk.

A katonák egy félméteres virtuális szerkezetet emelnek fölé, ami a víz fölött úgy két méterre lebeg függőlegesen. A fegyveres férfi egy virtuális táblát nyit maga elé, és azon őrült gyorsan elkezd nyomkodni, kapcsolókat húzgálni. Egy csomó számot látni, amit valószínűleg csak ő ért, ő lehet a technikus. Egy perc is eltelik, mire végére ér, és egy gombnyomással el is tünteti az egészet, majd kisétál a parancsnok felé, és közben jelenti.

– Uram, csak nagyon kevés jelet tudtam felszívni már. Sajnos csak annyi bizonyos, hogy egyikük a Mynodison tartózkodik. Annyi a jó a dologban, hogy ez viszont száz százalék, uram. Az látszott, hogy a Centrálison van, de ez már csak harmincszázalékos infó, uram. És van még egy százszázalékos infó, hogy öten voltak. Ez egészen biztosan állítható, uram – jelenti a fegyveres.

– Öt kis féreg, mumus, akikből az egyik itt van Centrálison. De legalábbis a Mynodison. Megtalállak! Ha addig élek is, megtalállak – mondja maga elé a Parancsnok, aki nem más, mint Leonid Gropp, a régi barát, a régi csempészcsapat vezetője.

8. ...és végül, de nem utolsósorban

Valahol kinn az űrben:

Flott Kemilo ül a vezérlőre feltett lábakkal, és maga elé bámul elgondolkozva, amikor hirtelen egy hívás érkezik.

– Már vártam a jelentkezését! – mondja Flott.

– Nem sok időm van, picit kicsúsztak a dolgok a kezeim közül. De ez most lényegtelen! Ami a lényeges, az viszont az, hogy lenne egy feladatom és egyben parancsom, Flott!

– Hallgatom, bármi is legyen az – ugrik talpra Flott, és máris kész bármit is megtenni.

– Fel kéne forgatni a világot! – hallatszik az a bizonyos feladat és parancs. – ...És Flott!

– Igen! – áll még mindig rendelkezésre Flott.

– Ha lehet, most azonnal!

– Értem! Azonnal neki is kezdek – mondja Flott, bontja a vonalat, és széles vigyorral az arcán elgondolkozik.

Mynodis, Keleti Föld.

Az irányítóban vagyok éppen, és próbálom összeszedni a gondolatomat, amikor hirtelen Nenee robog be, és kézen fog.

– Gyerünk, menjünk ki a birtokodra, és nézzük meg!

– De most itt van mindenki, és tervezünk meg... – mondogatom.

– Hozz mindenkit, ott is tervezhettek! Ez lenne az első terv egyébként is! – mondja Nenee, és kitartóan vonszol magával.

Ott volt mindenki a teremben, én rájuk nézek, és látják az arcomon, hogy úgysem tudok ellenállni ennek a hihetetlen erőnek, ahogy Nenee cibál ki. Így intek nekik, hogy jöjjenek.

Aztán végül is mindenkit hívok. Az egész gladiátorcsapatomat, Seet, Goeg Professzort. A Barátot is, aki először ránk pillant, mi intünk neki, hogy jöjjön, majd utána szeme gyorsan átsuhan az étkezőasztalra, és már nyúl is egy szendvicsféléért, amikor is Nenee szól neki.

– Hagyd, Ferenc Barát, gyerünk gyorsan, tele a korvettem minden finomsággal!

Erre a Barát széles mosollyal elindul, de azért amit megfogott, már hozza. Erre persze mindenki nagyot nevet, mindenki tudja, hogy Ferenc Barát igen jóétkű ember. Végigrepülünk szinte az egész leendő birodalmamon, amikor meglátom azt a területet, ahol nem is olyan régen Neneevel voltunk. Egy dombos, sziklás részen dokkolunk, és mindenki kiszáll.

A gladiátor barátaim, Marko, Sven meg a többiek rám néznek, mire én intek nekik, és ők azonnal mennek is körülnézni. Nekik ez az életük. Megy velük Doudy és Teo is.

A szikláról belátni jó messzire a területet, ami onnan igen nyugodt. Bár a romokról az elhagyatottság süt, én látom már benne a jövő nyüzsgését.

– Ree, építhetünk templomot is ide? – kérdezi Ferenc Barát.

– Van elég pénz, a támogató szerintem bőségesen segítségünkre lesz, szóval úgy gondolom, miért is ne!

– Én nem a pénz miatt aggódom, Ree! – mondja a Barát.

Ez szöget üt a fejembe, hisz valóban, sehol nem láttam még templomot. Persze nem voltam olyan sok helyen még, de ahol voltam, ott nyoma sem volt semmi ilyennek.

– Akkor mi miatt aggódsz? – kérdezem, mert nem tudom, mire gondol.

– A hit, a vallás, egy olyan dolog, amitől a legnagyobb vezetők is félnek, Ree – magyarázza Ferenc.

Goeg Professzor bólogat erre. Én igyekszem elütni valami jópofa kérdéssel.

– Nekem van félnivalóm ettől? – kérdezek vissza mosolyogva.

– Az csak rajtad múlik. Amikor kis ember vagy, akkor csak kis dolgokban kényszerülsz válaszútra. Egy nincstelen ember sokkal könnyebben boldog, mert egy mosollyal, egy fél szelet kenyérrel be tudod aranyozni a napját. De ha már hatalmad és vagyonod van, akkor bizony egyes döntések mérhetetlen mennyiségű kreditek vagy hatalom elvesztését, esetenként megnyerését okozhatják. Az ember nem szeret veszíteni, így kénytelen megalkuvásokat kötni, sajnos sokszor az ördöggel is – magyarázza a Barát.

Lehet, még tovább is folytatná, de nem engedem neki, mert más dolog is érdekel.

Tudtam, hogy a Barát különleges egy ember. Elgondolkoztató, amit mond, és tudom, hogy a jövőben érdemes rá figyelni, mert hosszútávon megéri.

– De te nem az ördögre figyelsz, Ferenc Barát.

– De nem ám! Én másban hiszek.

– Ha össze kellene foglalni nagyon röviden, akkor miben hiszel, mi a te hitvallásod, vagy milyen parancsokat követsz? – kérdezem tőle érdeklődően, amire a többiek is mind ráfigyelnek.

– Az első és legfontosabb, hogy: Szeresd Uradat, Istenedet, teljes szívedből, teljes lelkedből, teljes elmédből és minden erődből! – mondja a Barát.

– Ez igen nehéz feladat egy olyannak, aki nem is tudja, hogy létezik-e a te Istened, és máris bajba kerül, mert ha az sem biztos, hogy van, akkor mi értelme ennek a parancsnak a számára?

– Nagyon jól mondod, Ree. Ezt nevezik hitnek. Nem egyszerű a hit útja, Ree. De folytatom, mert van ennek egy másik része is, ami viszont sokkal könnyebb. Még annak a számára is, aki nem tudja eldönteni, hogy létezik-e, ahogy az előbb te fogalmaztál, az én Istenem.

– Na és mi lenne az, Ferenc Barát? – kérdezem tőle.

– A másik része tehát az, hogy: Szeresd felebarátodat ugyanúgy, mint önmagadat. Ehhez nem kell semmi, csak az, hogy jó ember legyél, Ree – mondja a Barát, és elindul lefelé a dombon, majd visszaszól még: – ...Én lemegyek, körülnézek, hátha van egy jóképű hely egy kis templom számára.

Mindenki néz utána, és látom, hogy ugyanúgy elgondolkoznak, mint ahogy engem is megérint ez. Mi az, hogy felebarát, és miért nem egész barát? És mi van az ellenségeimmel? Mi van azzal, aki éppen megölni készül? Szívesen feltenném még neki ezeket a kérdéseket, de Nenee töri meg a csendet.

– Anyám nagyon dühös. Nem lesz éppen a barátod, így lőttek a jó szomszédságnak. De majd én csillapítom a dolgokat – mosolyog rám.

Már csak See, Nenee, Goeg Professzor és én maradtam.

– Ez lehetne itt a főváros – javaslom hirtelen, majd eszembe jut, hogy nem is nagyon tudom, hogy miről beszélek, és inkább rákérdezek. – Van főváros egyáltalán?

– A Kormányzóknak van saját városa, de így, hogy főváros, így nincs – mondja Nenee.

– Most akkor majd lesz – jelentem ki.

– Sok szabályt kell betartani azért, és egy ilyen várost teljesen, nulláról újragondolni és újratervezni nagyon nagy munka – mondja elgondolkozva, ahogy körültekint See a hegyről.

– Ki akarja az egészet az alapoktól kezdeni? – mondom mosolyogva. – Az alapok itt vannak előttünk, valaki ezt egyszer átgondolta már. Építsük vissza azt, amit ő egyszer megálmodott!

– Talán jó lehet. De lehet, nem lenne modern – mondja See.

– Miért? Az alapgondolatot kiegészítjük a mostani tudásunkkal, és máris a legmodernebb lesz az egész Mynodison.

– Sok idő, sok pénz, és most még van egy nehezítő tényező is: a háború és maga Eddon Bitt – szól közbe Goeg Professzor.

– Ez valós probléma. Én igazából attól félek leginkább, hogy a Kormányzó abban győz le minket, amiben a legjobb: a harci erőben. Ha valahonnan nem szerzünk harci gépeket, és megfelelő haderőt nem toborzunk, akkor csak idő kérdése, és felőröl bennünket – magyarázom nekik.

– Ezt pontosan és jól látod – helyesli Goeg.

– Pénz és megfelelő minőségű és mennyiségű harci gép kell. De ő, még ha lenne is pénzünk, akkor sem adna el nekünk. Amik lepotyogtak az égből, azokat befogjuk, már ha Alise odaadja. Ezen is csak a vita megy, hogy kinek a tulajdonába kerüljön ez...

– Iron elintézte – mondja Nenee mosolyogva. – Anyámnak azt mondta, hogy a legtöbb gép nem működőképes, vagy akkora pénzbe kerül, hogy csak na. Anyám elég fukar, szóval inkább azt mondta, hogy adja el, vagy dobja ki. Így mindegyik a te csapatodat erősíti.

– Jó, de ez még mindig csak egy pár gép. Nem tudom, hogy a Kormányzó mennyi gépet képes fél év alatt szerezni, de ha összeszedi magát, és 5-6 hónap múlva legalább ekkora sereggel megtámad, végünk van – hiszen ismeri a trükkjeinket – mondom szomorúan magam elé.

– Fél év és ekkora sereg? – mondja utánam, és rázza a fejét. – Úgy érzem, egy hónap alatt ennek a többszörösét is képes előállítani, bár pontos információim nekem sincsenek a birtokomban – Magyarázza Goeg Professzor, majd, mikor látja a megdöbbent arcomat, folytatja. – Az a baj, hogy egy síkon gondolkozol, Ree. A harc valóban itt a Mynodison van – hozzáteszem, hogy még csak –, de a világ nem csak a Mynodisból áll. Nemcsak Eddon Bitt gyárt fregattokat, vadászokat, hanem máshol, más emberek is gyártanak. Ennél már csak az jobb hír, hogy el is adnak, ha jól megfizetjük őket – magyarázza mosolyogva Goeg.

És igaza van, el is kerülte a figyelmem a hadihajó-árlista, amit nem is olyan régen még Amy mutatott mindenkinek, és el is szörnyűködtem a gépek árain.

– Rendben. De egy valóban látványos haderőhöz, az árakat látván őrült sok pénz kell. Nem is tudom, kinek áll a rendelkezésére ekkora vagyon. Talán a Kormányzóknak? – kérdezem bizonytalanul.

– Nem csak nekik. Van pénze a Centrálisnak és Keleti Földnek is. Csak eddig elköltötték pillangókra meg szivárványra. Most a talpára kell állniuk a politikai, hivatali és katonai vezetőknek, és meg kell szavazniuk, hogy háborús helyzetben a háborúra és a hadseregre kell költeni, amit eddig elfütyültek másra – magyarázza Goeg.

– Én senki vagyok ehhez. Soha nem is voltam, és nem is leszek politikus – közlöm szomorúan, mert tudom, hogy az egy másik világ, viszont eszembe jut, hogy Dalena igen. – ...De Dalena Szenátorasszony támogathatná ezt – mondom hirtelen lelkesen.

– Dalena békepárti. De ne nézd le magad ennyire, Ree! Lehet, hogy te vagy a Mynodis reménye – biztatna Goeg.

– Akkor a Mynodisnak annyi – mondom meggyőződve, és bólogatok, mert ha rám számítanak, akkor kakukk van. – Már most kezdhetjük el ásni a sírját. Engem meg egyből kiver a víz attól, hogy főparancsnok lettem. Egész életemben sodort az ár. Ha valamiben épp megkapaszkodtam volna már, az azonnal megreccsent, és egyre nagyobb elánnal sodródtam tovább. Egy kis senki vagyok, aki még keresi a helyét a világban.

– Egy olyan kis senkire gondolsz, akit az egész Mynodis ismer, akinek egyelőre nincs ellenfele a párbajokban, és aki éppen most lett az egész Mynodis Főparancsnoka? – mondja huncut mosollyal az arcán Goeg.

– Ree, ha valaki, akkor te tényleg a jövőbe mutató esélyünk lehetsz! – mondja Nenee nagyon édes arccal, jó látni rajta, hogy mennyire bízik bennem.

– Nem tudom, én kicsinek érzem ehhez magam egyedül – mondom szomorúan, még akkor is, ha eddig csak biztatást kaptam.

– Nagyon jól mondod. Egyedül lehet. De mint Főparancsnok, veled van az egész Mynodis gladiátorállománya. Szerintem Nenee mosolya alapján a Keleti Föld támogatását is bezsebelhetjük. See nemsokára olyan stratéga lesz, aki egy egész űrcsatát is nyertesen végigvezet – néz Seere, és mosolyog. – ...Deby mint média partner, úgy látszik, kiáll érted. Na, és nem utolsó sorban Dalena Szenátorasszony nagyon megkedvelt. Csak jókor, jól kell kijátszani a lapokat. Nem csak a legnagyobb lapokkal lehet nyerni, ezt soha ne feledd!

Ez az utolsó mondat emlékeztetett Kangong bátya mondatára, hogy nemcsak erővel lehet nyerni, néha nem árt használni az embernek az eszét is.

Aztán hirtelen szöget üt a fejembe Goeg előbbi mondata. Mi az, hogy űrcsatát nyerni?

– Űrcsatát? Itt, a Mynodison kevés az űr – mondom mosolyogva, hogy viccesnek tűnjek.

– Nem is itt, és nem is most. De el sem tudod képzelni, milyen közel! – mondja Goeg.

– Ezt most hogy értsem? – kérdezem elképedve.

– Ha mindent végigelemzünk, azt látjuk, hogy semmi sincs a helyén, és mintha valamennyi dolog fordítva működne. Ebbe most részletesen fölösleges belemászni, később elemezhetünk mindent egyenként. Viszont az összes ilyen dolog alapján arra a következtetésre jutottam, hogy nem is olyan sokára ez a háború nem marad a Mynodis bolygó keretein belül, hanem futótűzként fog terjedni galaxisszerte – magyarázza Goeg.

Hallgatom, amit mond, de nem hallom, vagy ha hallom, akkor nem értem. Vagy ha érthetném is, nem engedem, hogy értsem. Galaxisszerte háború? El sem tudom képzelni, miről beszél. Ez igaz lehet? Most érzem csak igazán, mennyire kis pont vagyok én. És bennem látják a reményt. Megtisztelő, de egyre inkább butaságnak érzem.

Aztán hirtelen azt veszem észre, hogy See meg Goeg összenéznek.

– De elég ebből a sok komolyságból, Ree! Van egy ajándékom – mondja mosolyogva Goeg. A kezét a vállamra teszi, s huncutul mosolyog.

Először nem értem, mire gondol, de azonnal megjelenik egy könyv a tárhelyemen, és már olvashatom is, amikor mondja is Goeg:

– See elmondta, mennyire nagy örömöt okozna neked, ha olvashatnád az utolsó könyvemet, az...

– „Az univerzum stratégájának érzelmi világa” – olvasom gyorsan.

– Pontosan – helyesel Goeg mosolyogva, mert látja, hogy már meg is kaptam, ésigen nagy örömmel olvasom is.

Felpillantok, Goeg is mosolyog. Aztán valami furcsa érzéstől vezérelve átpillantok Seere, aki szintén mosolyog. Ahogy ránézek, elpirul, és elkapja a tekintetét.

Lehet, hogy butaság, de ez nekem olyan jólesik!

Hirtelen azt érzem, hogy valaki jó alaposan bokán rúg.

– Áú! – üvöltök kicsit, mert azért fájt.

Nenee rúgott bokán. Azt gondoltam először, hogy ezt azért kapom, mert Seere néztem. De aztán Nenee odahajol, és a fülembe súgja huncut mosoly kíséretében, amit nyilván csak az nem hall meg, aki nem akarja, mert ugyanúgy hallja Goeg is meg See is.

– Menj már oda, te buta, és adj neki köszönőpuszit!

Hát nem tudom, hogy ezt hogy kellene profin csinálni, de Nenee biztatására félszegen odalépkedek és érzem, hogy mondani kellene valamit.

– Hát... szóval... köszönöm neked... – mondanám még a görcsölésemet tovább, de See gyorsabb, és csókot ad a számra. – Ez nem is puszi, hanem csók volt! – mondom neki picit megkönnyebbülve azért.

– Hát akkor most mi legyen?! – kérdezi sunyin rám nézve See, majd hirtelen megint szájon csókol. – Na, ezzel visszavettem az előzőt, és így rendben is vagyunk, jó? – kérdezi, de már nem szavakkal válaszolok, hanem én kezdeményezem a következő csókot.

Hogy mi lesz a jövő? Nem tudom. Gladiátor Főparancsnok lettem. Van egy hatalmas – bár igen rossz állapotú – földbirtokom, amit nagyon sok 13-as osztályú nem mondhat el magáról. A gladiátorok tűzbe mennének értem, és rengeteg barátra tettem szert. Goeg, egy zseni a harci stratégiák területén. Amy, aki most is valahol pénzt csen el nekem a fogadási rendszerből, és aki, ahogy anno mondta, amíg él, velem marad. Nenee, a világ legérzékenyebb és legédesebb babaarcú barátom. See, akire, úgy érzem, mindig is vártam és vágytam. Mindenkit föl sem tudok hirtelen sorolni, akik, ha csak egyet szólnék, azonnal ugranának a kérésemre.

De hogy mindez elegendő-e – Goeg szerint – egy egész, a galaxist érintő háború túlélésére, azt bizony csak egy látnok mondhatja meg.

Vége az első Könyvnek

2017. november 25. 23:15 perc

Ha tetszett, akkor...:

1. Támogasd a munkámat:

http://vladimirweaver.com/donate

2. Vásárold meg a fizikális könyvet:

http://vladimirweaver.com/shop

3. Olvass egyéb történeteket, novellákat, verseket:

http://vladimirweaver.com/novells

4. Lépj be az weboldalra és tájékozódj a trilógia következő részeiről.

www.vladimirweaver.com

Betekintés a trilógia

második könyvébe:

Első Trilógia második könyv

14 + 1

1. Amy

A világűr kíméletlenül hideg és komoran sötét. Ha a távoli csillagok nem pislognának, az ember utazásai során egyedül igen komoly válságba kergethetné a szellemét.

Azt mondják, odakinn a végtelenség vákuumában az abszolút nulla fok uralkodik, vagyis úgy nagyjából -270 Celsius fok. Én soha nem jártam még ott hőmérővel a kezemben ezt leellenőrizni, így elhiszem azoknak, akik ezt hozzáértőként mondják. Azt viszont biztosan állítom, hogy védőöltözet nélkül nem tenném ki a fülem hegyét sem oda, mert hiszen kinek lenne kedve kihűlt testtel, jégcsap állapotba szenderülni?! Már a gondolattól is beleborzongok, és az egész testemen feláll a szőr.

Az űrhajó kecsesen, a tőle telhető legnagyobb sebességgel szelte igen nagy elánnal a légüres terét a hatalmas űrnek, bár az ablakain kinézve a csillagok mintha leszögezett pontok lettek volna, egy helyben álltak.

Amy állt a vezérlő mögött. Az öltözete, mint minden esetben, amikor valahol emberek közé érkezve megjelenik, most is tükrözi az elegáns, csinos és kedves stílusát.

Amy arca a legtöbb esetben szolidan mosolygós, könnyedséget és az idegesség legkisebb jele nélküli fesztelenséget sugall. Ha csak az ő arcát nézi az ember, nem tudja megmondani, hogy éppen egy hatalmas sárkány készül éppen nekirontani, vagy egy napsütötte, egzotikus tájon élvezi a ráomló napsugarak simogató melegét.

Pont ugyanez van most is. Pont ugyanígy néz ebben a pillanatban is Amy. Csodálatos lány csodálatos öltözetben, aki ragyogó, aranyosan bájos, könnyed tekintetű arccal koncentrál a küldetésére. Senki meg nem mondaná, hogy a harci fregattja éppen egy háború közepette száguld a nem is olyan távolban halálos küzdelmet vívók csatája felé.

Ezt csak akkor tudja egy kívülálló megmondani, ha rátekint a körülötte lévő birodalmi katonák sápadt és halálfélelemmel megtelő arcára. Amy minden pillanatban a tőle telhető maximumot hozza. Nem kell ehhez sem jó képet vágnia sem ellenkező esetben siralmasra vennie a figurát. Amy mindig is Amys marad.

Folyamatosan a csatán tartja a szemét, és minden figyelmével minden pillanatban, másodperctöredékenként több trilliárd elemzést végez annak okán, hogy maximális tudásával tudja hozni a tökéleteset.

A háború kegyetlen egy találmány. Na, nem azoknak, akik bizonyos önös érdekekből kirobbantják, hanem azok számára, akik sokszor vérben tobzódva elszenvedik, és kénytelenek olykor életüket is feláldozva megszenvedni azt.

Amy hirtelen felemeli a karját, és egy pontra mutat.

– Oda! Jobbra, és azonnal! – emeli meg Amy a hangját, pont annyira, hogy ne legyen ordító, de annál nyomatékosabb, ellentmondást nem tűrő, egyértelmű parancs.

Ha ebben a pillanatban megállna az idő, akkor Amy rezzenéstelen, kellemes arcát láthatnánk. Azt, hogy felemelt karjával jelzi azt a pontot a csata kellős közepében, ahová szeretne elérni. A körülötte lévő birodalmi katonák kétségbeesetten és megrökönyödve állnak tehetetlenül, várva a következő pillanatokat.

A következő pillanatok könyörtelenül csapnak le az egész harci fregattra egy őrülten erős fotonlövedék képében, ami az egész hajót méterekkel löki arrébb.

– Jobbra! Teljes hajtóműnyomaték! – parancsolja Amy.

Tudni kell, hogy vannak helyzetek, amelyekben csak akkor okozó az ember, amikor azokba belép. Amikor már benne van, csak elszenvedője, és semmiképpen nem okozója. Ez pontosan egy ilyen helyzet volt. Amy fregattja az első találat után, ami teljesen megsemmisítette a fregatt védelmi rendszerét, másodszor is találatot kapott. Ez aztán szétrobbantotta az egész űrhajót. A robbanás bár nagy volt, valahol mégis visszafogott – ha egyáltalán egy robbanást lehet így minősíteni.

A birodalmi katonák a robbanás után azonnal kint találták magukat a világűrben.

A vákuum kíméletlenül dolgozott az életük kiszívásában, és visszafordíthatatlanul győzelemre volt ítélve. Egy ilyen katasztrófát nem élhet túl senki.

Amy lassan körültekintett. Kinyúlt a karjával. Az arca nyugodt volt. Nem volt mitől félnie. Miközben körbenézett, rögtön kielemezte a helyzetet, és tudta, hogy mi fog következni. Körülötte tőle távolodó emberi testek lebegtek – birodalmi katonák

voltak, akik még pár pillanattal ezelőtt az ő oldalán szálltak harcba az ellenséggel. Halottak, vagy nemsokára halottak lesznek. Amy a kinyújtott karjait összezárta maga előtt, még egyszer körbepillantott, és lassan a hideg jégfogaival bezárta végtelenül hideg birodalmába.

A halálos ütközet fényei utoljára megcsillantak az Amy nyakában lógó medalionon, aztán Amy lecsukta szemét, és fagyott mozdulatlanságban tovalebegett a kíméletlen, tágas, örök űrkoporsójában.

Vladimir Weaver

13+1 trilógia

első könyv

...azt nem tudni, hogy történetünk vajon a távoli jövőben vagy a régmúltban játszódik-e. Csak egy bizonyos, hogy a Mynodis bolygó az, ahová elröpít a 13+1.

A sok világégés után egy látszólag nyugalmas korszakot kezdenek az emberek, ahol mindenki munkája szükséges, és mindenki viszonylagos biztonságban és elismerésben, jó életet élhet. De vajon mi van a felszín alatt? Ha élhetnél egy olyan életet, ahol nem leszel soha beteg, alig öregszel és akár örökké élhetsz, akkor mi az amit megtennél érte?

Vajon ezért cserébe odaadnád-e az egész életed?

13 osztályba kerülhetsz, ahol az alsóbb osztályokhoz tartozók és a felsőbb osztályok életszínvonala között akkora szakadék tátong, amelyet el sem tudnak képzelni a kisemberek.

Ree Vox a legszegényebbek osztályába született bele. Egyszer az életében viszont minden ember választhat jó és rossz, gazdag és szegény élet között. Ezután az „Osztályok” között már nincs lehetőség az átjárásra.

Ree úgy döntött, hogy egy boldog, de szegény életet fog élni szerelmével, azonban semmi nem úgy történik, ahogy eltervezte.

De talán van, ami még a halálnál is rosszabb! Vajon az örök élet a legtöbb, amit kívánni lehet?

Izgalom, kaland, szerelem, harc és minden más, amit még csak el sem tudsz képzelni.

Ülj le, és kapaszkodj, mert kezdődik.