RAANA RAAS

Csodaidők

Első könyv

Az ogfák vöröse

Shremeya

2012

Raana Raas: Csodaidők 1 – Az ogfák vöröse Copyright © Görgey Etelka

Szerkesztette: Sz. Molnár Szilvia Borítóterv: Sigmond Viktória ISBN: 978-963-89255-3-4

Kiadja a Shremeya Kft.

Felelős kiadó: Pohl László

2. átszerkesztett kiadás

Házalaprajz grafika: Sárközi Réka

Az e-könyvet készítette: Kleinheincz Csilla és Görgey Etelka

A sorozat kötetei:

Csodaidők 1 – Az ogfák vöröse Csodaidők 2 – Kiszakadtak Csodaidők 3 – Árulás

Csodaidők 4 – Hazatérők

Alternatív univerzum

Időcsodák 1 – Elágazó utak Időcsodák 2 (megjelenés alatt)

A sorozatról, valamint annak alternatív univerzumáról további információk a http://csodaidok.hu oldalon találhatók.

TÁMOGATÓINK

Moly.hu – Könyvek és barátaik

Első hallgatómnak-olvasómnak, Marinak,

és első „valódi” olvasómnak, Anna néninek

“Πολλὰ τὰ δεινὰ κοὐδὲν ἀνθρώπου δεινότερον πέλει.”

„Sok van, mi csodálatos, de az embernél nincs csodálatosabb.”

Szophoklész: Antigoné 322.

(Trencsényi-Waldapfel Imre ford.)

δεινός: I. 1. furcsa, szokatlan, (s ilyen értelemben) titokzatos 2. félelmetes, szörnyű, rettenetes 3. utálatot keltő, gusztustalan II. (az erő képzetével kiegészítve) hatalmas, erős, csodálatos III. (később, a II. értelemből származtatva) ügyes, képzett, tehetséges

Az író előszava az első lish nyelvű kiadáshoz

Amikor a Csodaidők először kikerült a nyomdából (Biititaamis, Laakluine Blatkin, Quiesco, Alfa, h.i. 1565 – st.i. 3960), nem gondoltam, hogy lesz valaha igény arra, hogy lish nyelven is megjelenjen. Igaz, arra sem, hogy több kiadást megérjen, mint történt ez a nitan eredetivel, amely eddig csak az Alfán három kiadást látott.

Tévedtem, de örülök neki. Nem magam miatt, hanem mindazok miatt, akikről ez a könyv szól, de akik már nem érhették meg, hogy maguk elmondhassák, leírhassák mindazt, ami velük történt, hogy történetekbe, mesékbe, vagy dalokba szőhessék életük fonalát – még akkor is, ha e történetecskék csak unokáik, dédunokáik untatására lettek volna jók.

Ők azonban nincsenek ma itt, és nincsenek itt a fiak sem, hogy az öregek számtalanszor elismételt meséin elunatkozzanak, s amikor végül magam fogtam tollat, hogy megírjam a történetet, helyettük tettem. Én voltam egyszerre a mesélő és a hallgató, az öreg és a fiatal, aki mindent tud, és aki tudásra éhes.

S ahogy írtam, magam is változtam. Mondtam a mesét, és okultam belőle.

Először úgy akartam megírni a könyvet, amilyen magam is voltam: sem ide, sem oda nem tartozó, két világ szülöttje. Kívülálló akartam lenni, s ebből a nemesnek tartott nézőpontból elmondani a történetet. Nem akartam ítélni a szereplőim helyett, főleg nem felettük, csak az olvasók elé tárni azt, ami volt, azokról az emberekről, akiket annyira szerettek. De a könyv írása folyamán magam is változtam, s ez látszik: nem tudtam elfogulatlan maradni.

S most az olvasók is megváltoznak: a kaveni közösség mellett immár gyerekkorom világa, a külsős világ is kéri, hogy a történet mondassék el neki is. Félelemmel tölt el a kérés: mi van akkor, ha Judy, Giin és Yaan története nem lesz számára több szavaknál, talán túl giccses, túl érzelgős, túl kavenies szavaknál, s ahelyett, hogy megértést, együttérzést hozna, csak viszolygást kelt, és a szakadék e két világ – az én két világom – közt tovább tárul? Mi van akkor, ha úgy értik, mint ellenük szóló vádiratot, ahelyett, hogy a mindkét oldalhoz szóló kérést meghallanák belőle: jöjj, láss és érts! Emberek vagyunk mi mindannyian, még ha más nyelvet beszélünk is, más módon akarunk is boldogok lenni. Emberek, s mint ilyenek, csodálatosak, mindazokon a módokon, ahogy csak a négy és félezer éve élt író, Szophoklész elgondolhatta, amikor leírta a mottóul választott gondolatot az emberről – rólunk, mindannyiunkról, külsősről és kaveniről egyaránt.

Félelemmel engedem ki hát kezemből ezt a könyvet, ugyanakkor reménységgel is. Ez a reménység pedig az, hogy a sok vér, kín és fájdalom nem volt teljesen hiábavaló, s hogy bár előbb-utóbb elmegyünk a minden élők útján a lakluákra hagyva a maradás ólomsúlyú felelősségét, a világ, ha nem is lesz jobb, talán megértőbb lesz. Mert bár nincs válasz miértjeinkre, „zol lahis lay sas’ ool ansen,” azaz „mint a pille, könnyű minden válasz,” de a hogyanokra mégiscsak adhat feleletet. Nekem adott. Ennél többet nem kívánok.

Végezetül hadd idézzem azt a Bokra psiket és a hozzá fűzött mandist – Nagy Andreasét, ki másét –, amelyek igaz voltáról munkám során számtalanszor meggyőződtem:

I.1.64. Ool taakin queesin es, en ool iirkontin niqueesin es.

Minden beszéd teremtés, és minden történetmondás újrateremtés.

(…) Aki a történetet megéli, vakon botorkál benne. A mesélő azonban már elég távolról lát ahhoz, hogy a véletlenek sorozata események összefüggésévé álljon össze, számára a történetnek van kezdete, csúcspontja és vége, melyet már akkor ismer, amikor az elbeszélésbe fog. A távolságnak és a rálátásnak azonban ára van, mert míg ha ügyes a mesélő, a nagy összefüggések helyes arányúak maradhatnak, a kis részletek azonban, amelyek a szereplőknek az életet jelentették, okvetlenül torzulnak: megnagyobbodnak, vagy éppen semmibe tűnnek, jelentőségüket talán érdemtelenül vesztve a jövő nagyítólencséjében.

S ott van még a mesélő személye is, akiről a történet többet elárul, mint saját szereplőiről, mert ő az elbeszélés teljhatalmú uralkodója, aki bevesz és kihagy, magasztal és becsmérel, szeret és gyűlöl eseményeket, helyeket, embereket, biztos kézzel uralkodva a magában süket, vak és értelem nélküli eseményláncolaton. Számomra ezt jelenti a következő zsoltármondat: „Úrrá tetted kezeid munkáin [te, Isten őt, az embert].”

S mint úr, birodalmat teremt a szavakból, történetet az események értelmetlen káosza helyén.

(Nagy Andreas mandisa A teremtésről szóló paat 64. psikjéhez)

Quiesco, Alfa, h.i. 1570 Feltámadásünnepén (st. i. 3965-10-14).

Raana Raas

PROLÓGUS

Harminchét lépés és még egy kicsi. Ennyi volt a kórházi folyosó hossza. Bár visszafelé mintha egy kicsit rövidebb lett volna – vagy talán ő lépett hosszabbakat? Nem tudta, s nem is tudott ezen még gondolkozni sem, ahogy a fájások újra és újra végighullámzottak a testén, egyre sűrűbben, ahogy ideje közeledett.

Hét, nyolc – számolta, miközben lépett, s a férjére gondolt, meg apósára, a két emberre, aki a hasában növekvő, s most kifelé törő életecskén kívül a legkedvesebbek voltak számára. Nemrég mentek el, ő küldte el őket. Ami itt folyt, nem volt férfiszemnek való látvány, bár sok férj választotta, hogy felesége mellett marad a szülésnél, Malin nem lelkesedett az ötletért. Anyját szívesen elhívta volna, de buta dolognak érezte, hogy olyan messziről iderángassa egy annyira átlagos dolog miatt, mint egy gyerekszülés.

Huszonegy, huszonkettő – mindjárt jön a következő görcs. Valahol harminc körül. Sógornője, Nigra mindössze három hete tért vissza ugyaninnen másodszülött fiával, miután az előző évben már szült egy fiút. Malin előtt felrémlett anyósa rosszalló tekintete, amellyel őt méregette időről időre Amraas, Nigra elsőszülöttjének születése után. Neki, Malinnak előbb kellett volna szülnie, mint Nigrának, mert ő ment hozzá az elsőszülötthöz, s úgy illett volna, hogy legelőször a családi név örököse szülessen meg, az elsőszülött elsőszülöttje. De hát ott voltak a tanulmányok meg a két gyakorlati év, s addig nem akart gyereket vállalni, amíg azzal nem végzett. Férje, Yaan, teljesen egyetértett vele, s mindenben támogatta, de anyja rosszalló pillantásai ellen ő sem tudott semmit tenni.

Szerencsére most már útban van a kis örökös, ráadásul fiú…

A fájás ismét félbeszakította gondolatait. Malin megállt, és két kezét a falnak támasztva megpróbált egyenletesen lélegezni. Nem volt könnyű. A fájás lassan a combbelső izmaiba is áthúzódott.

Mire a görcs elmúlt, úgy fújtatott, mintha órák óta futott volna, s térdei megbicsaklottak a fáradtságtól.

Senki sem mondta, hogy a vajúdás ilyen sokáig eltarthat. Már több mint hét órája.

Három, négy.

Nem, még mindig semmi. Giin még mindig nem akar megszületni, bár a fájások közötti idő most már nagyon rövid. Hamarosan kezdődik a neheze.

Giin, igenis Giin lesz a fia neve, ebbe Yaan is beleegyezett. Nem hajlandó követni azt az értelmetlen hagyományt, amely a család minden elsőszülött fiát Yaannak akarja tudni, éppen úgy, mint férjét, férjének nagyapját és annak elsőszülött férfi felmenőit. Az ő fia neve akkor is Giin lesz: a hasznos, az előnyös, a mindenkinél jobb!

Nyújtózkodott egyet, és már megindult, hogy a következő hosszt megtegye a folyosón, mind a harminchét lépést, meg azt a kicsit, amikor a bejárati ajtó kivágódott, és két ápoló jelent meg egy ággyal, melyen egy vékony, sápadt lány feküdt, Mögötte egy férfi kiabált kivörösödve.

– Haza pedig ne gyere! Ha képes voltál felcsináltatni magad azzal az alakkal, költözz is hozzá! Nekünk ugyan nem kell egy külsős gyereke! Szégyen!

Az egyik ápoló hátrafordult, és becsukta az ajtót.

Sheymon, sheymon, sheymon – visszhangzottak Malinban a nitan nyelvű szavak még akkor is, amikor a kiabálás már rég nem hallatszott. Fattyú, törvénytelen gyerek, a család szégyene.

A jelenet annyira megdöbbentette, hogy elfelejtett számolni, s a következő fájás készületlenül érte. Mire összeszedte magát, már csak ketten voltak a folyosón: ő meg a lány, aki halkan sírt. Az ápolók eltűntek, az egyik valószínűleg a haragvó apát ment lecsillapítani, míg a másik orvosért futott.

– Jól vagy, kedves? – lépett Malin közelebb a lányhoz, s amikor meglátta, elakadt a lélegzete. Nem lehetett több tizenhat évesnél. – Nyugodj meg, nem lesz semmi baj – tette hozzá halkan, és végigsimított a hosszú, hullámos, barna hajon. – Ne figyelj most másra, most a picinek lesz szüksége rád…

– Sheymon – mondta váratlanul a lány, ügyet sem vetve Malin vigasztaló szavaira. – Sheymonnak fogom nevezni, hogy mindig pontosan tudja, kit kell gyűlölnie.

Malin, látva a gyűlöletet felizzani a lány szemében, hátrább lépett.

Boora ka-gila sasęs.

Aki gyűlöl, gyilkos – hangzottak fel benne a Bokra szavai, de megszólalni nem tudott.

Még akkor is csendben állt, amikor az ágyat betolták a szülőszobába.

1. FEJEZET

Judy

Judy még egyszer átfutotta a kezében tartott papírt, aztán lerogyott az ágyra. Olyan sokféle érzés kavargott benne, hogy nem is tudta, mit érez. Csalódást? Szomorúságot? Dühöt? Vagy csak a magány fájt ennyire?

Kicsit hátrébb csúszott az ágyon, felhúzta a lábát, és magához ölelte. Sokáig ült így, körmével lábszára húsába vájva, míg végül elsírta magát. Amikor elálltak a könnyei, nem maradt más érzés benne, csak az a hideg fájdalom a mellkasában, amellyel évek óta kelt és feküdt.

Egy darabig még az ágyon kucorgott, majd felállt, belebújt a papucsába, és a szoba egyetlen mosdókagylójához imbolygott, hogy megmossa az arcát. Amikor a tükörbe nézett, két véreres, világosbarna szem nézett vissza rá, szemhéja még mindig puffadt volt a sírástól. Világosbarna, vagy inkább seszínű, vállig érő haja csapzottan lógott.

Utálta a kinézetét, különösen a szemét: világosbarna írisz, sötét, majdnem fekete kerettel. De legalább nem hasonlított az anyjára. Anyja haja és szeme sötétbarna volt, termete magas és arca szép, bár az alkohol sokat rombolt vonásain. Ő viszont alacsony volt, tömzsi és csúnya. Bizonyára sosem látott apjára ütött.

Megtörölte kezét és arcát, majd mély levegőt vett, a szekrényéhez lépett, és előhúzta azt a dobozt, amelyben „kincseit” tartogatta. Nem volt valami sok: de akkor sem volt sok tulajdona, amikor anyjával együtt élt. Ez itt, egy átmeneti gyerekotthon hatágyas szobájában sem változott.

A dobozt az ölébe fogta, és visszaült az ágyra.

Lassan, módszeresen kipakolta, s végignézett a kincseken. Értéktelen lim-lom volt mind: egy díszes nyelű hajkefe, egy rózsaszín keretes kézitükör „anyutól” felirattal, jó pár színes szalag, csat és hajráf, egy gyöngyökből fűzött karkötő, két kara, mindkettő zenei: olcsó és rossz minőségű felvételekkel, egy csillagmintás csésze, néhány szárított rózsa és képek.

Ezek voltak a „kincsek.” Mindet anyjától kapta, kivéve a karkötőt, amit gondosan félretett, a többit azonban a képek kivételével visszakotorta a dobozba. Aztán a képeket vette a kezébe.

Ő és az anyja Marshonban, a kisvárosban, ahol hatéves koráig éltek. Judy kritikus pillantást vetett az alacsony, kövér kislány mellett álló, nevető nőre, majd a képet a dobozba dobta.

Ő, ugyanott, de egyedül. A kép ugyanakkor készülhetett, télen, mert mindent befedett körülötte a hó, bár az ég szikrázóan kék volt. A képet a félretett karkötőhöz tette.

Ő és az anyja, már Lassanban, a Csillagunió fővárosában, ahová hatéves korában költöztek. Anyja itt már nem nevet, sőt, nem is mosolyog, hanem kissé ingerülten néz ki a képből, mellette ő nyolc évesen, még mindig kövéren és csúnyán.

Judy emlékezett a napra, amikor ez a kép készült. Hideg, szeles nap volt, nem sokkal azelőtt, hogy anyját kirúgták az utolsó munkahelyéről. Valószínűleg már akkor is bajok lehettek az állással, azért volt ideges.

Aztán egy másik, Judy hetedik születésnapján. Ez a kép túl személyes volt ahhoz, hogy csak úgy kidobja. Anyjának egyébként is csak a háta látszott, meg a keze, ahogy igazított valamit a tortán.

Aztán négyévesen, az első nap az iskolában, Marshonban, ahol anyja büszkén mosolygott rá. A kép gondolkodás nélkül a dobozba vándorolt.

És így tovább, és így tovább.

Elég sok képen szerepelt az anyja, így a válogatás után nem maradt csak huszon-egynéhány. Amikor végzett, felállt, majd a dobozt a hóna alá csapva kisétált a folyosóra, és bedobta az első hulladékledobóba.

Ahogy a doboz a cső oldalához csattant, egy pillanatra szúró fájdalmat érzett a szívében, de nem foglalkozott vele.

A szobába visszaérve újra kezébe vette a hivatalos levelet. Anyja jutott eszébe, ahogy átadta, a színpadias sírásroham mindenki előtt a gyerekotthon előcsarnokában… Judy újra megborzongott a szégyentől. Anyja, miután kisírta magát, leült vele szemben, hangosan kifújta az orrát, majd bejelentette, hogy a bíróság kimondta a végleges ítéletet Judy elhelyezésében.

Judy hirtelen csupa fül lett, és szíve vadul kalapált az izgatottságtól, noha anyja nagyelőadása után tudta, hogy nem fog kikerülni a gyerekotthonból, sőt, átkerül az átmeneti elhelyezésből véglegesbe. Hogy hivatalosan is árva lesz belőle, noha él az anyja.

Tizenegy évesen már túl öreg ahhoz, hogy családba adják. A bíróság döntése tehát azt jelenti, hogy intézetben marad egészen 18 éves koráig. Hogy utána mi lesz, elképzelni sem tudta.

Amikor átvette a hivatalos levelet, megpróbált anyja szemébe nézni, ő azonban zavartan elfordította a fejét, majd egy gyors csók után kimenekült az otthonból. Judy felsóhajtott.

A Lassani Központi Gyermekvédelmi Hatóság a kiskorú Judy Fensson elhelyezésének ügyében az alábbi végleges döntést hozta:

Judy Fensson végleges gyermekotthonban helyezendő el a döntéstől számított hét napon belül.

A döntést az alábbiakkal indokolja:

1. Judy Fenssonnak anyján, Syndy Fenssonon kívül nem ismeretes semmilyen más, még élő hozzátartozója, aki őt magához venné.

2. Nem ismeretes semmilyen olyan más család vagy személy, aki őt magához venné.

3. Anyja, Syndy Fensson, akit a helyi hatóságok továbbra sem tartanak alkalmasnak a gyermek nevelésére, végleg lemondott a gyermekről, és őt magához venni nem óhajtja.

A hatóság a gyermek elhelyezésének kérdésében kapcsolatba lépett a Niesi Karitatív Hatósággal, amelynek illetékese st.i. 3920-05-15-én 1944-kor (h.i. 1277-08-01 0900) felkeresi az átmeneti otthont a gyermek állandó elhelyezését illetőleg.

Kelt…

A levél röviden és határozottan kimondta, hogy eddigi reménykedéseinek vége. Csaknem három év ideiglenes intézeti elhelyezés után állapota véglegessé válik. Anyja lemondott róla, és az italt választotta.

Annyira elmerült gondolataiban, hogy nem vette azonnal észre, amikor Janka, a szoba rangidőse bejött a szobába, csak amikor megszólította.

– Mi történt? – kérdezte, s Judy szó nélkül nyújtotta át a levelet. Nem kellett magyaráznia, mindketten tudták, miről van szó. Jankának egy pillanat elég volt, hogy átfussa. – A rohadt szemét! – mormolta fogai között, s mindketten tudták, hogy Judy anyjára gondol.

Egy darabig egyikük sem mondott semmit, csak ültek csendben.

– Mit gondolsz, mi lesz most? – kérdezte végül Judy.

– Nem tudom pontosan – felelte Janka. – Holnapután jönni fog egy niesi, és anyáddal meg Mrs. Tandinnal eldöntitek, melyik intézetbe kerülsz.

Judy nyelt egyet a „niesi” említésére.

– Nekem nem tetszenek a niesiek – mondta halkan.

– Kinek tetszenek? – vont vállat Janka. – Fura egy csapat.

– Most majd velük kell együtt élnem?

– Nem hiszem. Ők csak vezetik az otthont. A többi gyerek olyan lesz, mint te… – de nem tudta befejezni a mondatot, mert az ajtó kicsapódott, és Karyn törtetett be a szobába, az a szobatársa, akit Judy a legkevésbé szeretett. Ő is tizenöt éves volt, akárcsak Janka.

– Mi van? – nézett a két egymás mellett ülő lányra. – Mi ez a nagy bújás?

Janka hidegen mérte végig.

– Fogd be a pofád, hülye. Judyt állandósították. Egy héten belül intézetbe kerül.

Karyn szélesen elvigyorodott.

– Mész a palástosokhoz? Ne felejtsd majd el megírni, hogy tényleg mind buzik-e.

– Karyn! – csattant fel Janka.

– Miért, azt mondják – vont vállat Karyn. – Meg hogy a legszebb lányokat meg fiúkat megtartják különböző… szolgálatokra. – Kacsintott, aztán végigmérte Judyt. – Na persze, ez a veszély téged nem fenyeget.

– Kopj le, szemét! – sziszegte Judy, és előbbi rossz érzései a niesiekkel kapcsolatban jelentősen csökkentek. Ha Karyn ezeket mondja róluk, nem lehetnek olyan rosszak. Anyja is mindig utálattal beszélt róluk.

Karyn azonban nem ment el, hanem előhúzott egy széket, és leült velük szemben.

– Dobjuk össze, mit tudunk a niesiekről. Nehogy már úgy engedjük el Judyt, hogy nem tudja, mire számíthat!

– Tűnj innen, Karyn! – mondta Janka is. – A te véleményedre senki sem kíváncsi.

– Pedig én elég sokat tudok róluk – emelte fel Karyn a mutatóujját. – Apám az EN-RÁ-nak dolgozott majdnem tíz évig, amíg kommunionista nem lett.

– Kommunionista? – kérdezte Judy.

– Olyan szakszervezetis, aki a niesi elnyomás és kizsákmányolás ellen van. Minden olyan munkás odatartozhat, aki utálja a niesieket. Apám sokat mesélt a niesiekről. Veszélyes és titkos dolgaikról. Azt tudjátok, hogy mindenhol elkülönülnek, nem élnek együtt a többi, normális emberrel, hanem saját városaik vannak, meg saját kormányuk, vallási kormány, meg minden. A papok vezetik őket, azok döntenek mindenben. Azt akarják, hogy mindenhol ők uralkodjanak, és mindenki az ő vallásukat kövesse. Azt is mondják, hogy megeszik a halottaikat, meg nyersen eszik a húst. Azért is hívják őket hullazabálóknak. Meg titkos fegyvereik vannak, amikkel az emberek agyát tudják befolyásolni.

– Ez hülyeség. Senki sem eszi meg a halottakat – mondta Janka, amint szóhoz jutott. Karyn viszont komoly arccal hajolt előrébb.

– Lakomának hívják a temetéseiket. Először megeszik a halottat, aztán ami megmarad belőle, rongyokba csavarják, és elássák.

– Senki se tenne ilyet – mondta Judy is határozottan.

– Ez a vallásuk része. Mert így velük marad a halott – jelentette ki Karyn megfellebbezhetetlenül. – Apa látta a könyvükben leírva. Hogy a halott a családdal marad.

– Mert el is hiszem, hogy apád bármit is elolvasott. – Janka megrázta a fejét. – Egyébként is, ha ez így lenne, már rég megszüntették volna a szektájukat.

– Ezek lefizetnek mindenkit. Tudjátok, milyen gazdagok. Nem csak az EN-RA az övék, hanem a Kavenair, az Unken, a Raas cégek, na meg a NiTec, ami a leggazdagabb cég az univerzumban. Apa is mondta, meg sokan, hogy az elnököt is megvették a niesiek. És nem csak itt. De ha majd Martynt választják elnöknek…

– Martyn? Ki az a Martyn? – kérdezte Judy egyre gyanakvóbban. Ahogy Karynt figyelte, megérezte szavai mögött a hamisságot és a gyűlöletet.

– Az Unionista Párt vezetője – jelentette ki Karyn jó adag lenézéssel a hangjában. – Egyszer majd ő lesz a CSU elnöke, és ő majd rendbe teszi az egész niesi bandát! Apa megmondta!

– Honnan tudod, hogy őt nem fogják majd lefizetni? – mosolyodott el Janka. – Ha mindenkit lefizettek eddig, akkor őt is le fogják!

– Őt soha! Őt nem lehet lefizetni.

– Hülye vagy. Mindenkit le lehet, csak a nagyon gazdagokat nem – vágott vissza Janka.

– Őt sem! Mert ő azt akarja, hogy végre nekünk, nem niesieknek is legyen pénzünk, és azt tervezi, hogy elveszi a niesiek pénzét, és nekünk adja!

Janka felnevetett.

– Ugyan, miért adná? Ha el is veszi tőlük, hát megtartja magának. Nekünk senki sem ad pénzt.

Ez a mondat kissé megakasztotta Karyn lelkesedését.

– De akkor is, legalább a miénk lesz a pénz, nem az övék!

– Nem a miénk, hanem az övé. Martyné. De mondd meg őszintén, ha a niesiek annyira gazdagok, miért gondolod, hogy olyan könnyű lesz őket megfosztani a pénzüktől? – kérdezett vissza Janka.

– Mert gyávák. Mert csak a védtelen gyerekekkel mernek kikezdeni, egyébként gyávák, és megfutamodnak. Ezt mutatja az egész történelem. Ha háború volt, ők mindig elfutottak, mint a patkányok, mentve a pénzüket, életüket.

– Ha ez igaz – vigyorodott el Janka –, akkor nagyon valószínű, hogy ha a te Martynod megtámadja őket, majd szépen elfutnak a pénzzel, aztán annyi.

– Előbb-utóbb mindenkinek elege lesz belőlük. Mindenhol utálják őket. Mindenhol és mindenki.

***

Judy még órákkal később sem volt képes szabadulni a beszélgetés okozta zavartól. Feküdt az ágyán, hallgatta a többiek egyenletes szuszogását, és életében először félt a jövőtől. Nem mintha egy szót is elhitt volna abból, amit Karyn mondott, de Janka később elmondta, hogy az agyakat valóban tudják a niesiek befolyásolni, márpedig Janka pszichedukátornak készült, így sokat olvasott mindenről, ami a témába vágott.

– Nincs egyetértés abban, hogy mit tudnak. Az biztos, hogy nálunk jóval többet, de ezt jól titkolják. Vannak közöttük olyanok, akik számunkra elképzelhetetlen szinten képzettek. Talán még gondolatot is tudnak olvasni. Ki tudja? Az biztos, hogy olyan dolgokra is képesek, amit mi elképzelhetetlennek hinnénk: az ő bírói rendszerük ugyanis mentálisan képzett emberekre épül, akik nem csupán a fizikai, hanem a mentális bizonyítékokat is figyelembe veszik egy-egy döntés meghozatalakor…

– Mentális bizonyítékokat?

– Ez azt jelenti, hogy a bírók érzékelik, igazat mond-e a tanú.

Bár Janka azt is mondta, hogy a befolyásolás bizonytalanabb dolog, hiszen állandóan támadják őket: ha ilyen fegyver lenne a kezükben, már biztosan tettek volna valamit saját védelmükre.

Ami a gyerekek molesztálását illeti: azok a lányok, akik az átmeneti otthonból kerültek állandó intézeti elhelyezésbe, sokszor írtak itt maradt barátaiknak, és ha panaszkodtak is valamiről, az a niesiek szigora és puritánsága volt, nem valamilyen lelki vagy fizikai erőszak.

Judynak nem igazán tetszett sem a szigor, sem a puritánság, bár itt és most sem volt semmije. Lehet-e valami ennél is szegényesebb?

Összekuporodott, és a takarót a fejére húzta. Nem először gondolt arra, hogy milyen jó lenne, ha előkerülne az apja, és magával vinné.

Anyja ritkán beszélt az apjáról, mintha nem is létezett volna, s nem egyszer megfordult Judy fejében, hogy talán nem is tudja, ki volt az. Fehérnek kellett lennie, mint az anyjának, mert egyébként ő, Judy nem lehetne fehér bőrű, és anyja töredékes elbeszélése szerint nagyon magas vezető beosztású, rettenetesen hideg és öntelt. Sem nevet nem hallott soha, sem képet nem látott, ezért mindig egy magas, jóképű férfit képzelt maga elé (ami egyébként Judy testalkatát tekintve nem volt valószínű), szőke hajút és kék szeműt. Valakit, aki egyszer csak benyit az otthon szobájának ajtaján, és bejelenti, hogy Judy Fenssont keresi, és ő majd válaszol, hogy ő az, és a férfi elmosolyodik, kézen fogja, és kisétálnak az intézetből.

Álmaiban apja gazdag, szép házban lakik, nincs felesége, családja, így Judyval tölti minden szabadidejét, elviszi kirándulni a tengerpartra (mivel háza természetesen a tengerparton áll), meg mindenfelé, még űrkirándulásra is. Apja házában mindig van étel, nem is egyféle, Judy mindig válogathat, nem szól rá senki, ehet, amennyit akar. És végre rendes ruhái lesznek, nem mások levetett rongyai, amiket anyja vett neki, de nem is azok a ronda és kényelmetlen egyenruhák, amelyeket az otthonban kapott, és majd eljön megmutatni a lányoknak, hogy igenis van, aki szereti, és mindent megad neki…

***

Az álmok azonban nem akartak valóra válni, ezért Judy két nap múlva reggel kilenckor, engedelmesen, bár remegő gyomorral, megjelent Mrs. Tandin irodájában.

Az igazgatónő nem volt egyedül: egy férfival beszélgetett. Szemmel láthatóan jól ismerték egymást. Amikor Judy belépett, mindketten felálltak, s Mrs. Tandin egy intéssel közelebb hívta.

– Judy, gyere, ismerkedjetek meg. Jondan-ra, ő Judy Fensson.

Judy rögtön látta a ruhájáról, hogy niesi. Díszes vörös köntöse alatt furcsa, lebernyeges ruhát hordott, amit deréktájon széles öv fogott össze. Az övön különböző dolgok lógtak, melyek rendeltetését még találgatni sem tudta. A férfi nem volt magas, sőt, kövérkés volt, kerek arcú, mosolygós.

– Jondan Otere – hajolt meg Judy előtt, aki ettől még inkább zavarba jött. Meghajolni?

A férfi határozottan nem úgy nézett ki, mint azok az alakok, akikről Karyn beszélt, vagy azok a pszichedukátorok, akiknek Janka leírta őket. Teljesen veszélytelennek látszott, csak a ruhája és a viselkedése volt szokatlan.

– Judy Fensson – nyögte ki végül, és az üdvözlés szokásos jeleként kivette zsebéből a személyi kártyáját, és előrenyújtotta. A férfi felegyenesedett, és jobb kezének mutató ujjával megérintette a kártyát, de a sajátját nem vette elő, ahogy illett volna.

– Nekünk nincsenek személyi kártyáink, Miss Fensson – mondta a férfi, mintha csak a gondolataiban olvasott volna. – Mi meghajlással üdvözöljük egymást. Szólíthatlak Judynak?

Judy bólintott, és ő is meghajolt. A férfi rámosolygott, és hellyel kínálta.

– Itt van már édesanyád? – kérdezte Mrs. Tandin.

– Nem láttam. Miért, itt kellene lennie? – kérdezte ingerülten Judy.

– Nem értesített, hogy nem jön. – Az igazgatónő összevonta a szemöldökét, és Judy látta, hogy mérges. – Elnézést, egy pillanatra… – nézett a niesire, aki bólintott, és Mrs. Tandin elhagyta a szobát.

– Mrs. Tandin megmutatta a tanulmányi lapodat – szólalt meg a férfi, és Judy ijedten szakította el pillantását az ajtóról. A tanulmányi lap! Vajon hová fog kerülni közepes eredményeivel? – Gondolkoztál-e már azon, mit szeretnél tanulni később?

Nem, nem gondolkozott ezen. Most sem szeretett tanulni, és később sem akart. Ezért megrántotta a vállát.

– Nem érdekel a tanulás – mondta dacosan.

– Nem is maga a tanulás. Van-e valami, ami különösen érdekel?

Judy elgondolkozott.

– Igen, a sakk – mondta, de ez valahogy gyerekesen hangzott, ezért gyorsan hozzátette. – Meg szeretek olvasni is. De csak regényeket.

– Érdekel az irodalom?

– Egy csomó unalmas dolgot olvastatnak velünk. Unalmas dolgozatokat iratnak. Azt nem szeretem.

– Mi szeretnél lenni, ha nagy leszel? – A férfi türelme kimeríthetetlennek tűnt.

Gazdag. Független. Nem árva – merült fel Judyban, de nem mondta ki.

– Nem tudom. Valami… nem átlagos. És messze innen.

A férfi vizsgálódva nézett Judyra, majd a kislányhoz hasonlóan gondolataiba merült. Hosszú percek után szólalt csak meg.

– Iskolát ugyan nem tudok ajánlani, de van olyan intézet, ahol niesi nyelvet és irodalmat tanulhatnál.

Végre! Az első dolog, ami kifejezetten izgalmasnak hangzott. Valami, ami más, ami új. Valami, amit Karyn utál, és anyja undorodva elutasít. Éppen ezért rögtön lelkesedni kezdett.

– Niesi nyelvet? Van külön niesi nyelv?

– Van. Nitannak hívják. A niesi könyvek nagy része ezen a nyelven jelenik meg.

Judy izgatottan dőlt előre. Ő eddig csak a lakott univerzum közös nyelvét, a lisht beszélte, és bár tudta, hogy vannak más nyelvek és tájszólások, főleg a Földön, ezeket sosem tartotta izgalmasnak. A nitantanulás azonban annak látszott. Sokan beszélik. Anyja utálná. Kell ennél több?

– Hol lehetne ilyet tanulni?

– Igazából bármelyik niesi iskolában. De mivel te nem vagy niesi, oda nem járhatsz. Keresnünk kell egy olyan intézetet, ahol tanulhatnád. Mondjuk a Shremeyán. Mit gondolsz?

Shremeya – más bolygó, más naprendszer, s amennyiben ezt választja, majdnem teljesen biztos, hogy nem találkozik többé az anyjával. Az messzebb van, mint az Alfa. Kitűnő.

– Persze – felelte azonnal.

– Ellenőriznem kell, hogy tudnak-e fogadni. – A férfi előhúzott egy keskeny detát az övéből, s széthajtogatta. Judy érdeklődve nézte.

– Mi az a lista?

Ekkor nyílt az ajtó, és megjelent az igazgatónő, egyedül.

– Édesanyád láthatóan nem tartja fontosnak, hogy jelen legyen a megbeszélésen – mondta fagyosan, de Judy érezte, hogy a megjegyzés nem ellene irányul, ezért nem is reagált rá. – Mit nézel? – kérdezte, miután melléjük ült.

– Mr. … öö…

– Otere – segítette ki udvariasan a férfi.

– Mr. Otere mutatott egy listát olyan intézetekről, ahol niesi nyelvet tanulhatnék.

– Arra gondoltam – vette át Mr. Otere a szót –, hogy Judyt olyan intézetben helyezhetnénk el, ahol képességeinek megfelelő képzést kapna. Szerintem Shremeya lenne a legjobb, de persze ezt neki kell eldöntenie.

– Shremeya? – az általában nyugodt és kimért Mrs. Tandin meglepődött. – De hát… miért egy másik bolygó? Itt is van jó pár intézetük. Vagy… Judy eredményei annyira jók?

Judy elvörösödött.

– Nem annyira az eredményei, mint inkább a képességei miatt gondolkoztunk Judyval ezekről az intézetekről – felelte a férfi tapintatosan, és Judy egy hálás pillantást küldött felé.

– Képességei? – kérdezte közben Mrs. Tandin. – Milyen képességei?

Mr. Otere tökéletes nyugalommal válaszolt.

– Több van ebben a kislányban, mint amit az eredményei mutatnak.

– A Shremeyára szeretnék menni – mondta erre Judy határozottan. Mr. Otere volt az első ember, aki akármilyen képességet meglátott benne.

– Édesanyád… – kezdte az igazgatónő a választ, de Judy a szavába vágott.

– Anyám lemondott rólam. Nem akarok többé találkozni vele…

– Természetesen meg tudjuk oldani, hogy édesanyja néha meglátogassa Judyt – szólalt meg a niesi. – És, ha Judy nem tud ott beilleszkedni, visszajöhet a CSU-1-re.

– Nem akarok visszajönni – mondta Judy dacosan.

– Akkor nem kell visszajönnöd. – A férfi nem hagyta magát felidegesíteni. – Szóval a Shremeya?

– Igen. – Judy karba tette a kezét, és kihívóan az igazgatónőre nézett. Mrs. Tandin megcsóválta a fejét, a amikor a férfi újra elővette a detáját, és belemélyedt, az igazgatónő intett Judynak. A szoba másik végébe sétáltak, amelynek ablaka az otthon hátsó részére, a játszótérre nyílt.

– Judy, mivel az otthonból állandó intézetbe kerülsz, rád nem vonatkoznak azok a szabályok, amik a hazatérőkre. Sem a ruháidat, sem egyéb, itt kapott dolgaidat nem kell visszaadnod, magaddal viheted őket. Egyedül a személyi kártyádat kell leadnod, mert egészen addig, amíg nagykorú nem leszel, niesi állampolgárnak számítasz majd, mivel egy niesi szerv, a Kaven formálisan adoptál téged.

Judy torka elszorult egy pillanatra.

– Ez mindig így van? – kérdezte. – Mindenkivel, aki állandó intézetbe kerül?

Mrs. Tandin bólintott.

– Igen, de ez csak formalitás. Mi a helyzet, Jondan-ra? – fordult a férfihez, jelezve, hogy részéről véget ért a beszélgetés.

– Blulanti intézetünk fogadja Judyt.

Judy bólintott, de közben már arra gondolt, hogy senkiről sem tud, aki az elmúlt években más bolygóra került volna az átmeneti otthonból. Igaz, hogy nem is ismert mindenkit: ahhoz túl sokan voltak.

– A géped holnap reggel nyolckor indul Shremeyára, tehát reggel öt körül el kell innen indulnunk, hogy időre Aldimaarban legyünk.

– Holnap? – akadt el Judy lélegzete. – Olyan hamar?

– Az a heti járat ideje. El tudsz készülni addig?

– Igen, de…

– Judy – szakította félbe Mrs. Tandin –, Mr. Oterének van más ügye is a tiéden kívül. Jondan-ra, Judy kész lesz holnap reggelre.

Judy már éppen kinyitotta a száját, hogy tiltakozzon, de meggondolta magát.

Űrhajón fog utazni, és egy másik bolygón fog lakni! Új nyelvet fog megtanulni, új embereket megismerni, és talán az élete is jobban fog alakulni, mint eddig. Az egyébként sem lenne túl nehéz…

A többivel meg szembenéz akkor, amikor bekövetkezik.

***

Az otthon előcsarnoka a reggeli félhomályban még hatalmasabbnak látszott, mint egyébként. Ha felnézett, mindenhol folyosók futottak körbe, ajtókkal, beugrókkal és rengeteg növénnyel, amelyek egy óriás üvegház hatását kölcsönözték az aulának.

Több mint hatszáz lány élt itt. A fiúotthon egy jó fél kilométerre volt innen, de az idősebb lányok gyakran tettek sétákat arrafelé, és persze az otthon előkertjében is sokszor ücsörögtek fiúk barátnőjükre várva, vagy valakire, akit felszedhetnek. Judy utálta őket, mert nevettek rajta, és mindig éreztették vele, hogy csúnya, és úgysem kell majd senkinek.

Az iskolát sem szerette, mert osztályában ő volt az egyetlen fehér bőrű, ráadásul a legcsúnyább és a legkövérebb. Állandóan csúfolták és bántották, így egy barátja sem volt. Senki sem akarta, hogy miatta kirekesszék.

Ennek az életnek lesz most vége.

Ráült a bőröndjére, és igyekezett uralkodni remegésén. Fázott a korai kelés miatt, és egyedül is érezte magát.

Néhány perccel később halk gongszó jelezte, hogy Mr. Otere megérkezett, és az ügyeletes nevelő egy rövid búcsú után kiengedte Judyt.

Az épület melletti parkoló üres volt még: pár jármű állt csak benne. Judy rögtön kitalálta, melyik lehet a niesi. A jármű vörös-ezüst színű volt, az elején egy címer: smaragdzöld kereszt, amelyet fölül félkörívben hasonló árnyalatú zöld csillagok kereteztek. Kívülről nem látszott túl nagynak, belül azonban fel lehetett állni, és hat ember kényelmesen elfért benne. A műszerfala egyszerű volt, és Judy nem látott semmiféle kormányt, amivel a járművet irányítani lehetett volna.

– Ez teljesen automata?

– Nem mindig – felelte a férfi, és beült a műszerfal előtti székbe. – Csak ha nagy sebességű utazásra készülök, akkor állítom teljes automatikára.

– Most arra készülünk?

– Aldimaar nagyon messze van innen, a bolygó túlsó felén. Az út oda csaknem két és fél óra teljes sebességen.

– Akkor az a hármas kontinensen van, ugye? – Judy alig bírt magával, fáradtságát és feszültségét elfújta az izgatottság.

– Igen. De kösd be magad, mert mindjárt indulunk.

Judy beült a másik ülésbe, és bekattintotta a biztonsági övet.

– Akkor majdnem a sztratoszférában fogunk repülni? – kérdezte kíváncsian.

– Látom, elég sokat tudsz a repülésről. – Judy bólogatott, de azt nem tette hozzá, hogy ezt a tudást kalandregényekből szedte föl. – Ideális esetben az is volna a leggyorsabb. Csakhogy a legtöbb bolygón az a sáv a teher– és az űrforgalom számára van fenntartva. Mi az átlagos, 9000 méteres magasságon haladunk majd.

Ekkor a jármű megmozdult, függőlegesen emelkedni kezdtek, majd hamarosan rátértek egy alacsonyan húzódó légi útvonalra.

Judy kíváncsian bámult ki az ablakon: eddig nem sok ilyen élménye volt, mivel nem forgott olyan körökben, akik megengedhették maguknak a járművel utazás luxusát. A város lassan mozgott hátrafelé alattuk, így megcsodálhatta a nagy, széles folyót, amely mellett azelőtt lakott. Ebből a magasságból még jól látszottak a földi járművek és az emberek is. Aztán tovább haladtak, a gép magasabbra emelkedett, majd besorolt egy emelkedőpályára, amelyre már hárman vártak előttük. Majd hirtelen szédítő tempóban emelkedni kezdtek, a város pedig összezsugorodott, és mögéjük került úgy, hogy Judy csak akkor láthatta volna, ha megfordul. Ő azonban inkább előre tekintett, elégedetten szemlélte a hegyeket, völgyeket, folyókat, erdőket és településeket, amelyek gyorsan váltották egymást alattuk.

Ilyen magasan még sosem repült. És ilyen gyorsan sem. Úgy érezte, pillanatokon belül odaérnek, de fél óra múlva elunta magát, és útitársára nézett, aki a műszerfal monitorán olvasott valamit.

– Mennyi idő még az út? – kérdezte félénken.

A férfi kiegyenesedett, és ránézett.

– Több mint két óra. Még csak most indultunk el. Repültél már űrhajón?

– Még soha.

– Nem izgulsz?

– Dehogyisnem! De ez olyan… jófajta izgulás. A gép, amivel menni fogok niesi, ugye?

– Igen. Miért?

– Hát, mert akkor rajtam kívül nem lesz más… nem niesi rajta…

– Nem valószínű – ismerte el a férfi.

– Hogy fogok akkor beszélni velük? – kérdezte idegesen. – Én nem beszélem azt a nitant…

– Nem is kell beszélned. Minden niesi beszéli a lisht.

– Ó – sóhajtott megkönnyebbülten Judy. – Akkor nem lesz baj.

– Miért lenne? Egyébként úgy intéztem, hogy egy idősebb házaspár figyeljen oda rád az úton. Ők vállalták. Remélem, jól fogod érezni magad, és Shremeya tetszeni fog.

Judy bólintott.

– De ha maguk beszélik a lisht, miért kell akkor egy másik nyelv is?

– Mert nálunk a nitan a tudomány és az irodalom nyelve.

– És a vallás nyelve is, nem? – kérdezte félénken Judy.

– Igen, bár nálunk a vallás mást jelent, mint nálatok – mondta óvatosan a férfi.

– Mást? – kérdezte Judy. – Igaz, hogy maguknál tényleg a papok a vezetők? – tette hozzá, ahogy Karyn szavai eszébe jutottak.

– Ez bonyolult, Judy – kezdte, de a kislány összeráncolt homlokát látva ismét felnevetett. – De hát van időnk bőven! Papból, ahogy te mondod, elég sokféle van nálunk, de különböznek egymástól. Van, aki erősebb jogi képzést kap, azokból lesznek a bírók, a rendőrök és azok, akiket te papnak hívsz. Aztán van, aki inkább az orvostudományra képesíti magát, belőlük lesznek a kórházak és az egészségügyi intézmények vezetői. Vannak a közgazdász képesítésűek, ők gazdasági vezetők. A pedagógus végzettségűek a gyerekekkel foglalkoznak…

– Mint maga is – szúrta közbe Judy.

– Mint például én is, igen. Hamar lebuktam.

– És az igaz, hogy tudnak gondolatot olvasni?

Mr. Otere arca zárkózott kifejezést öltött.

– Nem – felelte lassan, mérlegelve a szavakat. – Gondolatokat olvasni senki sem tud. De a másik ember érzelmeinek érzékelésére megtanítják azt, aki… vezető akar lenni.

– Maga akkor tudja, hogy mit érzek?

– Nem mindenki érzékelhető egyformán, és én csak közepes vagyok az érzékelésben. Nem tudom, hogy mit érzel.

– És az útitársaim? Ők fogják tudni?

– Egy vezető sincs az utasok között.

Judy megkönnyebbülten sóhajtott.

– Miért szólította magát olyan furcsán Mrs. Tandin az irodában? – jutott eszébe a következő furcsaság, amit észrevett.

– Jondan-ra?

Judy bólintott.

– Jondan a keresztnevem. Nálunk, ha valaki illedelmesen akar egy másik embert megszólítani, a keresztnevét használja, és hozzáteszi a „ra” szócskát. Ez nagyon udvariasan hangzik a mi füleinknek, és ugyanazt jelenti, mint amikor te Mr. Oterének szólítasz.

– És miért nem a családi nevét használja?

– Mert másmilyenek a családjaink. Az, hogy engem Oterének hívnak, nálunk azt jelenti, hogy az Otere nevű családi közösséghez tartozom.

– Családi közösség?

– Egy együtt élő nagycsalád.

– Nagycsalád? – Judy különösen butának érezte magát, de egyszerűen nem értette a szavakat, amiket a férfi használt.

– Nem csak a szülők és gyerekek élnek együtt, hanem a nagyszülők és dédszülők is velük. Hatvan-nyolcvan ember.

– De hát hogyan? Az rengeteg!

– Aki megházasodik, nem költözik külön házba, hanem a család házán belül kap saját lakást. Így aztán együtt élnek szülők és gyerekek, unokatestvérek, másod-unokatestvérek, nagybácsik, nagynénik…

– Az klassz lehet – suttogta vágyakozva Judy. – Én anyun kívül senkit sem ismerek a családomból. Maguk hányan vannak?

– Hetvenegyen.

– És az mind Otere.

– Így van.

Judy egy kis ideig nem szólt semmit, csak a hallottakat emésztette.

– És hogyan kell nitanul köszönni? – kérdezte aztán.

– Attól függ, mennyi az idő. Ka-raa saaka a legáltalánosabb, azt jelenti, jó napot.

– Ka-raa saaka. Ka-raa saaka – ismételgette Judy. – És elbúcsúzni?

– Ka-raa lift.

– Ez hasonlít az előzőre.

– A te nyelveden is.

– Tényleg – vigyorodott el Judy.

A következő fél óra a nitan nyelv legalapvetőbb szavainak megismerésével telt, miközben a bolygó óceánja fölött repültek. Aztán Judynak eszébe jutott az a kérdés, amin már napok óta gondolkozott.

– Jondan-ra, miért van az, hogy a Földön régen olyan sok különböző nyelvet beszéltek, most pedig miért beszéli mindenki a lisht, amikor pedig külön bolygókon élünk?

– A földrajzi elszigeteltség miatt. Ha egy embercsoportot különválasztasz a másiktól, és évszázadokig így tartod őket, a két csoport által használt nyelv különválik egymástól, és két külön nyelvvé alakul. Minél hosszabb a külön töltött idő, és minél különbözőbbek a történelmi– és életkörülmények, annál nagyobb lesz végül a különbség.

– De hát hogy tudtak elszigeteltek lenni a Földön, amikor az csak egy bolygó?

Mr. Otere elnevette magát. Nála könnyen ment a nevetés.

– Nézd, Judy. Te a következő két hétben mintegy 75 fényévnyi távolságot fogsz megtenni. Régen, egy futár megtett, ha nagyon jól kiépített úthálózatról volt szó, nagyon gyors futárról, és 30 kilométerenként váltott lóról, napi 200 kilométert. De ez a maximum, ennél inkább kevesebbet tett meg, és azt sem bírta sokáig. De tegyük fel, hogy két hétig bírta: ebben az esetben is kevesebb, mint 3000 km-t tett meg. Jó építésű lovas kocsikkal ugyanez az út már csak maximum napi 60 km, egy rakott szekérrel pedig mindössze harminc.

– Harminc? De hát az semmi!

– Éppen ez az. Ha két nép mondjuk 200 km-re élt egymástól, és esetleg még volt egy hegység is közöttük, akkor a találkozás lehetősége nagyon csekély volt.

– De hát a távközlés…

– Az később alakult ki, mint a nyelvek. Sokkal később.

Ez logikusnak hangzott.

– Értem – mormolta Judy és gondolataiba merült. – Akkor hogy alakulhatott ki a maguk nyelve? Vagy ez még a Földről való?

– Jó kérdés – bólintott a férfi. – Igen is, meg nem is. Az űrgyarmatosításról tanultatok már?

– Igen – felelte Judy –, de csak nagyon felületesen. Azt tudom, hogy az első Földön kívüli betelepített bolygó az Alfa volt, aztán az Orion, aztán háborúk voltak, aztán az Orion terjeszkedni kezdett, aztán megint háborúk… Egyszerűen nem tudtam követni. Sok ezer év és csak háborúk…

– Az emberi történelem a háborúk története, Judy – nézett rá komolyan Mr. Otere. – De az első betelepített bolygó nem az Alfa volt, hanem az Új Föld, azaz nitanul a Nies, amelynek létezéséről azonban a Föld évszázadokig nem tudott, mivel a bolygó betelepítése az első űrutazási kísérlet kudarcának a következménye.

– Ezt nem értem.

– Az első űrhajó sosem érkezett meg oda, ahová küldték. A földiek azt hitték, az expedíció elpusztult, pedig az a Földtől messze letelepült, csak évszázadokig képtelen volt jelt adni saját létezéséről.

– Miért? Hiszen akkor már kellett, hogy legyen távközlés!

– Volt is, de nem bolygóközi. Egyébként is, ha egy objektum helyét nem tudod, üzenetet sem tudsz küldeni neki.

– Ez igaz.

– Akik ott éltek, azoknak lett a nyelve a nitan.

– És akkor azért is különböznek annyira?

– Igen. De ha Nies történelmére vagy kíváncsi, ott, ahová mész, bőségesen ellátnak majd információval. Főleg mivel sok tudós úgy gondolja, hogy a Shremeya igazából a Nies modern neve. Erről régóta folyik a vita, de annyi biztos, hogy annyi anyagot sehol máshol nem fogsz találni, mint ott.

– Nem is tudom – gondolkozott el Judy az eltévedt expedíción. – Azért az izgalmas lehetett, egy üres bolygón mindent elölről kezdeni!

– A felnőttek erről valószínűleg másképp gondolkodnak, Judy – mondta Mr. Otere.

Úgy tűnik – gondolta Judy –, hogy a felnőttek mindenhol okoskodnak, akár niesiek, akár nem.

***

Judynak nem kellett sokat várnia: amint megérkeztek, Mr. Otere által rábízta a már említett házaspárra. Még mielőtt azonban eltűnt volna, egy pillanatra félrevonta, és egy díszes borítójú karát nyomott Judy kezébe.

– Ez egy Bokra. Most nincs időm elmagyarázni, hogy mi ez, de úgy is hamar megtudod. Azért adom neked, mert ez az egyetlen dolog nálam, ami nitanul van, és nekem úgyis van másik. Egyébként meg vigyázz magadra, és sok sikert az életben!

Mr. Otere kedves volt, a házaspár azonban nem látszott annak. Középkorúak lehettek, mindketten magasak voltak, két méter körüliek, szemük és hajuk világos. A férfinak szigorú arca volt, és szúrós, kék szeme, amelynek pillantása alatt Judynak akaratlanul is fészkelődnie kellett. A nő viszont kedvesen mosolygott.

– Te vagy Judy Fensson, ugye? – kérdezte, és Judy ideges mozdulattal a zsebe felé nyúlt, hogy személyi kártyáját elővegye a bemutatkozáshoz. Félúton azonban megállt a keze, mert eszébe jutott, hogy a kártyáját elvették, és különben sem ez a köszönés módja a niesieknél.

– Én Norin Falk vagyok – hajolt meg a nő, és Judy magában megkönnyebbülten felsóhajtott. A meghajlás!

– Judy Fensson – felelte, és ő is meghajtotta magát, majd a férfira nézett.

– Boron Falk – mondta a férfi, és biccentett. Judy nem volt biztos abban, mit helyes ilyenkor tennie, ezért inkább újra meghajolt. – A csomagod? – kérdezte a férfi ingerülten.

– Mr. Otere már leadta.

A férfi bólintott, majd sarkon fordult. Magatartásából nyilvánvaló volt, hogy azt várja, kövessék.

– Boron – szólt utána a felesége. – Naa bii akoota!

– Vaay dęshokaadęrve k-otsaada-sę-blada-te? – mondta ingerülten, meg sem állva. A mondat hangsúlyából ítélve kérdés lehetett, de a szavak kemények voltak, pattogósak, és Judy tudta, hogy róla beszélnek.

– Papromitęrve.

Erre a szóra már megfordult a férfi, és bevárta őket. Judy zavarában lesütötte a szemét, és megpróbált úgy tenni, mintha ott sem lenne.

Csak amikor a géphez értek, nézett fel, és akkor látta meg, mennyire hatalmas. Judy még sosem látott akkora gépet, mint a sztratoszféra-repülő, amely a bolygó körül keringő dokkhoz volt hivatott vinni őket, ahol majd átszállnak a valódi űrhajóra. Matt szürke volt, formára egy rendes repülőgépre hasonlított, csak ablakai nem voltak.

A lépcső első foka azonban túl magasan volt, s pár pillanatig habozva méregette. Amikor aztán felemelte a lábát, egy kinyújtott kezet látott meg maga előtt.

– Fogd meg – hallotta Mr. Boron, azaz Boron-ra hangját, és készségesen beletette kezét a férfi lapáttenyerébe. Egy erős rántás, és már fent is volt.

– Tenęmu, Boron-ra – mondta Judy, igyekezve utánozni a hangsúlyt, amit Mr. Otere használt.

A férfi egy pillanatra meghökkent, aztán összevonta a szemöldökét.

– Hibás. Vagy tenęm, Boron-ra, vagy tenęmRa – mondta végül, és sarkon fordulva felsietett a lépcsőn.

– Értem – mondta a férfi hátának Judy szárnyaszegetten.

Amikor felért az ajtóhoz, még egyszer körülnézett a CSU-1-en.

– Három napja még azt sem tudtam, mi az a nitan – jegyezte meg magában, majd befordult a gépbe.

2. FEJEZET

Giin

A szobában még koromsötét volt, amikor Giin felébredt a hívás hangjára. A deta magas hangon, követelőzően sípolt, s bár először megpróbált nem odafigyelni rá, végül fel kellett ébrednie. Anélkül hogy felült volna, közelebb hengeredett az éjjeliszekrényhez, és rövid tapogatózás után megtalálta a készüléket.

– Giin Raas – próbált visszafojtani egy ásítást, sikertelenül, miközben szeme az óra kijelzőjét kereste. Hajnali kettő volt.

– Elbert Hanchen vagyok, az Eptani Biztonsági Szolgálat vezetője. Felébresztettem? – válaszolt egy mély férfihang a vonal túlsó végén, s Giin kihallotta a mosolyt az udvarias szavak mögül.

– Itt, Altennenben hajnali két óra van – válaszolta Giin kelletlenül.

– Igazából nem magát akartam hívni. – Hanchen hangja komolyra váltott. – S elnézést kérek a korai ébresztésért. Valószínűleg téves hívás.

– Ha Lennen Meert kereste, akkor nem – Giin felült, és fél kézzel egy párnát gyömöszölt maga mögé, hogy ne kelljen a hideg ágyvégnek támaszkodnia. – Tegnapelőtt baleset érte. Nem egészen hat órája halt meg az Eptani Központi Kórházban.

Csönd a vonal túlsó végén.

– Lennen… Lennen meghalt?

– Igen. A hivatali száma hozzám van átkapcsolva. Amíg új giide nem érkezik a helyére, addig én helyettesítem. Már ha nem személyes ügyről van szó – tette gyorsan hozzá.

– Nem, hivatalos ügy, de… – a férfi hangja elcsuklott. – Ha gondolja, később visszahívom.

– Nem, nem, felébredtem már – mondta Giin. – Mondja csak.

– Nem tudom mennyire ismerős az itteni ügyekben – kezdte a férfi bizonytalanul –, de van egy öngyilkosunk.

Giin megborzongott.

– Lennen felettese vagyok. Tudom, miről van szó.

Persze, hogy tudta. Jóllehet az eset nem volt mindennapos, időről időre azért mégis akadt valaki, aki ilyen módon hagyta el azt a „nyitott és szabad” külsős világot, ahová a zárt, kaveni „rabság” kereteiből kitört. – De nem értem, miért Lennent keresi. Az ilyen ügyekkel nem a körzetvezetők foglalkoznak.

– Lennen ismerte a lányt, és itt egyébként is ő szokott ezeknek a fiataloknak az ügyeivel foglalkozni. És… igen, igen… azt hiszem, nagyon valószínű, hogy azért lett ez a lány öngyilkos, mert hallotta, mi történt Lennennel. Van itt egy levél is a maguk nyelvén. Nem nyitottam ki, de van egy mondat a borítékon. Nem tudom, hogy kellene kiejteni, olyan furcsák a betűk. Valami „rileese” az első szó, aztán megint „rileese,” aztán „saserus” …

– Rileeze, en rileest sasęrus.

– Igen, igen. Ez mit jelent pontosan?

– Bocsássatok meg, és nektek is megbocsáttatik. – Giin szeméből eddigre kiröppent az álom. – Mennyi ott, maguknál az idő?

– Lassan dél. Miért?

– Átmegyek. Várna egy pillanatot?

Kicsusszant az ágyból, és elbotorkált az íróasztaláig, ahol rövid kutakodás után ráakadt járműve irányítókártyájára. A kártyát belecsúsztatta a detájába.

– Megadná a koordinátákat?

– Természetesen. – Rövid szünet. – Átküldtem őket. Mindjárt szerzek egy gyorsrepülési engedélyt is. Egy pillanat… meg is van. 22 perc múlva. Automata irányítás megfelel?

– Meg – felelte Giin. – Akkor a közeli viszontlátásra.

– Viszontlátásra – felelte Hanchen, s szakította a beszélgetést.

Giin letette a detát az asztalra, és a szekrényéhez lépett. Kivette az első kezébe kerülő sötétkék talárt, s gyorsan felöltözött: felcsatolta az övét, és a vállára vetette a kék köntöst. Néhány mozdulattal megfésülködött, majd a konyhába sietett, felmarkolt egy félig teli kofenos palackot és egy szendvicset, majd távozott.

Pár perc múlva már a levegőben volt. A közeli város, Altennen fényei még feltűntek egy pillanatra, de Giin haladási irányába a város nem esett bele. Hamar gyorsítósávra tért, s a fények a semmibe vesztek. Még néhány percig látott pici, fényes pontokat feltünedezni erre-arra (szép, nyári éjszaka volt odalent), aztán ahogy az óceán fölé ért, ezek megszűntek, és járműve mintha a puha, sötétkék semmiben röpült volna.

Giin felkészült egy hosszú és unalmas utazásra. Útja majdnem egészét víz felett fogja megtenni, mivel a bolygó túlnyomó részét óceán borította, mindössze két kontinens helyezkedett el rajta – természetesen a bolygó két ellenkező oldalán. Emiatt rengeteg időt töltött hosszútávú utazással. Mindehhez legalább meglehetett az az elégtétele, hogy ő az egyetlen safir a bolygón – immár tíz éve.

A szolgálati helyet tartalmazó borítékokat mindig közvetlenül a felszentelés után adták át az – immár teljes jogú – safiroknak. A borítékátadást hónapokig tartó hosszú találgatás előzte meg. Akkoriban éppen üres volt egy shremeyai állás, és társainak az volt az egyöntetű véleménye, hogy Giint fogják ott tartani, a volt iskolaelsőt, aki minden gyakorlati értékelését kitűnőre teljesítette. Giin ebben nem volt olyan biztos, és nem is igazán akart maradni.

Pedig a Shremeya egyrészt mint a Kaven központja, másrészt mint az ismert univerzum kulturális főhadiszállása, kitűnő lehetőségeket biztosított volna a jó társaságra és a szórakozásra. Viszont a lakosság egyharmada kaveni volt, s mivel egy sűrűn lakott világról volt szó, ez azt jelentette, hogy mintegy ezer safir élt és dolgozott a bolygón, ez pedig sokszor okozott személyi konfliktusokat. De azért az Oderut-17…

Amikor kinyitotta a borítékot, azt sem tudta, mit gondoljon. Egy átlagos beosztási kártyán mindig szerepelt a bolygó neve és a körzet száma. Az övén nem volt körzetszám, csak a bolygó neve: Oderut-17. Az első adandó alkalommal lekérte a bolygó adatait. 13 millió lakos, 240 ezer kaveni. Egy körzet.

Amikor meglátta, elszörnyedt. Egy körzet? Egy egész bolygó? És 240 ezer kaveni? A legnagyobb körzet, amiben azelőtt dolgozott 180 ezres volt, s az is rengeteg munkával járt, ráadásul akkor a fő felelősség nem is az ő vállán nyugodott, hiszen addig csak faasir, azaz gyakornok volt más safirok mellett.

Két napig nem tudott aludni. Hiába dolgozta le gyakornokként a kötelező tíz évet különböző safirok irányítása alatt, a felelősség súlya elképesztette.

Amikor azonban aggályait megosztotta Armoin-rával, a Vezető Testület elnökével, a mazdra egyszerűen leintette:

– Jól látod, mekkora a felelősség. Éppen ezért nem küldhetünk oda akárkit.

– De miért éppen engem?

– Mert neked megvan hozzá a képességed, nem vagy még sehová beosztva, és a hely két hónapja ürült meg.

Mire felocsúdhatott volna, egy űrhajón találta magát, majd hamarosan kilépett a bolygóra, száraz torokkal, falfehér arccal…

A tavalyi, tíz éves értékelésen aztán bizonyította, hogy méltó volt a bizalomra: munkáját kitűnőre minősítette az Ellenőrző Bizottság, és beosztottjaitól is hasonló értékelést kapott. Munkája jutalmául beválasztották a Központi Törvényhozó Testületbe is.

Giin szerette a munkáját. Sosem akart mást végezni, és ha minden jól megy, még akár hatvan évet is eltölthet hivatásában. S utána sem muszáj teljesen visszavonulnia.

***

Hanchen nem túl magas, középkorú férfi volt, pocakosodó és roppant energikus.

– Mi történt Lennennel? – kérdezte Giint, amikor már a hullaház irodájából jöttek kifelé, az elhunyt lánnyal kapcsolatos hivatalos dolgok elrendezése után. Giin érzékelte a kérdés mögött megbújó őszinte szomorúságot. Ez meglepte. Ritka volt, hogy külsősök niesiekkel barátkoztak.

– A járműve valami ok miatt letért a központ által engedélyezett pályáról, és a földbe csapódott – válaszolta.

Hanchen homloka ráncba szaladt.

– Műszaki probléma? A maguk gépeivel? És egyszerre hibásodott volna meg a meghajtó rész, a vészleszálló egység és a biztonsági pneumatika? – Megrázta a fejét. – Nem hangzik túl valószínűnek.

– Márpedig nem nagyon van más magyarázat. A központ sem tudott semmi közelebbit mondani, csak azt, hogy a jármű kézi irányítással repült, egyenletes sebességgel az engedélyezett sávban, ahol senki és semmi nem közlekedett rajta kívül, majd egyszer csak felgyorsult, letért a pályájáról, és a földbe csapódott.

Hanchen megvakarta a fejét.

– Ez úgy hangzik, mintha Lennen rosszul lett volna vezetés közben. De hát akkor is… a biztonsági berendezéseknek működniük kellett volna…

– Az orvosok szerint semmi baja nem volt, de a laboreredmények – Giin a detájára nézett –, öt óra múlva várhatók. Szóljak, ha kiderülne valami?

Hanchen bólintott, és a gondolataiba merült. Giin nem akarta az érzelmeit fürkészni, ezért inkább a velük szembe jövő, vagy irodákból ki-be siető embereket figyelte.

Mennyire más volt ez, mint az ő irodája! Mindenki sietett körülöttük, kis híján fellökték őket, ahogy lassan ballagtak végig a folyosón. Giin sejtette, hogy Hanchen csupán őmiatta lassított, ezért kicsit megnyújtotta a lépteit – ám arra a sietségre, amely a külsős világban mindenkinek a sajátja, képtelen volt.

Hanchen irodájához érve, a férfi udvariasan előre engedte Giint.

– Sajnálom Lennent – szólalt meg, amikor becsukta maga mögött az ajtót. – Szerettem vele dolgozni. Jó ember volt. Mikor lesz a temetése?

– Itteni idő szerint holnapután este lesz a virrasztás, majd másnap délelőtt a temetés.

– Ezek az alkalmak nyitottak? – kérdezte Hanchen rövid szünet után.

– Úgy érti, részt vehet-e a temetésen? Természetesen. Ha akar, a virrasztáson is, bár az jórészt nitanul folyik majd.

Hanchen nemet intett.

– Az nagyon… családias esemény. De a temetésen ott leszek.

– Jó. A szükséges adatokat majd elküldöm.

– Lennen utódjáról nem tud már valamit?

Giin megrázta a fejét.

– Ugyan! Még legalább két hét, mire eldöntik, ki legyen a helyettes, újabb néhány, amíg végleges embert nem találnak a posztjára, s mire az ideérkezik… – Kis grimaszt vágott. – A következő hónap hosszú lesz, nagyon rövid éjszakákkal.

Mindketten elmosolyodtak.

– Furcsa, hogy maga Lennen főnöke – jegyezte meg egy idő múlva Hanchen. – Azt hittem, mivel ő a körzetvezető, fölötte nem áll senki.

– Lennen giide volt, tehát valóban magas rangú kaveni tisztségviselő, és bizonyos értelemben a körzetének az első embere – felelte készségesen Giin. – De a safirok több körzet felsőbb vezetői. S míg egy körzetben több giide is együtt dolgozik, safirból általában csak egy van…

– Általában?

Giin szusszantott, mielőtt belefogott volna.

– Ez egy kicsit összetett. Aki a Kaven vezetőképző egyetemén, a Mazdariinen végez, kétféle minősítést kaphat: vagy giide, vagy safir. De míg safir tölthet be giidei pozíciót, ez fordítva nem igaz. Safir csak az lehet, aki a megfelelő minősítést megkapta.

– De hát miért akarna egy safir csak giidei pozíciót betölteni?

– Mert ebben az esetben megházasodhat, és családot vállalhat.

– Ó, ezt nem tudtam. Kávét, kofent, teát? – váltott témát Hanchen, és egy kényelmesnek látszó fotel felé intett.

– Kofent, köszönöm – mondta Giin, és helyet foglalt.

Hanchen megnyomott egy-két gombot a készülékén, majd az íróasztalához sétált, felemelt egy vékony dossziét, és leült a Giinnel szembeni fotelban. A dossziét átnyújtotta Giinnek.

– A levél és a végrendelet. – Azután egy kártyát nyújtott át. – A személyi kártyája. A banknál zároltuk az egyenlegét. Arról is ott van a dokumentum, illetve a hagyatéki leltár. Nem volt túl sok mindene: néhány ruha, személyes holmik. A szokásos. – Hanchenen érződött a megindultság. – Idén ő a második.

– Tavaly kilenc ehhez hasonló ügyről hallottam, hétbe a giidéknek be is kellett kapcsolódnia – jegyezte meg Giin keserűen.

– Gondolom, a család tiltakozása miatt őket kérték fel, hogy döntsenek a temetés ügyében – mondta Hanchen. Giin bólintott. – Hát igen, Lennen mesélt ezekről. Sosem értettem igazán. De hát mi a család baja azzal, hogy a gyerekük niesi módra akar temetkezni? Az, hogy a gyerek halála idején hivatalosan nem számított niesinek? Ugyan mi zavarja őket?

– Talán a lelkiismeret. A keserűség, a gyász. Talán mindezek együtt. Kinél-kinél más – felelte Giin halkan. – És hát a niesi temetkezés elsősorban családi temetkezés: a család őseire emlékeznek, a család sírboltjába temetkeznek.

– Lennen mondta, hogy a családok azért nem fogadják vissza őket, mert távozásukkal kitagadtatták magukat a családból – Hanchen elgondolkozott. – Azt hiszem, ha rólam és a gyerekemről lenne szó, visszafogadnám.

– Van, aki visszafogadja őket – mondta Giin. – De van, aki kevésbé megbocsátó, és van, ahol a távozás körülményei nehezítették meg a visszatérést. Ez itt elég átlagos ügynek látszik. Két éve jött el otthonról, kétszer volt kórházban egyszer étel–, egyszer alkoholmérgezéssel, alkalmi munkákból élt… – Hanchenre nézett. – Csak azok eresztenek kint gyökeret, akik találnak élettársat, életcélt. A többiek általában már az első év után vissza akarnak jönni.

– Sokan lépnek ki ehhez hasonlóan? – Hanchen a dosszié felé intett a fejével.

– Az összes eltávozottnak talán öt százaléka lesz öngyilkos – felelte Giin.

– De hát az nagyon sok! – kiáltott fel meglepetten Hanchen. – Nem aggódnak?

– Nem tudunk mit tenni. Ha felnőttek, elmehetnek. Senki sem tarthatja őket vissza – mondta Giin, és a levél után nyúlt. Csönd ereszkedett rájuk, Hanchen hagyta Giint olvasni. Közben megérkezett a két kofen is, de Giin nem vette észre.

A Braatraad család részére

Kedves apa, anya, többiek!

Tudom, hogy igazatok van. Mindig is igazatok volt, különösen Neked, apa, de nem is tehetsz mást, ez a foglalkozásod.

Én meg csak egy hülye kamasz voltam, aki minden törvényt felrúgva elment otthonról, hogy új életet kezdjen. Tudom, hogy ez nagyon fájt nektek. De akkor tényleg azt hittem, nekem van igazam. Aztán rájöttem, hogy tévedtem, de akkorra már nem maradt visszautam.

Az összes levelemet, amiben bocsánatot akartam kérni, felbontatlanul kaptam vissza.

Tudtam, hogy már nem számítok családtagnak, tudtam, hogy már nem számítok kaveninek, de szerettem volna bocsánatot kérni és kapni, hogy újra embernek érezhessem magam.

Persze, ti nem hallgattok meg. A Kaven nem hallgat meg. Senki nem kíváncsi a kiszakadtakra többé, az élet megy tovább ott belül, véditek magatokat, értem én, kitöröltettem a családfáról, az emlékekből, és ha volt egy kis szerencsém, elmondtátok értem az Atenęma Gaadrát, és meggyászoltatok. Valószínűleg azonban nem: aki kiszakad, ennyit sem érdemel.

Az, hogy élek, továbbra már nem a ti ügyetek.

Értem, miért csináljátok. Évezredek diktálják, hogy védjétek magatokat.

De mi nem vagyunk idegenek. Mi kiszakadtunk, de gyökereink mégis oda nyúlnak vissza. És ha őszinte a bocsánatkérés, ha megvan a vágy a visszatérésre, vajon miért nem kapunk visszautat, sokszor még halálunk után sem?

Mit kellene még tennünk? Gyerekek voltunk, amikor eljöttünk. Nem ismertük a következményeket, s így nem is számoltunk velük. De, talán ha tudtunk volna, sem számoltunk volna. S amikor már érettebb fejjel, hibáinkat beismerve vissza akarunk térni, mert látjuk, hogy ide nem tartozhatunk, nincs egyetlen atya sem, aki a tékozlókat visszafogadná, mint a bibliai történetben. Ti inkább a példabeli testvérek vagytok, akik ellöktök minket, kiabáltok ránk, és bűneinket emlegetitek fel, amelyekkel pedig mi is tisztában vagyunk.

Nem jut eszetekbe, hogy a „bocsássatok meg, és nektek is megbocsáttatik” nem csak a Kavenen, hanem Gaadra egész világán belül érvényes.

Most, hogy Lennen-ra meghalt, annak lehetősége, hogy valaha elnyerem a bocsánatotokat, végleg elveszett. De búcsúzóul azt üzenem nektek: én megbocsátottam.

Ha még egyszer kezdhetném, mindent másképp tennék. De a Kavenben nincsenek új kezdetek.

Isten veletek.

Perin

Giin egy pillanatra lehunyta a szemét. Az a lány, aki ezeket a szavakat leírta, most hidegen, élettelenül feküdt a külsős rendőrség hullaházában.

Hogy juthattunk el idáig? – kérdezte magától. – Miért van az, hogy az önvédelem minden mást háttérbe szorít: megbocsátást, engedékenységet, szeretetet?

Persze csakúgy, mint Perin, Giin is tudta a történelem válaszait. Tudta, hogy nem lehet olcsóvá silányítani a Kavenhez tartozás lehetőségét, mert az előbb-utóbb pusztulással jár, közösségeket ráz szét, családokat rombol le. Tudta, hogy nem lehet tolerálni mindig és mindent a szeretet és a megbocsátás jegyében. De biztos, hogy nem túlságosan szigorúak?

Giinnek eszébe jutottak azok az esetek, amikor a kivörösödve tiltakozó szülőkkel kellett hadakoznia, hogy meghalt gyereküket hadd temessék el kaveni módra, a család halottjai közé.

„Az ő döntése volt, hogy elmegy!” – kiabálták ilyenkor a mérges szülők.

„Gyerekek voltunk, amikor eljöttünk. Nem ismertük a következményeket, s így nem is számoltunk velük” – válaszolta Perin egyszerűen, s Giin értette mire gondolt. Itt vannak ezek a fiatalok egy rossz döntéssel a hátuk mögött, amely egész életüket kisiklatta. Az, hogy rossz döntést mindenki hoz legalább egyszer az életében, egyáltalán nem tűnt vigasztalónak. Éppen emiatt javasolta azt a főszövegi változtatást is...

Ha még egyszer kezdhetném, mindent másképp tennék. De a Kavenben nincsenek új kezdetek.

Giin viszont azt akarta, hogy legyenek.

***

Még napok múlva is eszébe jutott a levél. Főleg, miután szembesült Lennen irodájában és lakásában azzal a rengeteg irattal, amit maga után hagyott. Dokumentumok gyerekekről és fiatalokról, kaveniekről és félkaveniekről, és feljegyzések az Egyesült Ifjúság mozgalomról (Societas Electorum? – állt Lennen precíz, szálkás betűivel a dosszié sarkában), s mindezek mellett azoknak az árváknak dokumentumai, akiket nem az Oderut-17-en, hanem más bolygó intézeteiben helyeztek el.

Természetesen voltak ott igazgatási problémákról valamint biztonsági ügyekről szóló iratok, amelyekben külsősök is érintve voltak, végül egy külön dosszié „Kommunió” felirattal. Ez utóbbit undorral lökte félre.

Egy héttel Lennen halála után már úgy érezte, a papírhalmok a fejére nőnek. Most sajnálta igazán, hogy nem volt éppen faasirja. Korábbi gyakornokát két hónapja safirrá szentelték. Új faasir négy hónap múlva volt várható. Addig egyedül kellett boldogulnia.

Aztán ott volt Lennen temetése, amelynek levezetésére természetesen őt kérték fel, mint hivatali felettesét. A temetés után napokig a Siara-éneket dúdolta magában, amelyet Lennen annyira szeretett, így végigénekelték a temetés alatt.

NęHuuda umęlaava settęm,

Ka-rin ka-deslis’n-hispa tenstęm,

Day męhend k-is heedęs taatin,

dam faarin-vommi ‘s esęs

lastaas, braatin is esęs.

Ye, lakood-staas sasęs faarin.

A Huudán ültem kedvesemmel,

hallgattam a szél örök suttogását,

s bár kezem az övét szorította,

mégis messze volt tőlem

mint a csillagok, bizony, ragyogó volt.

Mint a hideg csillagok, bizony, messze volt.

Az ének elején Siara kérdezi szerelmét az élet értelméről és a halál szükségességéről, aki azt válaszolja neki, hogy a halál az élet szükséges része, amely nélkül az élet értelmetlenné válik. Az iirkont, azaz ballada, ezt követően a messzi, elfeledett bolygó útjain kanyarog tovább, utakon, melyeken valaha ezrek vonultak fel harcolni Frilent zsarnoksága ellen, és estek áldozatául az öldöklésnek. Az ének maga mégsem a háborúról szólt, hanem Siaráról, aki egy lakluába, vagyis egy hosszúéletűbe volt szerelmes, és hozzá is ment feleségül, de kedvese mindig távoli maradt számára.

A Kavenen belül állandó vita folyt arról, hogy a „laklua” szó pontosan kiket is jelöl. Az álmodozók és a misztikusok úgy magyarázták, hogy ez a szó a halhatatlanokra utal, amilyen Nagy Andreas is volt, aki ötszáz évig élt, mielőtt megölték volna. A komoly teológusok ezen persze csak nevettek. Azt már rég elfogadott tényként kezelték, hogy az „Andreas” nem név, hanem egy ősi cím, amelyet egy család leszármazottjai viseltek valaha a Niesen (egyébként pont annak a családnak az ősei, amelynek Giin is szülöttje volt), s a hosszúéletűek azok az emberek voltak, akik, mint minden kaveni, 120-140 éves korukig éltek, szemben másokkal, akik olyanok voltak, mint most a külsősök, és életkoruk ritkán haladta meg a 80-90 esztendőt. Ezzel a magyarázattal csak egy baj volt: a ballada a Niesen játszódott, ahonnan a kaveniek származtak, azaz ott mindenkinek hosszúéletűnek kellett lennie, csakúgy, ahogy a Kavenben mindenki hosszú ideig élt. Persze erre is voltak kidolgozott elméletek, de Giint a téma megvitatása mindig is untatta.

A ballada vége úgyis azt mutatta, hogy Siara férje előbb meghalt, mint ő maga, megölték a háborúban, ahogyan Siara tőle született két gyerekét is. Akkor mondja a megtört asszony, már a temetőben:

Ka-lifra ka-deslis’n na’ tendęm,

dam ned luin k’-samsin nane’dęm

k-at es lat’s den laaya-s’-saalen,

k-dansen: chyee m’laav’s kandęrde

flaa’nt, lahis g’furlidęrde?

Zol lahis lay sas’ ool ansen.

Nem akarok örökké élni,

de az életben szükségem van valamire,

ami több mint a temetők csöndje,

a válaszra, hogy hová tűntek szeretteim

szállva, mint egy pille, elsodortattak.

Csak mint a pille, bizony könnyű minden válasz.

Bár az ének itt véget is ért, mégis mindig hozzátettek egy versszakot az egyik legismertebb kaveni himnuszból, amely eredetileg ugyan más dallamra íródott, de mivel szintén iirkont volt, tehát mind szótagszámra, mind formára megegyezett a Siara-énekkel, ennek a dallamára is lehetett énekelni. Ráadásul a benne szereplő képek folytatták és lezárták a másik éneket:

U ‘ser naa-loon, ye-sasęr naa-loon,

furleesu rin, nasoteesu stoom,

lay lahis ulifra kenęs,

kad ansen k-at aal’n siikęr

ushin, nelsen saskiivęr.

Enen aalin zol ku needęs.

Nem vagy egyedül, bizony nem vagy egyedül,

sodorhat a szél, támadhat a vihar,

lehet, mint pille, könnyű, életed,

a válasz, amit mindig keresel

vágyódva, másban megtalálhatod.

Mindig van valaki, akinek csak rád van szüksége.

***

A temetés után négy napra megbeszélésre hívta a Lennen volt körzetében dolgozó összes giidét, összesen tizenegy embert. Mindegyiküket személyesen ismerte, és két közeli barátja is volt köztük: Arda, az egyik szociális giide, és Broden, a biztonsági vezető.

A megbeszélés első része gyorsan ment. Legelőször megkérte a bírók képviselőjét, egy magas, szikár, kelletlen arcú férfit, az egyiket azok közül, akiknek a nevét évek óta képtelen volt megjegyezni, hogy a közigazgatással járó összes jogi ügyet vegyék át arra az időre, amíg a beígért körzetvezető meg nem érkezik. A férfin látszott, hogy a kérést legszívesebben azonnal visszautasítaná, de mivel Giin felette állt beosztásban, nem szólt semmit, csak a száját húzta. A két gazdasági vezető hamar elosztotta egymás között a Giin által rájuk rakott plusz munkát, és Broden is egykedvűen vette tudomásul, hogy a következő hetekben többet kell külsősökkel együtt dolgoznia.

Miután feladatai nagy részétől ily módon megszabadult, Giin végre rátért arra, ami a leginkább izgatta Lennen irataival kapcsolatban.

– Miért van az, hogy az árvaügyek túlnyomó része keresztülment Lennen-ra kezén? Ahogy láttam, nem csak az ő körzetének ügyei.

Arda, a szociális vezető elmosolyodott.

– Így alakult – mondta egyszerűen. – Lennen-ra megszállottan tenni akart valamit azokért a fiatalokért, akik kikerültek a Kavenből, s olyannyira lelkesen dolgozott, hogy az ügyek szép lassan mind az ő asztalára kerültek. Abban is biztos vagyok, hogy a többi körzetvezető csak örült ennek.

Többen elnevették magukat. Az akták ilyesfajta átvándorlására mindannyiuk életében voltak példák. Arda folytatta.

– Az ő ötlete volt, hogy azokat a fiatalokat, akik még 18 éves koruk előtt szöktek el otthonról, illetve azokat az árvákat, akik valamilyen kaveni háttérrel rendelkeztek, olyan intézetekben helyezzük el, ahol megfelelő nevelést kaphatnak, megtanulhatnak nitanul, ha esetleg még nem beszélnék a nyelvet, és a későbbiekben arra is lesz lehetőségük, hogy visszakerüljenek a Kavenbe.

Giin, már vagy huszonöt éve elkerült otthonról, s így kikerült családjából is, mégis mindig meglepődött, ha erről hallott. A Kavenbe csak házasság vagy örökbefogadás útján lehetett bekerülni, mivel az, aki nem tartozott a nagycsaládi rendszerbe, nem lehetett kaveni állampolgár. Az ő családjában, mely a leggazdagabbak és a legősibbek egyike volt, elképzelhetetlen lett volna, hogy bármelyik fiatalt bizonytalan származásúhoz adják, az örökbefogadásról nem is szólva, s Giin tudta azt is, hogy családja ezzel a magatartásával nem áll egyedül. Rengetegen gondolkoztak hasonlóképpen a kevésbé gazdag és ősi családok között is.

– Ezeknek a terveknek van valami realitása is? A legtöbb család nem szereti az ismeretlen származásúakat befogadni – jegyezte hát meg. – És a kiszakadtakat sem.

– Részben igaza van, Giin-ra, de mivel ezek a gyerekek sokszor nagyon keményen küzdenek azért, hogy elfogadják őket, nem egyszer találnak később házastársat, vagy olyan családot, amelyik adoptálja őket.

– És mi van a már tizennyolcadik életévet betöltöttekkel? – szólalt meg hirtelen Broden.

– Ugyanez – válaszolta Arda. – Legalábbis azokkal, akik nem kiszakadtak, hanem be akarnak kerülni. Ha van család, amely adoptálja őket, befogadást nyernek.

– És a kiszakadtak?

– Az attól függ – szólalt meg a kelletlen arcú bíró is. – Ha nagykorúsága előtt szakadt ki, akkor ugyanaz vele a helyzet, mintha külsős származású lenne. Ha viszont már nagykorúsága után, úgy a családja dönt, hogy visszatérhet-e.

– Legtöbbször nemmel – tette hozzá Giin csöndesen, bár nem minden provokatív él nélkül.

Furcsa, kemény kifejezés suhant át a kelletlen arcon, és a bíró bólintott.

– Legtöbbször nemmel.

***

A gyűlés után Giin, mielőtt hazaindult volna, Arda és Broden unszolására elfogadott még egy pohár italt.

– Alfai ratosa. Tizennégy éves – mondta Arda, amikor kitöltötte a mélykék italt.

A rövid mondat hosszú gondolatsort indított el benne. Tizennégy éves… Tizennégy éve még ő is szülőbolygóján, az Alfán élt, ahol utolsó faasir-éveit töltötte Mooran, a nagy nyelvújító kezei alatt. Az idős hölgy nemrég halt meg. De nem az Alfán, hanem kérésére az Ansanon temették el családja sírkertjébe.

Az Ansan tavaly olvadt be a CSU-ba, jutott Giin eszébe, és elszorult a torka. S nem csupán az Ansan, hanem a Castor, a Longki, a Deneb, a Yildon, a Tandem és még jó néhány kisebb jelentőségű rendszer, valamint a Kaven-ellenességéről hírhedt FLC. Az pedig nem is volt olyan jelentéktelen: három népes, iparosodott világ. Összesen tizennégy rendszer csatlakozott a Yildoni Egyezmény aláírásával, s ezzel negyvenhatra nőtt a CSU szövetséges hatalmainak száma.

– Igen? – nézett fel, amikor tudatosodott benne, hogy már többször megszólították.

– Látom, elgondolkodtál, Giin – jegyezte meg Arda, s lassan ráncosodni kezdő arcán az aggodalom vonásai jelentek meg. – Valami baj van?

Giin megrázta a fejét.

– Csak a tavalyi Yildoni Egyezmény jutott az eszembe.

– Ügyes fiú a CSU külügyminisztere, amilyen szépen nyélbe ütötte ezt az egyesítést. Most tizennégy, nem is olyan rég, vagy négy éve az az öt kisebb rendszer, azelőtt három… Ez már a második ciklusa. Hogy is hívják? – merengett el Broden.

– Martyn. Shee Martyn – mondta Giin.

– Tényleg – mondta Brendon, majd hozzátette. – De másról akartam beszélni veled.

– Mondd! – Giin belekortyolt a kezében tartott italba.

– Lennen balesetének a körülményeiről van szó – mondta Broden, és kicsit megbillegtette a poharát. A jól lehűtött, kék ital megcsillant a párás felületű üvegen. – Majdnem teljesen biztos vagyok benne, hogy nem baleset volt.

– Nem? – kérdezte Giin és Arda egyszerre.

– Hát akkor mi? – kérdezte Arda.

– Mivel a gép összes biztonsági rendszere felmondta a szolgálatot, két eset lehetséges – mondta lassan Broden. – Az egyik, hogy Lennen szándékosan vezette a földnek a járművét, tehát öngyilkos lett, és ezért kapcsolta ki valahogy a biztonsági rendszereket. A másik az, hogy gyilkosság történt. Hogy pontosan hogy vitték véghez, nem tudom. Valószínű, hogy egy másik, a közelben tartózkodó gépről, vagy a földről zavaró ingereket küldtek a járműve rendszerébe, amit a jármű a sofőr által küldött irányító üzenetként azonosított, s ezért nem találtuk jelét külső beavatkozásnak. Igaz, ehhez is ki kellett kapcsolni a biztonsági rendszert.

– És annak sincs nyoma.

– Ez igaz, de annak a „teljes rendszerleállásnak” sem, amiről a technikusok beszélnek. Sőt, ilyenről az irányító központ sem tud. Még nem találkoztam ilyennel, de teljesen biztos vagyok benne, hogy egy új zavaró program az, amit direkt erre a célra hoztak létre.

Mind Giin, mind Arda döbbenten bámultak a biztonsági giidére.

– A kommunionisták, gondolom – jegyezte meg Arda.

– Nem hiszem. Nem az ő stílusuk – rázta meg a fejét Giin. – Ők inkább szabotálnak.

– Öltek már embert. Nem is egyszer – tartott ki véleménye mellett Arda. – Gondolj csak arra a tavalyi tizenvalahány halottra a NiTec-nél.

– Munkahelyi szabotázsakció – válaszolta Giin gúnyos hangsúllyal. – Ők mindig összekötik a működésüket a munkával. Fenn kell tartani a látszatot, hogy érdeket védenek. S ha van néhány, természetesen niesi áldozat, az belefér.

– Giinnek igaza van – szólalt meg Broden is. – Ez nem a Kommunióra vall. Nekem inkább előre eltervezett gyilkosságnak tűnik. Mindenesetre már szóltam a helyi járműtelepeknek, és a járműgyártó részlegnek, hogy feltűnés nélkül változtassanak a járművek belső kódján, s a külsős munkatársakat ezentúl ne engedjék közel a kódoló részlegekhez, a jövőbeli hasonló eseteket elkerülendő. Az információt ugyanis megkaphatták egy kaveni üzemben dolgozó kommunionistától is. – Jelentőségteljes szünetet tartott. – Hanchentől kaptam egy elég hosszú listát azokról a járművekről, amelyek az Irányító Központ szerint a baleset idejében a körzetben tartózkodtak. Persze, ettől nem várok semmit, mert…

– Micsoda? – kapta fel a fejét Giin. – Ezeknek az adatoknak a kiszolgáltatását a külsős törvények szigorúan tiltják!

– Ezt Hanchen is mondta. De nem gyilkosság gyanúja esetében.

– Ez kaveni ügy, Broden. A külsős hatóságok…

– Ez nem egészen kaveni ügy, Giin. A gép még külsős területen zuhant le. A tőlem kapott adatokra hivatkozva Hanchen elindította a gyilkossági nyomozást.

– Ez hiba volt, Broden-ra. Főként az, hogy előtte nem szólt nekem – szólalt meg Giin néhány pillanattal később, amikor hirtelen támadt haragját már sikeresen legyűrte.

A formális megszólítás meglepte a férfit, aki szintén hasonló udvariassággal válaszolt. – Nem értem, miért, mazdra. Hanchen segíteni akar. Ha össze tudunk dolgozni…

– Broden-ra…! – Giin felemelte a kezét, s Broden elhallgatott. Még ha fiatalabb volt is, Giin volt a főnöke, és a végső felelős mindazért, ami a körzetben történik. – Ezzel lehetőséget adott a külsős biztonsági szerveknek arra, hogy nyomozás örve alatt kaveni területre lépjenek, embereket hallgassanak ki, családokat zaklassanak.

– Ismerem Hanchent – felelte Broden szárazon. – Sosem tenne ilyet.

– Bármikor elvehetik tőle az ügyet – válaszolta Giin. Már teljesen visszanyerte szokásos nyugalmát. – Nem tudhatjuk, ki kapja meg utána, és hogy mennyire lesz barátságos, vagy éppen barátságtalan velünk. Gyilkossági ügyekben náluk a biztonsági szolgálat olyan szabad kezet kap, ami nálunk elképzelhetetlen. Beszállíthatnak, és fogva tarthatnak bárkit, akivel kapcsolatban bármilyen gyanú felmerül, s nem tudja magát rögtön tisztázni. Az én ítéletemet ártatlansága vagy bűnössége kérdésében nem tartják mérvadónak, sőt, be sem kell, hogy hívjanak, csak ha a fogva tartott azt külön kéri. Erről pedig elég kevesen tudnak. Ráadásul az egész ügy felhasználható ellenünk propagandaként, függetlenül attól, hogy az áldozat is kaveni. Milyen garanciákat kértél, amikor megkérted, hogy segítsen a nyomozásban?

Broden lehajtotta a fejét.

– Semmilyet. Megbíztam benne. Tudtam, érzékeltem, hogy őszinte. Ő és Lennen barátok voltak.

– Nem is róla van szó, Broden.

– Tudom. Megértettem.

– Holnap beszélj Hanchennel! Próbáljatok meg beiktatni egy garanciakérést a kisebbségi jogok tiszteletben tartásáról, és hogy kaveni részről felülvizsgálati jogom legyen az ügyben. Ezt csatoljátok a szükséges dokumentumokhoz. Ha valami gond lenne, tudod, hol érsz utol. A következő két… nem, öt napban nem tudok átjönni erre a féltekére. De erről az ügyről mindenképpen naprakész adatokat szeretnék. – A poharáért nyúlt, majd két gyors korttyal eltüntette a kék ital utolsó cseppjeit is. – Bocsássatok meg – mondta aztán –, elfáradtam. Hazamegyek.

Mielőtt azonban megfordulhatott volna, halkan felcsipogott a deta az oldalán.

Felnyitotta a gépet annyira, hogy egy pillantást vethessen a képernyőre. A hírtől kis híján elszédült.

– Mi történt? – kérdezte Arda. – Úgy nézel ki, mint akinek eltörölték az éves szabadságát.

Giin csak a fejét rázta kábultan.

– A Vezető Testület sajnálattal közli, hogy a beígért giide csak nyolc hét múlva fog megérkezni. Viszont küldenek egy faasirt.

– De hát a kibocsátás csak négy hónap múlva esedé… Ó. Ez azt jelenti, hogy valaki tapasztaltat küldenek, ugye? – kérdezte Broden. – Nem a frissen kibocsátottak közül.

– Nem, nem frissen kibocsátott. Bár az lenne! – rázta meg fejét Giin. – A hölgy a Mimosán volt gyakornok eddig, de a safirja és a körzete kérésére elhelyezték. Most ide jön, hogy én mondjam ki róla a végső verdiktet, lehet-e belőle safir, vagy sem.

– Már csak ez hiányzott… – suttogta eltúlzott szörnyülködéssel Arda.

– Egy gyilkossági ügy, egy hiányzó körzetvezető, és egy gyakorlattal alig rendelkező, problémás, huszonéves nő – foglalta össze Broden vigyorogva. – Kihagytam valamit?

– Igen: a ránk szabadított külsős rendőrséget és a három hét múlva esedékes éves nagygyűlést – válaszolta Giin. És Perin Braatraad levelét – tette hozzá gondolatban

– Most lesz az éves nagygyűlés? – a biztonsági vezető előhúzta a detáját, és ellenőrizte a dátumot. – Egészen el is felejtettem. Szóval ki lesz ez az új gyakornok?

– Ranka Munen, huszonöt éves. És mindezeknek tetejébe földi.

– Földi? Gaadra könyörüljön rajtunk! – suttogta Arda ez alkalommal komolyan elszörnyedve.

Giin elnevette magát, és hosszú percekig képtelen volt abbahagyni. Nem emlékezett, mikor nevetett ekkorát. Pedig igazán nem volt min.

3. FEJEZET

Yaan

Yaan utálta az apját. Idősebb Yaan magas, csontos, hideg és végtelenül korlátolt férfi volt, aki ellentmondást nem tűrő következetességgel hajtotta és hajttatta végre gyerekeivel mindazt, amit kigondolt. Most például azt, hogy Yaan – aki egy év múlva nagykorúként a család elsőszülöttje lesz, és házassága után családfő is, leendő vezetője a Raas vállalatbirodalomnak – az egyetem előtti kötelező gyakorlati évet a vállalat külsős telephelyén töltse. Ez Quiescótól, a családi otthontól mintegy háromnegyed órai útra volt Aresben, a bolygó külsős fővárosában.

Yaan nem akart külsős helyen dolgozni. Ki nem állhatta a külsősöket. Furcsák voltak, mások voltak, mint ő, és még a lish is durván hangzott a szájukból. És ahogy öltözködtek…!

Igaz, ezzel a külsős munkával a család többi tagja is egyetértett. De forralta a vérét a stílus, ahogy apja az egészet a tudtára adta: ellentmondást nem tűrő hangon, büntetéssel fenyegetőzve.

Pedig az egyetem után majd egyike lesz az igazgatóknak és a családfőknek, saját járműve lesz, szava a vállalat irányításában, sőt, talán még a Kavenen belül is. Neve már így is tiszteletet biztosított a számára, hiszen a Raasokról mindenki tudta, hogy a legrégibb és leggazdagabb család a bolygón, ráadásul nagybátyja, Giin, egyike volt az ugyan rettenetesen nagyképű és fontoskodó, ám mégis mindenki által megbecsült safiroknak, ami tovább emelte a család presztízsét. Így aztán ő, Yaan, a későbbiek folyamán még nagygyűlési tag is lehet…

Csak az a házasság ne lebegne folyamatosan a feje felett! Yaan tudta ugyan, hogy szülei még nem választottak számára jövendőbelit, éppen ellenkezőleg: túl sokan „futottak” abban a mezőnyben, amelyből majd a felesége származni fog, a gondolat mégis mindig rossz érzéssel töltötte el.

– Yaan, készen vagy már? – hallotta anyját az ajtó túlsó feléről. – Lassan el kell indulnod, hogy Fordenéknek ne kelljen várniuk rád, és még nem is reggeliztél. Igyekezz!

Yaan visszamormogott valamit, és nem túl sietősen öltözködni kezdett. Sokáig válogatott a szekrényében lógó talárok közül, míg eldöntötte, melyiket vegye fel: a feketét, világosvörös mintákkal. Ha köntöse is lett volna hozzá, akár felnőttnek is kinézhetett volna. Köntöse azonban nem volt, mivel még nem számított nagykorúnak, s igazából ez a talárja sem lett volna, ha an Giin (valószínűleg Ronen közbenjárására, akivel jóban voltak) nem küld egyszerre hármat is. Többi ruhájával ellentétben ezek már térd alá értek, és miután anyjának siránkozott még egy kicsit, kapott hozzájuk megfelelő színű és anyagú suutokat is.

A suut volt az a testhez simuló alsóruha, amelyet a talár alatt viseltek, és naponta váltottak. Vékony, rugalmas anyagból készült, viselőjének csak a feje és a kézfeje maradt szabadon. Yaan most egy sötétvöröset választott a talárjához, amely a fekete, rövid szárú csizmával együtt igazán felnőttesen nézett ki. Miután felöltözött, a tükör elé állt, hogy megszemlélje a végeredményt.

Elég felnőttes. Még köntös nélkül is – gondolta elégedetten, és felcsatolta a ruhához tartozó övet.

– Azt hittem, dolgozni mész – jegyezte meg anyja, amikor Yaan végre megjelent a családi konyhában. – Nem emlékszem, hogy apád leánykérést tervezett volna a mai napra.

Yaan elmosolyodott.

– Mit gondolsz? – kérdezte anyjától, és kihúzta magát.

– Fordulj csak meg!

Yaan körbefordult.

– Így?

– Tökéletes. – Anyja közelebb lépett, és lábujjhegyre állva egy gyors puszit nyomott a fia arcára. – Kész felnőtt.

Yaan elvörösödött, de a büszke mosoly megmaradt az arcán.

Nyílt a konyhaajtó, és öccse, Ronen vágtatott be rajta.

– Anya! Jaminának már megint valami baja van. Benéztem hozzá, de téged hív.

Jamina, a húguk még nem volt egészen hároméves, de az utóbbi fél évben rengeteget betegeskedett. Anyjuk rövid sóhaj után Yaanhoz fordult.

– Akkor én megyek is. Kattia úgyis vár a gyerekekkel… Sok szerencsét a mai naphoz – mondta. – A reggeli az asztalon. Lássatok neki. Majd délután találkozunk.

Amikor kiment, Ronen az asztalhoz ment, és leült.

– Szia, Yaan. – Nyújtózkodott, majd a bátyjára nézett. – Jól nézel ki. Klassz ez a talár.

– Ugye? – Yaan lehuppant az öccse mellé, és végignézett az asztalon. – An Giintől kaptam.

Ronen maga elé vett egy szelet kenyeret.

– Nekem is küldött, de nekem nem ilyen felnőtteset – jegyezte meg némi irigységgel, majd az egyik tál után nyúlt. – Van kest. Igazi kest, nem valami vacak, külsős joghurt. Ma biztos Siun bácsi a szakács. – Merített magának egy jókora kanállal, majd a tálat Yaan elé tolta. – Vegyél.

– Kösz – mondta Yaan, és ő is vett a tálból, de ő pirítóst evett hozzá. – Nemsokára azt is megtudom, hogy főznek a cégnél.

– Utálod, mi? Én sem szeretnék ott dolgozni… Brrr…

– Te meg mész majd a kórházba segédápolónak. Az se jobb.

– Majd meglátjuk – felelte titokzatosan Ronen. – Az is lehet, hogy nem orvos leszek.

Yaan unott arccal nézett rá.

– Újabb ötlet?

Ronen összeráncolta a homlokát, majd közelebb hajolt Yaanhoz.

– Tegnap kihallgattam apát és anyát. Azt hiszem, kitalálták, kihez adjanak hozzá.

Yaan ezen őszintén meglepődött.

– Pedig fiatalabb vagy, mint én! Na és ki a szerencsés jelölt?

– Valami Henna Dernam. Orioni. Egy ultragazdag tehenész család elsőszülöttje.

Yaanból kibuggyant a nevetés.

– Tehenész?

– Ne röhögj! – mondta savanyúan Ronen és nagyot harapott a kenyérből. Tele szájjal folytatta. – Amikor meghallottam, miről beszélnek, azonnal utánanéztem. – Nagyot nyelt, majd újat harapott. – Tejüzemük volt egy jó darabig, aztán a múlt században meggazdagodtak. Ez a Henna három évvel idősebb nálam. Majdnem annyi, mint te. Inkább hozzád kellene, hogy adják.

– Te is tudod, hogy elsőszülötthöz nem adnak elsőszülöttet.

– Tudom, persze – forgatta a szemét Ronen. – És mi van a te listáddal? Most éppen hány főt számol a háremed?

Ez volt a két testvér kedvenc témája: a lányok, lehetséges jövendőbelijeik. Időről időre kiszedték anyjukból, Raanából a névsort, aztán fejüket egy deta képernyője fölött összedugva lekérték a lányok adatait, és kibeszélték őket, valamint fogadásokat kötöttek a kiesőkre. A lista ugyanis állandóan változott attól függően, éppen hogyan alakultak a Kavenen belül a gazdasági és politikai viszonyok.

– Nem tudom biztosan – válaszolta Yaan tele szájjal. – Hacsak valami változás nem volt, még mindig tizennégy.

– Megkérdezhetnéd ma anyut.

– Tényleg – Yaan elvigyorodott. – De nem ma. Ma este színházba megyünk.

– Shina biztos ott lesz – kacsintott Ronen Yaanra.

– Na és? – kérdezte Yaan közönyösen, de a füle kissé elvörösödött.

– Lehet, hogy őt választják apuék – mondta Ronen bátorítóan.

– Shina csak negyedszülött – felelte Yaan hidegen, közben érezte, hogy összeszorul a mellkasa.

– Viszont Alfanen, és azok nagyon gazdagok.

– De nincs rajta a listán. És már van Alfanen a családban – vetette ellen Yaan. Mindketten tudták, hogy két család között ritkán köttetett egynél több házasság egy nagygeneráción, azaz száz éven belül.

– De az Tobbelt bácsi. Neki meg nem lehet gyereke.

– Ez nem gyerekkérdés, hanem családikapcsolat-kérdés.

– Éppen Tobbelt bácsi mondta, hogy ez a szokás azért alakult ki, hogy ne legyen beltenyészet. Neki meg nincs gyereke, így…

– Ez a beltenyészeti dolog már rég nem aktuális, Ronen. Most már minden csak politika.

– Anyuval kellene beszélni – vetette fel Ronen, és sajnálkozva nézett a bátyjára. – Ő talán meg tudná értetni apával, hogy…

– Úgysem tudja apát meggyőzni – vont vállat Yaan keserűen. – Apát semmiről sem lehet meggyőzni…

– Yaan, te még itt vagy? – csattant egy hideg hang az ajtó felől. Apjuk volt az.

Yaan elsápadt. Ha apjuk meghallotta, miről volt szó egy perccel azelőtt, hogy egy olyan fontos kérdésben, mint leendő házassága, megkérdőjelezte a szülői tekintélyt, annak súlyos következményei lehetnek. Ronen azonban megfordult, és apjára nézett.

– Szerintem meg lehet győzni apát arról, hogy legalább az első nap ő vigyen be Aresbe. Ugye, apa? – könyörgő tekintettel nézett apjára, aki gyanakodva fürkészte a két fiút. – Yaan azt mondja, hogy Fordenékkel kell mennie.

Yaan nem tudta, öccse honnan vette az információt, és hogyan tudott ennyire lazán rögtönözni, de gyorsan kapcsolódott hozzá.

– Csak arra gondoltam, hogy legalább az első nap bevihetnél. Meg mondhatnál néhány szót arról, hogy mit is kell majd csinálnom, meg ilyesmi.

Apjuk arcán a gyanakvást felváltotta az ingerültség.

– Mondtam már, hogy nem viszlek be, és a járművet sem adom kölcsön. Nekem nincs dolgom ma arrafelé, ezért nem is fogok arra menni. Fordennel mész, és azonnal indulj, mert nem akarom, hogy rád várjanak. – Gyors pillantással végignézett a fián. – És viselhetnél valami kevésbé hivalkodó öltözéket. A hajad is túl hosszú. Vágasd le! Elég, ha csak vállig ér, nem kell hosszabb.

– Értem, apa.

– Akkor indulj! Te pedig, Ronen, máskor öltözz fel, úgy ülj le reggelizni. Nem való az, hogy egy szál suutban ülj az asztalhoz.

– Ye-ra – válaszolta Ronen engedelmesen, s bátyja után ő is felállt, hogy kimenjen a konyhából.

– Mielőtt iskolába indulnál, tegyél rendet a konyhában.

– Ye-ra – ismételte Ronen, és meglökte a bátyját, hogy minél előbb kint legyenek a konyhából. Kint az előszobában rátapasztotta tenyerét Yaan szájára. – Hagyd rá. Úgysem tudsz mit csinálni. Este találkozunk. Addig meg sok sikert.

– Kösz – morogta vissza Yaan, amikor végre meg tudott szólalni. Még mondott volna valamit, de öccse egész egyszerűen kitolta az ajtón.

– Siess, ha nem akarsz egész estés fejmosást. Már így is késésben vagy.

Forden járműve már csak rá várt, és majdnem teljesen tele volt, mire Yaan beszállt. A külsős cégrésznél mégsem szállt ki rajta kívül senki: amikor a gép felszállt, teljesen egyedül állt egy külsős parkolóban, a külsős fővárosban egy külsős kinézetű irodaház mellett.

Életének egy teljesen új, eddig ismeretlen szakaszába lépett.

Bizonytalanul indult a magas épület bejárata felé, s életében először zavarta, hogy világosan látszik rajta: kaveni.

Az irodaház csarnoka tele volt külsősökkel, akik úgy hemzsegtek mindenfelé, mint a hangyák, s Yaan, bárhogy is figyelt, egy kavenit sem látott közöttük. Ezek a külsősök azonban mások voltak, mint amilyeneket ő eddig látott. Bár furcsa ruhákat hordtak, mégis átlagosan néztek ki, akárcsak a recepciónál ülő nő, aki azonban, meglepetésére, nitanul szólította meg, és irányította a második emeletre. Rengi papa jobb keze és jó barátja, Nika Koorennél kellett jelentkeznie, aki mosolyogva csóválta a fejét, amikor Yaan belépett.

– Tudhattam volna, hogy apád nem szól – volt az első szava a köszönés után.

– Miért?

A nő felállt. Yaan meglepve látta, hogy külsős ruha van rajta is.

– Ennél a részlegnél mi mind külsős módra öltözünk.

– De hát miért? – kérdezte Yaan értetlenül. – Ez a mi cégünk, nem? Úgy értem kaveni – tette hozzá gyorsan, mert nem akart nagyképű lenni.

Nika csak vállat vont.

– Lehet, de az épület külsős területen fekszik. Másrészt itt fogadott ügyfeleink mindegyike külsős. Így illik.

Yaan kelletlenül mosolyodott el.

– Nekem nincs külsős ruhám.

– Akkor először arról kell gondoskodnunk. – A nő kifelé indult, de amikor Yaanhoz ért, megállt. – Ha külsősnek mutatkozol be, mindig várd meg, amíg az előveszi a személyi kártyáját, és feléd nyújtja. Az udvariassági gesztus az, hogy te megérinted jobb kezed mutatóujjával a kártyát. Utána meghajolsz, bemutatkozol, és közlöd, hogy mivel niesi vagy, ezt a gesztust nem tudod viszonozni. Vagy előveheted a bankkártyádat helyette.

– Miért nyújtják a kártyát? Milyen kártyát? – kérdezte Yaan zavarodottan.

Nika megcsóválta a fejét.

– Mindjárt bemutatlak az egyik asszisztensnek. Ő majd elvisz ruhát venni, és elmagyarázza ezeket a dolgokat.

– Jó… – nyögte ki Yaan, és a nő után indult. Azelőtt el sem tudta képzelni, hogy van olyan kaveni, aki ilyen lendületesen viselkedik. De tetszett neki.

***

– Ez már sokkal jobb! – mondta Cathlin, amikor Yaan kilépett a próbafülkéből. Most egyszerű, fekete nadrágot, s hozzá egy sötétszürke felsőrészt viselt. – Ehhez már csak valami világos színű kabát vagy felöltő kell, és senki sem mondja meg rólad, hogy niesi vagy.

Yaan megszemlélte magát a tükörben. Nem érezte jól magát ezekben a ruhákban. A garbó magas nyaka fojtogatta, és a nadrág furcsán szorította olyan helyeken, ahol ehhez nem volt hozzászokva, ráadásul az anyag kényelmetlenül hozzátapadt az alatta viselt suuthoz, de a látványt kielégítőnek találta.

– Nem rossz… – mondta, és újra a lányra nézett.

Egyszerűen alig tudta levenni róla a szemét. Nem mintha Cathlin különösebben szép lett volna, de sötét bőrű volt, és Yaan még soha nem látott ilyet élőben. A Kaven, ahol született és felnőtt, nagyrészt fehérekből állt, kivéve egy-két embert, mint például a dédapját, Rengit, aki félvér volt, egy betért sárga bőrű férfi, és egy kaveni nő negyedik gyereke. Yaan és két testvére tőle örökölték egyenes szálú fekete hajukat és enyhén metszett vonalú, barna szemüket. A sárga bőrszín egyébként sem volt ritka az Alfán a külsősök között, a fekete azonban szokatlan volt, ezért a lány újra és újra magára vonzotta Yaan pillantását.

Cathlint nem zavarta Yaan leplezetlen bámulása.

– Már megszoktam – mondta még a legelején.

– Gondolom, ahonnan te jöttél, ott a fehér bőrszín a ritka – mondta Yaan.

– A Mwakanén? Nem, nem igazán. Ritkább ugyan, de azért vannak sokan. Például anya is világos bőrű.

– Komolyan? Akkor hogyhogy te…?

– Ez öröklődés kérdése. A családomból csak én és legfiatalabb öcsém vagyunk ennyire sötét bőrűek.

Yaan elszakította a lányról a pillantását.

– Kényelmetlen – mondta az új ruhára mutatva.

– Néhány nap alatt megszokod, s utána már észre sem veszed. Egyébként jól néz ki a niesi ruhád is – felelte Cathlin. – Nekem tetszenek a niesi ruhák. Főleg a köntösök. Te miért nem viselsz köntöst?

– Az a felnőttek viselete – felelte Yaan. – De már csak tíz hónap, és én is megkapom az első köntösömet.

– Még nem vagy tizennyolc éves? Azt hittem, már legalább húsz vagy.

Yaan elvörösödött.

– Húsz évesen már remélem, nem leszek itt – mormogta zavartan.

– Hát hol? – kérdezte a lány játékosan.

– Shremeyán. Az egyetemen.

– Melyiken?

– A közgazdaságin.

– Ó, nem gondoltam volna, hogy ilyen komoly tudományokkal akarsz foglalkozni. Engem nem érdekel túlzottan a közgazdaság.

– Engem sem – vallotta be őszintén Yaan.

– Hát akkor miért mész oda?

– Mert… – elharapta a szavait. Majdnem kicsúszott a száján, hogy elsőszülöttségénél fogva ő lesz ennek a cégnek az egyik igazgatója. Apja azonban megtiltotta, hogy külsősök előtt felfedje a kilétét. – Mert apám azt akarja – nyögte ki. Végül is ez nem is volt hazugság.

A lány megcsóválta a fejét, de nem mondott semmit. Yaant azonban a szótlanság kíváncsivá tette.

– Most mi a baj? – kérdezte.

– Hát, csak elgondolkodtam azon, ahogyan éltek… Minden olyan szigorú. Iskolák, köntösök, szokások. Én meghalnék, ha ennyire kötötten kellene élnem. Ha mások mondanák meg, hogy mit tegyek, vagy mit ne.

– De hát mások mondják meg, hogy mit tegyél!

– Ezt hogy érted? – kérdezte Cathlin ellenségesen.

– Biztos nem tervezted mára, hogy vásárolni menj. De jött Nika, és közölte veled, hogy ma ezt kell tenned. Ezért most itt vagy velem, és vásárolsz.

– Ja, vagy úgy! – Cathlin megkönnyebbülten bólintott. – Ez más. Ez a munkahelyem. Itt fizetnek azért, hogy napi nyolc órában megmondhassák, mi a dolgom. De utána szabad vagyok, azt csinálok, amit akarok, senki sem szólhat bele az életembe.

– De hát a családban mindig mindenki beleszól mindenki életébe!

– De nem nálam!

– Bizonyára neked is kell alkalmazkodnod azokhoz, akikkel együtt élsz.

– Egyedül élek – jelentette ki Cathlin egyszerűen, s ez a bejelentés mellbe vágta Yaant.

– Egyedül…? – kérdezte döbbenten.

– Egyedül. Direkt azért jöttem el otthonról, hogy egyedül élhessek.

Ez a gondolat tökéletesen idegen volt Yaannak. Amióta megszületett, mindig és mindenhol sokan vették körül. A Raas család quiescói kúriája hatalmas, háromszintes kastély volt, ahol tíznél is több „kiscsalád” élt együtt: Yaan ükpapa, annak három gyereke, s közülük kettőnek csaknem a teljes családja, jelenleg összesen negyvenegy ember. S ráadásul most még kevesen is voltak, mert Yaan ükpapa egyik lányának ága új nevet alapított, felépítette saját blathaasát, és két évvel ezelőtt kiköltözött a házból, annak egy teljes emeletét üresen hagyva.

– Én el sem tudnám képzelni az életemet egyedül – vallotta be.

– Azt hallottam, hogy ti általában együtt éltek, nagycsaládokban. Nálatok mindenki így él, vagy csak a többség?

– Mindenki – felelte egyszerűen Yaan.

– És akik megházasodnak?

– Azok eldöntik, melyik nagycsaládnál akarnak maradni. Kivéve az elsőszülötteket, akiknek annál a családnál kell maradniuk, amelybe születtek.

– Szóval nincs menekvés.

– Menekvés? Miért akarnánk menekülni? Mi így élünk, nekünk így a jó.

– Ez nem élet, ez rabság – mondta halkan Cathlin.

Yaan csak nézett rá, és nem értette.

***

Yaan nem tudta, mikor örült utoljára ennyire a vasárnapnak. A hét kimerítő volt. A rengeteg új információ, az új munkatársak, az új viselet és viselkedés, a céges dolgok, az ügymenet, a megbeszélések – minden új volt, és Yaan eddig oly' zárt, kis világa darabokra robbant. A hét végére már úgy érezte magát, mint akit körhintára ültettek, és nem engedtek leszállni: szédült, hányingere volt, és esténként nehezen tudott elaludni.

A vasárnap ezek után olyan volt, mint maga a Paradicsom. A detája sem keltette föl reggel, apja sem mormogott be, hogy ne lustálkodjon, és amikor felébredt, végre kipihentnek érezte magát. Egészen tizenegyig semmi dolga sem volt. Akkor majd templomba megy a család, ahol végre láthatja Shinát…

Csak egy laza, bő talárt dobott magára, és mivel családja már régen túl volt a reggelin, csak bekapott pár falatot, és már ment is ki a kertbe a többiekhez. Két, vele egyidős unokatestvére, Lenna és Etten, és öccse, Ronen már várták a szokásos helyükön, az iroda oldali kert vergas-lugasában.

Éppen Lenna beszélt. Ő Yaanhoz hasonlóan tizenhét éves volt, és egy élelmiszeripari vállalatnál töltötte a gyakorlati évét, mert a későbbiekben táplálkozásbiológiával akart foglalkozni. Aztán Yaan számolt be a hét eseményeiről, a külsősök különös dolgairól. A többiek lélegzet-visszafojtva hallgatták.

– Azért mégiscsak furcsa népek azok – mondta Etten, amikor Yaan befejezte beszámolóját. – Minek rohannak annyira?

Yaan komolyan nézett vissza Ettenre.

– Van egy mondásuk, amely szerint az idő pénz. És hát, tudod, ők nem élnek olyan sokáig, mint mi. Kilencven évesen már mindenki öregnek számít, a százat kevesen érik meg, és azok is már lepukkantak. Nálunk meg Yaan ükpapa például idén lesz százharmincnégy éves.

– Úgy is néz ki – szúrta közbe Ronen, és nevettek.

– Náluk senki nem éri meg a száztízet. Senki. Sőt, a legtöbben nyolcvan év körül meghalnak.

– Akkor ők sosem mennek nyugdíjba – mondta Ronen, és megint nevettek. Száz volt az ajánlott kaveni nyugdíjkorhatár, de igen ritka volt, hogy száztíz előtt bárki is nyugdíjba vonult volna, hacsak egészsége nem kényszerítette rá.

– Meg az is furcsa, hogy a nőket egészen máshogy kezelik, mint nálunk.

– Hogyan? – kérdezte Lenna izgatottan.

– Viszik helyettük a csomagokat, meg kinyitják előttük az ajtót…

– De hát miért? – kérdezte Lenna értetlenül. – Én magam is ki tudom nyitni magamnak az ajtót! És tudom vinni a csomagomat is.

– Nem tudom. De ez még nem minden. Náluk nincsen elsőszülött. A nő mindig a férje nevét veszi föl, akkor is, ha ő elsőszülött a férje meg ötöd. S a gyerekek is mindig a férfi nevét viselik, kivéve, ha a nő úgy szült, hogy nem volt férjnél.

– Micsoda? – kiáltott fel egyszerre Ronen és Etten.

– Náluk van ilyen? – kérdezte már csak Etten.

– Nálunk is előfordul – jegyezte meg Lenna csendesen.

– De nálunk mekkora szégyen, ott meg semmi. Egy csomóan úgy szülnek gyereket, hogy egyedül élnek, mások meg csak úgy összeállnak, minden házasság meg ilyesmi nélkül – magyarázta Yaan. – Meg náluk el is lehet válni.

– És mit csinálnak a gyerekekkel? – kérdezte Lenna. – Félbetépik őket?

– Az anyjukkal maradnak.

– Miért pont az anyjukkal? – kérdezte Ronen. – Nem mintha én hasonló helyzetben apánál akarnék maradni, de mégis…

– Én például inkább aput választanám. Anyu állandóan kiabál – vetette közbe Etten.

– Ezt én sem értem. Próbálták magyarázni, de nem értem. Ha nekem lenne gyerekem, én nem hagynám, hogy csak úgy elvigye az anyja. Cathlin erre azt mondta, hogy a külsős férfiak nincsenek annyira „háziasítva,” mint mi.

– Ez gusztustalan! – kiáltott fel Ronen. – Még hogy háziasítva! – Felháborodottan füttyentett egyet.

Nevettek. Ronen füttye odavonzotta an Erton két kutyáját, akiket Tobbelt nevezett el két ősrégi, földi birodalom után. Sumér és Akkád csak jöttek nagy lelkesen a nevetés meg a fütty hangjára, és nedves orrukkal a fiatalok kezét bökdösték simogatásra vágyódva.

– Ezek tényleg háziasítva vannak – jegyezte meg Ronen. – Azért ez a válás dolog izgalmas. Lehet, hogy elmegyek külsősnek. Amikor csak arra a Hennára gondolok, kiver a víz. De ha külsős lennék, akkor el tudnék válni…

– Ha külsős lennél, hozzá sem kellene menned – mutatott rá Yaan. – Náluk nem úgy házasodnak az emberek, hogy a szüleik összeadják a őket.

– Hát, akkor hogyan? – kérdezte Lenna.

– Szerelemből – mondta Yaan, és megint felrémlett előtte Shina arca.

– S ha meg úgy érzik, hogy már nem szeretik egymást, akkor elválnak, gondolom… – Lenna megcsóválta a fejét. – Ez beteges. Ahogy a hormonjaik diktálják. Se kötelességtudat, se felelősség…

– Úgy hangzol, mint apa, jobb, ha abbahagyod – jegyezte meg fintorogva Ronen.

Lenna fontoskodva felemelte a mutatóujját.

– Miért, nincs igazam?

– Az, hogy hozzáadnak valakihez, még nem jelenti, hogy jó is lesz a házasságod – mondta csendesen Yaan.

– De azt sem, hogy nem lesz jó. Gondolj csak nagyapáékra, vagy Siun papáékra. Vagy akár an Tobbeltre meg an Rionra.

– Én úgy tudom, hogy Siun papáék házassága tragikus volt az elején. Állandóan veszekedtek – jegyezte meg Etten.

– Liina nénivel nem nehéz veszekedni – mondta Ronen, és a többiek egyetértően bólintottak. – Az a csoda, hogy most nem veszekszenek. – Elvigyorodott – Mégiscsak lehet abban a „háziasításban” valami. Liina néni háziasította Siun bácsit.

Etten, akinek a dédszüleiről volt szó, csak megrázta a fejét.

– Szerintem Siun papa csak feladta.

– Az is háziasítás – vont vállat Ronen.

Egész addig nevettek, amíg halk gongszó nem hangzott fel a kertben, jelezve, hogy nemsokára indulnak. A kutyák felpattantak, és elügettek.

– Akkor találkozunk az előtérben – mondta Yaan, és a többiek bólintottak.

Ideje volt átöltözni.

A szobájukba visszatérve mindketten ledobták magukról a könnyű, otthoni talárt, hogy ünnepélyesebb külsőt öltsenek. Ronen hamar magára kapott valamit, Yaan viszont nem tudta eldönteni, melyik Giin által küldött talárt válassza: a feketét, vagy a sötétkéket. Mikor végre a fekete mellett döntött, a cipőkön kezdett hezitálni, s éppen derékig a szekrényben volt, amikor apja benézett.

– Készen vagytok?

– Ye-ra – felelte Ronen engedelmesen, de Yaan csak kiszólt a szekrényből:

– Még nem.

– Állj fel, és nézz rám, ha hozzám beszélsz! – Apja hangja ridegen csattant, s Yaan gyomra összeugrott az idegességtől. Kiemelve a hiányzó fél pár cipőt, gyorsan kiegyenesedett, és apja felé fordult.

– Bocsánat, apa – mondta egyenesen a szemébe nézve, gúnyosan. A szeme sarkából látta, hogy Ronen elsápad.

– Velem te így nem beszélsz, fiam. – Apja szemében kegyetlen fény villant. Közelebb lépett Yaanhoz, és egyik kezével megemelte a fiú hosszú fürtjeit. – Egyébként is, hányszor mondtam az elmúlt héten, hogy menj, és vágasd le a hajad?

– Háromszor, apa – felelte Yaan engedelmesen, ez alkalommal gúny nélkül.

– S hányszor mondtam, hogy öltözz kevéssé hivalkodóan?

– Ez nem hivalkodó, apa. An Giin sosem venne…

– Ki tanított arra, hogy visszafeleselj?

Yaan érezte, hogy már nincs veszítenivalója, ezért őszintén válaszolt.

– An Giin küldte a ruhát. Ezek rendes, felnőtt talárok.

– Te még nem vagy felnőtt.

– Tíz hónap múlva az leszek – vágott vissza Yaan.

– Akkor tíz hónap múlva felhúzhatod ezt a talárt. Most vedd le.

– El fogunk késni – jegyezte meg Ronen halkan.

Apjuk az órájára nézett, majd a két fiára.

– Úgy is jó – felelte végül, és kinyújtotta a kezét. – Az öveteket.

Ronen ellentmondás nélkül nyúlt az öve felé, de Yaan elsápadt a megszégyenítéstől. Valakinek elvenni az övét komoly megaláztatás volt: jelezte, hogy büntetés alatt áll. S ő ma le akarta nyűgözni Shinát, és egyébként is, tizenhét évesen öv nélkül megjelenni a többiek előtt…

– De apa…

– Ne feleselj!

Ez volt az a pont, ahol Yaan tudta, hogy muszáj visszavonulót fújnia. Engedelmesen lecsatolta az övét, apja kezébe tette, majd lehajolt, hogy felhúzza a másik pár cipőt. Amikor végzett, és felnézett, apja még mindig előtte állt.

– Ronen, a te büntetésed két nap szobafogság hétfőn és kedden. Yaan, te holnap elmész és levágatod a hajad olyan rövidre, mint an Giiné. Megértetted? És ezeket a talárokat nem hordod addig, amíg a felnőttkort el nem éred. Az én fiam nem lesz piperkőc. Most pedig indulás! – intett a két fiúnak, s öveiket Ronen ágyára dobta.

Amikor anyjuk meglátta őket öv nélkül, sóhajtott, és megcsóválta a fejét. Aztán levonultak a földszintre, a bejárati csarnokba, ahol már mindenki rájuk várt.

Ronen és Yaan rögtön csatlakoztak Lennáékhoz, akik nem tettek megjegyzést az öveikre: mindenki ismerte apjukat. Sokszor még a többi gyerekről is levette az övet, ha viselkedésüket nem találta kielégítőnek.

– Ne aggódj, így is jól festesz ebben a talárban – suttogta Lenna bátorítóan, de Yaan csak vállat vont. Utálta apja megalázási taktikáit és a mondvacsinált ürügyeket, melyekkel bármikor megbüntethette őket. De mindegy! Már csak néhány hónap, és felnőtt lesz, és az apja nem szólhat bele sem a ruházkodásába, sem a hajviseletébe.

Ez a gondolat megvigasztalta. Kényszerítette magát arra, hogy ne gondoljon a következő napra és a hajától való végleges búcsúra, hanem inkább csak nézelődjön, ahogy a családi menet lassan és méltóságteljesen haladt előre.

Az ő blathaasuk messze volt a templomtól, ahová igyekeztek, ezért a séta hosszú volt: Quiesco ugyanis hatalmas város volt, az alfai Kaven központja, mégis más, mint a külsős főváros. A lakóterületen kövezett gyalogutak kötötték össze az elszórtan fekvő házakat. Ezek a gyalogutak végül egy széles főútra értek ki, amely a központi térig vezetett, ahol a templom is volt. A főút mentén kis boltok, üzletek sorakoztak. A város központjait lakónegyedek választották el egymástól, de nem volt mindenhol ilyen ligetes, mint náluk: a szegényebb családok blathaasai körül csak kis kertecskék voltak, és alig 40-50 méterre álltak egymástól. Az ő házuk azonban egy hatalmas telken állt, a legközelebbi Maane blathaas jó öt perc sétára volt tőlük, a templom pedig még messzebb. Így mire elérték a teret, a családi menet nem volt már egyedül.

A család mellett a templom volt a kaveni élet központja. Ilyenkor jól össze lehetett verődni a többi fiatallal, pletykákat, információkat cserélni, szerelmeslevélkéket küldeni, megvizslatni egymás öltözékét, frizuráját, beszélgetni a legújabb könyvekről, színdarabokról, filmekről, zenékről, zenészekről és persze a sportokról.

A felnőttek azonnal bevonultak a templomba, a fiatalok azonban türelmesen vártak sorukra, amely, mint mindig, lassan kígyózott előre. Amikor aztán ők is a bejárathoz értek, mely fölött egy mondat hirdette: „Nem vagy egyedül,” páronként az ajtó két oldalán húzódó kővályúk mellé álltak, s egy-egy kancsót a kezükbe fogva pár csepp vizet öntöttek egymás kezére.

– Tiszta kezeket emelj fel Gaadrához – mondta az, aki a vizet öntötte.

– Megtisztítom életem – volt a válasz, majd cseréltek.

Aztán letették a kancsókat, s lehajtott fejjel bevonultak a templomba, ahol szétváltak a fiúk és a lányok, s aki úgy döntött, hogy nem a családja mellé áll, az a karzatra mászott föl.

Yaan az egész templomozásban egyedül az éneklést szerette. Mindent négy szólamban énekeltek, jó hangosan, s ahogyan a kétezer ember kieresztette a hangját, szinte megrepesztette az üvegeket, és leemelte a csúcsíves tetőt. A többi rész unalmas volt, de ezek alatt lehetett lesni a lányokat, jelen esetben Shinát.

A végén pedig senki sem sietett haza, különösen most nem, hogy jó idő volt. A tágas tér megtelt beszélgető, nevetgélő emberekkel, párocskák tűntek el erre-arra, és végre Yaan is elérkezettnek látta az időt a „támadásra.” Ronennel az oldalán, aki alibiként szolgált a számára, lassan megközelítette a csoportot, amelyben Shina is álldogált.

Pillanatokon belül belefolytak a társalgásba, és Ronen addig irányítgatta a beszélgetést, hogy Yaan és Shina tíz perc múlva már ki is szorultak.

– Esküszöm, hogy Ronen az egészet direkt az én idegesítésemre csinálja – jegyezte meg Yaan, mintha bosszankodna öccse magatartása miatt. – Nincs kedved sétálni egyet? – kérdezte olyan könnyedén, ahogy csak tudta, jóllehet a szíve a torkában dobogott.

Shina elpirult, de bólintott.

Lassan a templom mögött lévő kis liget sétányára tértek.

– Milyen a munkahelyed? Mondtad, hogy a repülésirányításhoz mész – igyekezett Yaan fenntartani a könnyed hangnemet, de tenyere izzadt, és szája kényelmetlenül száraz volt.

– Tetszik. Most lent dolgozom az űrrepülőtéren, de aztán egy hónapot fent fogok tölteni az Alfa-Déli Tranzitállomáson. Az ugye, az oda-vissza úttal együtt több mint hat hét lesz.

Yaan nem örült a hírnek, de igyekezett nem mutatni. Shina szeretett repülni, s minden érdekelte, ami a légkörön túli világgal volt kapcsolatos. Még nem tudta pontosan, mit szeretne csinálni, de mint negyedszülöttet nem kötötte a család és annak vállalkozásai, szabadon tehetett, amit akart. Jelen pillanatban a csillagászat és a kozmológia iránt érdeklődött, és lelkesen magyarázta Yaannak, hogy nem zárkózik el attól a gondolattól, hogy pilóta legyen.

– De nem repülőgép–, hanem rendes űrhajópilóta. Anyuék azt mondták, hogy mivel úgyis hatan vagyunk testvérek, ha gondolom, nem rendeznek házasságot a számomra, és ha felvesznek pilótának, akkor nem muszáj megházasodnom. Mert ugye, pilótaként az elég nehéz lenne, sokszor hónapokig nem kerül haza az ember. Aztán ötven éves koromban abba kell hagynom, s akkor dolgozhatnék a NiTecben, aminek a harmada úgyis a családomé…

Yaan igazán nem tudta, hogy reagáljon a hírre. Az jó volt, hogy családja döntési szabadságot adott Shinának, mert ez növelte az ő esélyeit, legyenek azok bármily minimálisak is. Az azonban nem volt jó, hogy Shina azért kapott ilyesfajta szabadságot, mert egyáltalán nem akart házasodni.

Na de még mindketten fiatalok voltak, és nyolc teljes év állt Yaan előtt, hogy a lány érdeklődését felkeltse, és egyben elterelje az űrutazás szépségeiről, elvégre mindketten a Shremeyára fognak egyetemre járni. Mire visszatértek az addigra igencsak megfogyatkozott csoporthoz, felszabadultan beszélgettek, s Yaan tenyere sem izzadt már.

Itt szétváltak, majd Yaan megkereste Ronent, hogy hazainduljanak. A tér már eléggé kiürült, s Yaan nem látott egyetlen családtagot sem a közelben.

– Hogy ment? – kérdezte vigyorogva az öccse. – Nagyon eltűntetek.

Yaan beszámolt a beszélgetés főbb részleteiről, s alaposan meghányták-vetették a lány terveinek és helyzetének minden előnyét és hátrányát.

– Nem lehet még semmi biztosat mondani, Yaan. Az valószínű, hogy ha elveszed a nőt, és apáék kitagadnak, ők tuti befogadnak. Akkor legalább én lennék az elsőszülött, és nem kellene elvennem azt a Hennát – mondta megjátszott szomorúsággal.

– Szóval erre pályázol, kutya! – Yaan már lendítette a kezét, hogy hátba vágja Ronent, de az elugrott a játékos csapás elől, és széttárta a karjait.

– Ha van valami jobb terved, szólj. Szerintem ez kitűnő ötlet. Tiéd a nő, enyém meg a szabadság.

– Ne aggódj, öcsi, mire tizenhét leszel, a te listádon sem Henna lesz egyedül.

– Attól félek, mindig ő lesz a listavezető! Milyen nagy szerencse lenne a Raas családnak: beházasodni egy élelmiszeripari konszernbe! Most még csak építkezünk, bányászunk és járműveket gyártunk. De képzeld el, ha mindezek mellé még az élelem is a mi kezünkben koncentrálódna! Sakkban tartanánk az egész Kaveni Nagytanácsot! – Ronen karjait szétcsapva hangosan szónokolt egy népvezér stílusában. – Miénk lenne minden hatalom!

Yaan alig bírta visszatartani, hogy hangosan ne nevessen. Ronent azt az unionista párti vezetőt utánozta a CSU-ról, akit egyszer a hírekben láttak. Mind a gesztusokat, mind a beszédstílust tökéletesen másolta. Aztán átváltott Rengi papa stílusára, s hadarva folytatta, ahogy az öreg tette mindig, ha valamin felidegesítette magát.

– Yaan, ez nonszensz! Romlott tojásokkal nem lehet sakkban tartani a világot!

– S hogy ez mennyire igaz! – nevetett fel mögöttük Rengi papa, aki egy ideje már észrevétlenül követte őket.

Hirtelen mindketten kijózanodtak. Nem tudták, az öreg mennyit hallott meg beszélgetésükből, és bár általában számítani lehetett rá mint szövetségesre apjuk ellen, a szülők elleni nyílt ellentmondásnak Rengi sem volt a híve, a házassággal kapcsolatos dolgok pedig ebbe a kategóriába tartoztak. Ronen, hogy a kényes vizekről elevezzen, érdeklődve fordult az öreg felé, akiről tudta, hogy különösen érdekli a külpolitika.

– Papa, szerinted mennyi az esélye annak, hogy a CSU tovább fog terjeszkedni?

– Annak valószínűsége, hogy valaki az egész lakott univerzumot hatalma alá tudná vonni erőszakkal, elég kicsi. Ahhoz túl sok a lakott bolygó, több száz éves függetlenségi tradícióval. S túl lassú az űrközlekedés.

– A harci űrrepülők, főleg a robotvezérlésűek, sokkal gyorsabbak, mint a nagy gépek. Azok akár öt-hat nap alatt képesek ugrási távolságra eltávolodni, s ugyanannyi alatt vissza.

– Akkor is, az agresszornak túl sokfelé kell osztania a figyelmét és a seregét.

– De mi van, ha vannak a bolygón is segítői?

– Nagyon kevesen szeretik a CSU-t annyira, hogy egy esetleges lerohanás esetén még ki is szolgálják.

– Ez nem probléma. Én a CSU helyében mindenfélét ígérgetnék, és akkor nem lenne gond.

– Az ígéreteket előbb-utóbb teljesíteni is kell. S persze, azok nem mindenkinek elegendők. Egy-két éven belül meglátjuk, mi is lesz mindebből a fényes kezdetből. Akkor majd visszatérünk a témára, jó? – Amikor Ronen bólintott, még hozzátette: – Ami meg az élelmiszeripart illeti, nem hiszem, hogy a család afelé tájékozódna mostanában. Én inkább az űrrepülőgép-gyártás berkeiben néznék körül. – Ronennek leesett az álla. Rengi Yaanhoz fordult. – Illetve az oderuti bányászat környékén. – Kicsit közelebb lépve a fiúhoz még halkan, figyelmeztetően hozzátette: – Meg kell tanulnunk leszállni a földre. Az ott fent a pilóták világa, nem a miénk. – S ezzel befordult az ajtón, maga mögött hagyva két dermedt unokáját.

– Te. Ez tudja…! – mondta Ronen.

– Kihallgatta a beszélgetésünket – válaszolta egyszerűen Yaan.

– Az nem lehet. Én többször is hátranéztem. A komédiázásomon kívül nem láthatott, vagy hallhatott semmit.

Tanácstalanul meredtek egymásra. Végül Yaan szólalt meg.

– Mindegy. Az a lényeg, hogy nem apához rohant, hanem inkább minket figyelmeztetett. Ez azért rendes tőle.

– Az biztos – rázkódott meg apja említésére Ronen. – Ha ezt apa megtudná, fél évig nem viselhetnénk övet, én egész éves konyhai munkára ítéltetnék, neked pedig hetente kopaszra kellene a fejedet borotválnod, és az én talárjaimat használnod, hogy méltóképpen megbűnhődj.

Yaan csak bólintott. Egyébként is, megvolt az új téma: kutatás az űrrepülőgyáros és oderuti bányász nagycsaládok első– és másodszülött leány sarjai után. Megszaporázva lépteiket, a szobájuk felé indultak.

***

A vacsora mindig is közösségi alkalom a Kaven életében, de ez még hangsúlyozottabban igaz a vasárnapi vacsorára. Míg a reggelit és az ebédet a kiscsaládok szűk körben fogyasztják, a vacsora a földszinti ebédlőben zajlik, amelybe kényelmesen befér mind a negyvenegy ember, sőt az esetleges vendégek is. Esküvőkön, vagy más, fontos közösségi alkalmakkor négyszáz főt is láttak már itt vendégül. Az ünnepi alkalmaknak megvan a maga szabályos ülésrendje kor és családi állapot szerint, egyébként meg mindenki oda ül, ahová akar, persze legtöbbször többé-kevésbé a hagyományos rendet követve mindenki a maga korosztályához.

Yaan most is a szokott helyére ült: Ronen és Tobbelt közé, majdnem az asztal legvégére. Szeretett itt ülni, mert Tobbelt szívesen válaszolt bármilyen, főleg irodalommal, történelemmel, zenével vagy művészetekkel kapcsolatos kérdésre. Magyarázatai lényegbe vágóak és szabatosak voltak, és mindig csak annyi hangzott el, amennyire szükség volt. Ezért szerették Tobbeltet a diákjai is: nagybátyjuk ugyanis történelmet tanított abban az iskolában, ahová mindannyian jártak, s ott mindenki irigyelte őket amiatt, hogy a férfi az ő családjuk tagja.

Ő volt az is, aki segített, ha baj volt a leckével, vagy nem értettek valamit. Tobbelt gyakran átvitte őket a saját lakásukba a kicsi tanulószobából, és ott tanultak elnyúlva a kandalló előtti szőnyegen, a pamlagon, vagy éppen an Rion foteljában, aki ilyenkor rövid zsörtölődés után tüntetően elvonult a könyvtárba olvasni, vagy fel a másodikra, ahol aztán a sakkgép mellett töltött hosszú órákat. Ha valakinek problémája volt a matekkal, an Rion szívesen segített, bár megesett, hogy a segítségért folyamodó a kétismeretlenes egyenlet megoldása helyett kiselőadást kapott az n-dimenziós mátrixok generálásának elméletéről. An Rion ugyanis matematikus volt, csakúgy, mint Seenia néni, Yaan ükpapa legfiatalabb leánya, a kilencvenkilenc éves vénkisasszony. Mindketten hivatalosan is megkapták az „antiszociális” jelzőt és a matematikai doktorátust, sőt, mindkettejüket Mazdra Immissé is avatták: Seeniát a végtelen számú halmazok terén végzett kutatásai miatt, Riont pedig akkor, amikor először lépett az univerzum legjobb húsz sakkmestere közé.

A vasárnapi vacsora mindig azzal kezdődött, hogy Yaan ükpapa, a családfő megáldotta a kenyeret és a ratosát, majd miután felolvasta azt a psiket, amely Jézus utolsó vacsorán mondott szavait és annak magyarázatát tartalmazta, körbeadta. Utána a gyerekek odamentek hozzá, s ő megáldotta mindegyiküket, kezdve a legfiatalabbon.

Innentől a vacsora akár órák hosszat is elhúzódhatott. Amikor a tényleges étkezést befejezték, általában lekapcsolták a villanyokat, meggyújtották a gyertyákat a hosszú asztalon, s beszélgettek, néha énekeltek. Ha nyár volt, vagy jó idő, az ebédlőnek a kertre nyíló nagy üvegfalait elhúzták, és ilyenkor a gyerekek általában kimentek a kertbe: a sötétben kitűnően lehetett bújócskát és ijesztgetőst játszani, a szűk lépcsőházon keresztül átrohanni meg vissza az irodai kertbe a kutyákkal, amelyek mindig készek voltak egy kis játékra, s persze fel a lépcsőn az első meg a második emeletre, ahol a körgangokon folyt tovább a fogócska.

Lenna és Yaan kivételével a többi gyerek most is eltűnt a kert sötétjében. Lenna átült Kattia mellé, és minden bizonnyal valami női témába fogtak, mert lehalkított hangon susmusoltak. Yaan hirtelen nagyon magányosnak érezte magát. Cathlinra gondolt, és megpróbálta elképzelni, hogy ő is egyedül él. A gondolatban volt bizonyos vonzerő. Nem az egyedüllét vonzotta, hanem a függetlenség. Ő mindig függött, úgy is nőtt föl, hogy azt tanították neki, hogy az emberek mindig függenek egymástól, és éppen ezért mindig felelősek is egymásért. Erre figyelmeztetett a templom bejárata fölé írt „Nem vagy egyedül” is, nem csupán Istenre utalt.

Ez a függetlenség azóta lett különösen vonzó, amióta az apja kijelölte az utat számára: gyakorlati év, egyetem, hazajövetel, házasság s egyben bekerülés a családi tanács teljes jogú tagjai közé… És aztán mi van? – kérdezte magától. Mi van utána?

És azután? És azután?

Előreláthatólag majdnem másfél évszázadot fog élni. Végig azt kell tennie, amit mások megszabnak neki? Mások éljék az ő életét?

Megborzongott.

Nem akart ilyen életet.

4. FEJEZET

Judy

Ahogy lassan megszokta az új helyet, Judy rájött, hogy bármilyen sok minden változott is meg körülötte, egyvalami megmaradt a régi életéből: itt is egyedül van, sokkal inkább, mint Lassanban. Eleinte persze lekötötte az űrutazás, aztán a megérkezés, aztán az elhelyezkedés, az új dolgok: a ruhák, a szobája, a szobatársai és az új iskola – rengeteg élmény és benyomás. De aztán az újdonságok hamar megszokottá váltak, és kiderült, hogy nem sokban különböznek attól, amit régen annyira gyűlölt.

Az árvaotthon egyetlen különlegessége az volt, hogy niesiek dolgoztak benne, akik lebernyeges ruhájukban mintha lebegtek volna a folyosókon, ám egyébként minden olyan volt, mint annak idején az átmeneti otthonban. Még a tanulás is.

Judy ugyan már a legelején mondta, hogy nitant szeretne tanulni, főleg mivel az utazás két hete alatt kielégíthetetlen kíváncsiságának köszönhetően jó sokat felcsipegetett a nyelvből, de tanulmányi lapjának átnézése után az intézet vezetője, Miinen-ra, egy szigorú kinézetű férfi kerek perec közölte vele, hogy matematikából és biológiából fog különórákat kapni. Judy megpróbálta elmagyarázni, hogy Jondan-rával másban állapodtak meg, az igazgatónak azonban nem volt ideje Judy mondókájának meghallgatására.

– Ha javulnak az eredményeid, majd visszatérünk a kérdésre – jelentette ki szűkszavúan. Ami persze azt jelentette: nem.

Így Judy iskola után külön matematika és biológia órákra volt kénytelen járni, de eredményei nem mutattak javulást. Ez részben azért volt, mert dolgozott benne a dac, hogy csak azért se – ugyanaz a dac, amely esténként elővetette vele a Jondan-rától kapott karát, azt, amely a szent könyvet, a Bokrát tartalmazta, és csak azért is nitanul tanult.

Norin-ra, akire az utazás alatt vigyázott rá, egy csomó dolgot elmondott a Bokráról. Judy megtudta, hogy a Bokra hatalmas könyv, amely könyv alakban kinyomtatva tizenhétszer olyan vastag lenne, mint a Biblia. Judy életében még csak egyszer fogott a kezébe nyomtatott könyvet, gyerekkorában. Emlékezett rá, ahogy pergette a lapokat az ujjai között. A könyvnek furcsa szaga volt – kifejezetten kellemesnek találta. Ezen kívül megtudta azt is, hogy a Bokra magját a Biblia adja, de nem egészen az a Biblia, amit a Katolikus Egyház, a Protestáns Közösségek és a Különálló Egyházak használnak, hanem annak egy átírt változata, amit az Elszakadás után Niesen készítettek. Sok dolgot kihagytak belőle, amelyek az új generációknak, akik nem ismerték a Földet, már nem jelentettek semmit, majd az egészet átrendezték témák szerint csoportosítva, és magyarázatokkal látták el. Ezeknek a magyarázatoknak a száma, ahogy Judynak elmondták, folyamatosan nő, így a Bokra állandóan terebélyesedik.

Így tehát esténként, villanyoltás előtt Judy bekucorodott az ágya sarkába, és hősiesen olvasott, bár a szavak túlnyomó részét nem értette. Mégis, szinte hallotta Norin-ra hangját, ahogy az idegen nyelv szavait kiejtette, és újra ott érezte magát az űrhajón, a niesiek között, akik magukat csak kaveninek hívták, s körülvette egy újszerű, családias érzés, amilyet még soha azelőtt nem érzett. Közösen ettek, közös programokat szerveztek, és úgy általában mindenki odafigyelt a másikra. Judyra is figyeltek, úgy kezelték, mintha közülük való lenne, még az istentiszteletre is beengedték, és Judyt lenyűgözte a niesiek éneklése.

S az étkezések! Az étkezéseknek külön rendjük volt, főleg a vacsoráknak, az ételek pedig teljesen másmilyenek voltak, mint amilyeneket Judy azelőtt evett. Hamar megtudta, hogy a niesiek nem esznek húst, és ételeik nem tartalmaznak nem niesi összetevőket.

– A mi szervezetünk ezekhez az ételekhez van hozzászokva évezredek óta. Ami nem niesi, attól rosszul leszünk – magyarázta Norin-ra.

– De ha Niesen az emberek megették a növényeket, miért nem próbálták ki az állatokat is?

Erre a gondolatra a nő egy pillanatra elsápadt, de aztán nyelt egyet, és magyarázatba fogott.

– A niesi állatok húsa egyfajta méreganyagot tartalmazott, amelyet nem lehetett közömbösíteni.

– De hát már több mint ezer éve újra van lehetőségük földi, nem mérgező húst enni! – mondta Judy csodálkozva.

– Azt hiszem az, hogy nem eszünk húst, inkább annak köszönhető, hogy a külön töltött évszázadok alatt elszoktunk a hústól, és utána annak a gondolata, hogy egy állatot megegyünk… olyan, mintha neked azt mondanám, hogy embert kell enned.

Judy határozottan rosszul lett erre a gondolatra, ezért bólintott.

– Értem.

Ezt a kérdést nem feszegették tovább. Judy szervezete néhány napig enyhe gyomorrontással reagált a szokatlan étkekre, azután hozzászokott.

Az utazás lenyűgözte: az ugrások a tranzitállomások között, amelyekből összesen hetet érintettek. Az állomásoknál sokszor órákat kellett várniuk, amíg más hajók jöttek-mentek.

Amikor Judy erre rákérdezett, nem kis meglepetésére a mogorva Boron-ra vállalta, hogy elmagyarázza.

– Remélem, tudod, hogyan néz ki egy naprendszer – kezdte a férfi. – Egy nagy gömbnek lehetne ábrázolni, amelyet középen félbevág a bolygósík, az ekliptika. Azt is tudod, hogy az űrhajónak a bolygósíktól el kell távolodnia, hogy ugorhasson.

– De miért? – kérdezte Judy kicsit félénken.

– Mert ebben a sávban nagyon erős a DF hatás, amely…

– Milyen hatás?

Boron-ra mélyet sóhajtott.

– Azt tudod, hogy a bolygók a központi nap körül nagyjából egy síkban keringenek, ugye? – Judy bólintott. Látott már jó pár naprendszer-modellt. – Ebben a sávban azonban érvényesül egyfajta… mondjuk úgy, hogy vonzóerő, amely a bolygókat is a pályájukon tartja. Bár ez így nem teljesen igaz, mivel ennek az erőnek egy részét maguk a mozgó bolygók indukálják. De ez neked úgysem érdekes. Az a lényeg, hogy itt érvényesül egyfajta zavaró hatás, amelyet két fizikus írt le nagyon-nagyon régen. Róluk nevezték el Dobbs-Finnegan hatásnak. Az űrhajónak el kell távolodnia a bolygósíktól, ahol ez a hatás már nem számottevő, utána be kell tájolnia az ugrást, és elérni a megfelelő szökési sebességet. Utána ugorhat. Egy-egy hajó távozása, vagy érkezése után azonban legalább két-három órára van szükség ahhoz, hogy az úgynevezett berepülő sávban elüljenek a hajó által keltett hullámok, s egy újabb ugrás akár a kiinduló, akár az érkezési naprendszerben lehetséges legyen.

– Milyen hullámok? Valamiféle sugárzás? – kérdezte Judy. Boron-ra bólintott.

– Ez egy összetett hullám, fény– és részecskehullámok, valamint gravitációs ingadozás együttese. Ezeket Bodenstein-hullámoknak is nevezik…

– Gondolom, egy másik fizikus – kotyogta közbe Judy.

– Így van. – Boron-rának tetszhetett Judy megjegyzése, mert egy pillanatra elmosolyodott.

– S mi van, ha az űrhajók nem várják ki azt az időt, amíg ezek a hullámok elülnek?

– Akkor könnyen máshol találhatják magukat, mint ahová indultak.

– Azaz egy naprendszerbe csak két-háromóránként léphet be hajó?

– Nem egészen. Ha mi belépünk egy rendszerbe, onnantól kezdve legalább két órán keresztül senki sem mehet se be, se ki. Aztán általában kifelé engednek egy hajót, jó esetben minket, majd két óra szünet, aztán megint befelé. Tudnod kell azonban azt is, hogy egy naprendszernek mindig két tranzitállomása van: egy a bolygósík alatt, és egy fölötte. Ezek egymástól függetlenül dolgoznak.

– És a hullámok? Azok nem zavarják a másik állomást?

– A bolygósík közöttük semlegesítő közegként szolgál. A DF mező elnyeli a Bodenstein-hullámok jelentős részét.

Judy ezt nem egészen értette, de bólintott.

– És miért kell érintenünk ezeket a naprendszereket? – kérdezte végül. – Miért nem ugrunk egyszerűen a Shremeyáig?

– Mert csak szomszédos naprendszerek között lehetséges az ugrás.

Judy ezek után nem fogyott ki a kérdésekből, s a mogorva férfi hamarosan felengedett. Űrhajómodelleket mutatott neki: kisebb és nagyobb hajókat, olyan szállítóhajókat, amelyek egyszerre több hajót is tudnak szállítani naprendszerek között, így lecsökkentve az ugrások számát, sőt, egy vadonatúj járműmodellt is, amelyet még bolygóközeli közlekedésre is lehetett használni. Erről azt is megtudta, hogy egyelőre csak az Alfán dobták piacra, mert ott van az a partnercég, a Raas, amellyel közösen gyártják.

Sok más mindent is elmondott még Boron-ra az űrről, a csillagokról, a különböző hajókról, és Judy azt is megtudta, hogy Boron-ra felesége, Norin, az igazgatója az űrhajókat gyártó Unken nevű cégnek. Boron-ra fizikusként dolgozott ugyanott, és azért utaztak a Shremeyára, hogy szerződést kössenek egy másik nagyon híres céggel, amely egy Laakluine nevű család tulajdonában volt.

Az űrkikötőben azonban már várták Judyt, és az öröm és boldogság amilyen hirtelen belépett, olyan gyorsan el is hagyta az életét. A legrosszabb az egészben az volt, hogy belekóstolt valamibe, amiről tudta, hogy soha nem lehet az övé. Egész életében külsős lesz, és árva.

De akkor még jöttek a mozgalmas napok, az első találkozás a niesi területekkel: vörös lombú fák, narancssárga fű, utcák helyett gyalogösvények, nagy házak, ráérős tempóban járó-kelő emberek.

Az intézet egy háromemeletes épület volt egy nagy park közepén, s mintegy négyszáz lány lakott itt. Judy szobája a második emeleten volt, és ablakából látni lehetett Blulant kicsit alacsonyabban fekvő épületeit. Négyen laktak mindegyik szobában, így mindenhol négy ágy, négy szekrény és négy asztal volt a berendezés, amelyet a lányok úgy mozgathattak, ahogy kedvük tartotta. Judy itt is megkapta a legsötétebb ágyat a sarokban, de nem bánta. Nagyon jó hely volt, ráadásul az ágya fölött volt egy kis polc is.

A szobának három lakója volt, amikor beköltözött: közülük kettő, Mara és Zesya egész életükben árvák voltak. Az ő ágyaik ugyanazon az oldalon voltak, mint Judyé, összetolva, asztalaik és szekrényeik örökké pedáns rendben. A harmadik lány, Nienna, csakúgy, mint Judy, egy átmeneti otthonból került ide, s egész élete és viselkedése tiltakozás volt a niesi világ ellen, mintha ez okozta volna, hogy ide jutott. Judy később másokkal is találkozott, akik ugyanígy viselkedtek, kivétel nélkül mind olyanok, akik valaha „kívül” éltek. Nienna ágya a szoba másik oldalán, az ablak alatt állt, rajta és körülötte állandó rendetlenség uralkodott.

Nienna volt a legidősebb négyük közül, a maga tizennégy évével már nagylánynak számított, nem úgy, mint ők. Magas volt, nőies idomokkal, szűk nadrágokban és testhez simuló felsőrészben járt, haját hosszan hagyta, és festette, és annyi ékszert hordott, amennyi csak ráfért, jóllehet nagy részük értéktelen bizsu volt csupán. Ezen kívül előszeretettel használt csúnya szavakat, és állandóan szidta a niesieket – persze csak a hátuk mögött.

Mara és Zesya egyidősek voltak, mindketten tizenegy évesek, és már négy éve egy szobában laktak. Ők jól elvoltak ketten, és nemigen figyeltek Judy jövés-menésére vagy Nienna trágár beszédére: délelőtt közösen jártak iskolába, majd a tanulószobába, délutánonként együtt mentek játszani, kettesben nézték az esti műsorokat, aztán legtöbbször még villanyoltás után is összebújva sutyorogtak. Ők nem beszéltek a niesiek ellen, sőt, kedvelték őket.

Nienna, talán éppen ezért, megérkezése pillanatától Judyt tekintette természetes szövetségesének, és megpróbált barátkozni vele. Judy igyekezett kerülni a közeledést, Niennát azonban nem volt könnyű lerázni. Esténként Judy ágyára telepedett, és hosszas beszédeket tartott. Nem zavarta, hogy Judy nem szól közbe: láthatólag nem annyira beszélgetőtársra volt szüksége, mint inkább hallgatóságra.

Nienna vette a szárnyai alá az iskolában is, ami ugyanolyan utálatos helynek bizonyult, mint az előző. Külsős iskola volt ez is, külsős területen, naponta hozták-vitték őket a nagy szállító járművek. Az intézetből nem mindenki járt ide, akinek volt valamihez tehetsége, azt orientált iskolákba küldték, mint például Marát és Zesyát, akik mindketten zenéltek. Judy azonban a maga átlagon aluli jegyeivel és képességeivel Niennához hasonlóan ebbe az iskolába került. Az iskolások többsége azonban családban élt, és lenézték az intézetieket. Niennával nem szálltak szembe nyilvánosan, mert tartottak éles nyelvétől és erőszakosságától, de Judy hamarosan az első számú áldozattá lett volna, ha Nienna közbe nem lép.

Amikor az első nap első szünetében körülvették Judyt, röhögcsélve és megjegyzéseket téve mindenre, ami csak fájhatott: kinézetére, ruhájára, árvaságára, Nienna bombaként robbant be a terembe, és mielőtt bárki is rászólhatott volna, lekevert egy jókora nyaklevest a kórust vezető, nagyhangú fiúnak.

Emiatt később Nienna zsebpénzmegvonásra és egy hét konyhai pluszmunkára ítéltetett, Judyt azonban többet nem bántotta senki az iskolában. Igaz, barátkozni sem akartak vele, de ez a csönd még mindig jobb volt, mint a kiszolgáltatottság.

Judy kínosan érezte magát Nienna büntetése miatt, ezért megkérte, hogy arra a hétre osszák be őt is a konyhára. Ezzel a lépésével sikerült megszereznie magának Nienna végtelennek tűnő háláját és ragaszkodását.

Niennának persze megvolt a maga idősebb lányokból álló baráti köre is. Ezeket a barátokat Judy ki nem állhatta, mert míg Niennában volt egyfajta őszinteség, addig az a társaság hideg volt, sunyi és számító. Judy ismerte ezt a típust még az átmeneti otthonból, és amennyire csak lehetett, távol tartotta magát tőlük. Nienna azonban könnyen befolyásolható volt, így nem vette észre, hogy kihasználják. Judy próbálta néhányszor figyelmeztetni, de Nienna csak mosolygott.

– Tudom, hogy te nem jössz ki jól velük, de ők a barátaim – mondta, s egy idő után Judy jobbnak látta, ha hallgat.

Ez a három lány Niennánál is idősebb volt: tizenhat és tizenhét évesek, és az iskolában az ifjúságisokkal lógtak. Ez elég furcsa csapat volt, tagjai általában rövid hajjal és katonás ruhában jártak-keltek, a tanárok nagy része utálta őket, de tartott is tőlük. Nienna sokszor velük tartott, és néhányszor elcibálta Judyt is, aki unalmas beszédekből álló gyűléseiket általában végigszundikálta.

Judy a magával egyidős lányokkal meg sem próbált barátkozni. Az iskolában azért nem, mert nyilvánvaló volt, hogy senki sem fogja miatta kockáztatni helyét és más barátait az osztályban, az intézetben pedig azért nem, mert tudta, hogy a többiek között már régen kialakultak a különböző csoportok és klikkek, amelyekbe az újonnan jövőnek nehéz beilleszkedni, neki pedig soha nem ment igazán az ilyesmi

Az intézetben találkozott niesi lányokkal is. Persze, ezek nem voltak „rendes” niesiek, mert Norin-rától megtudta, hogy a niesi családok nem küldik árvaházba a gyerekeiket. Valamilyen módon azonban mégiscsak oda tartoztak: legtöbbjüknek egyik szülője niesi volt, néha mind a kettő, akik fiatalon otthagyták a családjukat. Ezekre a lányokra sokkal jobban odafigyeltek a nevelők. Niesi ruhákat hordtak, a többiektől külön étkeztek, niesi ételeket ettek, és nem külsős iskolába jártak, hanem a helyi, az intézettől nem túl távol lévő blulanti iskolába.

Judy rettenetesen irigyelte őket, és szeretett volna közéjük tartozni, de ők az intézeten belül külön kasztot alkottak, és nem vegyültek el a többiekkel. Judy bátortalan közeledési kísérleteit kudarc koronázta.

Az első hónap végére így megtanulta, mit hol talál meg a házon belül, hová kell iskolába járnia, honnan és mikor indulnak az őket szállító járművek, mikor vannak a pótórák, kik azok, akiktől távol kell tartania magát, és kik azok, akik őt tartják távol maguktól. Aztán megkapta az első havi beosztását: egy héten négy napot kellett valamilyen házimunkába besegítenie, de bőven maradt ideje a tanulásra.

És Judy máris utálta az egészet.

***

Hatodik eseménytelen hónapját kezdte az intézetben, amikor egy este odacsusszant az ágyára Nienna, és nagy titkolózva sugdosni kezdett.

– Judy, én lelépek.

Judy meglepődött. Megpróbálta kivenni a lány arckifejezését, de sötét volt már, villanyoltás után, így nem igazán látta a beszűrődő fényben. A másik ágyról lehetett hallani Maráék halk beszélgetését.

– Hová akarsz menni? – kérdezte vissza súgva.

– Nem tudom. El innen egy olyan helyre, ahol nem niesiek diktálják az életemet.

– Te is tudod, hogy nincsenek külsős árvaotthonok. Annak meg, hogy csak úgy befogad valaki, elég kicsi az esélye.

– Megkeresem az apámat – mondta Nienna.

– Apád otthagyta az anyádat, amikor még kisbaba voltál. Azt sem tudod, ki az.

– De tudom a nevét, meg hogy itt él valahol Shremeyán.

– Gondolod, ha annyira akart volna, most itt lennél? – kérdezte Judy.

– Szerintem ő nem tudja, hogy anya meghalt, és bevágtak egy ilyen szar helyre – sziszegte gyűlölettel Nienna. – Ha tudná, már rég elvitt volna.

– Szerintem anyád halála után a keresték az apádat. Vagy nem találták meg, vagy pedig elutasította, hogy magához vegyen. De az is lehet, hogy nem is ő az apád. – Saját anyja és kétségei jutottak eszébe. – És különben is, mit akarsz? Csak úgy odaállítasz, és azt mondod, „szia, apa, itt vagyok”?

– Még nem tudom. – Nienna ingerülten vont vállat. – Ha meghallja, hogy min mentem keresztül, biztos befogad.

– Miért, min mentél keresztül? – kérdezte Judy megütközve.

– Hát ezen az egészen – mutatott körbe Nienna. – Hogy idegenek döntenek a sorsomról, az életemről…

– Miben döntöttek? – Judy nem értette.

– Hát mindenben. Hogy hova járjak iskolába, meg hogy hogyan és kivel éljek egy szobában. Meg dolgoztatnak.

– Ha a szüleiddel élnél, ők is eldöntenék ezeket a dolgokat helyetted, és ott is kellene házimunkát végezned.

– Az intézet felveszi utánam a nagy pénzeket, aztán ahelyett, hogy felvennének rendes személyzetet, aki dolgozik, a pénzt jól zsebre vágják, és minket dolgoztatnak. Visszaélnek a helyzetünkkel, azzal, hogy árvákként ki vagyunk szolgáltatva, és nincs rendes érdekvédelmünk…

Judy elbizonytalanodott. Ezek a szavak nem voltak jellemzők Niennára. „Visszaél,” „kiszolgáltatott,” „érdekvédelem” – ezek felnőtt szavak voltak.

– Nem tudom… Végül is kapsz enni, meg szállást, meg ruhákat, detát, meg zsebpénzt…

– Ugyan már! Ez semmi! Hiszen ezeket az átmeneti otthonban is megkaptam, és ott senki sem kényszerített dolgozni.

Judy ezen még jobban meglepődött.

– Mennyi ideig voltál átmeneti otthonban? Úgy tudtam, két éve halt meg az anyukád. Sokat nem lehettél.

– Majdnem két hónapot – felelte dacosan Nienna.

– Én meg három évet – mondta Judy. – És bár ott a konyhán sosem kellett segítenünk, arra emlékszem, hogy a nagyobbak maguk mosták még a ruháikat is. A szobáinkat és a fürdőszobáinkat mi takarítottuk, meg a folyosót és a közös szobákat is, a növényeket mi öntöztük, és büntetést meg kimenőmegvonást kaptunk, ha nem volt rend. Ugyanúgy, mint itt.

– Itt mindent mi csinálunk! – kiáltotta dühösen Nienna.

– Ez hülyeség – vont vállat Judy.

– Mindegy. Én akkor is elmegyek – mondta Nienna dacosan. – Megkeresem apát.

– És hogyan fogod megkeresni? Becsöngetsz mindenkihez, és megkérdezed, nem ő-e az apád?

– Nem leszek egyedül – vágott vissza Nienna. – Különben is, ha valaki neked is felajánlaná a lehetőséget, hogy megkeresd az apádat, te talán nem szöknél el?

– Nem – felelte Judy habozás nélkül. – Nekem nincs apám, aki után kutathatnék – tette hozzá.

– Apja mindenkinek van – ellenkezett Nienna.

– De nem mindenki tudja, ki az – mondta Judy.

– Te nem tudod? Még a nevét sem? – csodálkozott Nienna.

– Apám meg anyám sosem éltek együtt. Szerintem apám nem is tudja, hogy létezem. Mindig is anyám nevét viseltem. Fensson. Ez nem apám neve. Azt sem tudom, hogy hívják.

– De csak tudsz róla valamit?

– Csak azt, hogy fehér bőrű, meg hogy valamilyen vezető. Állítólag elég magas beosztású. Otthagyta anyát, amikor megtudta, hogy terhes.

– Szar alak lehet – motyogta Nienna.

– Semmivel sem inkább, mint a tiéd – vágott vissza Judy hevesen.

– Az én apám legalább megpróbálta, és együtt élt anyámmal egy darabig. Nem csak úgy kidobta, amikor kiderült, hogy terhes.

– Szerintem az apám nem is tudott rólam. Nem úgy, mint a tiéd.

– Szemét! – Nienna belebokszolt Judy karjába.

– Hagyj békén!

– Szidtad az apámat!

– Te kezdted!

– Csak az igazat mondtam róla!

– Én is a tiedről!

A következő pillanatban már egymáson hemperegtek, s ütötték, karmolták, rúgták egymást, amíg a nevelő meg nem jelent az ágy mellett.

– Mi folyik itt? – ragadta meg Nienna karját.

A két lány megállt, és felnézett. A harcban kétség kívül Judy húzta a rövidebbet: nagy csomók hiányoztak a hajából, az ajka felrepedt, és a bal szeme alatt egy véres karmoláscsík húzódott. De nem mondott semmit az árvaházi szolidaritás szerint; karjával dacosan átölelte magát, és hallgatott, csakúgy, mint Nienna, akinek az egyik szeme máris feldagadt.

– Az apukáikon veszekedtek – szólt közbe Zesya. – Hallottam.

A nevelő egy hosszú pillanatig csak nézte a két csökönyösen hallgató lányt.

– Nienna, menj a saját ágyadra – mondta végül. – Ami meg a büntetést illeti: a hétvégén mindkettőtök a kertrendezésen fog dolgozni.

Judy sötéten bólintott, Nienna azonban hangos tiltakozásba fogott.

– Ezt nem teheti! Nem akarok, és nem is fogok dolgozni!

– Majd meglátjuk – felelte hidegen a nevelő. – Most azonban irány az ágy, és nem akarok még egy hangot hallani a szobából! Az ajtó nyitva lesz!

A nő megvárta, amíg Nienna visszatér az ágyára, csak utána ment ki a szobából, de az ajtót, ígéretéhez híven nyitva hagyta maga mögött.

Nienna várt egy kicsit, amíg a lépések eléggé eltávolodtak, majd felült, és Judy ágya felé fordult.

– Tudod, hogy a többiek ezért utálnak? – kérdezte dühösen. – Mert egy nyálas, hülye kiscsaj vagy, aki ráadásul úgy odavan ezektől a szemét niesiektől… És ha belegondolok, hogy én mindig megvédtelek…

– Sosem kértem, hogy megvédj – vágott vissza Judy.

– Le merem fogadni, hogy az apád egy szemét niesi volt, aki felcsinálta az anyádat, aztán meg otthagyta!

– Apám külsős volt, csakúgy, mint anyám. És a te apád is volt annyira szemét, mint az enyém!

– Fogjátok már be! – ásított Zesya. – Vagy visszahívom a nevelőt, aztán mehettek egész hétre a konyhába, és nem kaptok kimenőt sem.

Nienna morgott valamit, ami gyanúsan „hülye kis libának” hangzott, de elcsöndesedett. Judy is bebújt a párnái közé a sarokba.

Örült, amikor végre csönd lett, és a fejére húzhatta a takarót. Valahogy Nienna utolsó megjegyzése az apjáról nagyon fájt, de nem úgy, ahogy Nienna akarta, hogy fájjon. Nem volt biztos abban, hogy az apja valóban külsős volt-e, és annak a lehetősége, hogy apja révén bekerülhetne a niesiek közé, fájdalmat keltett benne.

A gondolat, hogy niesi lehetne, ugyanis több volt, mint álom: nagyon valóságosnak tűnt vagy tizenöt napig, amíg a hajón utazott. Megtörtént, de mintha mással esett volna meg. Ha megpróbált visszaemlékezni, olyan volt, mintha egy filmre emlékezne vissza, nem a saját életére. És ha elgondolta, hogy az apja valahol egy nagy-nagy házban él a családjával, feleségével, gyerekeivel és rokonaival… és mindezt nélküle, Judy nélkül teszi…

Összekuporodott, magához ölelte a párnáját, és addig sírt, amíg el nem aludt.

***

Judy és Nienna attól kezdve nem álltak szóba egymással.

Ahogy múltak a hetek, Judy biztos volt abban, hogy Nienna felhagyott a szökés tervével. De egyik este, vagy három héttel később, csak Maráékat találta a szobában.

– Nienna? – nézett kérdőn a két lányra.

– Ma még nem láttam – mondta Zesya. – De én csak nemrég jöttem föl.

– Lent voltunk a kamarateremben, gyakoroltunk – tette hozzá Mara.

Judy felsóhajtott. Persze, nem volt lehetetlen, hogy Nienna valamelyik barátnőjénél vendégeskedett, veszekedésük óta ez elég általános lett, de a takarodó idejének közeledtével, amikor mindenki zuhanyozni meg ágyazni kezdett, mindig visszajött.

Odalépett Nienna ágyához, és végignézett rajta. A nagylány szeretett plüsskutyája nem volt sehol. A szekrényéhez sietett, és kinyitotta. A szekrényből jó pár személyes ruhadarab és tárgy hiányzott.

Nienna tehát mégiscsak elment.

Judy a legközelebbi nevelői szobához sietett. Nem volt értelme halogatni a bejelentést, másfél óra múlva úgyis rájönnek a létszámellenőrzéskor, és akkor még nekik lesz bajuk belőle. Az ügyeletes nevelő azonban nem volt a szobájában, valószínűleg már megkezdte az esti körútját az emeleten. Judy az irodai folyosó felé vette az irányt.

Az irodák a földszinten voltak, ahol nem voltak lakószobák, így amint leért, minden sokkal csendesebb lett, a szokásos esti moraj elenyészett a háta mögött. A csöndben szinte kiabálásnak hatott néhány felnőtt beszélgetése. Ahogy a nevelői irodához ért, már találgatnia sem kellett, hol és ki vitatkozik.

Minden szót tisztán ki lehetett venni, olyan hangosan folyt a beszélgetés a csukott ajtó mögött. Nitanul. Judy keze megállt a levegőben, ahogy be akart kopogni. Inkább közelebb hajolt, és hallgatózni kezdett, de csak töredékeket értett Miinen-ra és a két nevelő, Lia-ra és Miona-ra párbeszédéből.

– … és megint az lesz… – mondta remegő hangon Lia-ra.

– Nem hiszem, hogy… a lányok… – vetette ellen Miinen-ra.

– Szerintem Lia-rának igaza van.

De aztán Miinen-ra egy teljesen érthetetlen mondattal válaszolt, csak a hangsúlyból lehetett sejteni, hogy nem ért egyet a két nővel.

– …Boryna, Penta és Lyddy… – mondta Miona-ra, és Judy szíve a torkába ugrott. Ezek Nienna barátnői voltak.

Úgy látszik, Nienna nem egyedül szökött meg. Judy nem akart tovább hallgatózni, és bekopogott. A három felnőtt kíváncsian fordult az ajtó felé.

– Történt valami? – kérdezte Lia-ra aggódva.

– Nienna eltűnt. Azt hiszem, lelépett.

A három felnőtt egymásra nézett, mintha elfelejtették volna, hogy Judy is a szobában van.

– Mondtam – kezdte Lia-ra, ismét csak nitanul. – Ha Nienna is… akkor…

– …külsősök… Nem ez lenne az első…

– …Nukamishban két éve… így is…

Judy nem tudta, hogy miért bámultak a felnőttek egymásra félelemtől megkövült arccal, de a látvány megijesztette.

***

Másnap az igazgató, Miinen-ra hívatta az irodájába.

Judynak nem tetszett az iroda. Minden túl nagy volt benne: magas, robusztus polcok könyvekkel, dossziékkal és karákkal telezsúfolva, hatalmas, süppedős fotelek, amelyekbe ha beleült, a bútor szinte elnyelte, és egy nagy, vörös fából készült, íróasztal, amelyen állandó rendetlenség uralkodott. Judy még igazi tollat is látott az asztalon, sőt, papírt, amire a tollal jegyzetelni lehetett. El sem tudta képzelni magát, ahogy tollal ír. Amióta csak megtanult írni, mindig gépelt, csakúgy, mint a többi gyerek: ujjai gyorsan és gyakorlottan mozogtak a billentyűzeten, oda sem kellett néznie. Persze, ő is fogott már a kezébe ceruzát, amikor művészeti oktatáson vettek részt, de fárasztónak találta, néhány perces rajzolás után pedig zsibbadt a csuklója a szokatlan megerőltetéstől.

Ez alkalommal Miinen-ra nem volt egyedül az irodában, egy nő is volt vele. Vörös-ezüst színű köntöse azonnal mutatta, hogy Jondan-rához hasonlóan ő is azok közé a vezetőfélék közé tartozik, akiket a niesiek giidének hívnak, s Judy ettől rögtön zavarba jött. A nő átható pillantása ráadásul azt a gyanút keltette benne, hogy olvas a gondolataiban. Ettől aztán háta megmerevedett, karba fonta a kezét, és felszegte az állát. A nő arcán meglepetés tükröződött, de ekkor Miinen-ra közéjük lépett.

– Judy, hadd mutassam be neked Shiona-rát, körzetünk egyik vezetőjét.

Judy meghajolt üdvözlésül, s elmotyogta a nevét. Miinen-ra folytatta.

– Shiona-ra néhány kérdést szeretne feltenni a barátnőd távozásával kapcsolatban.

– Nienna nem a barátnőm – tiltakozott Judy. – És nem tudom, hová ment. Nem mondta el. Azt sem igazán hittem, hogy tényleg elmegy.

– Szóval régóta tervezte, hogy elmegy? – vette át a nő a szót. Judy vállat vont.

– Nem tudom. Nekem vagy egy hónapja említette, de nem vettem komolyan. Niennának mindig voltak ilyen dolgai.

– Milyen dolgai?

– Hát ilyen… kitörései. Hogy utálja az intézetet meg minden.

– Azt mondtad, nem tudod, hová ment. Nem tett mégis valami célzást arra, hogy mit akar csinálni?

– Hát… – Judy elfintorodott. – Azt mondta, meg akarja keresni az apját.

A két felnőtt egymásra nézett, majd a nő újra Judy felé fordult.

– Tett arra valami célzást, hogy egyedül akar menni? Vagy hogy lesz valaki, aki segít neki?

Judy elgondolkozott.

– Hát… hívott, hogy menjek vele, de én nem akartam. Azt sem tudtam, hogy a barátaival megy.

– Utalt esetleg arra, hogy valamilyen külső segítséggel szöknek?

– Nem tudom. Nem emlékszem.

– Mondta-e, mi az oka annak, hogy szökni akar? – jött a következő kérdés.

– Hát… – Judy erre jól emlékezett, de nem volt biztos abban, hogy a két niesi felnőtt előtt el akarja ismételni Nienna szavait. – Szidta az intézetet – mondta végül. – Hogy irányítják őt, meg ilyesmi…

– Tett-e utalást arra, hogy bántalmazták?

Judy már nyitotta a száját, hogy nemmel válaszoljon, de aztán becsukta. Eszébe jutottak Nienna szavai: „Min mentem keresztül.”

– Nem tudom – mondta újból. – Olyan furcsán beszélt. Mintha… mintha…

– Mintha valaki másnak a szavait mondta volna?

– Olyasmi – bólintott Judy. – Olyan felnőttes szavakat használt. Érdekvédelem meg ilyesmik.

A nő sóhajtott, majd felállt.

– Hát, köszönöm a segítségedet, Judy.

A kislány gyanakodva méregette.

– Maga végig figyelte, nem hazudok-e, ugye? Az érzéseimet meg minden…

A nő arcán meglepetés tükröződött.

– Honnan tudsz erről?

– Jondan-ra mondta, aki egy olyasfajta vezető volt, mint maga, még a CSU-1-en.

– Te a CSU-1-ről való vagy? De hát… Akkor miért vagy itt? Miért nem maradtál… – félbeszakította magát, és újra Judyt kezdte vizsgálni, immár sokkal alaposabban.

– Mert nitant akartam tanulni. De aztán mégsem tanulhatok – felelte Judy, és egy lapos pillantást vetett Miinen-ra felé.

– Nitant… – mondta a nő elgondolkozva. – Érdekes. Nagyon érdekes. Végül is miért ne tanulhatna nitant? – kérdezte a nő Miinen-rától.

Miinen-ra széttárta a kezét.

– Tanulmányi eredményei alapján úgy döntöttem, hogy inkább a problémás tárgyakra kell figyelnie. Egyébként sem látom sok hasznát annak, hogy megtanuljon egy olyan nyelvet, amit sosem fog használni.

– Melyek a problémás tantárgyaid, Judy? – kérdezte a nő.

– Matematika. Biológia. Meg az összes többi – válaszolta Judy morcosan.

A nő elnevette magát, és még Miinen-ra is elmosolyodott.

– Nézd, Judy. Egyezzünk meg valamiben. Tanulhatsz nitant, de a tanulmányi eredményeid nem romolhatnak, és a két említett tárgyból javulást kell felmutatnod.

– Először javítanom kell, vagy ráérek közben is? – kérdezte Judy gyanakodva.

– Ráérsz közben is – felelte a nő komolyan. – De ha két hónapon belül nem javulnak az eredményeid…

– Értem – felelte lelkesen.

Miinen-ra megköszörülte a torkát.

– Most elmehetsz, Judy. A többit majd később megbeszéljük.

Judy már az ajtót csukta be maga után, amikor meghallotta Miinen-ra hangját.

– Miért…?

– Mert a lány… – itt egy olyan kifejezés volt a nő válaszában, amit Judy nem értett. – Valószínűleg ezért is van itt… – ismét ismeretlen szavak.

Miinen-ra nem válaszolt azonnal, és Judy nem mert tovább ácsorogni a félig nyitott ajtóban. Ahogy a szobája felé indult, érezte, ahogy a szíve a torkában dobog. Valamiről szó volt, ami őt érintette, valami titokról, ami vele volt kapcsolatos.

Valamiről, amit eddig senki sem mondott el neki.

***

A titokzatos dolog azonban többé nem került említésre, viszont Judy másnap új órarendet és beosztást kapott, amelyen már szerepelt a nitan óra, heti két alkalommal, rögtön az utálatosan unalmas biológia korrepetálás után.

Aznap egész nap olyan izgatott volt, hogy alig tudott figyelni az órákon. El sem tudta képzelni, milyen lesz ez az óra: vajon kikkel fog egy csoportba kerülni? S milyen lesz a tanár? Unalmas? Érdekes? Nő? Férfi? Vajon mennyi idő alatt fog úgy megtanulni, hogy rendesen értse, amiről mások beszélnek? Mennyi időbe fog kerülni, hogy maga is megszólaljon az idegen nyelven? Mert ez utóbbi tűnt a legnehezebbnek. A nitan szavak sután hangzottak a szájából, s az idegen hangok néha nem igazán akartak kijönni.

Az egyetlen jó a nitanban az volt, hogy a niesiek mindig lassan beszélték, mintha tisztelettel ejtenék még a szavakat is – bár lehet, hogy egyszerűen azért beszéltek olyan nyugodtan, mert úgy is éltek: nem siettek, nem kapkodtak. Ez különösen igaz volt a biológia korrepetitorra, így a biológiaóra végére Judy türelmetlen izgatottsága az egekbe ért, úgy masírozott a kijelölt tanulószobához.

A szobában nem volt senki.

Ez kissé meglepte, de mivel még volt hátra néhány perc, nem türelmetlenkedett, hanem beült az egyik hátsó padba. Nem szeretett feltűnni, és kicsit kényelmetlenül is érezte magát. Biztosnak látszott, hogy ezen az órán kivétel nélkül niesi lányok vesznek majd részt, s ő lesz az egyetlen külsős közöttük.

Végül azonban csak egy lány érkezett: magas volt, és sovány, hosszú, vékony szálú, vörösesszőke haját laza copfban fogta össze a tarkóján. Talárt viselt, és niesi szokás szerint nem hordott semmilyen ékszert. Judy tizenhét évesnek tippelte, mert bár idősebbnek nézett ki, nem volt köntöse, ami azt jelentette, hogy még nem felnőtt.

A lány először nem vette észre, Judy olyan jól elrejtőzött a hátsó sorban. Amikor azonban meglátta, habozás nélkül felé indult.

– Te vagy Judy Fensson, ugye? – kérdezte, amint elé ért, és végigmérte. Judy bólintott. – Én Arminia Guthil vagyok. Miinen-ra engem kért meg, hogy tanítsalak nitanra.

– Te nem vagy tanár – morogta Judy csalódottan.

– Nem, nem vagyok – rázta meg a fejét a lány. – Viszont a nitan az anyanyelvem.

– Te nem vagy intézeti?

– De, az vagyok. – A lány összevonta a szemöldökét. – Miért?

– Csak a niesieknek nitan az anyanyelvük, de azok közül senki sem megy árvaotthonba.

– Ezt honnan tudod?

– Niesiek mondták, akikkel együtt utaztam CSU-1-ről. Az ő gyerekeik nem mennek árvaotthonba – ismételte Judy meggyőződéssel.

Szomorú kifejezés suhant át a lány arcán, majd vállat vont.

– Kivételek mindig vannak. De nem azért vagyunk itt, hogy rólam beszélgessünk. Miinen-ra azt mondta, hogy nitant akarsz tanulni. – A lány leült vele szemben, és Judy megnyugodott.

Tehát nem egy csoportba osztották be, ahol egyébként is kényelmetlenül érezte volna magát, ráadásul le is lett volna maradva, hanem a lány személyesen csak őt fogja tanítani.

– Igen… – felelte Judy bizonytalanul.

– Akkor kezdjünk neki. – Arminia néhány karát vett ki a zsebéből, és az asztalra tette. – Ezek gyerekkönyvek, ha esetleg olvasni is akarsz valamit. Ami pedig a nyelvet illeti… – itt egy hosszú magyarázat következett, amit Judy nagy figyelemmel hallgatott.

5. FEJEZET

Giin

Giin a konyhaasztalnak támaszkodva állt, és dühösen bámult ki a sötét kertbe. Hogyan lehetett ennyire figyelmetlen? Mindig alapos ember volt, beosztottjai szerint néha túlságosan is. És most, tessék: életében egyszer elfeledkezik az alaposságról… Hogyan nézzen ezután a beosztottjai, különösen Gibert bíró szemébe?

Gibert Braatraad. Braatraad, mint Perin, az öngyilkos lány.

A legrosszabb az egészben az, hogy ez a figyelmetlensége könnyen az elmúlt hónapok eredményeibe kerülhet. Senki sem fogja elhinni neki, hogy nem ismerte fel a bíró nevét. Ha meg elhiszik, még rosszabb.

Egy safir mindig ismerje a beosztottjait.

Ha bevallja, hogy Perin levelét olvasva fel sem merült benne, hogy valahonnan ismerős a név, azzal azt bizonyítja, hogy nem figyel eléggé a munkájára, ha meg azt mondja, hogy tudatosan döntött úgy, hogy felhasználja a levelet a család értesítése nélkül, tisztességtelen. Főleg, mivel erre a levélre építette a kampányát.

Kirázta a hideg, ha a Giberttel való összeütközésre gondolt.

Persze a Braatraad család a többi levélhez hasonlóan, amelyet Perin korábban küldött nekik, ezt sem bontotta fel. Ez biztos, mert vagy három hónapja, amikor a nagygyűlésen Giin először idézte a levelet, kihagyva annak személyes utalásait, senki sem szólt semmit.

Persze aztán megtudták. Tudhatta volna, hogy mindig van egy ilyen „aztán.” A fene vigye el Brodent és azt a sietős impulzivitást, amellyel Lennen halálának körülményeit nyomozta! A fene vigye el azt, hogy éppen Gibertet vonták be kaveni részről jogi szakértőnek! És a fene vigye el Hanchent, aki valahogy elkottyintotta egyik megbeszélésükön Perint meg a levelet!

Aztán amikor Gibert megjelent a szokásos havi megbeszélésen, oldalán a szörnyűséges zavarban lévő Brodennel…

– Tudomásomra jutott, mazdra – kezdte Gibert udvariasan, de gúnyos hangsúllyal ejtve a szavakat –, hogy az a dokumentum, amelyet egészen a mai napig fegyverként használ ebben a nevetséges helyzetben a közösségünkből kiszakadt sheymonok visszafogadására, egy, az én családom számára címzett magánlevél.

Egy pillanatra mindenkiben benne akadt a levegő. Sheymon. A bántó kifejezés hallatán többen felszisszentek: a szót még akkor is ritkán használták, ha súlyos bűnt elkövetőkről is volt szó. Sokan viszont Giinre néztek meglepetten.

Giin tudta, hogy muszáj megőriznie hidegvérét, mivel ezt a kényes és érzelmektől túlfűtött témát sem forrófejűen, sem mentegetőzve nem lehet megbeszélni. Éppen ezért úgy döntött, figyelmen kívül hagyja a gúnyt, és bár Giberttel már az első pillanatoktól kezdve nem rokonszenveztek egymással, nem engedte, hogy az érzés eluralkodjon rajta.

Mikor aztán elült a teremben a mormogás, felállt.

– Nem idéztem olyan részletet a levélből, amelyből a család azonossága kiderülhetett volna. Tartalma azonban túlmutat egy magánlevél keretein, így vettem a bátorságot, hogy ezt másokkal is megosszam. Biztos vagyok abban, hogy Perinnek nem lett volna ellené…

– Ezt a nevet nem akarom többet hallani! – kiáltott fel Gibert ingerülten. – Nekem nincs ilyen nevű lányom, s nem is volt, attól a naptól kezdve, hogy kitette a lábát a családom házából! És tiltakozom a levéltitok megsértése ellen!

– Semmilyen személyes információ nem látott napvilágot – mondta Giin szilárdan. – Amit elmondtam belőle, mindenki által ismert tényeket tartalmaz.

– Akkor sem volt joga beletekinteni a levélbe!

– Tényleg? – Giin alig tudta megállni, hogy gúnyosan el ne mosolyodjon. – Úgy tudtam, ennek a bolygónak én vagyok a safirja, s így mindenbe jogom van betekinteni, különösen egy olyan levélbe, amelyen még címzés sincs, csak egy idézet!

Bármilyen magabiztosan beszélt is, tudta, hogy súlyos hibát követett el. Egyéb esetben nyilvánosan bocsánatot kért volna, de Gibert hangneme és az ügy, amelynek támogatására a levelet felhasználta, egyszerűen nem adtak erre lehetőséget. Bocsánatkérés helyett mentegetőzésnek hatott volna, és a kiszakadtak ügyének sokat ártott volna vele.

– Magatartását jelenteni fogom a Vezető Testületnek – felelte Gibert dühösen.

– Állok elébe.

– De nem csupán a levelet, hanem az egész nevetséges kampányt, amit folytat, amellyel saját közösségét támadta meg! Ez egyszerűen tűrhetetlen! A családok jogának megtiprása…

– Gibert-ra! Jogi kérdésekről nem szorulok felvilágosításra.

Gibert elhallgatott. Hiába volt bíró, Giin safirként a bolygó legfőbb bírája volt, sőt, a Törvényhozó Testület tagjaként a Kaven törvényhozóinak egyike is.

– Egyébként is itt az ideje, hogy e kérdést végre megvitassuk – folytatta aztán Giin. – Ha azonban ez az ügy a Vezető Testület és annak bírósága elé kerül, akkor a levél személyes vonatkozásai is nyilvánosságra kerülnek. Ezt eddig sikerült elkerülnünk. Biztos, hogy ezt akarja?

Az ülés hasonló stílusban folyt tovább, s a hangulatból, érzésfoszlányokból világos volt, hogy a többség nincs mellette, bár Gibert magatartását és hangnemét is nehezményezték. A téma mindenkit érzékenyen érintett. Minden családnak volt kiszakadtja, és sokan féltek attól, hogy egy esetlegesen engedékenyebb hozzáállás még több gyereket csábítana a kiszakadásra. Mikor végre bezárta az ülést, megkönnyebbülten hagyta el a termet.

Otthon aztán újra végigment a gyűlés eseményein.

Ha ő hibázott is volt a levéllel, Gibert a magatartása felháborító volt – gondolta először.

Ez azonban nem mentség. Mások bűne sosem kisebbíti a tiédet – jutott eszébe a Bokra.

Ebben a pillanatban érezte: nagy hiba volt, hogy akkor és ott nem kért nyilvánosan bocsánatot a levél miatt.

Ranka éppen belépett a konyhába, és ez most kapóra jött.

– Ranka-ra, megtenné, hogy marad egy pillanatra? – kérdezte udvariasan. A lány bólintott.

Giin leakasztotta övéről a detáját. Szeme sarkából látta, hogy a lány meglepett pillantást vet rá, nyilván arra számított, hogy Giin vele akar beszélni.

Gibert Braatraad arca azonnal megjelent a gép előtti holográf térben.

– Minek köszönhetem a késői hívást, mazdra? – kérdezte a férfi fagyosan.

– Ka-raa afta, Gibert-ra. Egyedül van? – kérdezte Giin nem véve tudomást a kérdés hangneméről és az elmaradt üdvözlésről.

– Nem. Hazafelé tartunk a másik kontinensre. Az eptani körzet összes giidéje itt van a járműben, és néhányan a fauni körzetből is.

– Megtenné, hogy maga is holoadásra kapcsol?

A férfi bólintott, és Giin látta saját gépe visszajelzőjén, hogy a vétel kölcsönösen holográf módban folyik, ami azt jelentette, hogy mindkét helyen látható volt a beszélgetés mindkét résztvevője.

– Velem a felügyeletemre bízott faasir van egy helyiségben – mondta Giin, majd mély levegőt vett. A világ legnehezebb dolga állt előtte: bocsánatot kellett kérnie. – Mazdra, ezennel nyilvánosan megkövetem magát. A levél nyilvánosságra hozatala a család megkérdezése nélkül hiba volt. Ezért bocsánatot kérek, és ígérem, hogy a levél nálam lévő másolatát elküldöm a családnak, illetve megsemmisítem, ha úgy óhajtja, és belőle nem idézek többé.

Elégtétel ömlött el a kelletlen férfi arcán.

– Ez azt jelenti, Giin-ra, hogy megszünteti ezt a nevetséges kampányt is a kiszakadtakról?

– Nem – felelte Giin nyugodtan, noha tudta, hogy szavai milyen hatással lesznek a másikra. Nem is kellett csalódnia.

– Ebben az esetben ellenérzésemet fenntartom – mondta a férfi újra elsötétült arccal.

– Erre természetesen lehetősége van – bólintott Giin. – Bár a két dolognak nincsen köze egymáshoz. A levéllel mit tegyek?

– Semmisítse meg.

– Így lesz – bólintott. – Ka-raa lift, Gibert-ra.

– Ka-raa lift – köszönt el Gibert, és szakította a vonalat.

Giin letette a készüléket a konyhaasztalra, és az irodájába sietett. Perin levelének másolata hamar a kezébe akadt. Egy pillanatra még egyszer végigfutotta, mielőtt az iratmegsemmisítőbe helyezte volna.

A levél megsemmisítése olyan volt, mintha a lány még egyszer meghalt volna. Nehéz szívvel sóhajtott.

A konyhába visszatérve Ranka tiszteletteljes érzelmei fogadták. Ez meglepte. Arra számított, hogy az elmúlt percek inkább negatív hatással lesznek a lány érzelmeire. A nagy mazdráról kiderült, hogy hibázott, s az is, hogy képtelen volt akkor bocsánatot kérni, amikor kellett volna, ráadásul hagyta, hogy egy beosztottja olyan hangnemben beszéljen vele, amely semmilyen körülmények között nem volt elfogadható.

– Én sosem lettem volna erre képes – mondta, ahogy Giin az asztalhoz lépett. – Gibert annyira udvariatlan volt.

– Gibert-ra – javította ki Giin.

– Igen, persze Gibert-ra – hangsúlyozta a lány a nevet gúnyosan. – Maga mégsem utasította rendre.

– Mert nem azért hívtam, hogy rendreutasítsam, hanem hogy bevalljam, hogy hibáztam, és bocsánatot kérjek.

– Maga is tudja, hogy Gibert-ra csak azért csinálja az egészet, hogy leállítsa azt a folyamatot, ami alig néhány hete kezdődött el…

– Mindez nem csökkenti a felelősségemet abban, hogy a levelet megkérdezése nélkül használtam fel – vágott közbe Giin.

– Tudom, tudom, mások bűne sosem kisebbíti a magamét. – A lány megrázta a fejét, és Giin érzékelte, ahogy mindenféle érzelem kavargott benne: megértés és értetlenség, elutasítás, sőt, utálat is. – Hogy tudta ezt ilyen könnyen csinálni? – kérdezte végül.

Könnyen? Nem volt ez könnyű, még ha annak is látszott.

– Három helyen voltam gyakornok – válaszolt a lánynak – az első két helyemen, a Muratán és az Oderut-4-en rettenetesen figyeltem arra, hogy még véletlenül se kövessek el hibát. Persze, itt is voltak kisebb-nagyobb botlásaim, de semmi komoly. Aztán az Alfára kerültem, csakhogy a családom alfai, és magam is ott nőttem fel. Rengetegen ismertek. Aztán egyszer egy volt iskolatársam keresett meg az éjszaka közepén, éppen akkor, amikor bizonyos családi botrányok kapcsán meglehetősen feldúlt állapotban voltam. Végig sem hallgattam, amit mondani akart. Ami azért volt hiba, mert nem csak hogy szorosan a feladatkörömbe tartozó üggyel keresett föl, de családomat is érintette a kérdés, így viselkedésemnek nagyon súlyos következményei lettek.

Giin megborzongott, ahogy visszagondolt a külsős éjszakai szórakozóhelyre, ahol aztán kikötött, s életében először és utoljára berúgott, de annyira, hogy amikor reggel egy motelszobában tért magához, azt sem tudta, hogy került oda.

– Nos, azért nagyon nehéz volt bocsánatot kérni. Akkor nem sokon múlt, hogy búcsút intsek a safiri pályának…

***

A külsős kormányzói palota nagy volt, és díszes. Mulatságos volt, hogy ilyen kicsi világnak, ennyire hivalkodó kormányzati épülete legyen, hiszen az Oderut-17 annyira jelentéktelen volt a maga 13 milliós lakosságával, hogy a 130 lakott bolygóból mindössze egy múlta alul. Mégis, a palota versenyre kelhetett volna akár a Csillagunió, akár Shremeya kormányzati épületeinek bármelyikével.

A kormányzó, Hourd Teilliennuwa már öregedő, de még mindig robusztus férfi volt, fekete bőrű, csakúgy, mint a bolygó külsős lakosságának nagyobb része. Beszélgetéseik légköre könnyed volt, és barátságos, így általában zökkenőmentesen alakultak a két közösség kapcsolatai. Giint, a tiszteletet megadva, a palota lépcsősorának a tetején várta.

– Giin-ra – hajolt meg udvariasan, ahogy Giin az utolsó lépcsőn is fellépett. – Örülök, hogy eljött.

– Részemről az öröm, Teilliennuwa kormányzó – válaszolta Giin udvariasan, és megérintette a férfi feléje nyújtott személyi kártyáját.

Lassan sétáltak be a nagy, kétszárnyú ajtón, és ahogy a kormányzó hivatali folyosójára értek, újra megindult mögöttük az élet, amely érkezésekor mintha leállt volna.

– Hallottam, újabb lakókkal gazdagította az Irati Központi Fegyházat – jegyezte meg a kormányzó kedélyes hangnemben.

– Ronda ügyek voltak – felelte Giin. – Jó, hogy végre mindkettő lezárult.

– Még szerencse, hogy nekem nincsenek bírói, csak politikusi kötelezettségeim. Ha bíráskodnék is, semmi időm nem maradna másra…

Lassan, kényelmes tempóban vették végig a közös ügyeket. Talán egy napot is igénybe vett volna megbeszélésük, ha Teilliennuwa titkára, egy fiatal, barna bőrű férfi, Meron Siaxen nem áll végig rendelkezésükre, és lendíti előre a munkát, amikor ők ketten valamilyen részletnél tovább időztek a kelleténél. Így hamar végeztek, és a kormányzó meghívta Giint egy közös ebédre, amelyen végre szabadon beszélgethettek. Ilyen alkalmakkor Siaxen is beszállt a társalgásba, és előszeretettel szállt Giinnel vitába a Kavenről, amit ő egyszerre tartott elavultnak, szörnyűnek és elbűvölőnek.

Ma azonban más volt a téma.

– Hallottam, mi történt Shremeyán néhány hete – jegyezte meg már az ebéd után a kormányzó, miközben a kávéját kortyolgatta. – Nagyon sajnálom.

Giin természetesen ismerte az esetet. Tizennégyen haltak meg egy robbantásban a Lionfelt Gyógyszeripari Konszern egyik laboratóriumában, és bár mindenki a Kommuniót gyanította az események hátterében, a szakszervezet tőle szokatlan módon tagadott.

– A robbantással a lopást szerették volna leplezni: bizonyos kísérleti stádiumban lévő gyógyszerek és azok dokumentációi is eltűntek – mondta Giin.

– Milyen gyógyszerek? – kérdezte a kormányzó előre dőlve.

– Hallottak már a Maaren-szindrómáról? – Amikor mindkét beszélgetőtársa a fejét rázta, magyarázatba fogott. – Ez olyan autoimmun betegség, amely tipikusan a kaveniek, közöttük is a gyerekek közül szedi áldozatait. Bár évszázadok óta ismerik, eddig még nem találták meg az ellenszerét. A laboratóriumban ennek az ellenszernek a létrehozásán fáradoztak, és melléktermékként elkészült egy olyan készítmény, amely jelentősen, mintegy négyszeresére gyorsítja egyes más betegségek gyógyulási folyamatát, viszont rengeteg káros mellékhatása van. Senki sem érti, ki és miért tette rá a kezét. A Shremeyán figyelmeztették is a lakosságot, hogy semmilyen idegen eredetű készítményt ne fogadjanak el…

Néhány percig hallgattak, majd Teilliennuwa témát váltott.

– Hallottam az egyik CSU-ra való niesi vezető nyilatkozatát a nemzetközi hírekben, amelyben Martyn kurzusát támogatta. Elég meglepő volt. Maguk, niesiek nem nagyon szoktak nyilatkozgatni, és ha mégis, ezt a hírszerkesztők sosem ítélik elég fontosnak ahhoz, hogy a hírekbe is betegyék. Ráadásul ilyen kényes politikai ügyekben…

– Igen – bólintott Giin kelletlenül. Nem akart erről beszélni.

A kormányzó azonban nem vette észre a vonakodását.

– Furcsa, hogy a niesiek egy politikai erőt támogatnak, ráadásul nem a konzervatív, hanem az unionista kurzust – folytatta a kormányzó.

– Egy nyilatkozat még nem támogatás – ellenkezett Giin. – Ráadásul, ami a hírekben elhangzott, csupán egyetlen vezető véleménye volt, nem az egész Kavené, még kevésbé a hivatalos álláspont.

– Úgy hallottam, elég sokan vélekednek hozzá hasonlóan a CSU-n – szólalt meg Siaxen. – Miért?

Giin erőt vett kelletlenségén, és magyarázatba fogott.

– Ennek két oka van: az egyik az, hogy a Kaven különböző államok területén fekszik, s ez rengeteg problémát okoz a kapcsolattartásban: vámok, szállítási és távközlési nehézségek, bürokratikus kötözködés. Ez utóbbi miatt nem kapok hónapok óta helyettest elhunyt munkatársam helyébe. A CSU-n belül azonban, csakúgy, mint az Oderuton belül, nincsenek határok, így nagyobb a mozgás és a távközlés szabadsága. A másik ok gazdasági. Martynék azt ígérik, hogy hatalomra kerülésük esetén a kaveni vállalatok adóját a többivel egy szintre csökkentik, és bevonják őket a közös termelésbe.

– Ijesztő, hogy csupán ennyi elég ahhoz, hogy a függetlenségéről ismert Kaven valamelyik politikai erő mellé álljon – jegyezte meg a kormányzó homlokát ráncolva.

– Egyetértek – morogta Giin.

– Engem a CSU jelenlegi terjeszkedő politikája tölt el rossz érzéssel – szólalt meg elgondolkozva Siaxen. – Mindig a 3600-as évek Sungulája jut az eszembe. Óriási birodalommá nőtte ki magát, az ismert univerzum majdnem a fele hozzá tartozott. De ott a hatalom képtelen volt kiegyezni a területén élő niesiekkel. Most meg a CSU terjeszkedik ugyanúgy, ráadásul még a niesiekkel is kiegyezik. Ez félelmetes.

A kormányzó elmosolyodott.

– Úgy gondolod, a CSU háborúra készül?

– Nem lepne meg – felelte Siaxen kitérően.

– Már kétszáz éve nem volt komolyabb háború.

– Kétszáz éve megállt a népességnövekedés és a gyarmatosítás. Stagnálás, sőt gazdasági-népesedési depresszió következett be. Az emberek elkényelmesedtek, a társadalmak öregedni kezdtek. – Siaxen Giinre nézett. – Igazából ez az oka annak, hogy a Kaven aránya ennyire megnőtt az össznépességen belül: száz-százhúsz évvel ezelőtt még a hét százalékot is elérte. A CSU-n azonban mintegy hatvan éve megváltoztatták a népesedéspolitikát. Az állam kiemelt támogatásokat adott azoknak, akik négynél több gyermeket vállaltak. Ingyenessé tették az oktatást és az orvosi ellátást a gyerekek számára. Később persze mások is követték ezt a modellt…

– Ez az Ipsten-féle modell, nem? – kérdezett közbe Giin.

– Hallott róla? – kérdezte Siaxen meglepetten.

– Persze. Ahol bevezették, ugrásszerűen megnőtt az árvaotthonok száma – jegyezte meg Giin savanyúan. – A gyerekek felneveléséhez szükséges családokat ugyanis elfelejtették biztosítani. Aki szült, kapott pénzt. Aztán egy jó tíz évvel később, amikor már nem járt pénz, beadta a gyereket egy árvaházba. Bár tény – tette hozzá rögtön –, hogy az árvaotthonokat sokkal több támogatás illette és illeti meg ezekben a rendszerekben.

– Erről nem tudtam – felelte Siaxen. – Viszont a rendszernek köszönhetően mostanra a népesség megháromszorozódott, ez pedig a társadalmi feszültségek növekedéséhez is vezetett. Főleg igaz ez a CSU-ra. Ebben a helyzetben, amikor nincs igazi nagyhatalom a CSU-n kívül, mert az Oderut nem nevezhető annak, csak egy jó szimatú politikus kell, és pillanatok alatt az ölébe hullhat minden.

– S van-e ilyen politikus? – kérdezte tréfásan a kormányzó.

– Van. A CSU-i Unionista Párt vezetője, a jelenlegi külügyminiszter, Shee Martyn. Fiatal és jó kiállású, ambiciózus, zseniális politikus. Rettenetesen népszerű, főleg az alsóbb néprétegek körében. Ő maga is alacsony származású, és jól beszél azoknak az embereknek a nyelvén.

– Talán annyira azért mégsem veszélyes a helyzet – jegyezte meg Teilliennuwa kedélyesen, hogy enyhítse Siaxen szavainak élét. Ő azonban hajthatatlan volt.

– Ő az évszázad kulcsembere, ebben biztos vagyok.

***

Mindig van rosszabb.

Ez olyan általános igazság, amelyet Giin mélységében csak az elmúlt hetekben kezdett megérteni. Egy hónap telt el a Giberttel való incidens óta, és a megkezdett párbeszéd semmit sem haladt előre. Három napja értesítést kapott a Vezető Testülettől, hogy a levél ügyében a holomeghallgatást két hét múlva tartják. Az új giide, aki természetesen a frissen kibocsátottak közül való, holnap érkezik az Oderut-17-re. Rankára pedig még mindig nem lehetett önálló feladatot bízni.

Az igazi probléma azonban mégiscsak az volt, hogy gépe éppen az Alfán készült landolni, szolgálati helyétől jó pár száz fényév távolságra. Dédapja ugyanis haldoklott, és még egyszer látni szerette volna, mielőtt meghal.

Olyan kérés volt ez, amelyet Giin nem utasíthatott vissza, így az üzenet fogadása után hat órával már elhagyta az Oderut-17-et, bár úgy érezte, káoszt hagyott maga mögött. Persze, tudta, hogy a világ nélküle is forog tovább, mégis, a hívás a lehető legrosszabb helyzetben érkezett.

Egy hónap. Annyit kell nélküle kibírniuk.

Arra már nem is mert gondolni, hogy alig négy hónap múlva újra át kell jönnie az Alfára legifjabb Yaan nagykorúságának megünneplésére. Legszívesebben kimentette volna magát, de nem tehette: Yaan volt a család elsőszülöttje. Egy másik gyerek nagykorúságának ünnepélyéről hiányozhatott, az övéről azonban nem.

A gépből kilépve hideg szél és havas eső csapott az arcába. Ez egy pillanatra meglepte, hiszen már kora tavasznak kellett volna lennie, mégsem volt kellemetlen az unalmas éghajlatú Oderut-17 után. Beleszagolt a hideg, nedves levegőbe, ahol mindenféle alfai szag keveredett, és önkéntelenül is elmosolyodott. Végre találkozhat a szüleivel, Rengivel, Tobbelttel és a többiekkel, hallgathatja Seenia és Liina rikácsoló veszekedését az asztal fölött, és megnézheti, mekkorát nőttek a gyerekek, amióta nem látta őket.

Igaz, találkoznia kell Yaannal, az öccsével is, akit ki nem állhatott nagyképűsége, szűklátókörűsége és sokszor kegyetlenségbe hajló precizitása miatt, de elég nagy a ház ahhoz, hogy csak akkor fussanak össze, ha feltétlenül szükséges. Kíváncsi volt, ki jön ki elé. Yaan biztos nem: az ellenszenv kölcsönös volt, s a másfél órás út hazáig nem csupán Giin számára lett volna nehezen elviselhető.

Hamar megtudta.

– An Giin! – harsant felé a nitan kiáltás, majd unokaöccse, Ronen ugrott a nyakába. – De jó, hogy itt vagy!

– Szervusz, Ronen! – mondta, miután kibontakozott az ölelésből. – Remélem, nem egyedül jöttél apád járművével…

– Ó, nem – vigyorodott el Ronen. – Pedig gondolkodtam rajta. Aztán végül hoztam magammal pilótát is. Mindketten idő előtt léptünk le az iskolából, csak hogy kijöjjünk eléd! Jöhetnél gyakrabban – tette hozzá suttogva.

– Ha apád megtudja, hogy elhoztalak magammal, először a te nyakadat csavarja ki, aztán az enyémet – szólalt meg egy hang mögöttük.

Giin mosolyogva fordult meg.

– Tobbelt!

– Személyesen.

Hosszan átölelték egymást.

– Régen láttalak, kölyök – szólalt meg Tobbelt, és végignézett Giinen. Ronen a szemét forgatta.

– An Tobbelt, an Giin már nem kölyök! Negyvenöt éves!

– Fiatalember! – Tobbelt szeme játékos komolysággal villant meg. – Kíméld meg az idősebbeket attól, hogy nem mondod az arcukba, mennyire öregek.

– Ugyan, an, téged mindenki fiatalabbnak néz. S különben is – halkította le a hangját –, az összes nőnek te tetszel a házban a legjobban. Lenna mondta. Meg hát an Giin mégiscsak safir!

Tobbelt játékosan meglegyintette a fiút.

– An Giin alatt sokszor én cseréltem a pelenkát.

Giin végignézett nagybátyján és elmosolyodott. Ronennek igaza volt, Tobbelt tényleg jól nézett ki: hetven évéből harmincat letagadhatott volna. S bár nem volt túl magas, tartása mégis előkelőséget sugárzott, sötétvörös köntöse elegánsan omlott alá a válláról. Haja rövidre volt vágva, csakúgy, mint Giiné, sötétbarna szeme mindig mosolygott.

– Jól nézel ki, Giin.

– Én is éppen ezt akartam mondani.

Ronen végignézett mindkettejükön, és elfintorodott.

– Hát éppen ez az. Mindketten csak fájdítjátok a nők szívét. Egy seeme, akinek a férfiak tetszenek, meg egy safir, akinek senki…

– Ronen! – szólt rá Tobbelt ezúttal szigorúan.

Giin elvigyorodott.

– Tobbelt, mikor lett abból a szelíd kilencéves kisfiúból, akit utoljára láttam ez a pimasz kölyök? A holobeszélgetéseken mindig olyan tartózkodó…

– Ó, én mindig ilyen vagyok, ha apa és közöttem legalább egy utca távolság van. Hát még ha egy óceán! – bökte ki Ronen, és a férfiak igyekeztek nem elmosolyodni.

– Elég legyen, Ronen! – mondta aztán Tobbelt. – Ezért elvehetném az övedet.

– De úgysem fogod, mert akkor apának nem maradna mit elvennie – fintorodott el Ronen, és Giin megérezte a rosszkedvet a felületi vidámság alatt.

– Gyakran vagy büntetésben? – kérdezte.

Ronen vállat vont, és arca elsötétedett.

– Hetente legalább két napot. Apa az utóbbi időben teljesen megvadult. Tudod, nagyapa nem akar családfő lenni, csak kertészkedni, és hát dédmama sem, mert ő meg teljesen el van foglalva az új szimfonikus zenekarral. Egyébként is, Yaan ükpapa valaki olyat akar családfőnek, aki benne van a családi vállalatok irányításában, ez pedig csak apa, meg Rengi dédpapa, de hát Rengi papa nem Raas, ezért úgy néz ki, hogy apa lesz a családfő, ezért be akarja bizonyítani, hogy mennyire alkalmas – hadarta egy szuszra.

Giin elgondolkodva bólintott, de nem szólalt meg, és Tobbelt is hallgatott. Az úton nagyrészt a legújabb családi eseményekről folyt a szó: ki házasodott vagy halt meg, kinek született gyereke, és így tovább. Ezek egész úton kitartottak, így a hazaút rövidebbnek tűnt, mint amire emlékezett. Már besötétedett, amikor leszálltak, így semmit sem látott a tájból, amit szeretett. Kint szakadt az eső.

– Ti szálljatok ki itt! – állt meg Tobbelt a járművel a lépcsőnél. – Én majd elviszem a járművet a parkolóba.

Giint nem zavarta az eső, ezért szokásos kimértségével emelte ki két bőröndjét a járműből, és unokaöccse cuppogó lépteinek nyomában a fényesen kivilágított, üvegajtós bejárati csarnok felé vette útját. Mielőtt benyitott volna, látta, hogy az egész család összegyűlt a fogadására, s amint Ronen kinyitotta az ajtót, karok, arcok és ölelések rengetegében találta magát. Anyja olyan erősen szorította magához, hogy apjának kellett kiszabadítania. Mindenki egyszerre beszélt, a kisgyerekek élénken sivalkodtak.

Safirként a család hiányzott neki a legjobban. Mint ilyen alkalmakkor mindig, nem értette, miért is ment el, és választotta a magányos életet, amikor meglett volna a lehetősége, hogy ennek a családnak a feje legyen, gyermekei legyenek, akik majd továbbviszik a nevét, ha ő már nem lesz többé: az egyetlen dolog, amelyet ember valóban képes maga után hagyni…

Öccsét és elsőszülöttjét azonban sehol sem látta.

– Megbeszélést tartanak a külsős részlegnél – mondta Rengi, de Giin érezte, hogy ez csupán kifogás. Öccse nem akart vele találkozni, s fiát is megpróbálta távol tartani tőle. Nagyapja csöndesen tette hozzá: – Menj dédapádhoz, már nagyon vár. A hírek ráérnek, de ő csak a te érkezésedre várt.

Rengi szavaira mindenki elhallgatott, s a családtagok szorongva pillantottak össze. Ez igazolta Giin döntését. Dédapja tényleg haldoklik. Összeszoruló szívvel lépett ki a kertbe, felment a földszinti körfolyosóra, és habozás nélkül dédapja ajtaja felé vette az irányt, a sarokban.

A félhomályos előszobában Erin dédmama képe nézett vissza Giinre. Világosbarna haját rövidre vágva hordta, arcán feszült figyelem tükröződött. Erin halála után Giin biztos volt benne, hogy dédapja is hamarosan utána hal: több mint száz évet éltek le együtt. S bár az övék sem szerelemből kötött házasság volt, hanem a hagyományos, szülők által összehozott, mire Giin megszületett, már elválaszthatatlanok voltak. Dédapja azonban négy évvel túlélte a feleségét.

Giin mély levegőt vett, és belépett a hálószobába.

A szobában csak Seenia tartózkodott az alvó öregemberen kívül, egy széken ült ölébe ejtett kézzel, szeme szárazon a semmibe meredt. Furcsa volt a mindig vitatkozó, csípős nyelvű öregasszonyt ennyire megtörtnek látni, életében talán először vettek rajta erőt az érzései. Még akkor sem tudta összeszedni magát, amikor megpillantotta Giint. Olyat tett, mint még soha, hozzálépett, és szorosan átölelte.

– Annyira jó, hogy eljöttél. Napok óta csak utánad kérdez. Attól féltünk, nem éri meg… – Elsírta magát. Giin hagyta, hadd sírja ki magát, csak hosszú percek múlva eresztette el.

– Itt leszek a konyhában, ha valami kell – mondta Seenia. Ráncosodó kezével megsimogatta Giin arcát, majd halkan távozott.

Giint, bár nem mutatta, megrázta ez az érzelemkitörés, és bizonytalanul lépett az ágy felé, amelyen dédapja feküdt viaszsárgán, kissé nyitott szájjal; csupán hörgő légzése mutatta, hogy él. Megfogta a széket, amelyen eddig Seenia ült, és az ágy mellé állította úgy, hogy a vékony ujjakat a kezébe tudja venni.

Nem tudta mennyi ideig simogatta hüvelykujjával a bütykös kézfejet, minden érzékével az előtte fekvő, búcsúzó embert figyelve. A haldokló alvása nem volt nyugodt, Giin egyfajta erős vágyakozást érzékelt, amely a halál, a végső megnyugvás felé irányult, a fel-felbukkanó félelem viszont megakadályozta dédapját, hogy átadja magát ennek az érzésnek. Még volt valami, egy feladat, amit el kellett végeznie, mielőtt elmegy.

Egyik pillanatról a másikra ébredt fel a felszínes alvásból.

– Giin? – kérdezte alig hallhatóan, ahogy kinyitotta a szemét.

– Igen, dédapa. Én vagyok.

– Eljöttél… – keze gyengén megszorította Giinét. – Féltem, hogy nem érsz ide időben…

– Kér egy pohár vizet? – kérdezte Giin, mert hallotta, hogy az öregnek száraz a szája.

– Csak egy kortyot – felelte dédapja. – Nem fér már… belém egy pohárnyi… Azzal a csepegtetővel, fiam… És ne próbálj meg… felültetni.

Giin engedelmesen csepegtetett, amíg nem érzékelte, hogy az öreg nem kíván többet. Akkor letette a poharat meg a csepegtetőt, visszaült, a vékony kezet pedig ismét kézbe vette. A testi kontaktus megkönnyítette az érzékelést, amire szükség is volt: az öregember halkan szólt és gondolkodott, életének utolsó tartalékait emésztette. De a szeme élő volt, és értő. Megint kuncogott.

– Kár, hogy nem jöttél előbb… Jól jött volna ez az… érzékelő képességed… ezek mindig túletettek, túlitattak… sosem hagytak nyugton. – Giin érezte a játékosságot a szavak mögött. – De nem azért akartam, hogy átrepülj az űrön… hogy egy vénember fecsegését hallgasd… Kérni akarlak valamire, fiam. – Keze ismét megszorította Giinét, szinte belekapaszkodott. – Sokat… sokat megértem. Százharmincnégy év… Van huszonegy dédunokám, s eddig huszonhét ükunokám… eddig mindig béke volt… és jólét. Gyarapodtunk, előre jutottunk… de az utóbbi években valami… valami, érzem, csak jön felénk. – Megremegett. – Te most biztos… azt hiszed, hogy félrebeszélek, hogy… beképzelek dolgokat. – A férfi légzése egyre nehezebb lett. – Rengi még érzi… de ő mindig is jobb volt… kár, hogy nem Raas, nem lehet az utódom… Sinna meg olyan… mint az apád. Gyenge. Ne… ne tiltakozz. Gyengék. Anyád erős, őt… szívesen választanám utódomul, de… ő sem Raas… így csak a két öcséd marad. De Elvir meghajlik Shaayinn előtt. – Giin felkapta a fejét öccse régi nevének említésére. Yaant már vagy huszonöt éve nem nevezték Shaayinn-nak. – De ő nem jó ember. Erőszakos… szűk látókörű. A család… a család az ő vezetése alatt nem… nem fogja túlélni, ami jön. Giin – most már zihált a megerőltetéstől –, azt akarom… hogy gyere… gyere haza és vedd át a téged… a téged megillető helyet. Akkor… akkor is megadom rád… az áldásom, ha sosem… házasodsz meg, vagy ha férfit veszel társadul… de most te… itt kellesz…

Giint megdöbbentették az őszinte, kérlelő szavak. Olyan dolog esett meg ebben a kis szobában, amilyenről még sosem hallott. A család feje kérleli a jogáról lemondott elsőszülöttet, hogy térjen vissza, annak ellenére, hogy van házas és gyermekekkel bíró testvére, aki már huszonöt éve átvette a helyét. S a távozó családfő még abba is beleegyezne, hogy utódja ne legyen házas, vagy olyan kapcsolatban éljen, amelyből nem születhet gyermeke…

– Dédapa… én erre nem vagyok sem alkalmas, sem méltó, és megvan a magam feladata… – válaszolta, bár nyomorultul érezte magát. – Bizonyára van más leszármazottad, aki…

Az öregember arca fájdalmasan eltorzult.

– Gondolod, ha lenne… megtettem volna azt… hogy könyörögjek egy kölyöknek… aki eldobta az első… elsőszülöttségét…

Giin lehajtotta a fejét szégyenében. Az elsőszülöttségi jogról való lemondás nagy véteknek számított, amelyet igazán az sem ellensúlyozott, hogy kaveni szolgálatba állt, és Yaan dédpapa tényleg megalázta magát azzal, hogy őt kérte. Mély levegőt vett.

– Nem tehetem meg – mondta egyszerűen. – Az én felelősségem már nem ez a család. S nem tehetem meg, hogy… – de nem tudta folytatni, mert az öreg közbevágott.

– Mindig a család az első… – hörögte. – De mire… erre rájössz, addigra… már nem lesz… Kérlek, fiam… gondold meg… még egyszer. Az én kedvemért… egy haldokló kedvéért…

Giin nem mert az öreg szemébe nézni. Félelmetesen fiatalnak és kegyetlennek érezte magát, és tudta, hogy olyan lehetőséget dob el magától, amelyre e család ezerháromszáz éve alatt még nem volt példa.

– Dédapa, tudom, mennyire nehezen hoztad meg ezt a döntést, és tudom, mennyire nehéz volt kimondani. De nem fogadhatom el – nézett végre dédapja szemébe. – Már más felelősség terhel. Nem tehetem meg, hogy a rám bízottakat cserbenhagyom. Sajnálom, hidd el, nagyon sajnálom – gyengéden megszorította az öreg kezet, amelyből hirtelen mintha kiszállt volna minden erő.

A fájdalom, amelyet dédapja érzett, olyan erős volt, hogy néhány hosszú másodpercig Giin a sajátjának érezte.

– Értem – mondta végül az öreg. – Szólj annak a hárpiának… ott hallgatózik az ajtó mögött, hogy… szóljon a családnak. Utoljára szólni… akarok hozzájuk. A… gyerekeket is hozzák. Látni… akarom a jövőt, amikor… elmegyek. Ha… ugyan van még jövő… – intett, s Giin engedelmeskedett.

Ahogy a család lassan beszivárgott a szobába, Giin egyre jobban a sarokba szorult, és a következő órában onnan nézte, ahogy dédapja mindenki fölött elmormogta a szülői áldást. Az aszott kéz remegett a kimerültségtől, de az öreg nem nyugodott addig, míg mindenkitől el nem búcsúzott. A lányaival fejezte be a sort, s miután mind az ötüket megáldotta, Giin már biztos volt benne, hogy neki nem jár az áldásból és a búcsúból. Lehajtotta a fejét, arca égett a szégyentől, de döntését nem változtathatta meg.

– Úgy döntöttem – szólalt meg végül a reszketeg hang –, hogy utódom Shaayinn… legyen, de azt akarom… hogy Malint és Rengit… bár nem Raasok… teljes jog illesse a családi… tanácsban.

Giin magában csak helyeselni tudta a bölcs döntést, bár tudta, hogy öccsét fel fogja háborítani anyja és nagyapja megnövekedett súlya, mivel ez saját lehetőségeinek korlátozását jelentette. S ráadásul az öreg ismét csak Shaayinn-nak nevezte, amely bizonyára igencsak bosszantotta a nagyképű hólyagot. Egy pillanatra még azt is elfelejtette, hogy nem kapott áldást, és kis híján elvigyorodott.

– Giin – szólt ekkor váratlanul az öreg, s mindenki Giin felé fordult. – Gyere ide.

Fejét lehajtva állt meg az ágy mellett.

– Vat dędaantunęr… k-uhit? Eeda ka-raat meedeer, utreest hit… kekaanęr – mondta dédapja, s Giin összerezzent. Ezt a kérdést tette fel Isten Káinnak, a testvérgyilkosnak: „Miért hajtod le a fejed? Ha a jót cselekszed, emelt fővel járhatsz.” Úgy gondolta, érti az idézetben rejlő célzást. A vér az arcába szökött, és felemelte a fejét.

„Nem vagyok testvérgyilkos” – akarta mondani, de dédapjára nézve benne akadt a szó. Az öreg nem megvetéssel nézett rá, érzései között elfogadás, tisztelet és megértés keveredett.

– Szeretném, ha… te adnál még egy… utolsó falat kenyeret… egy utolsó korty ratosát, utána… elmondanád velem az Atenęma Gaadrát.

Többen meglepetten néztek rájuk, de Giin szomorúan csóválta meg a fejét.

– Nem áldottál meg – mondta halkan. Nem értette dédapját. Amit tőle kért, az a következő családfő, azaz Yaan feladata lett volna. S ha az öreg nem haragudott rá, nem tagadhatta meg tőle azt, amit minden családtagnak megadott.

– Immissis ka-les bableesęs, blaada.

Giin hallotta a meglepett mocorgást a családtagok között. „A nagyobb áldja meg a kisebbet, fiam.” Családon belül mindig a családfő számított a nagyobbnak, az sem számított, ha a másik családtag egyenesen a Kaven Vezető Testületének elnöke. Dédapja üzenete egyértelmű volt: bármi is Giin döntése, az öreg mégiscsak a tékozló fiút tartja családfőnek.

– Mi naa vim vuudęm. Mi naa vuudęm vat k-ublaada gęneemeem eeda – lehelte Giin, s meg kellett támaszkodnia az ágyban, mert úgy érezte, szédül. „Nem vagyok rá méltó. És nem vagyok méltó arra sem, hogy fiadnak hívj.” Az ősi szavak új értelmet nyertek ebben a helyzetben. Az előbb éppen a családot, a fiúságot tagadta meg – talán még fájdalmasabb körülmények között, mint tizennyolc éves korában.

– Ne vitatkozz, fiam… adj ennem, innom… áldj meg, és… hagyj meghalni – nézett rá az öreg. Giin nem ellenkezett többet. Leült mellé az ágyra, és tört egy kis falatot a Seenia által odanyújtott kenyérből. Miután az öreg, fogatlan száj lassan végzett vele, Giin egyik kezével dédapja válla alá nyúlt és félig ülő helyzetbe segítette, hogy tudjon inni a díszes pohárból. Biztos volt abban, hogy élete utolsó italát nem csepegtetőből akarja meginni.

Egy korty: ennyi volt, nem több, de Giin érezte, hogy hatalmas súly szakad le a megrogyott vállról.

Lassan, vigyázva eresztette vissza a pihekönnyű testet a párnára, majd megfogta a kezét, csakúgy, mint közös beszélgetésük alkalmával, s halkan elmondta fölötte a meghalók és a család imádságát. Hosszú percekig a szipogáson és az elfojtott sírás hangjain kívül csak kettejük hangja hallatszott felváltva.

– Ręfada, chahend ka-sęlifra peesęrve – az utolsó sort már Giin is alig tudta kimondani a fojtogató könnyektől. „Atyánk, a te kezedbe tesszük le életét.”

– Męfada… chahend ka-męlifra … peesęm. – „Atyám, a te kezedbe teszem le életemet.” Aztán az öreg lehunyta a szemét, és megkönnyebbülés hullámzott végig rajta. – Te igaz ember vagy, Giin… megyek, Erin… – Ezek voltak az utolsó szavai.

A súlyossá vált kéz kicsúszott Giin kezéből. A szobára egy hosszú pillanatig néma csend ült, aztán felsírt az egyik gyerek. Mielőtt bárki is megmozdulhatott volna, Giin felállt, és szinte futva távozott a szobából.

Annyira felkavarta mindaz, ami az elmúlt órákban történt, hogy nem akart éppen most vitába szállni testvérével, aki a dühtől vörös arccal fordult felé.

***

A következő napon elkerült mindenkit, és nem volt hajlandó egy szót sem beszélni arról, ami a haldokló szobájában történt, pedig látta, hogy rokonait erősen izgatja az eset. Szerencsére a virrasztási szertartás lehetőséget adott arra, hogy kibújjon a beszélgetések alól.

A temetés utáni napon azonban, amikor összeült a családi tanács, nem volt több kibúvó. Ráadásul Yaan magatartása már az előző napokon mutatta, hogy amint végre lehetősége lesz rá, öccse támadni fog.

Nem is kellett csalódnia.

A családi tanács szokás szerint a könyvtárban gyűlt össze a zöld, aranymintás terítővel letakart olvasóasztal körül. A tanácsnak minden felnőtt családtag a tagja volt, ám legnagyobb szavuk az elsőszülött vonal leszármazottjainak volt. Utánuk a házas családtagok következtek a sorban, végül a többiek, akiknek a véleménye főleg akkor számított, ha az adott témában ők voltak az érintettek vagy a járatosabbak.

Giin helye ez utóbbi családtagok között volt, de ez sosem bántotta. Tobbelt és Erton közé ült az asztal végén, velük beszélgetett, amíg a tanácskozás el nem kezdődött. Yaan vállán a családi címeres köntössel, színpadias léptekkel vonult be, és állt meg a családfő széke mögött. Nem ült le, hanem pillantását végighordozta a családon. Kezét a szék támlájára tette, majd végigfuttatta rajta, mielőtt megszólalt.

– Dédapám végakarata szerint ez a szék engem illet. Hallottam azonban, hogy a haldokló tagadhatatlanul furcsa viselkedése után sokan kételkednek abban, valóban én vagyok-e a család feje. – Hangsúlya provokatív volt, és egyenesen Giinre nézett.

– Yaan, senki sem vitatja el tőled a helyet – szólt közbe anyjuk, de testvérét a békítő hangnem csak még inkább felingerelte.

– Nem? Miért hallottam akkor a többektől is, hogy valaki más mondta el az eltávozott családfő fölött az utolsó imát?

Erre nagyanyjuk, Sinna szólalt meg csendesen.

– Nem azért beszélt róla a család, mert bárki is el akarná vitatni tőled a jogot, amely apám szerint téged illet meg. Csupán furcsának találtuk…

– Persze, hogy furcsa! – csattant fel Yaan.

– Nincs jogod anyáddal és nagyanyáddal ilyen hangon beszélni – szólalt meg Tobbelt, és a családból többen egyetértően morogtak.

– Ti itt mindnyájan azt szeretnétek, ha Giin ülne ebbe a székbe! – Yaan hangja magasra szárnyalt dühében.

– Erről szó sincs – állt fel Rengi. Giin elcsodálkozott. Még sosem látta nagyapját ilyen komolynak. – Giin lemondott arról a székről már több mint negyed százada. Mi elfogadtuk a lemondását, te léptél a helyébe.

– De Yaan dédapa… – vágott szavába Yaan, Rengi azonban nem hagyta, hogy befejezze a mondatot.

– Egy öreg, haldokló ember maga akarta eldönteni, kit akar életének legnehezebb pillanatában a legközelebb tudni magához. Mindannyian tudjuk, hogy apósom szerette és tisztelte a testvéredet.

– De nem ő a következő családfő! Nincs joga, nem volt joga ahhoz, hogy helyettem mondja el az imát!

„Ha tudnád, mennyi mindenhez lenne jogom” – gondolta magában Giin, de továbbra sem szólt. Nem akarta még jobban elmérgesíteni a helyzetet. Ha testvére kidühöngi magát, könnyebb lesz utána a családnak, ő úgyis távozik néhány óra múlva. Nem teheti meg, hogy feszültséget hagy maga után, még ha büszkesége nehezen viseli is.

– Azt hiszem, megvolt hozzá a joga, mint minden mazdrának – szólalt meg Tobbelt.

– Minden mazdrának! – kiáltotta gúnyosan Yaan. – Miért nem mondtad rögtön így: „mint minden fegyelmi büntetés alatt lévő mazdrának”?

A családból többen meglepetten kaptak levegő után, és minden szem Giinre szegeződött. Giin érezte, hogy elhagyja hidegvére. Yaan húzása gusztustalan volt, és aljas, a családfőség szempontjából pedig teljesen lényegtelen. Az ő munkájához és életéhez családjának, bármennyire szerette is őket, nem volt semmi köze.

Összeszorított öklét az asztalra helyezte, és lassan felemelkedett ültéből.

– Nem vagyok büntetés alatt. Az ügy, amelyre utalsz, annyira lényegtelen, hogy a kiszabható büntetés is csak annyi, hogy személyi lapomon a következő tíz éves minősítésem esetleg nem „kitűnő,” csupán „nagyon jó” lesz.

Néhányan felkuncogtak, de Yaan még dühösebb lett.

– Az ügy, amelynek fő szószólójává váltál, szégyent hoz a családunkra, és aláássa egész közösségünk életét!

– Nincs semmilyen ügy, Yaan. Párbeszédet indítottam el egy témában, amelynek megtárgyalása nem tartozik e családi tanács keretei közé!

– Nem? A Raas nevet viseled, testvér, így bármit csinálsz, ezt a családot éri szégyen vagy dicsőség!

– Mindenki tudja, hogy csupán a nevem Raas, de nem élek itt, lemondtam arról, hogy e család tagja legyek. Független ember vagyok, nem tartozom számadással feléd, és még egyszer mondom: nem tartozik ide, amit teszek. Hagyd ennek eldöntését a Vezető Testületre!

– Csak azt akarom, hogy a család tisztán lássa, kit szeretnének titokban családfőnek tudni! Hogy kicsoda-micsoda a nagy Giin Raas!

Giin mély levegőt vett, és egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Te is tudod, hogy nem leszek soha ennek a családnak a feje. Lemondtam erről a jogomról, nincs értelme azon vitatkozni, mi lenne, ha. Nincs „ha.” Ma még itt vagyok, de holnap már nem leszek. Te vagy a családfő, dédapa téged szánt annak. Engem csak megkért, hogy hivatalomnál fogva adjam rá az utolsó áldást…

– Hivatalodnál fogva? Az a párbeszéd egész máshogy hangzott! „A nagyobb áldja meg a kisebbet, fiam.” Meg a többi. Miről volt szó kettőtök között, mielőtt minket is behívatott volna?

– Az, Yaan, nem tartozik rád – felelte Giin fagyosan. – És javaslom, hogy zárjuk le végre ezt a témát.

– Szeretnéd, ugye? De azért én mégiscsak megkérdezném itt és most, szemtől-szembe, ne mondja a család, hogy mögötted áskálódom, mégis hogyan gondolod azt, hogy a Kavennek vissza kellene fogadnia azokat, akik örökségüket sárba tiporva és arcunkba röhögve elhagytak minket? – Yaan végighordozta tekintetét a megrökönyödött arcokon. – Mert ez a nagy Giin Raas vitája a Vezető Testülettel! A dicső ötlet, hogy fogadjuk vissza a kiszakadtakat, akik annak idején megaláztak, megloptak minket, és a hátukat fordították felénk!

Giin tudta, hogy testvérének egyedüli célja az ő lejáratása, mégsem tudott uralkodni magán. A szavak fájdalmasan hazugok voltak, kiforgatása mindannak, amiért az utóbbi hónapokban annyit fáradozott.

– A vitám a Vezető Testülettel nem ez, hanem egy udvariassági hiba, amelyért nyilvánosan elnézést is kértem attól, aki ellen elkövettem. Ami pedig a kiszakadtakat illeti…

– Shonda miatt csinálod, ugye? Mindig is odavoltatok egymásért, s most megkeresett a sheymon, hogy vissza szeretne csúszni-mászni a családjába, amelyet úgy hagyott ott, mint…

– Elég! – kiáltott Giin, és elfehéredett a dühtől. – Azt a nevet nem akarom sem én, sem senki más a családból hallani többé! Nem találkoztam vele, és soha nem is állt szándékomban!

Shonda volt az ő családjuk kiszakadtja, a húga, akit botrányos távozása után töröltek a családfáról, és nevét nem ejtették ki többé. Giin mindig keserűen gondolt rá. A lány becsapta, majd kigúnyolta őket, aztán odébbállt a lopott pénzzel.

– Hát akkor rá gondolj, amikor más családokat akarsz arra kényszeríteni, hogy legyenek megbocsátók és türelmesek! – csattant fel Yaan hangja kioktatóan, végső csapást mérve Giin önuralmára.

Giin felpattant, hátralökte székét, és kilépett az asztal mögül.

– Ennek a családnak lehetsz te a feje, Yaan. De nekem nem parancsolsz – mondta indulattól rekedt hangon.

Kimért léptekkel az ajtóhoz vonult, ott még egyszer megfordult, búcsúzásként meghajolt, majd távozott.

Minden erejére szüksége volt ahhoz, hogy ne vágja be az ajtót maga után.

Miközben lakrészéhez sietett, taxit hívott. Pakolnia nem kellett, két csomagja készen várta az indulást. Megragadta őket, és kifelé indult.

A bejárati csarnokban hallotta meg, hogy valaki követi. Dühösen fordult hátra, de nem egy felnőtt volt az, hanem Yaan, öccsének a fia, akivel ittlétének rövid órái alatt még nem is találkozott.

Giin nem igazán szerette a fiút, kevés személyes benyomása alapján beképzelt piperkőcnek tartotta, bár igyekezett barátságos lenni vele: elég baj volt a kölyöknek, hogy Yaan az apja. Most azonban nem érezte magát képesnek arra, hogy indulatain uralkodjék, és a holobeszélgetésekből ismert magas, affektáló hangot hallgassa valami teljesen buta témáról, mint az öltözete, a haja vagy leendő házastársa.

– An Giin… – kezdte a fiú bizonytalanul. Nagybátyjának a viselkedése megzavarta, és hirtelen nem tudta, hogyan folytassa.

Giin a zavart a szokásos affektálásként értelmezte, mivel érzékelni saját érzelmeitől nem volt képes.

– Nem érek rá, kölyök. Nyávogj anyádnak, ha valamit akarsz, én úgysem tudom meggyőzni apádat arról, hogy vegyen új talárokat vagy hagyja megnöveszteni a hajadat.

A fiú úgy lépett hátrébb, mint akit arcul csaptak.

– Én nem… – kezdte újból, de Giin félbeszakította, mert meghallotta a ház előtt leszálló taxi zúgását.

– Erre most nincs időm – mondta, majd sarkon fordult, és kilépett az ajtón.

6. FEJEZET

Yaan

Yaan ingerülten nézte a táncoló párokat, és nem értette, mit keres itt.

Családjukból több fiatal is itt volt, ők mind el is keveredtek mindenfelé, csak ő ült egyedül, karba tett kézzel és elutasító arckifejezéssel. Annyira fölösleges volt itt lennie: Shina ismét csak fent dolgozik a tranzitállomáson, s különben is már vagy öt napja nem válaszolt a legutóbbi üzenetére. De, még ha válaszolt volna is… Yaan felhagyott az ábrándozással.

Néhány hete, amióta valóban apja lett a következő hivatalos családfő, Yaan ráébredt, hogy értelmetlen az ellenállás. Úgyis az lesz, amit apja akar, s ez mindenre vonatkozik, ami csak a jövőjével kapcsolatos: a házasságára, a hivatására, talán még szórakozásának módjára is.

Hányan irigylik születése miatt! A leghíresebb családok egyikének leendő családfője!

És akkor mi van?

Különben is, ahogy apját elnézte, legalább olyan sokáig fog élni, mint Yaan ükpapa, ami azt jelenti, hogy ő talán majd száztíz éves korában az örökébe is léphet. Már ha addigra valószínűleg még szenilisebb és rendmániásabb apja úgy nem dönt, hogy nem alkalmas a családfőségre, és akkor aztán igazán sokat fog számítani a születése meg a házassága, meg hogy egész életében jófiú volt. Apja majd a halálos ágyán, reszkető hangon megnevez valaki mást, akit nem érez akkora csalódásnak, mint őt…

Nem látott maga előtt semmilyen jövőt. A Yaan ükpapa halála utáni napok annyira megviselték apja állandó tombolása miatt, hogy komolyan megfordult a fejében: elmegy safirnak. Tudta, hogy a képességei megvannak hozzá. Tizenegy évesen tett Q tesztjének eredményei kiemelkedők voltak.

Éppen ezért el is határozta, hogy beszél an Giinnel. Ő, még ha nem is támogatja az ötletet, legalább megérti, min megy keresztül, hiszen valamikor ő is ebben a helyzetben volt. Nem kis belső küzdelmébe került, hogy összeszedje magát, és megközelítse a megközelíthetetlent.

Igen, számára an Giin megközelíthetetlennek látszott áthatolhatatlan mentális gátjával, érzelemmentes arcával, vesékbe látó furcsa, világosbarna szemével. Ha Yaan néha elképzelte magának Istent, az egy kicsit mindig Giinre hasonlított: jóságos volt, de szigorú, e világra felülről tekintő.

Ugyanez a Giin azonban nagyon is emberien viselkedett Yaan ükpapa halálos ágya mellett. Olyan érzéseket látott rajta, amilyeneket korábban az oly szigorú férfiról elképzelhetetlennek tartott, és ez felbátorította a cselekvésre.

Aztán valahogy minden olyan kurtán-furcsán alakult. Yaan nem értette an Giin dühét és utálatát, s szavai bántók voltak. „Nyávogj anyádnak, ha valamit akarsz… Erre most nincs időm.” De az érzései fájtak csak igazán. Yaan nem volt gyakorlott érzékelő, de akkor ott, az előcsarnokban nagybátyja érzései annyira egyértelműek voltak, hogy félreértésről szó sem lehetett. Düh és utálat.

Az, hogy Giin éppen annyira utálja, mint az apja, elvette a kedvét mindenféle beszélgetéstől, pedig Giin már néhány órával később megkereste. Ő azonban kibújt a holobeszélgetések alól, és hagyta, hogy Ronen társalogjon kedvenc nagybátyjával.

Ronen… Amikor elmesélte neki rövid beszélgetését Giinnel, öccse hitetlenkedve hallgatta, majd kioktatta, hogy biztosan rosszul érzékelt, ez aztán veszekedéshez, majd Yaan haragtartó viselkedése miatt immár több hetes hideg hallgatáshoz vezetett.

Giin elutasítása után az a lehetőség, hogy mazdrának álljon, járhatatlannak látszott, ezért megpróbálta, hogy kedvében járjon az apjának. Reggel fél órával korábban kelt, hogy időben elkészüljön. Akkor sem beszélt vissza, amikor pedig robbanni tudott volna dühében. A templomban nem a karzatra ült a fiúk közé, hanem a családja mellé, és utána udvariasan végighallgatta a felnőttek beszélgetését.

Apja azonban mindenben talált hibát, sokszor gúnyolta ki mások előtt, és Yaan nem egyszer érkezett haza égő arccal, megszégyenítve.

Tobbelt – aki most is elkísérte őket – látta állandó feszültségét és ingerültségét, s amilyen gyakran csak tudott, szakított időt arra, hogy vele legyen. Ez általában egy délután volt hetenként; színházba, koncertre mentek, egyszer még Rion bácsi egy 3D sakkpartijára is.

De egyik este, amikor dédanyja, Sinna új szimfonikus zenekarának koncertjéről érkeztek haza, apja félrehívta, és félreérthetetlenül közölte vele, hogy nem akarja, hogy több időt töltsön Tobbelt társaságában, mint amennyit feltétlenül szükséges.

Yaan nem értette, és ellenkezett.

– De hát miért? – szakadt fel a fiúból a kérdés, amikor már úgyis mindegy volt: a kétnapos övlevétel és az egyéb, járulékos megszorítások már ki voltak osztva.

– Az én fiamból nem lesz seeme. Ne is jusson eszedbe, kölyök. Neked feleséged lesz, meg gyerekeid, és továbbviszed a család nevét!

Yaan annyira meglepődött, hogy válaszolni sem tudott. Még hogy ő seeme…! De hát amióta az eszét tudta, neki a lányok tetszettek! És egyébként is: ha tényleg seeme lett volna, apja úgysem tehetett volna ellene semmit.

Így aztán, mivel a meglepetés benne fojtotta a szót, apja az utolsó szó kimondásának boldog tudatában távozott, Yaan pedig feladta, hogy valaha is kedvére tegyen. Nem érdekelte többé semmi. Keserű lett és zárkózott.

Egyre többször vette észre, hogy gondolatai vissza-visszatérnek arra a régi beszélgetésre Cathlinnal a rabságról és a függetlenségről, s bár azóta csak üzleti ügyekben állt szóba a cégnél dolgozó külsősökkel, a lány által leírt szabad világ egyre vonzóbbnak tűnt a számára. Bár őszinte pillanataiban megvallotta, hogy minden világ annak tűnt volna, ahol apja nem volt jelen. Még a légkör nélküliek is.

Apja viselkedésének lett egy másik, váratlan következménye is. Amikor Nika látta, hogy az apja hogyan bánik vele, szolidaritásból lazábban fogta, minek következtében napi három-négyórányi szabadidő is a nyakába szakadt. Azelőtt a rengeteg adminisztrációs teendő, programozás, műszaki látogatás, tárgyalás, üzemellenőrzés az első perctől az utolsóig kitöltötték a munkaidejét.

Yaan Rengi papát is sejtette a háttérben, mivel ő volt az egyetlen, aki ezt Nikánál, elérhette. Rengi papa közvetlen és jó humorú férfi volt még a nehéz pillanatokban is. S bár valaha alacsonyan kezdte, a cég egyik sokadik beosztottjaként, mint egy jelentéktelen család negyedszülöttje, miután megmentette a gazdasági csődtől a Raas vállalatbirodalmat, elnyerte a nemrég meghalt Yaan ükpapa kegyeit és elsőszülött leányának kezét, akárcsak egy modern tündérmesében. De sosem alakult ki benne a felkapaszkodottak gőgje.

– Yaan…?

A fiú felkapta a fejét. Annyira elmerült gondolataiban, hogy észre sem vette, mikor ült le mellé Tobbelt. A többiek valószínűleg még mindig táncoltak, mert egyiküket sem látta.

– Valami baj van? – kérdezte a férfi diszkréten, úgy, hogy senki se hallja meg körülöttük, miről beszélnek.

Yaan ingerülten megrántotta a vállát, és mormogott valamit. Tobbelt jelenléte apja fenyegető szavai miatt nyomasztotta, de ezt nem akarta elmondani neki, mert tisztelte és szerette, és mert az igaztalan szavak nagybátyját jobban bántották volna, mint őt az eltiltás és a büntetés. Ezért inkább csak vállat vont, de ügyelt arra, hogy ne kelljen a kérdő szempárba pillantania.

– A múlt héten nem mentünk el sehová – folytatta Tobbelt –, és eddig minden javaslatot visszadobtál erre a hétre is. Állandóan későn jársz haza. Tudom, hogy nem akarsz apáddal összefutni, de mégsem helyes hagynod, hogy kettőtök viszonya teljesen kiszorítson a családból. Malin mondta, hogy többször is próbált már beszélni veled, de mindig kimented magad. Az öcséddel hetek óta nem beszélsz, s mindig külön látlak a többi fiataltól. Mi történt?

Yaan nem akart erről beszélni, mert egy őszinte válasz mindkét kényes témát: apja eltiltását és Giin reakcióját magában kellett volna, hogy foglalja.

– Tetszik a munka a cégnél… – mondta hát végül. – Ott nem olyan feszült a légkör. – Ez jó kifogás volt, tekintve a házban uralkodó állandó ingerültséget.

– Te is tudod, hogy a programok mind házon kívüliek.

– Tudom. De apa minden ilyen program után kitalált valamit, hogy megbüntessen. Nem szereti, ha eljárok szórakozni. Ide is csak azért engedett el, mert így illik.

Ingerülten fűzte karba a kezét, s érezte, hogy megfeszül, mint az utóbbi hónapokban mindig, ha apja szóba került.

– Ne hagyd magad, Yaan! – mondta Tobbelt. – S mi a baj az öcséddel?

– Az, hogy hülye! – felelte gondolkodás nélkül.

– Min vesztetek össze?

– Semmin… – mondta kicsit gyerekesen, s ettől elvörösödött. – Mondtam neki valamit, de ő nem hitte el.

– Mit mondtál neki?

Az elmúlt hetek minden feszültsége forrpontra jutott Yaanban a kitartó kérdezés hatására. Felpattant, és szembe fordult nagybátyjával.

– Mit? – kérdezte ingerülten, és hangja magasba szárnyalt. – Hogy mit? Csak azt, hogy a ti imádott Giinetek semmivel sem jobb apánál!

A zene ellenére a körülöttük állók mind elkapták Yaan hangos szavait, s egy pillanatra megállt a közelben a levegő.

– Ülj vissza! – mondta halkan Tobbelt. – Ne csinálj botrányt!

– És ha csinálok? – vont vállat dacosan. – Nem érdekel. Hazamegyek. – Sarkon fordult, s az ajtó felé indult.

– Yaan! – Tobbelt hangja parancsolóan zengett utána. – Állj meg!

De Yaan nem állt meg. Tobbelt az előcsarnokban érte utol.

– Mit csinálsz?

– Mondtam már. Hazamegyek.

– Ha haza akarsz menni, tőlem kell engedélyt kérned.

Yaan megperdült.

– Haza szeretnék menni, an Tobbelt. Elengedsz? – kérdezte szemtelenül.

A férfi arca egy pillanatra ingerült kifejezést öltött, majd mélyet sóhajtott.

– Persze, menj csak.

Az engedékenység meglepte Yaant, és hirtelen nem tudta, mit csináljon. Érezte, hogy maradnia kellene, megbeszélni végre valakivel a dolgokat, de egyszerűen nem volt rá képes. Így csak bólintott, és távozott.

Ám rögtön olyan érzése támadt, mintha valamit végleg elszalasztott volna.

***

Ismét három óra üresjárat – gondolta Yaan keserűen, amikor Nika elbocsátotta, hogy négyre jöjjön vissza, s addig ebédeljen meg.

Három óra egy ebédre!

Megint olyan furcsán üresnek érezte magát, mint mindig, amikor Nika órákra elengedte, s egyáltalán nem volt éhes. Tagjait nehéznek érezte, ahogy a kijárat felé lézengett, s eszébe jutott az első nap félelemteli eufóriája, amelyből semmi sem maradt, ahogy múltak a hónapok, és közeledett nagykorúságának az ideje.

Nagykorúságának és eljegyzésének.

Ezt utálta a legjobban ezekben az üres órákban: érezte, hogy itt, a cégnél éli valamelyest szabadnak mondható élete utolsó heteit, hónapjait, mégsem volt képes kihasználni őket, s nem volt képes arra sem, hogy kitörjön abból, ami a sorsa, elkövetkező élete lesz.

De mit is tehetne? Semmi alternatíva nem volt előtte. Vagy engedelmeskedik apjának, vagy nem engedelmeskedik, és akkor… Akkor mi van? Kitagadják a családból? Elveszik elsőszülöttségi jogát? Kiközösítik a Kavenből? Elképzelni sem tudta.

A bejárati kapu halk kattanással bezárult mögötte, s az utcai zaj azonnal körülfogta.

Hagyta, hogy a tömeg magával sodorja. Egy idő után azonban elege lett a kánikulából, ezért letért az első nagyobb Társasági Központba, ahol immár hűvösebb, légkondicionált körülmények között folytathatta a sétát.

Mivel ebédidő volt, a vendéglők és kávéházak tele voltak, és a különböző idegen ételek szaga megcsapta Yaan orrát. Furcsa szagok voltak ezek, egészen másmilyenek, mint amiket otthon megszokott. Nagy részük kellemetlenül agresszív, főleg a sülő húsoké. A pékségekből kiszűrődő illatokra azonban összefutott a szájában a nyál, s a kávéházak erős kávéillata annyira csalogató volt, hogy eldöntötte: bemegy valamelyikbe. A kávéházakban egyébként sem szolgáltak fel húsokat, így nyugodtan lépett be egy kevéssé zsúfolt helyre, hogy életében először egyedül csináljon valamit a külsős világban.

– Hahó, Yaan! Ide! – nevetett fel valaki a közelben, és amikor odanézett, Cathlint látta meg egy másik lány társaságában. Éppen ebédeltek.

Yaan úgy érezte magát, mint egy kisgyerek, akit csínytevésen kaptak, és elvörösödött.

– Szia, Cathlin – mondta, és zavartan elmosolyodott.

– Gyere, gyere csak. Ülj ide! – mutatott a lány az asztaluknál lévő egyik üres székre mutatva.

Yaan esetlenül zöttyent le a felkínált ülőhelyre.

– Ez itt a barátnőm, Maria. Maria, ő a munkatársam, Yaan. Yaan niesi, tudod – tette hozzá rögtön. A bemutatott lány fürkészve leste Yaan mozdulatait, majd elmosolyodott.

– Szóval Yaan – mondta, és kinyújtotta felé a kezét. – Maria Banter. Nagyon örvendek.

Yaan már majdnem meghajolt, amikor észrevette a feléje nyújtott kártyát. Észbe kapva gyorsan megérintette, majd előhalászta a saját bankkártyáját a zsebéből.

– Nálunk nincs személyi kártya – tette hozzá magyarázatként.

– Értem – bólintott a lány, és a barátnőjére nézett. – Én csak annyit tudok a niesiekről, amit itt-ott hallottam. Nagy része minden bizonnyal pletyka – mondta, s Yaan megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Valószínűleg ugyanannyit tudsz rólunk, mint amennyit én tudok a külsősökről – mondta, s megjegyzése enyhítette a hangulatot.

– Hogyhogy nem olyan izé… palástban vagy? – kérdezte Maria kíváncsian. – Eddig minden niesi, akit csak láttam, olyat hordott.

– Mert Yaan a cég külsős kirendeltségénél dolgozik – válaszolt helyette Cathlin. – De én láttam az első napon talárban.

– Ezt a ruhát Cathlinnal vettük – nyögte ki Yaan, és újból elvörösödött.

– Jól néz ki – bólintott a lány, és összenevettek a barátnőjével. Ez csak növelte Yaan zavarát, így nagyon megörült, amikor egy pincér lépett az asztalukhoz.

Yaan úgy rendelt kávét, mintha egész életében azt ivott volna, s amikor felajánlották, hogy hoznak mellé valami harapnivalót, rögtön rábólintott, mert nem akart idegennek látszani.

– Hogyhogy kijöttél? – kérdezte aztán Cathlin. – Ha jól tudom, bent szoktad tölteni az ebédidőt.

– Nika három óra szabadidőt adott. Nem akartam bennmaradni.

– Mostanában elég lazán kezelnek – húzta fel a szemöldökét a lány. – Eleinte állandóan hajszoltak, s aztán hirtelen azt csinálsz, amit akarsz! Szabad vagy! Nem úgy, mint mi…

– Szabad! Még vagy három hónapig – vágta rá keserűen Yaan.

– Három hónapig…? Miért, mi lesz utána?

– Utána nagykorú leszek, eljegyeznek valakivel, elmegyek egyetemre, aztán hazajövök, elveszem azt, akit hozzám adnak, és vége. – Nem tudta, miért mondja el mindezt éppen nekik, de Cathlin előző szavai megnyitottak benne egy szelepet.

– Micsoda? Eljegyeznek? – kérdezte Maria. – Hogy érted? Neked semmi beleszólásod nincs?

– Nem sok – mondta Yaan, majd egy gondolattal később hozzátette: – Igazából semennyi.

– De hát… – Cathlin összeráncolta a homlokát. – Én úgy tudtam, hogy… azért nálatok is van némi beleszólás abba, kit akartok elvenni…

– Nem minden családban – mondta Yaan. – Az enyémben például nincs.

– És mi van akkor, ha nem sikerül a házasságod? – vette vissza a szót Maria.

– Semmi – felelte Yaan egykedvűen.

– Elválni azért elválhatsz, nem?

Yaan egy hosszú pillantást vetett a lányra. Láthatólag tényleg nem sokat tudott arról, hogy mennek a dolgok a Kavenben. Igaz, mint azt az előbb is mondta, a nem-tudás kölcsönös volt. Neki arról nem volt fogalma, hogy mennek „kint” az ilyen dolgok.

– Nálunk nagyon ritka a válás – mondta végül. – A házasságot úgy tekintik, mint egy szerződést, amelyet ha valaki felbont, elveszíti a hitelét a Kavenen belül, s nem számít többé megbízhatónak. Igazából kizárja magát a Kavenből, s csak akkor tud bennmaradni, ha a családja visszafogadja, ami nagyon ritka.

– S ha nem? Akkor mi történik vele?

– Külsős lesz.

– Nem értem.

– Nem lesz többet kaveni. A Kavenbe csak az tartozhat, aki valamelyik nagycsaládnak a tagja. A nagycsaládi rendszerből való kilépés egyúttal a Kavenből való kilépést is jelenti.

– S mi van akkor, ha megcsalták?

– Akkor válhat, és a házastársát zárják ki. De a legtöbben nem válnak, ha a hűtlen fél bocsánatot kér.

– De hát miért?

– Mert a család a legfontosabb.

– A saját boldogságodat is fel kell áldozni? – kérdezte Maria hitetlenkedve. – Ha az én apám megpróbálná nekem megmondani, kihez menjek hozzá, soha többé nem néznék felé – rázta meg a fejét határozottan.

Yaan az anyjára gondolt, aki nyilvánvalóan nem volt boldog a házasságában, sőt, mintha egyre visszahúzódóbb lenne az utóbbi időkben… Nem is emlékezett rá, mikor hallotta a szüleit utoljára beszélgetni. Nem vitatkozni, vagy a szükséges dolgokat megbeszélni, hanem csak úgy beszélgetni. Az étkezések alatt anyja legtöbbször nagyanyjával beszélgetett, néha Tobbelttel és elég sokat Rengi papával. Yaan azt is tudta, hogy az anyja elég sokszor húguk, Jamina szobájában tölti az éjszakát. S bár Jamina tényleg beteges kislány volt, nem egyszer kellett kórházba is vinni, Yaan mégis úgy érezte, hogy ez pusztán kifogás az anyja részéről.

De az anyja legalább az lehetett, ami akart: politikai elemzőként dolgozott a Nagygyűlésnek. Szerette a munkáját, s jó szakembernek tartották.

De mi lesz ővele? Olyan valakivel kell majd együtt élnie, akit nem szeret, és akit még csak nem is ő választott, ráadásul a munkája is unalmas lesz.

Igaz, nem tudott volna olyan munkát mondani, ami jobban érdekelte volna.

– Ha nemet mondok apám döntésére, egyszerűen kitesznek a családból és a Kavenből is.

– És akkor mi van? – kérdezte Maria. – Legalább szabad leszel.

Az egyszerű válasz megdöbbentette Yaant.

– Nem ismerem a külsős világot – mondta kitérően.

– Csak idő kérdése, hogy megismerd.

– Nem akarok elszakadni a családomtól.

– Neked kell eldöntened, mi a fontosabb: a családod, vagy az, hogy szabad legyél.

Megérkezett a kávé, ami újból időt adott Yaannak arra, hogy elgondolkodjon. A kesernyés, forró ital jólesett, s a sütemény, amit mellé adtak, finom volt.

– Nem olyan egyszerű ez… – mondta. – Szinte senkit nem ismerek a Kavenen kívül. Ha kiszakadnék, teljesen egyedül lennék, és azt sem tudnám, mihez kezdjek magammal, az életemmel. Nem hiszem, hogy jobb lenne annál, mint ami most van.

Maria lassan bólintott.

– Azt hiszem, ezen tudunk segíteni… – mondta, és bátorítóan megszorította Yaan kezét.

***

„Életet adtak nekünk, de jövőt nem voltak képesek adni.”

Hazafelé menet ez a gondolat ismétlődött újra meg újra Yaan agyában.

Utálta a demagógiát. De ennek a mondatnak az igazsága, még ha a szónok nem is neki, nem is róla beszélt, szíven ütötte. E mondat összefoglalása és kimondása volt annak a kavargó gondolatrengetegnek, amely hetek óta, vagy inkább hónapok óta gyötörte, s úgy tűnt, végre érti, miért van az, hogy csak a semmit látja maga előtt minden egyes alkalommal, amikor jövőjét próbálta maga elé képzelni. Mert nincsen jövője. Az, amit jövőjéül szántak, nem az övé volt, nem belőle nőtt ki, nem róla és érte szólt, hanem valahogy rajta kívül játszódott, ő pusztán nézője vagy díszlete volt az eseményeknek, nem szereplője.

„Életet adtak nekünk, de jövőt nem voltak képesek adni.”

Persze tudta, hogy ez a mondat nem az ő helyzetét írja le, hanem társaiét, akik nyomorban nőttek fel egy olyan társadalomban, amelyben a munkanélküliség hatalmas mértékű volt. Az elmúlt század többszörös népességnövekedését sem a munkahelyteremtő politika, sem a szociális intézményrendszer nem volt képes követni, így az összes sűrűn lakott világ, mint például az Alfa, azzal szembesült, hogy a semmiből hirtelen felnőtt két aluliskolázott nemzedék. Ráadásul ez a réteg rettenetes ütemben szaporodott, mivel sokszor csupán a gyerekek után járó szociális segély volt a család egyedüli bevételi forrása.

S most a fiatalság lázadt: lázadt a szülők ellen, akik felelőtlenül életet adtak nekik, s lázadt a konzervatív kormányzati politika ellen, amely szüleiket erre a lépésre késztette.

„Életet adtak nekünk, de jövőt nem voltak képesek adni.”

Igen, Yaan, aki eddig nem érezte társának a többi fiatalt, most, hogy meglátta nagyon is eltérő sorsukban a közöset, az emberit, közelebb érezte őket magához, mint saját családját. Egyszer csak úgy érezte magát közöttük, mintha hazaérkezett volna.

Egy mondat, csak ennyi kellett, hogy meglássa, merrefelé vegye az irányt.

El az ürességtől, a programozott élettől, a jövőtlen vegetálástól!

Pedig az első alkalom az Egyesült Ifjúság klubházában borzalmasan kellemetlen volt, és ha Maria nem lett volna vele, öt perc után otthagyta volna őket. A fiatalok nagy része nem tűnt túl értelmesnek, s tovább rontotta a benyomást az, hogy az egyik helyiségben valaki rikácsolva szónokolt, abban a stílusban, amelyet öccse is szokott utánozni.

Abban a szobában, amelybe végül benyitottak, három fiú és egy lány vitatkozott éppen valamiről.

– A provokatív fellépések egyszerűen megakadályozzák, hogy a tárgyalásokkal előrébb haladjunk! – kiabálta az egyik fiú, és a lány élénken bólogatott hozzá. – Minden egyes alkalommal, amikor végre elérnénk valamit a kormányzatnál, az a hülye előáll valami bődületes akcióval, és semmivé teszi több hónap munkáját! Ezerszer elmondtam Keyterrennek, hogy a konzervatív kormányzati politika bírálata csak addig helyes, amíg képes kihagyni a trágárságokat! Erre itt van, olvasd! – lengetett meg egy újságot az őt láthatóan megnyugtatni próbáló fiú előtt. – Csodálom, hogy le merték hozni ezt az interjút, annyi benne a káromkodás! És a hülye még bele is egyezett abba, hogy lehozzák! – Az asztalra csapott. – És kérlek Stramos, ne nyugtatgass! Amíg én vagyok ennek a csoportnak a vezetője, addig igenis van beleszólásom abba, mit nyilatkoztok!

– Te is tudod, hogy Keyterren a legjobb szónokunk. Rengetegen szeretik, és, még ha rossz lépés is volt ez a nyilatkozat kifelé, sok hozzánk tartozó fiatal szimpátiáját csak tovább erősítette…

– Keyterren nem fog több nyilatkozatot adni, különben távozhat.

A hirtelen támadt csöndet kihasználva Maria megköszörülte a torkát.

– Brendon…

A fiú olyan villámgyorsan fordult feléjük, mint egy ragadozó, s Yaan akaratlanul is hátrébb lépett, de már az első pillanattól szimpatikus volt neki. Fekete hajú, kreol bőrű, barna szemű fiú volt, huszonöt év körüli vagy talán még több. Tartása egyenes, büszke, arca intelligens, vonásai erőt sugároztak.

– Gondolom, te vagy Yaan – lépett közelebb, és kinyújtotta a kezét.

Yaan meglepetésére nem volt benne kártya. S bár saját keze már mozdult a zsebe felé, hogy a bankkártyát elővegye, Brendon egy mozdulattal megállította.

– Hagyd csak! Mi egymás között egy ősi módon köszöntjük egymást, megszorítjuk egymás kezét – mondta, s megérintette Yaan zsebe felé kutató jobbját.

Yaan ránézett, majd a felkínált kézre pillantott, és elgondolkodott, vajon mekkora elkötelezettséget jelent egy ilyen kézrázás.

Brendon egy pillanatig várt, majd leengedte a kezét.

– Látom, nem adod a bizalmadat egykönnyen – mondta, de szavaiból nem hallatszott csalódottság.

– Nem ismerlek titeket – válaszolta Yaan lassan. Nem akarta, hogy vonakodását barátságtalanságnak vegyék.

– Érthető – bólintott Brendon, majd visszafordult a fiúhoz, akivel az előbb kiabált. – Kerítsd elő Keyterrent! Beszélni akarok vele. – A fiú bólintott, és távozott. – Maria, főznél egy teát?

Ketten maradtak a szobában. Brendon az egyik asztalhoz lépett, s Yaan látta, hogy jobb lábára kicsit sántít. Az asztalon a nagy kupacokban heverő iratokat félretolta, majd felült az asztalra. A lábát az egyik székre helyezte, s fejével egy másik szék felé intett.

– Gyere, ülj csak le!

Yaan azonban nem akart úgy leülni, hogy beszélgetőpartnerére felfelé kelljen néznie, ezért inkább nekitámaszkodott egy másik asztalnak.

Brendon vállat vont, majd a közepébe vágott.

– Maria mondta, hogy niesi vagy, és hogy ki akarsz lépni.

– Nem mondtam, hogy ki akarok lépni – ellenkezett azonnal Yaan. Brendon sóhajtott.

– Értem. Nem is kell most döntened. Ha jól tudom, még nem vagy tizennyolc.

– Már csak három hónap – mondta azonnal Yaan. Nem akarta, hogy gyereknek nézzék.

Brendon a térdére könyökölt, s egy ideig csak nézte Yaant, akit a vizsgálódás rettenetesen zavart, mégsem mondott vagy csinált semmit, csak várt türelmesen. Brendon végre mély levegőt vett.

– Általában nem szoktunk tizennyolc éven aluliakat a gyűléseinkre beengedni – mondta. – Mi politikai szervezet vagyunk, és a kiskorúak agitálása nem elfogadott a kormányzat szemében. A fiatalabbakat főleg iskolai csoportokon keresztül próbáljuk elérni, amelyek persze hivatalosan nem tartoznak hozzánk. – Elvigyorodott. – De mint niesinek, gondolom, számodra ez az út nem igazán járható. Egyébként is kinézel annyira érettnek, hogy értsd, miről van szó, és nincs személyi kártyád, amely miatt minket zaklathatnának.

– Ezzel mit akarsz mondani? – kérdezte Yaan értetlenül.

– Van három hónapod a nagykorúságig. Addig minden kötelezettség nélkül bejárhatsz ide közénk, s eldöntheted, mit is akarsz valójában. Ha maradni, és velünk dolgozni, maradhatsz. Ha visszamenni a családodhoz, azt is megteheted. De előre figyelmeztetlek, hogy valószínűleg sok olyan dolgot is fogsz itt hallani, amit nem értesz majd, vagy éppen nem értesz vele egyet. Mi ugyanis nem csak a kormányzatot kritizáljuk – lehuppant az asztalról, és nekitámaszkodott –, hanem a társadalmi intézményrendszer egészét, amelybe a niesiek a maguk gazdasági és persze karitatív munkájával szervesen beletartoznak. – Járkálni kezdett, s közben, ahogy lassan belemelegedett a szavakba, széles gesztusokkal kísérte mondanivalóját. – Véleményünk szerint az egész niesi politikai hozzáállás destruktív, mert a jelenlegi rendszer továbbélését segíti elő, azét a rendszerét, amely a most élő fiatalok életét kilátástalanná teszi. Mind a gazdaságban, mind a szociális intézményrendszerben elfoglalt helyzete szerint… – Yaan innentől teljesen elvesztette a fonalat. A külsős társadalom felépítéséről halvány fogalma sem volt, és ezen kívül azt sem tudta, mi módon vesz részt a Kaven ebben a dzsungelszerűen áttekinthetetlen szociális gubancban.

Így másnap az első dolga volt körbenézni a családi könyvtárban, hogy legalább érintőleges fogalma legyen arról, amiről a szervezetben szó van.

A következő alkalommal már ő maga kérdezgette Brendont azokról a dolgokról, amiket nem értett. A fiú pedig lelkesen magyarázott. Yaan igazságérzetét megmozdították ugyan ezek az eszmék és gondolatok, de nem érezte magáénak az ügyet.

Ez változott meg a mai gyűléssel.

Brendon ma nem volt ott, s Yaan egy darabig tépelődött, hogy otthagyja-e őket, amikor meghallotta, hogy Keyterren a nemzedékek viszonyáról beszél: a szülőkről, akik gyermekeiket csak eszköznek használják a megélhetéshez. Ez a gondolat nagy visszhangot vert Yaan lelkében, jóllehet tudta, hogy Keyterren arra utal, hogy sokan a segélyek miatt vállalnak gyereket. Ő azonban saját családjára gondolt, apjára, és arra, hogy ő is csupán eszköz apja kezében, akinek még az a mentsége sincs, hogy a megélhetés kényszerítette rá a gyermekvállalásra. Ő és testvérei azért születtek meg, mert apjának házasnak és gyermekesnek kellett lennie ahhoz, hogy családfő lehessen, és hogy a többi család tiszteletét elnyerje. És most itt van ő, meg az öccse, akiknek az élete csupán annyiból fontos apjuk számára, hogy jól házasodjanak, aztán megfelelően szaporodjanak, hogy a család nevét továbbvigyék.

Mennyivel undorítóbb mindez, mint a külsős gyakorlat!

Így egyszerre csak azt vette észre, hogy minden figyelmével Keyterren szavain csügg, s végre olyan szinten érti a dolgokat, ahogy eddig sosem. Érezte, ahogy egy az őt körülvevő fiatalokkal, akik talán kevéssé értelmesek mint ő, és alacsonyabb származásúak, céljuk mégis egyezik: egy jobb, egy új jövő építése, ahol mindenki számára vannak lehetőségek.

„Életet adtak nekünk, de jövőt nem voltak képesek adni.”

Még másnap is ez a mondat járt a fejében, amikor apja reggeli után megállította.

– Ma nem maradsz kint estig. Szóltam Nikának, hogy fél háromra érted küldök valakit a családból. Háromkor családi tanács, amin te is részt veszel.

A hangnem egy pillanat alatt forrpontra hevítette Yaan vérét, és minden erejére szüksége volt ahhoz, hogy ne válaszoljon ingerülten. „Maradsz,” „részt veszel.” Nem kérdések, nem kérések, hanem kijelentések, a mindenható családfő megnyilatkozásai az egyszerű halandó felé.

– Értem, apa – válaszolta fejét lehajtva.

A következő pillanatban egy hideg, csontos ujj nyomását érezte az állán, ahogy apja felemelte a fejét, mint egy kisgyereknek, hogy a szemébe nézzen.

– Milyen hangnem ez? – kérdezte fenyegetően.

Yaan érzékelte a szokásos utálatot, és még valamit, ami viszont óvatosságra intette: dühöt, amely csak robbanásra várt. Ezért inkább nyelt, és vett egy mély levegőt.

– Bocsánat, apa. Egy pillanatra elgondolkoztam – mondta saját haragját, amennyire csak lehet, visszaszorítva.

– Tanuld meg, hogy rám nézel, amikor veled beszélek! – csattant a hideg hang.

– Értem, apa.

– Vedd le az öved!

Yaan őszintén meglepődött. Most tényleg semmi olyat nem tett vagy mondott, amiért apja megbüntethetné!

– De hát… – kezdte, de apja nem hagyta szóhoz jutni.

– Ne feleselj!

– De nem csináltam semmit! – kiáltotta inkább keserűen, mint ingerülten.

– Az övedet!

– Nem! – lépett egyet hátra, majd újból: – Nem! Miért csinálod mindig ezt? Nem veszem le az övemet, nem tettem semmi olyat, amiért levehetnéd!

– Azt én döntöm el, kölyök – mondta az apja. – Egyébként meg, ha rendesen viseled magad a családi tanácsban, talán visszaadom.

Most jutott el csak Yaan tudatáig. Családi tanács? Ő? De hát még nem volt nagykorú! Miért kellene részt vennie… ó… a gondolat hideg zuhanyként érte.

A nem nagykorúakat csak akkor hívták a tanácsba, amikor olyan dologról volt szó, amely őket is érintette. Ez jelen esetben lehetne Yaan négy hónap múlva kezdődő egyetemi tanulmánya, de nem az lesz. Az, hogy Yaan hol fog továbbtanulni, nem volt vita tárgya: mindenki tudta, és elfogadta. Marad tehát az egyetlen valószínű lehetőség: a házassága. Ma megtudja, ki lesz az a szerencsés jelölt, akivel életének elkövetkező száz-egynéhány évében élnie kell.

A gondolat annyira ijesztő volt, hogy képtelen volt megmoccanni, így bénán hagyta, hogy apja egy mozdulattal levegye az övét, és távozzon vele.

Nem tudta, hogy jutott el a kapuig, és arról is csak ködös fogalmai voltak, hogyan jutott el az irodáig. A napi rutin eltompította valahogy a rémületet, de azért végig ott volt a felszín alatt, s torkon ragadta, valahányszor a délutánra gondolt.

Néhány órán belül eldöntik, merre is fog továbbmenni az élete. S noha ő is meg volt hívva, sőt, jelenléte elengedhetetlen volt, egy pillanatig sem áltatta magát azzal, hogy saját sorsának alakulásába a legcsekélyebb beleszólása is lehetne. Azzal vigasztalta magát, hogy bár a döntést ma hozzák meg, történni igazán nem fog semmi. Éppen csak közlik vele, mire számíthat.

Sovány kis vigasz volt ez, nem több a semminél.

Az sem volt éppen megnyugtató, hogy maga sem tudta eldönteni, mit is akar igazából. Jó játék volt eljárni az Egyesült Ifjúság gyűléseire, de valóban kész arra, hogy megtegye azt a lépést, amely elszakítja mindentől, amit eddig ismert, amiben felnőtt, s amit valaha szeretett, s olyan útra lépni, ahonnan nincs visszatérés?

Mert a sheymonok nem térhetnek vissza. Ezt apja egyszer elmagyarázta neki, mivel az ő családjukban is volt kiszakadt, akinek a nevét sem említették többé, s törölték a családfáról is.

S bármennyire utálta is most apját, és haragudott a fél családra, ez az eshetőség a szívébe mart.

***

– Azt hiszem, mindannyiótok számára öröm lesz hallani, hogy mégiscsak sikerült nyélbe ütni azt a tervet, mely a leendő menyasszony családjának átmeneti vonakodása miatt egészen mostanáig kétesnek látszott – mondta apja olyan büszkén, mintha egyedül az ő érdeme volna a leendő házasság, s nem egy mindkét család részéről gondosan megfontolt döntésről lenne szó.

Yaan végignézett a családon, akik apjára figyeltek. Innen, az asztal végéről mindenkit jól látott anélkül, hogy forgatnia kellett volna fejét. An Erton éppen Tobbeltnek magyarázott valamit dühösen sugdosva, míg nagyszülei és dédszülei hideg csendben ültek az asztal túlsó végén.

An Elvir szinte vallásos imádattal nézett fel a bátyjára, de anyja, aki pedig mellette ült, lehajtott fejjel bámult saját ölébe, és nem nézett sem a férjére, sem a fiára. Most érkezett haza, a kórházból jött, ahová Jaminát az éjjel megint beszállították, s minden mozdulata arról árulkodott, mennyire fáradt és kimerült.

Yaan rosszul is érezte magát emiatt. Az utóbbi időben annyira el volt foglalva saját érzéseivel és gondolataival, hogy észre sem vette, valaha gömbölyded anyja mennyire lefogyott, s ősz szálak jelentek meg hajában, sőt, nem is szálak, hanem egész tincsek.

Ha belegondolt, idejét sem tudta, mikor beszélt anyjával utoljára. Elszégyellte magát. Még azt is elfelejtette egy pillanatra, hogy miről van szó, csak nézte az összefűzött ujjakat anyja ölében, a két finom, puha kezet, amelyek olyan sokszor simogatták és ölelték át, amikor fiatalabb volt. De az elmúlt évben távol kerültek egymástól, s ahogy Jamina betegsége újra és újra, egyre súlyosabban visszatért, anyja szinte minden idejét lekötötte a kislány ápolása, gondozása.

Ugyanakkor fájt neki, hogy az anyja most sem nézett rá, pedig ebben a döntésben az ő szava is benne volt, nemcsak férjéé.

– Nagy örömmel jelentem tehát be, hogy a leendő ara Meenain Laakluine!

A család több tagja meglepetten kapta fel a fejét, és még Yaan is őszintén megdöbbent.

A Laakluine család ugyanolyan ősi volt, mint a Raas, és a Shremeyán a legnagyobb tekintélynek örvendett. Ezen kívül gazdag volt, több cég és vállalat tulajdonosa.

Két nemzedékkel ezelőtt an Riont akarták eljegyezni az akkori Laakluine elsőszülöttel. De Rion bácsiról kiderült, hogy a saját neméhez vonzódik, így a terv kútba esett, bár Sinna mama bosszút állt saját fián, aki közismerten emberutáló volt, s legjobb barátnőjével összebeszélve mégiscsak rendeztek számára házasságot.

Yaan azon kapta magát, hogy leplezetlen utálattal nézi Riont, aki miatt most ebbe a helyzetbe került. Ha akkor Rion elveszi azt a lányt, ő most megúszta volna Meenaint. A lány ugyanis nem volt ismeretlen a számára: hat éve szerepelt a feleség-listákon, bár „kevéssé valószínű” megjegyzéssel, s ez Yaant mindig is megkönnyebbüléssel töltötte el. Sem szépnek, sem vonzónak nem találta a lány pattanásos arcát, vizenyős kék szemeit.

A gondolat, hogy ez a lány lesz élete párja a következő évszázadban, megrettentette.

– Holnaputánra beszéltünk meg egy holobeszélgetést a fiataloknak – mondta éppen apja, amikor Yaan végre megint oda tudott figyelni –, az eljegyzés pedig, mivel a leány már nagykorú, négy évvel idősebb Yaannál, a nagykorúsági ünnep után egy héttel lenne. Mivel a leány shremeyai származású, igazából semmi akadályát nem látom annak, hogy az esküvőt sokáig halogassuk, hiszen Yaan egyébként is a Shremeyai Közgazdaságtudományi Egyetem hallgatója lesz hét évig.

Yaan rettenetére többen bólintottak, s már-már úgy tűnt, hogy őt senki sem kérdezi meg, amikor nagyanyja, Malin mégiscsak megszólalt.

– Mi erről a fiad véleménye?

– Kérdezd őt – felelte támadóan az apja, de nagyanyja csak megrázta a fejét.

– Téged kérdezlek, mivel a te feladatod volt, hogy beszélj vele.

Ez érdekes információ volt Yaan számára. Apjának beszélnie kellett volna vele? Nem tudta, örüljön-e annak, hogy ez elmaradt, vagy sem.

– Miről kellett volna beszélnem vele? – apja hangja hirtelen éles lett.

– A fiad még nincs tizennyolc éves. Nehéz egyetemi évek állnak előtte, aminek elvégzéséhez minden energiájára szüksége lesz. Ne nehezítsük meg a dolgát azzal, hogy arra kényszerítjük, amire huszonöt éves koráig úgyis ráér. Hagyjuk, hadd fejezze be az egyetemet, aztán házasodjanak meg, és költözzenek ide. Mindannyian tudjuk, hogy a házasságok első hónapjai mindig nehezek, ne terheljük meg ezt az egyetemmel, és egy teljesen idegen családba való beszokással.

Ismét mindenki bólogatni kezdett, és Yaan megkönnyebbült. Hét év! Lehet, hogy kap hét év haladékot?

– Fölösleges halogatni a házasságot, anya. Így is, úgy is meglesz, s minél hamarabb egymáshoz szoknak, annál jobb.

– Mit mond erről Yaan? – kérdezte Malin, és első alkalommal unokája felé fordult.

Yaan agyában egymást érték a gondolatok. A Kavenen belül az eljegyzési szerződés legalább olyan komoly volt, mint a házassági. Ha megtöri az eljegyzést valami igazán jó ok nélkül, ugyanott van, mintha házasságot tört volna. Másrészt azonban mégiscsak jobb, ha kap még hét évet, amelyet nem egy idegen házban, házasságra kényszerítve kell leélnie, hanem többé-kevésbé független egyetemistaként.

De aztán úgyis bekövetkezik az elkerülhetetlen.

De mégis, hét év haladék…

– Szeretnék várni huszonöt éves koromig – mondta végül.

Apja arcán látta, hogy tombol dühében, de Yaan döntése ellen nem tudott semmit sem tenni.

A családi tanács után, bármilyen gyorsan próbált is meg eltűnni, nagyanyja elkapta, és félrevonta.

– Yaan, hét év haladék rengeteg. – Nyílt tekintettel, kérlelve nézett a fiúra. – Rengeteg. Nem tudhatod, mi fog történni ennyi idő alatt. Nem kérlek másra, csak arra, hogy vedd ezt figyelembe, bármilyen döntést is akarsz hozni. Nem kell sietned…

Yaan hidegen nézett vissza nagyanyjára, és nem szólt semmit.

7. FEJEZET

Judy

Judy nem tudta, mióta ült a csaknem teljesen üres szobában; tizenöt-húsz perce, vagy már egy órája? Valami fontos emberre kellett itt várnia, fontosabbra, mint az a nő, akivel Miinen-ra irodájában beszélt, fontosabbra, mint Jondan-ra a CSU-1-ről, akik pedig giidék voltak. Nemrég azonban megtudta, hogy a giidék csupán beosztottjai a safiroknak. Miinen-ra mondta el neki néhány órája, amikor azt is közölte vele, hogy a helyi safir találkozni akar vele, többek között a nitantanulás ügyében.

Így hát most itt kellett ülnie egy olyan szobában, amiben semmi érdekes dolog nincs egy tizenkét éves számára. A szék, amire fél órája ültették, kényelmes volt, és elég nagy ahhoz, hogy az első öt perc feszült kuporgása után kényelmesen elhelyezkedjen, s mint oly gyakran megesett vele, álmodozni kezdjen az apjáról, aki majd érte jön, és elviszi. Ám hirtelen támadt jókedve csakhamar tovatűnt. A szoba üres volt, rideg, és tudta, hogy soha senkit nem fog érdekelni a sorsa, apját soha nem fogja megismerni, soha nem fog eljönni érte, soha nem lesz családja.

Saját sóhaja akasztotta meg a gondolatsort, s Judy – tudatára ébredve meglepő gyorsasággal váltakozó érzéseinek – gyanakodni kezdett, hogy vajon mindaz, ami e szobában saját fején belül zajlik, nem a niesiek valamilyen titkos befolyásolási procedúrája-e.

Karjával szorosan átölelte magát, kiegyenesedett, és a szélére csúszott. Szeme gyanakodva villant körbe az egyszerű helyiségben, de hosszú percekig semmi sem történt, és nyoma sem volt annak, hogy bárki is figyelné. Különben is megmondták neki, hogy egy fél órát várnia kell a safirra, akit hivatali ügyei sürgősen elszólítottak, és ő maga vállalta, hogy inkább egyedül ücsörög a szobában, mintsem a másik, forgalmasabb helyiségben várjon.

Újra körbenézett, ahogy az előző gondolat okozta riadalma csitult, s már-már ismét ellazult, amikor vak düh öntötte el. Ez az érzés is csak pár másodpercig tartott, ám ahogy lecsillapodott, az nyugtalanította, hogy ez a hirtelen indulat miért tört rá, s ha rátört, miért távozott is ugyanilyen hirtelen.

Immár csak egyvalamit szeretett volna: kikerülni ebből a helyiségből, minél hamarabb, el valahová, ahol nem kerülgetik furcsa és őrjítő érzések, amelyek nem tőle származnak, ebben teljesen biztos volt – az ő érzései mindig mások voltak, valahogy tompábbak, és mindig volt kezdetük és végük, nem csak úgy történtek vele.

Amikor az ajtó kis nyekkenéssel kinyílt, feszültségében akkorát ugrott, hogy beverte a térdét a kisasztalba, amely a két szék közé volt téve. A fájdalom villámcsapásként futott végig rajta – ideget érhetett az ütés –, lábai elgyengültek, és hangosan felnyögve fél térdre esett.

– Mi a baj? – kérdezte mellette egy mély hang, és egy kéz nehezedett a vállára.

– Beütöttem a térdem – szipogta, és felnézett.

A férfi, aki mellette guggolt, nagyon magas volt, még így, guggolva is. Hosszú, kék köntöst viselt, s az alatt is kék volt a ruhája. Nem volt már fiatal, vonásai kemények voltak, határozottak, szája sarkában a ráncok több gondról és felelősségről árulkodtak, mint vidámságról. Kék szeme szinte világított az arcából, s pillantása határozottan megrémisztette Judyt.

A férfi felállt, az asztalhoz lépet, egy zsebkendőt nyomott a kezébe, és felsegítette.

– Remélem, nem fáj nagyon – mondta.

– Nem… – válaszolta Judy engedelmesen, de nem nézett fel.

– Engedd meg, hogy bemutatkozzam. Armoin Kiinnan vagyok, annak a körzetnek a safirja, azaz vezetője, ahová az intézet is tartozik. Elnézést a késésért, de bizonyos dolgok közbejöttek.

– Judy Fensson – mondta Judy, jóllehet teljesen feleslegesnek érezte, hiszen a férfi biztosan tudta, kicsoda.

– Bizonyára azon gondolkozol most, miért kellett velem találkoznod – kezdte a férfi. – Úgy tudom, hogy az egyik megszökött kislány a szobatársad volt, és elég jó kapcsolatban voltatok egymással.

– Nienna tényleg a szobatársam volt, de nem voltunk jóban – felelte dacosan.

– Elmondanád, mi történt?

– Már mindent elmondtam az egészről, amit tudtam. Körülbelül egy hónappal a szökés előtt mondta Nienna először, hogy menni akar, meg hogy azokkal a nála idősebb lányokkal ment, akikkel egyébként is barátkozott. Többet nem tudok.

A férfi azonban tényleg tudni akart mindenről, nem csupán a körülményekről, hanem Judy véleményéről is, hogy mit gondol Niennáról és a barátairól, kikkel barátkoztak a lányok az iskolában, mik történtek velük az elmúlt hónapokban, meg csupa olyasmit, aminek a jelentőségét nem értette, de engedelmesen válaszolgatott.

– Hallottál már az Egyesült Ifjúságról?

Judy a homlokát ráncolva elgondolkodott.

– Ha jól tudom, van egy ilyen nevű társaság az iskolában.

– Ők is jártak oda?

– Néha – vont vállat Judy. – Azt hiszem, hogy Nienna igazából unta az egészet, csak a barátnői miatt járt oda.

– A barátnői tagok voltak?

– Nem tudom… Azok a lányok, akik ebbe a csoportba jártak legtöbbször lenyírták a hajukat, meg katonaruhát hordtak, és Niennáék nem voltak ilyenek. De sokszor voltak velük.

– Fiúkkal is barátkoztak ebből a csoportból?

– Nem tudom. Ők elég sok fiúval barátkoztak, lehet, hogy voltak abból a csoportból is.

A férfin látszott, hogy mérlegeli Judy válaszát, mielőtt újra megszólalt volna.

– Judy, szeretnék kérni tőled valamit. – A hangja megváltozott, mélyebb lett, és komolyabb. Judy nem örült a fordulatnak.

– Igen?

– Nem kérdeznéd meg ezeket a fiatalokat az iskolából mint Nienna barátnője, hogy nem tudnak-e róla valamit?

– Nem vagyok Nienna barátnője – tiltakozott ismét Judy.

– De ők láttad téged vele együtt.

– Párszor lehet...

– Tehát hihetik azt, hogy aggódsz miatta, és azért érdeklődsz.

Judy gondolkozott egy darabig, majd sóhajtott.

– Ez olyan, mint a spicliskedés.

– Az ő érdekükben teszed, Judy.

– Ők nem szerettek az intézetben lenni. Lehet, hogy ott jobban érzik magukat, ahol most vannak – mondta, s arra gondolt, hogy ha véletlenül elkapják a lányokat az ő segítsége nyomán, nem lesz maradása az intézetben.

– Judy, hidd el, bármennyire felnőttnek látszanak is, Niennáék még csak gyerekek. Tudom, hogy az intézet nem a legjobb hely, de ott legalább védve vannak sok olyan dologtól, amit ti még elképzelni sem tudtok.

Judy felemelte a fejét, és a férfi szemébe nézett. A kék szemekben ez alkalommal csak fáradtságot látott.

– Minél előbb előkerülnek, annál biztosabb, hogy semmi bajuk nem esik.

– Ha előkerülnek, meg lesznek büntetve, és valószínűleg zárt intézetbe kerülnek majd – mondta Judy, és megrázta a fejét. – Nem bírtam őket, de nem akarok az árulójuk lenni.

– Ez nem árulás, Judy. Ezzel segítesz nekik, még ha most nem is így látod.

Bár Judy félig-meddig tudta, hogy a férfinak igaza van, mégis nehezére esett rávenni magát arra, hogy rábólintson a kérésre. Amikor felállt, hogy végre elhagyja a szobát, Armoin-ra váratlanul megkérdezte:

– Ugye nem várakoztattalak sokáig?

– N-nem – dadogta meglepetten.

– Minden rendben volt?

– Tessék? – kérdezte. Nem értette, mit akar a férfi.

– Nem volt semmi probléma a várakozás alatt?

– Milyen probléma?

– Sokan panaszkodtak már arra, hogy a szoba rossz hatással van rájuk, és kellemetlenül érzik magukat benne.

– Ó – ez a megjegyzés meglepetésként érte Judyt, s mielőtt végiggondolhatta volna, vajon bölcs dolog-e bevallani azt, amit érzett, már válaszolt is. – Fura érzéseket kelt az emberben. Mindenfélét.

– Mi volt bennük a furcsa? – kérdezte Armoin-ra, és felvillant a tekintete.

– Hogy olyan volt, mintha nem én érezném őket, mintha…

– Mintha?

– Nem tudom – válaszolta gyorsan Judy, mert már nagyon szeretett volna kint lenni, kint ebből a szobából, ebből az épületből, messze ettől a hideg embertől, aki számítóan nézett rá, és kellemetlen dolgokat kért meg kérdezett tőle.

– Hm. Tehát… nem tudod… – mormogta a férfi, s Judyhoz hasonlóan felállt. – Ha valamit megtudsz a lányokról, kérlek, szólj Miinen-rának. Köszönöm, hogy eljöttél.

Judy csak bólintott, majd miután mindketten meghajoltak, kipördült a szobából. Az ajtóból még egyszer visszanézett. A férfi ugyanott állt, ahol egy pillanattal azelőtt, és fürkészőn Judyt nézte.

***

Két napjába került, hogy rávegye magát a „feladatra,” és megközelítse azt a csapatot, amelyet ki nem állhatott. Túlzottan nehéz dolga nem volt: mindig ugyanott álltak, az udvar ugyanazon sarkában, katonás ruháikban komolykodó arccal világmegváltó dolgokról társalogtak, s a mellettük elmenőket pásztázták.

A harmadik óra utáni szünetben minden bátorságát összeszedve a csoport felé vette útját. Félelmét csak fokozta, hogy nem elég, hogy nem voltak barátok Niennával, de utolsó beszélgetésük egyenesen verekedésben végződött. Nem tudta, hogy a többiek tudnak-e erről a nem mellékes körülményről.

Ma nem voltak sokan, csupán néhány fiú beszélgetett összehajolva. Csak akkor váltak szét, amikor Judy már szinte mellettük állt.

– Mit akarsz? – kérdezte az egyikük nem titkolt éllel.

Bár annyira ideges volt, hogy a kezei remegtek, az intézetben felnőtt lányok hamis magabiztosságával állt előttük.

– Gondoltam, megkérdezem, mi van Niennáékkal – mondta habozás nélkül, és kihívóan nézett a fiúkra. Sokkal könnyebb dolga volt, mintha azok a katonás lányok is ott lettek volna. Azokkal nem mert volna ilyen hetykén beszélni, ráadásul biztos volt benne, hogy Nienna fiúkkal biztosan nem beszélt kettejük verekedéséről.

A fiúk összeröhögtek, majd egyikük, egy kellemetlen arcú, nagydarab fiú lépett Judyhoz.

– Miért érdekel az téged? – kérdezte, és malacszemeit gyanakodva összehúzta. – Mi közöd hozzá?

Igazából Judy küldetése itt véget is ért, hiszen a reakcióból rögtön világos lett számára, hogy igenis tudják, hol vannak a lányok, és a safir semmi egyebet nem kért tőle, csak ezt az egy információt. Azonban ha most azonnal lelép, gyanúba keverte volna magát, ezért készségesen felelt a fiú válaszára.

– Jóban voltunk – felelte. – Ő védett meg engem a többiektől, amikor piszkáltak, meg szobatársam volt az intézetben.

– És miből gondolod, hogy mi tudjuk, mi van vele? – kérdezett vissza gyorsan a fiú, s látszott a tekintetén, hogy nagyon elégedett saját ravaszságával.

– Ő említett titeket, mielőtt elment volna – mondta Judy magától értetődően. – Ezért gondoltam, hogy tudtok róla valamit.

– A hülye liba! – kiáltott fel egy másik fiú. – Meg lett nekik mondva, hogy ne pofázzanak…

– Hallgass! – szólt rá egy harmadik, és ingerülten Judyhoz fordult. – Mit gondolsz, ki tudhat még róla?

– Nem tudom – Judy újból vállat vont. – Bárkivel beszélhetett az intézetben. Mindegy, csak azt akartam kérdezni, mi van vele. Mindig az apjáról beszélt. Meg akarta találni. Remélem, sikerül neki.

Erre a fiú arca megenyhült.

– Nienna most nem az apját keresi, ennél sokkal fontosabb dolga van. Valami, amit régóta szeretett volna – kezét Judy vállára tette, és titkolózva közelebb hajolt hozzá. – Valami, amit ti ott az intézetben nagyon sokan szeretnétek.

Judy megrémült a hirtelen testi kontaktustól, és ijedten nyelt egyet.

– De azért jól van? – nyögte ki nagy nehezen.

– Jól, jól… – bólintott a fiú, bár túl gyorsan és túl határozottan. Ez Judyt új kérdés feltételére sarkallta.

– És… meglátogathatnám…?

A nagydarab fiú elröhögte magát.

– Neren biztosan nagyon örülne neki – jegyezte meg félhangosan, mire a többiek is felröhögtek.

– Nem fognátok be legalább egyszer? – ordított rájuk az a fiú, aki Judyval is beszélt. Aztán a lány felé fordult. – Nem hiszem, de megkérdezem, jó?

Judy immár mindent tudott, amit akart, sőt többet is, így bólintott a kérdésre, s néhány búcsúszó után odébbállt.

Ki gondolta volna, hogy ilyen egyszerű lesz? – futott végig a fején többször is aznap, ahogy óráról órára végigunatkozta a napot, majd a többi intézeti lánnyal együtt felkapaszkodott a zsúfolásig tömött járműre, amely a városból a niesi területre szállította őket. Mindent megtudott, amit kellett, alig került néhány percébe. Érthetetlen volt, hogy egy magát annyira okosnak képzelő csoport tagjai hogyan lehettek ennyire hülyék.

Még evés előtt, amilyen gyorsan csak lehetett, felkereste Miinen-rát, és elmondta neki, amit a beszélgetésből megtudott, hogy aztán végre végleg elfeledkezhessen az egészről: Niennáról, a szökésről meg az egész spicliskedésről, amelyre rávették, és amelyet teljes szívéből utált.

***

– …a blatkin pedig családot jelent. De nem azt a szűk értelemben vett családot, amit ti, külsősök annak neveztek, és nem is a tágabb rokonságot, hanem azokat az embereket, akik egy fedél alatt, egy blathaasban élnek. Így például apád testvére, ha megházasodik, és a házastársa családjához költözik, bár közeli rokonod, mégsem tartozik abba a blatkinba, amelybe te. Egy kintába, azaz rokonságba tartoztok, de nem egy blatkinba.

– És ez miért fontos?

– Mert a Kavenen belül minden a családokra, azaz pontosabban a blatkinokra épül. Minden blatkinnak saját neve van, amelyet az elsőszülött vonalnak kötelessége továbbvinni, a többiek megtehetik, hogy új nevet alapítanak, azaz gyakorlatilag új blatkint…

– Mi az az elsőszülött vonal?

– Hogy is magyarázzam el… Amikor többen vannak testvérek, a legidősebb közülük az, akit úgy nevezünk, hogy elsőszülött. Ha ez a testvér felnő és megházasodik, neki is lesz egy első gyereke, majd annak is egy, és így tovább… A családfőket is mindig az elsőszülött vonalból választják.

– És mi van, ha az elsőszülött lány?

– Mi lenne? Természetesen ő viszi tovább a nevet.

– És családfő is lehet?

– Persze. Sőt, a ti gyakorlatotoktól eltérően, ha az elsőszülött lányt elveszi egy férfi, akkor ő veszi fel a lány, azaz a blatkin nevét, és a gyerekek is a blatkin nevét kapják.

– És mit jelent az, ha valaki családfő?

– Elég sokat. Ő a családi tanács, a blattaakin vezetője, a blathit. Ezen kívül ő a blatkin képviselője hivatalos ügyekben és a Nagygyűlésen, a Taakin Immisen, ami egy-egy körzet fő parlamentje, ő a család képviselője is. S az ő felelőssége a családon belül a rend fenntartása…

– Az mit jelent? Hogy családon belül ő dirigál?

– Nem egészen. A család ügyeiben az egész családi tanács dönt. De a családfőnek kell a családi tanács döntéseit végrehajtatnia.

– És a családi tanácsnak kik a tagjai?

– Minden felnőtt családtag. De nem mindenkinek a szava egyformán erős. S minden családi tanács különböző. Legtöbbször kialakul, kik azok, akikre a leginkább hallgat a család.

– Akkor meg minek kell a családfőség? Lehet, hogy nem is rá hallgat a család…

– Hogy ne legyen széthúzás. Ebben nincs demokrácia, itt az előző családfő dönt, s jelöli ki utódját az elsőszülött vonalból.

Arminia, aki Judyt nitanul tanította, első olvasmányuk után rádöbbent, hogy egy-két alapvető dolgot el kell magyaráznia, hiszen a világ, amelyben a kislány felnőtt, az övétől teljes mértékben eltér. A történet, amit olvastak, Shine és Anna története, nagyon egyszerű volt nyelvileg, de tele volt olyan dolgokkal, amelyet bármely, a történetet olvasó kaveni gyerek tökéletesen értett, Judynak azonban teljesen érthetetlenek voltak.

A történet szerint Anna, Nagy Andreas unokája, fiatalon szerelmes lett egy férfiba, Shinébe, aki korának egyik leghíresebb embere volt, és Anna elhagyta a blatkinját, amelynek pedig elsőszülöttje volt, hogy vele lehessen.

Innen indult előbbi beszélgetésük.

Miután a családi kérdést tisztázták, tovább olvasták a történetet.

– Ki volt az a Nagy Andreas, akinek Anna az unokája volt? – kérdezte Judy a második mondat után.

– A hagyomány szerint ő volt a Kaven egyik alapítója. Ő írta a Bokra egy részét, és az alapmandist.

– Alapmandis?

– Azt a mandist, tehát azokat a magyarázatokat, amelyek minden szövegkiadásban benne vannak a főszöveggel együtt.

– S mit jelent az, hogy laklua volt? – kérdezett rá Judy a következő szóra, amelyet nem értett.

– Azt, hogy hosszú ideig élt.

– Milyen hosszú ideig?

– Nagyon hosszú ideig. Vannak, akik Nagy Andreasról azt állítják, hogy ötszáz évig élt.

– Ötszáz? – Judy őszintén meglepődött. – Azt tudom, hogy ti tovább éltek, mint mi, külsősök, de még ti sem éltek ötszáz évig!

– Egyesek szerint Nagy Andreasnak azért adatott meg ilyen hosszú életkor, hogy meg tudja alapozni a Kavent, és azon, ahogy a Bokra mondja: „taam-sę-vepin naa kakriiseesim,” azaz „az idő fegyvere karcolást se ejthessen rajta.” De a hagyomány több lakluáról is tud, egészen pontosan tizenkettőről a Niesen való leszálláskor, de utána is születtek még laklua gyerekek. A legenda azt mondja, hogy Shine és Anna is ilyenek voltak.

– És ma is születnek lakluák? – kérdezte Judy kíváncsian.

– Dehogy! – legyintett Arminia. – A nagypapám szerint a mai emberek nem érdemlik meg, hogy lakluák járjanak közöttük, és vezessék őket. Ez a büntetése annak, hogy elszakadtunk a Niestől.

– Attól a világtól, ahonnan származtok, ugye?

– Igen. Ott mindig voltak lakluák. De aztán sokan úgy döntöttek, hogy elhagyják a Niest, és más bolygókon telepednek le. Ez nem volt helyes, így Isten megharagudott a kaveniekre, és elvette tőlük a lakluákat, de a hagyomány szerint a Niesen a mai napig is élnek lakluák, akik vezetik őket.

Judy izgatott lett.

– És hol van ez a Nies?

– Senki sem tudja – válaszolta Arminia, gyorsan lehűtve a kislány lelkesedését. – Sokan azt mondják, hogy elpusztult a százegy éves háborúban. Mások meg azt, hogy Shremeya igazából Nies, mások viszont más bolygókról mondják ugyanezt. Ezt azért is nehéz eldönteni, mert akkoriban elég sok háború volt, amelynek során a kavenieket megtizedelték, a dokumentumok pedig elvesztek. A Shremeyát például úgy elpusztították, hogy évszázadokig lakhatatlan volt, a növényzet és az állatvilág is teljesen kipusztult. Nagyapám szerint a Nies létezik, de Isten elrejtette előlünk, hogy a bűneink ne ronthassák meg.

– Milyen bűnök? – kérdezte értetlenkedve Judy.

– A kaveniek nagy része hitetlen – válaszolta komoly arccal Arminia.

– De hát ti mindannyian jártok templomba!

– Az nem elég. Az emberek nagy része nem szívből él úgy, ahogy, hanem azért, mert ebben nevelkedett. Csak a hagyomány miatt. És ez Isten előtt utálatos.

Judy csak a fejét rázta.

– De ha Isten azt kéri, hogy éljetek így meg így, és ti úgy éltek, az miért nem elég jó neki?

– Mert Isten azt akarja, hogy a kaveniek példák legyenek a külsősök számára. Ezért szigorúbb törvényeket adott nekik, és megtiltotta, hogy önző életet éljenek. U sasęr naa loon – nem vagy egyedül, ez a Kaven jelmondata. Ezért vannak a blatkinok, s ezért kötelessége a Kavennek az intézetek és az idősotthonok fenntartása. Mert ti, külsősök, önző életet éltek. Nem vagytok tekintettel egymásra. Az idősek, betegek mind magukra maradnak, vagy intézetekbe teszitek őket – nálunk a család visel gondot róluk halálukig. S ugyanez van az árvákkal, vagy azokkal a gyerekekkel, akiket a szülei nem akarnak felnevelni. Nálunk a család szégyene, ha nem látja el a tagjait, és saját nevét piszkolja be vele. Nem úgy, mint nálatok, ahol…

– De ha ez így van, akkor azt mondd meg nekem, hogy te meg a többi niesi lány mit kerestek itt? – kérdezte Judy ingerülten, mert fájtak neki Arminia szavai, holott igaza volt. – Nem szégyen ez a családotoknak? Nem piszkolja be ez a te blatkinod nevét?

Arminia két ajkát hosszú percekig szorosan összeszorítva hallgatott.

– Rendben – mondta végül kimérten. – Elmondom, miért vagyok itt.

– Nem kell, ha nem akarod – válaszolta Judy azonnal. Már nem volt kíváncsi a történetre. Arminiának igaza volt, ez nem tartozott rá, ugyanúgy, ahogy Arminiára az ő árvaságának története.

– De, elmondom, mert annyira akartad hallani. És mert nem akarom, hogy bárkiről is rosszat gondolj, amikor egyedül én vagyok a hibás. Tizenhét évesen szöktem el otthonról egy külsős fiúval. Ezzel hivatalosan kikerültem a családból. Amikor összevesztem vele, és haza akartam menni, a családom attól félve, hogy a többi gyereknek rossz példát fogok mutatni, nem vett vissza. Nagyapám azt mondta, és igaza is volt, hogy viseljem a következményét annak, amit tettem. De mivel még kiskorú voltam, az árvaellátási eljárás során végül egy giidéhez kerültem, aki elintézte, hogy ide kerülhessek, bár nem vagyok shremeyai.

– Honnan jöttél?

– Az Oderut-17-ről.

– Az hol van?

– Elég távol innen. A lakott univerzum túlsó végén.

– És mi lesz, ha kikerülsz innen?

– Nem tudom. Lennen-ra, a giide, aki az ügyemet kezelte, megígérte, hogy segít majd, hogy huszonnégy éves koromig gyámság alatt maradhassak, de… – nem fejezte be. Arminia elfordította a fejét, és mélyet sóhajtott. Judy meg mert volna esküdni rá, hogy a könnyeivel küzd.

– Mi történt? – kérdezte csendesen.

– Lennen-rát megölték.

– Megölték? – Judy elszörnyedt. – Kicsodák?

– Nem tudják – jegyezte meg dühösen Arminia, majd egyenesen Judy szemébe nézett. – De ha engem kérdezel, akkor ugyanazok a szemetek voltak, akiket te és a drágalátos barátnőd is imádtok, és akikkel elszökött azért, hogy rajtunk, kavenieken tudjon egyet rúgni…

– A barátnőm…? – kérdezte meglepetten Judy.

– Ez a Nienna, vagy hogy is hívják...

– Nienna nem a barátnőm – mondta Judy, az elmúlt napokban immár sokadszor.

– Mindegy – legyintett dühösen Arminia. – Ők voltak azok, biztos vagyok benne.

– Az ifjúságosok? De hát miért tették volna?

– Jártam közéjük, amikor még együtt voltam Suival… azzal a külsős fiúval, akivel elszöktem. Saját fülemmel hallottam, hogy tervezik a megölését.

– De hát… de hát miért nem szóltál valakinek?

– Mert eleinte én is benne voltam az akcióikban. Amikor néhány hónap után otthagytam őket, egy darabig éheztem, és eszembe sem jutott, hogy bárkinek is szóljak. Meg hát én magam sem hittem, hogy meg merik tenni… Megölni egy embert… Amikor aztán találkoztam Lennen-rával, elmondtam neki, de ő csak nevetett. Azt mondta, hogy ennél veszélyesebb ellenfelei is voltak már. – Megrázta a fejét. – Végül Lennen-ra halála után megpróbáltam értesíteni a hatóságokat, de összefutottam egy mazdrával, valami Giberttel. Amint bemutatkoztam, és kiderült, hogy kiszakadt vagyok, elkezdett üvöltözni velem, és végig sem hallgatott. Nem hívtam őket többé. Fölösleges. Ha nem akarnak meghallgatni, semmit sem tudok tenni. Azt is hallottam, hogy a Vezető Testületben most nagy vita folyik a hozzám hasonlóak visszafogadásáról, és egyelőre vesztésre áll az ügy. Ez a Gibert a szószólója annak, hogy minket ne fogadjanak vissza. A másik oldalt egy nagyon híres safir képviseli, aki az egyik legrégebbi blatkin leszármazottja, s aki az Oderut-17-nek a safirja, Giin Raas.

Giin Raas – Judy csak bólintott. Ha volt valami, amit nem tudott megszokni a niesiekben, azok a furcsa neveik voltak.

***

Judy már vagy tizenötödször olvasta végig a történelemkönyv 114. oldalát, mégis képtelen volt megérteni. Arra sem emlékezett, mit csinált történelemórán, amikor a tanár ezt az egészet elmagyarázta. Mintha ott sem lett volna.

Sosem értette, hogy mi az értelme a történelemtanulásnak. Lehetetlen megjegyezni, melyik hatalom szövetkezett melyikkel és melyik ellen, majd’ háromszáz évnyi öldöklés alatt… Először az Orion kiszakadási háborúja, amelyik mindig más földi hatalommal fogott össze egy-egy másik ellen, ráadásul azok a bűnözői csoportok és óriásvállalatok, amelyek önálló államként működtek, hol ide, hol oda csatlakozva… Micsoda barbár állapotok! És az a rengeteg név, amely a háromszorosára fog nőni, amikor a 2600-as években Alfa függetlenségi háborúja megindul…

Judy utálta a középkori történelmet. Csak háborúk és háborúk, egészen 3711-ig, amikor a Sungula Nagybirodalom magától széthullott, és hivatalosan is megkezdődött a Csend korszaka. Ekkor végre leálltak a gyarmatosítások is, és a 130 lakott rendszerhez nem csatlakoztak újabbak.

Hamarosan azon vette észre magát, hogy le-lebicsaklik a feje, ahogy a képernyőt nézi. Már éppen azon volt, hogy elmegy inkább még az esti tülekedés előtt fürdeni, attól hátha felébred, amikor Mara rontott be a szobába izgatottan.

– Judy, Judy, gyere gyorsan! Niennáék vannak a hírekben!

Feledve a történelemleckét Judy felugrott, s Mara nyomában loholt a közös helyiségig, ahol addigra már kisebb tömeg verődött össze.

Éppen egy női hang beszélt, miközben egy zsúfolt, és nem éppen tiszta lakást mutattak, amelyben egyenruhás emberek tettek-vettek komor arccal.

– …a dokumentációt is. De már az eddig napfényre került adatok is azt mutatják, hogy az eset nem egyedülálló, ezért a Shremeyai Legfőbb Ügyész felülvizsgálja a két éve nagy port kavart Mapple-Davinson ügyet. Mint ismeretes, Shremeyán az volt az első ilyen intézeti botrány. – Régebbi képek villantak elő: tárgyalóhelyiség, három tizenéves gyerek, két fiú, egy lány, s két niesi ruhába öltözött ember, egy férfi és egy nő, a bírói testület előtt. – Az akkori két elsőrendű vádlott, Liennan Kinrees és Dorna Lentin bűnösnek találtatott többrendbeli testi sértésben, valamint hivatali hatalommal való visszaélésben, sőt, az érintett nukamishi koedukált intézet vezetője, s az annak felügyeletével megbízott Samman Loan giide is fel lett mentve hivatalából azzal az indokkal, hogy elhanyagolták az intézmény működésének rendszeres ellenőrzését. A most előkerült bizonyítékok, illetve az előzetes letartóztatásba helyezett személyek vallomása azonban új fényt vet erre a régi ügyre is.

Egy férfi képe tűnt föl: a shremeyai kormány szóvivője nézett gondterhelt arccal a kamerába.

– A kormány meg van döbbenve, hogy az előítéletek ennyire mélyen gyökereznek világunkban, amely nem csupán niesi alapítású, de mindig is a niesi közösség központja volt, és a lakosság egyharmada ehhez a közösséghez tartozik. Tudjuk, hogy az Egyesült Ifjúságot a bíróság már több alkalommal megbüntette demokráciaellenes magatartása, fajgyűlölő ideológiája és megnyilatkozásai miatt. Nem tartom elképzelhetetlennek, hogy amennyiben a vádak igazolást nyernek, az egyesület működési engedélyét a Shremeyán a bíróság ideiglenes, vagy éppen végleges hatállyal vissza fogja vonni.

Abban a pillanatban, hogy a szóvivő befejezte, ismét a riporternő tűnt fel a képernyőn: izgatottan, kissé kapkodva beszélt.

– Most kaptuk a hírt, hogy az Egyesült Ifjúság vezetője hajlandó nyilatkozni az ügyben.

Újabb arc jelent meg: az Egyesült Ifjúság shremeyai vezetőjéé. Még mielőtt kinyitotta volna a száját, Judy tudta, hogy hazudni fog.

– A szervezet nevében, melynek vezetője vagyok, ezennel visszautasítom azokat a vádakat, amelyekkel minket illettek anélkül, hogy az ügy a maga teljességében ki lenne vizsgálva, és a vádak be lennének bizonyítva. Annak bizonyítás nélküli kimondása ugyanis, hogy lejáratási kampányról lenne szó, s hogy ebben az Egyesült Ifjúság hibáztatható, megfelelő bizonyítási eljárás nélkül felelőtlenség. Neren Dintscham vallomása csupán azt támasztja alá, hogy az EI azon csoportjába tartozó bizonyos egyének mire készültek. A teljes EI nem hibáztatható néhány tagjának magatartása miatt, akikre egyébként a tagságuk megszűnése és belső fegyelmi eljárás is vár a bírósági eljáráson kívül, amennyiben bűnösségük bebizonyosodik.

A nő arca eltűnt. Egy férfi jelent meg, aki egyenruhájából ítélve a Biztonsági Szolgálat tisztje lehetett.

– A Biztonsági Szolgálat a lányok hollétére egy helyi alcsoporton keresztül talált rá. – Judy zavarában elvörösödött, de szerencsére senki sem őt figyelte. – Mind ez a tény, mind Mr. Dintschamnak az ifjúsági szervezetben betöltött pozíciója, vallomása, valamint a megtalált lányok vallomásai egytől-egyig azt támasztják alá, hogy ez az eset nem csupán egy egyéni magánakció volt, hanem egy előre eltervezett bűntény.

A következő pillanatban újra a riporternőt mutatták.

– A megtalált lányok állapota súlyos, de nem életveszélyes. Mindannyian kórházi ápolásra szorulnak. Az őket kezelő kórház vezető orvosát kérdeztük állapotuk felől.

Fehér köpenyes, joviális arcú nő jelent meg, hangja fáradtságról árulkodott.

– Fizikai állapotuk kielégítő. Azok a gyógyszerkészítmények, amellyel a kislányokat a kezdeti brutális verések után fogvatartóik kezelték, jelentősen felgyorsították a gyógyulás folyamatát. Kórházba kerülésükkor a sérüléseik már több hónaposnak tűntek.

– Milyen készítményekről van szó?

– Tesztelés alatt álló, új technológiájú, s eddig nem engedélyezett gyógyszerekről ezek, amelyeknek tudomásom szerint nagyon sok mellékhatásuk van, terméketlenségtől kezdve rákos megbetegedésekig. Remélhetőleg azáltal, hogy adagolását azonnal megszüntettük, sikerült az esetleges későbbi mellékhatások megjelenésének valószínűségét is a minimumra csökkentenünk.

A doktornő eltűnt, újra a riporternő vette át a szót.

– Ahogy akkor hírt is adtunk róla, a kísérleti szerek mintegy hét hónapja tűntek el a Lionfelt Gyógyszeripari Konszern laboratóriumából. Ez még inkább valószínűsíti azt, hogy nem csupán egy ember, hanem egy egész szervezet áll az ügy hátterében. Alicia Rakesh, Nukamish. Stúdió.

Néhány pillanat múlva már a közelgő, a Shremeyán megrendezésre kerülő 3D sakk-világbajnokságról volt szó, így Judy Marához fordult.

– Mi történt pontosan? Azelőtt, mielőtt kihívtál.

Mara nagy örömmel fogott a magyarázatba, miközben egyre többen gyűltek köréjük.

– Ma délelőtt csaptak le erre a Mr. D… valakire, akinél Niennáék voltak, miután napokig figyelték a lakást. Kiderült, hogy Niennáék, amikor nem jött be a szülő-keresés, tőlük kértek segítséget. De segítség helyett többször megverték őket, aztán ezeket a gyógyszereket adták nekik, hogy úgy nézzen ki, mintha itt, az intézetben bántották volna őket. Meg valami pszicho-izé is kezelte őket…

– Pszichedukátor. Olyan személy, aki a katonákat meg a veszélyes munkát végzőket is kiképzi – kottyantotta közbe valaki.

– … hogy hitelesen tudjanak hazudni – tette hozzá egy másik.

– De hát miért egyeztek ebbe bele Niennáék? – kérdezte Judy teljes értetlenséggel.

– Tudod, mennyire utálta Nienna az intézetet – vont vállat Zesya. – Biztos bosszút akart állni.

– És most mi lesz velük? – kérdezte valaki.

– Egy darabig még kórházban lesznek, aztán biztos átteszik őket valami zárt intézetbe.

Judyn megkönnyebbülés hullámzott végig. Nem akart volna mindezek után Nienna szemébe nézni, bár a lelkiismerete tiszta volt. Ha nem teszi meg, amire Armoin kéri, talán sokkal rosszabbul jártak volna…

Vajon mennyit tudott arról Nienna, hogy meg fogják verni, meg ismeretlen eredetű gyógyszerrel tömik tele, amikor végül úgy határozott, hogy elmegy?

Valószínűleg semennyit. Azt hitte, majd segítenek neki megtalálni az apját. Erre mi történt? Megverték, bezárták. És Judy is ott lehetett volna közöttük, ha akkor kezébe csap Niennának.

Bár nem szerette Niennát, ezek a gondolatok mégis összeszorították a mellkasát. Nienna ugyanolyan lány volt, mint ő, aki család és szeretet nélkül maradt, és igazából nem akart mást, csak azt, hogy szeressék, hogy találjon magának valakit, aki otthont ad neki…

Lámpaoltás után még órákig nem jött álom a szemére. Éberen bámulta a külső világítás mennyezeten táncoló fényeit.

***

A hír, hogy Miinen-ra beszélni akar vele, készületlenül érte, pedig igazán számíthatott volna rá. Bizonyára meg akarják köszönni neki a közreműködést, amit pedig nem szívesen tett, és igazán nem várt érte cserébe köszönetet. Idegesen ment le ebéd után az igazgatói irodába.

Az igazgató, az eddigi alkalmaktól eltérően, már várta, és szélesen mosolyogva intette Judyt befelé. Ettől Judy még idegesebb lett. Miinen-rának nem volt szokása mosolyogni, így ez a gesztus nem sok jót jelenthetett.

– Szervusz, Judy! Gyere csak! – sürgette beljebb. – Tegnap megkeresett Armoin-ra. Arra kért, hogy adjam át köszönetét, és még egy valamit. – Egy borítékot vett elő. – Tessék.!

Judy először a férfira, majd a borítékra nézett gyanakvó pillantással. Vajon mi van benne? Pénz? Hirtelen hányingere támadt, de azért elvette a borítékot, mi mást tehetett volna.

Ujjai idegesen remegtek, ahogy felnyitotta.

A borítékból azonban nem pénz, hanem egy ív papír hullott ki. Egy hivatalos levél.

Judy Fensson

Gyermekvédelmi Intézet, Blulant

Tisztelt Judy Fensson!

Örömmel értesítem, hogy lehetőséget kap arra, hogy mentális képzésben részesüljön. Előzetes vizsgálataink alapján PM-je (azaz Potenciális Mentális érzékelő képessége) magasan az alapelvárás szintje (160 pontérték) fölött van. A rendes értékelő vizsgára folyó hó 18-án kerül sor a Nukamishi Vizsgálati Osztály 17. termében. Az értékelő vizsga a mentális képzésre való bocsátás alapfeltétele.

Kérem, folyó hó 10. napja előtt jelezzen vissza, hogy kíván-e élni a felkínált lehetőséggel.

A közeli viszontlátás reményében tisztelettel,

Sf. Looman Rintiren

Vizsgálati Osztály

Judy zavarodottan eresztette le a papírlapot.

– Ez mi? – kérdezte összevont szemöldökkel.

– Megállapítást nyert, hogy megvan a lehetőséged arra, hogy mentálisan képezd magad, és…

– Mikor állapították ezt meg rólam? – vágott a férfi szavába roppant udvariatlanul.

Miinen-ra felállt az asztala mögül, és közelebb jött Judy székéhez.

– Valószínűleg akkor, amikor Armoin-ra irodájában várakoztál. Nem tartom lehetetlennek, hogy ő végezte a vizsgálatot is…

– Micsoda? Az a… az a férfi belenézett az agyamba? – ugrott fel Judy, és szíve a torkába ugrott. Azok az érzések abban a kihalt szobában… Tudta, tudta, hogy ott valami nem volt rendben, de azt sosem képzelte volna a niesiekről, hogy így becsapják, belenéznek, kiolvassák a titkait, aztán ráveszik, hogy spicliskedjen!

Mégiscsak Karynnak volt igaza. Pedig ő megpróbálta, komolyan megpróbálta, hogy bízik bennük, mert egyszerűen nem lehet úgy élni, hogy nem bízol senkiben, és ez lett a vége…

De belenéztek az agyába, és megismerték a legféltettebb érzéseit és vágyait. Egyszerre csak eszébe jutott mindaz, ami ott a szobában felmerült benne: a kívánságára, hogy elvigye az apja, dühére anyja iránt, és a félelemre, hogy egész életében egyedül fog maradni…

– Judy, nem erről van szó… – kezdte volna Miinen-ra, de Judy nem figyelt rá. A levelet az asztalra dobva sarkon fordult, és kirohant a szobából.

Olyan egyedül érezte magát, mint még soha. Az érzés hasonlított ahhoz, amikor anyja elhagyta. Becsapták, és még barátai sem voltak, akik vigasztalhatták volna, és amikor végre bekuporodott az ágyára és a takarót a fejére húzta, már sírni sem tudott, csak szuszogott bele az üres feketeségbe, és életében először tudta, hogy tényleg soha nem bízhat meg senkiben.

8. FEJEZET

Giin

A holovizionált vitaterem a speciális hatásoknak köszönhetően egy valódi terem érzetét keltette. Pedig csak a vita lesz valódi, a többi csupán színes fényekből épített díszlet. Akárcsak két hónappal ezelőtt, amikor Gibert ügyében hallgatta meg és döntött – felmentőleg – a Vezető Testület, melynek élén ismét Armoin Kiinnan, a Giin által egyik legtöbbre tartott mazdra állt.

Nem kis viszolygással gondolt vissza arra a beszélgetésre, ahol negyvenöt éves, kitűnő minősítésű safir létére úgy kérdőre vonták, mint egy taknyos kölyköt. Hibájának beismerése és a már előzőleg megtett nyilvános megkövetés azonban az ő oldalára billentette a mérleget, és végül a Vezető Tanács úgy döntött, hogy Giin csak szóbelileg marasztalható el, az esetet még munkájának következő értékelésébe sem számítják bele. Amikor ezen Gibert felháborodott, végül őt feddték meg.

A fordulat meglepő volt, de öröme nem tartott sokáig. A kiszakadtak kérdésében semmi előrelépés nem történt, sőt sokan nehezteltek rá a levél felhasználása miatt. A kérdés azonban hamarosan nagy visszhangot keltett a kaveni közösségekben, úgyhogy hamarosan ügyek és esetek száza zúdult rá. Egy idő után meglepődve vette észre, hogy a probléma még annál is súlyosabb, mint ahogy eddig feltételezte. A kezdetben három százalékosnak hitt kiszakadási arány bizonyos helyeken a húsz százalékot is elérte.

Más statisztikákat is látott, mégpedig az úgynevezett Kiszakadt Közösségekét, melyeket azok a kiszakadtak alapítottak, akik visszatértek volna, de mivel senki sem fogadta őket, megpróbálták maguktól pótolni azt a világot, amely elveszett számukra.

– Nyomorúság ez és vegetáció – mondta az egyik férfi, aki Jontan Freymenként mutatkozott be. – Mindössze úgy tíz százalékuk tud külsősként új életet kezdeni. Régebben jobb volt ez az arány, legalább a harmaduk vitte kint valamire. De az Ipsten-modell megjelenése után megváltozott a világ, túl sok a képesítetlen pályakezdő fiatal, s túl nagy a Kaven-ellenesség. A kiszakadtak legtöbbje pedig még gyerek. Nem tudja, mi vár rá, amikor eljön. Ami pedig várja, az a következő: nincs pénz, nincs munka, s ami a legrosszabb, nincs senki, akire számíthatnak.

– Maga úgy beszél, mintha külsős lenne – jegyezte meg Giin.

– Mert az is vagyok. Én már nem kaveninek születtem, bár mindkét szülőm az volt. Ők alapították meg itt, a CSU-1-en a Kiszakadt Közösségek helyi szervezetét.

– Nem próbálták meg felvenni a kapcsolatot a Vezető Testülettel?

– Dehogynem – mondta Freymen rezignáltan. – Nem is egyszer. Tökéletes ellenállásba ütköztünk.

Mindketten sóhajtottak.

– S ezek a közösségek hogyan élnek? – törte meg Giin a rövid csendet. – Családokban? Beszélnek nitanul? Megtartják a hagyományt?

– Természetesen nem nagycsaládokban, de amennyire lehet egymás mellett, és igyekeznek a közösségen belül házasodni. Mivel nem kaveni környezetben élnek, a nitant nem nagyon használják, bár ez közösségenként változó. Étkezési szokásaik többnyire a kavenieket követik, sőt, a csatlakozók egy része éppen emiatt csatlakozik: mert a niesi élelmiszer nagyon nehezen beszerezhető, és rettenetesen drága. Vallásilag igen változó a helyzet: vannak a Bokrához szigorúan ragaszkodó közösségek, de sokan csatlakoztak a katolikus egyház niesista irányzatához is, s van két közösségünk, amely a Különálló Egyház rendszerébe tagozódott bele. Sőt, nem tudom, tudja-e, de rengetegen mennek el a Bethelre…

– Niesista irányzat? – Giin, aki magát a külvilág dolgaiban járatosnak tartotta, hirtelen rádöbbent, hogy egy csomó dologról még csak nem is hallott.

– A dominikánus rend alapította nagyon-nagyon régen, vagy száz évvel azután, hogy a nem kaveni niesiek beolvadtak a külsősök közé, 3200 körül. A niesista irányzat a katolikus egyházon belül 3500-ig virágzott, s volt olyan száz év, amikor az akkori Vezető Testület engedélyt adott külsősöknek a Mazdariinen, a maguk vezetőképző egyetemén teológia tanulására.

– Gondolom az Enif gyarmatosítása vetett véget a jó kapcsolatnak – jegyezte meg szárazon Giin.

– Persze, az a mészárlás nem segített… – bólintott savanyúan Freymen. – Hiába volt mindkét fél hibás a helyzet előidézésében…

– S ön hogyan tud ennyi mindent ezekről a dolgokról? Bevallom őszintén, a tények egy része, amelyeket most elmondott, ismeretlen volt számomra, pedig magam is tanultam történelmet.

A férfi szélesen elmosolyodott.

– Pedig családon belül is megtalálhatta volna a megfelelő informátort. Egyik rokona, Tobbelt Raas, az űrkorszak széles körben elismert szaktekintélye, csakúgy, mint jómagam, bár én nem vagyok annyira híres…

– Tobbelt? De hát ő… – nem fejezte be a mondatot. Azt akarta mondani, hogy csak egy egyszerű történelemtanár, amikor eszébe villant, hogy Tobbelt a Shremeyán végezte a tanulmányait, ahová csak a legjobbakat veszik fel. Ez megrendítette. Láthatólag nem csak a külsős ügyekről volt kevés fogalma, de saját családjának tagjairól is, akikkel pedig két évtizedig egy fedél alatt élt. – És a niesista irányzatról honnan tud? – váltott inkább témát.

– Magam is oda tartozom. De én már csak olyan vagyok, mint a másodgenerációs többség: nitanul már nem beszélek folyékonyan, s a Bokrát is csak felületesen ismerem. – A férfi vállat vont. – Így megy itt az élet.

– És minek tartja magát? Külsősnek vagy kaveninek?

– Nehéz erre válaszolni. A kavenieknek külsős vagyok, a külsősöknek kaveni. Nem tartozom igazán sehová, de nem hiszem, hogy képes lennék megtanulni a maguk módján élni. A feleségem ugyanígy gondolja, sőt, ő kifejezetten azok közé tartozik, akik sokra vitték a külsős világban. A fiam, David, azonban a betérést fontolgatja: jelenleg a Muratán él, a legszigorúbb Bokra-követő közösségben. Nagyon tehetséges fiú… Hadtörténésznek készül, mint az anyja…

– Giin-ra?

Faasirjának a hangja zökkentette ki a gondolataiból. Giin egy utolsó pillantást vetett a vitatérre, majd megfordult.

– Igen, Ranka-ra?

– Hivatali hívása érkezett. Broden-ra keresi Eptanból.

Giin az órára nézett. Még két órája volt hátra a vitáig. Megcsóválta a fejét, és az ajtó felé indult.

– Ideges?

– Egy kicsit – vallotta meg őszintén. Fölösleges lett volna tagadnia: a lány minden bizonnyal megérezte a benne lévő feszültséget.

– Én nem tudnék így kiállni vitázni – vallotta meg Ranka. – Annyira lámpalázas lennék, hogy képtelen lennék megszólalni.

– Nem ez lesz az első ilyen szereplésem – mondta Giin, aztán belépett az irodájába, és becsukta maga mögött az ajtót. A készülékhez lépve holoadásra kapcsolt. – Igen, itt Giin.

– Remélem, nem zavarok – kezdte a köszöntések után Broden.

– Nem, hacsak nem valami elintézendő ügyről van szó. Arra négy óra múlva fogok csak ráérni.

– Tudom, tudom – bólintott Broden. – Én is nézni akarom a vitát, s nem venném a szívemre, hogyha miattam maradnál alul. De gondoltam, hogy kissé elterelem a figyelmedet egy-két meg nem erősített információval, amelyeket nemrég hallottam Hanchentől.

– Hallgatlak.

– Kezdeném a rossz hírrel. Lennen ügyében még mindig nincs előrelépés, viszont Hanchen, éppen a meg nem erősített információk alapján úgy gondolja, hogy talán a helyi Egyesült Ifjúság háza táján kellene körbenézni. Még mielőtt azonban lépne, szeretné, ha te is rákérdeznél erre a Kavenen belül.

– Mire gondolsz? A shremeyai ügyre? Azt nem nevezném éppen „meg nem erősített” információnak. Hetek óta ettől zeng a sajtó.

– Hanchen kíváncsi lenne Armoin-ra véleményére az ügyben. Meg némi háttér-információra az ottani EI működési módszereiről. Például arról, hogy hogyan szerezték meg azt a gyógyszert. Az egész mozgalom jóval szervezettebb, mint amilyennek kinéz.

– Ma este Armoin lesz a vitavezető. A közvetítés után beszélek vele.

– Kitűnő. A másik hír ennél sokkal nyugtalanítóbb: a CSU-ban egyre erőteljesebb az EI Kaven-ellenes fellépése. Rendkívül jól szervezettek, s a külsős hatóságok nem tudják rájuk bizonyítani, hogy ők lennének a sorozatos szabotázsakciók és a Lennenéhez hasonló „balesetek” mögött. Hanchen egy ottani ismerősétől hallotta, hogy a külsős Biztonsági Szolgálat is rájuk gyanakszik, de annyira ügyesek, hogy a huszonvalahány esetből csak kettőt sikerült rájuk bizonyítani, de azt sem magára a szervezetre, hanem csak egyes tagjaira. A dokumentumot, amit Hanchen adott, átküldtem már.

– Ugye nem azt akarod ezzel sugalmazni, hogy mi vagyunk az elsődleges célpontjuk? – kérdezte Giin hirtelen támadt idegességgel.

– Nem én sugalmazom, hanem Hanchen.

– Nem tudod, hová kerültek végül Lennen holmijai? Ha jól emlékszem, volt az anyagai között egy dosszié EI-s feljegyzésekkel.

– Mi volt benne? – kérdezte Broden izgatottan, és kipirult az arca.

– Ugyan, hol volt nekem időm belenézni? Örültem, ha a legfontosabb hivatali ügyeket intézni tudtam – hűtötte le Giin a giide lelkesedését. – De most szívesen belenéznék.

– A hivatalos dokumentumok nagy része Shoonhoz került, amikor Lennen körzetét átadtuk neki. Ha nem nála van, akkor Lennen rokonait kell megkérdeznünk, akik elvitték a holmijait. Remélhetőleg nem dobták még ki. Azonnal utánajárok.

Giin ismét az órára nézett.

– Nincs még ahhoz túl korán nálatok?

– Nem hiszem, hogy bárki is aludna. Meg akarnak nézni téged – akár neked szurkolnak, akár ellened, mégiscsak te vagy ennek a körzetnek a safirja, a mi safirunk.

Giin megcsóválta a fejét, és arra gondolt, hogy vajon hány olyan ember lesz a saját körzetében, aki vitapartnere, Venn cirkalmas, de hatásos közhelyeinek végighallgatása után neki ad majd igazat. Vajon néhány üres frázis képes lesz-e aláásni a bizalmat, képes lesz-e lerombolni mindazt, amit eddigi életében elért?

***

– Jó reggelt! – köszönt mosolyogva Meron Siaxen, Teilliennuwa kormányzó titkára, amikor Giin kitárta az ajtót. Giin teljesen elfeledkezett arról, hogy a fiatal férfi aznapra bejelentkezett hozzá.

A fiatalember a kissé álmos fogadtatástól annyira zavarba jött, hogy – bár egy másik kontinensről utazott ide – szabadkozni kezdett, s felajánlotta, hogy inkább visszajön egy alkalmasabb időpontban. Giin azonban nem hagyta elmenni. Betessékelte a konyhába, s felajánlotta, hogy feltesz egy kávét.

– Nem gondoltam, hogy maga iszik kávét – jegyezte meg Meron, amikor Giin, immár fogadóképes állapotban, újra megjelent.

– Nem is én iszom. A gyakornokom földi származású, s ott a kávé a Kavenen belül is kedvelt ital.

– Földi? – csillantak meg a barna szemek. – Én is az vagyok, s éppen hazakészülök. A szüleim férjhez adták a húgomat, s kértek, hogy jelenjek meg az esküvőn.

– Férjhez adták? Mármint olyan értelemben, hogy házasságot rendeztek neki?

– Igen, igen – bólogatott Siaxen. – Mint maguknál. – Giin csodálkozó arckifejezése láttán mosolyogva tette hozzá: – A megrendezett házasság nem niesi találmány, Mr. Raas. Vagy esetleg szólítsam Giin-rának?

– Mindegy – legyintett Giin. – Akkor is furcsa, hogy éppen a Földön… Ranka, a jelöltem elbeszéléséből azt gondoltam, hogy ott még a szokásosnál is liberálisabbak az emberek.

– Azok is, de természetesen nem mindenki. Az én családom vallásos bráhmánista, s mivel szikhek vagyunk, tehát a régi India legmagasabb kasztjába tartozunk, apám nem engedte, hogy a húgom csak úgy, bárkihez hozzámenjen. – Mélyet sóhajtott. – Éppen ez volt az oka annak, hogy eljöttem otthonról. Apám mindent és mindenkit lenéz, magánál alacsonyabb rendűnek tart, holott egész életében… – a fiatalember hirtelen félbeszakította a keserűnek induló monológot, s legyintett.

– S hogyhogy most hazainvitálják? Azt hinné az ember, hogy a távozása után nem akarnak újra találkozni magával.

– Mit szólna, ha azt mondanám, hogy látták a vitát, s az győzte meg őket?

Giin egy pillanatig megszólalni sem tudott.

– Érdekes – mondta végül. – Az nem róluk szólt.

– Dehogynem, dehogynem…! – bólogatott élénken Siaxen. – A kiszakadtakat vissza kell fogadni, erről volt szó, nem? Anyám hatalmas cirkuszt rendezett, hogy még maguk is, a Kavenen belül belátják, hogy ez a helyes magatartás, s apám meg nem képes erre… Nos, így történt, hogy most hazamehetek.

Giin érzékelte a fiú szavai mögött az őszinteséget és az örömet, s ez őt is melegséggel töltötte el. Talán mégsem volt minden hiába.

– Örülök, ha segítettem.

– Köszönöm – mondta a fiatalember hálásan. – Már hat éve nem láttam édesanyámat. Nagyon hiányozott, ő is, meg a húgom is. És persze apám is… – tette hozzá egy gondolattal később. – Gondolom, a maguk közösségein belül is nagy hatása lett a vitának.

– Hát hatása az lett – jegyezte meg Giin gúnyosan, és legyintett.

– Úgy hallottam, azt tervezte, hogy elutazik – váltott témát tapintatosan Siaxen. Giin hálás volt a figyelmességért.

– Az unokaöcsém három hét múlva lesz nagykorú. S mivel ő a család elsőszülöttje, ez kiemelt alkalom a család életében, ahol illik ott lennem. Kivettem néhány hét szabadságot is, hogy az otthoni pihenést kicsit megnyújtsam. – Belekortyolt a kofenjébe, majd úgy döntött, a tárgyra tér. – De gondolom, nem azért akart találkozni, hogy az otthoni dolgokról társalogjunk.

– Valóban nem – felelte Siaxen hirtelen elkomorodva. – Nem tudom, emlékszik-e arra a hónapokkal ezelőtti beszélgetésünkre a kormányzói hivatalban?

– Gondolom, az ebéd alatt elhangzottakra céloz.

– Pontosan. Martynra, illetve arra, hogy a CSU-i niesi közösség őt támogatja.

– Ha arra a nyilatkozatra céloz… – kezdte Giin, de Meron félbeszakította.

– Nem, nem. Ez most sokkal rosszabb. Úgy néz ki, hogy valamiféle félig-meddig titkos kiegyezés történt a színfalak mögött, melynek értelmében a niesiek támogatják Martynt a nyolc hónap múlva esedékes elnökválasztáson, s cserébe ő szavatolja azt, hogy hivatalba lépve leszámol az Egyesült Ifjúsággal, amely folyamatos terrorakcióival rettegésben tartja a niesi lakosságot.

– Ennek így nincs értelme. Nincsenek tények, nincsenek garanciák. Ajánlanak valamit, de lehet, hogy semmit sem kapnak cserébe… Mennyire biztos az információ?

– Teljesen. Azt tervezik, hogy néhány héten belül nyilvánosságra is hozzák – legalábbis a niesi részt. Martyn ígéretét azonban titokban tartják, nehogy elveszítse az esetleges ifjúsági szavazatokat.

– De hát… – Giin meglepődött. – Ez őrültség! Egy ilyen paktum… ha tényleg létezik…

– Pontosan – bólogatott felindultan Meron. – Úgy néz ki, támogatásukról biztosítják Martynt a semmiért, vagy éppen… – a fiatalember elharapta a szót.

– Vagy éppen…? – nézett rá Giin várakozóan.

Meron egy pillanatra ökölbe szorította a kezét.

– Meggyőződésem, hogy az Egyesült Ifjúság mögött is Martyn áll, és most az ő felhasználásukkal igyekszik a niesieket is maga mellé állítani.

– Ugyan miért tenné?

– Mert niesi szavazatokra van szüksége a választások megnyeréséhez. A konzervatív párt a CSU-n még mindig nagyon erős, és az Egyesült Ifjúság antikonzervatív retorikája miatt olyanok is támogatják, akik félnek a fiataloktól.

– S mire alapozza azt az állítást, hogy Martyn áll az Egyesült Ifjúság működésének hátterében?

Siaxen elhúzta a száját, és vállat vont.

– Nagyon egyszerű. Az EI mindenhol támadja a niesieket, és ezt előbb-utóbb rendre rájuk bizonyítják, kivéve a CSU-n. Az az egyetlen állam, ahol mint szervezet egyszer sem bukott le, és a negyvenegy esetből csak kettőben sikerült EI tagokra a bűnösséget rábizonyítani.

– Én huszonhét esetről tudtam – vetette ellen Giin.

– Ez is azt mutatja, mennyire jól működik ez a taktika. Valaki föntről támogatja őket, s a megérzésem azt súgja, ez csak Martyn lehet.

– De hát mi célból tenne ilyet?

– Mi más szolgálná egy világuralomra törekvő politikus célját jobban, mint egy már működő, s csaknem mindenütt jelen lévő szervezet?

– Az EI azért mégiscsak gyerekekből áll…

– …akik képesek nagy értékű gyógyszereket ellopni, terrorakciókat végrehajtani, s embereket ölni, ha éppen az szolgálja legjobban a céljaikat.

Giin sokáig nem szólt semmit, csak a fiatalember érveit mérlegelte magában. És minél többet gondolkodott rajta, s próbálta összerakni az ismert tényeket, annál inkább igazolva látta Meron Siaxen tézisét. Még a nevek is: Martyn, az unionista párt vezetője, ugyan mi más lenne a párt ifjúsági szervezetének a jelzője, mint „Egyesült”? S az EI Kaven-ellenes szólamai is ismerősek voltak az unionista párt régebbi megnyilatkozásaiból, a politikus beszédei csak az utóbbi években lettek visszafogottabbak.

Viszont volt valami, ami csak nem akart beleilleni ebbe az egyszerű és világos képletbe: az általános rossz szervezettség. Az alfai biztonsági miniszter, Chei-li szerint az EI a lehető legrosszabbul megszervezett ifjúsági szervezet. Nem éppen ideális, ha valakinek céljai is vannak vele…

– Ha egyszer Martyn hatalomra jut, nem fog többé lemondani róla – mondta mintegy magának Siaxen. – Rettenetes becsvágy dolgozik benne, és még valami más…

– Gyűlölet… – felelte csendesen Giin. – Mint annyi alulról jött embernél. Gyűlölik a világot, amely fiatalkorukat megnyomorította.

Szemük egyetértően villant össze.

– Ki tudja, ez a gyűlölet mikor talál magának valami kézzelfoghatóbb célpontot – tette hozzá Siaxen.

***

Az Alfa legnagyobb űrkikötője, a nisatai olyan hatalmas volt, hogy kupolájának teteje alig volt kivezető. A mennyezet alatt járművek lebegtek óvatosan navigálva, amíg leszállhattak a számukra kijelölt peron mellé, hogy utasaikat felvegyék. A levegőt betöltötte az állott ember– és gépolajszag, fülsiketítő volt a zaj.

Giin a G9 peron felé igyekezett, ahová, ha minden igaz, anyja tizenöt perc múlva érkezni fog, s a csomagjai is ott lesznek. Némi bizonytalanság mocorgott ugyan benne: a gigantikus félgömb által határolt csarnok zsúfolásig tömve volt emberekkel, csomagokkal és járművekkel, s kisebb csodának érezte, ha ebben a zajos kavarodásban minden egy helyen lesz az indulás idejére. Azért szorgalmasan tört előre a sokszor egymásnak nyomuló testek között, viszolyogva az állandó és intenzív fizikai közelségtől.

Bánni kezdte, hogy végül a külsős űrközlekedést választotta, bár az is igaz, hogy a szűk kabinok, tömött űrhajók és magányos étkezések végül is beváltották a hozzájuk fűzött reményt: senki nem ismerte fel. Itt nem voltak kísérők és várakozók, csak indulók és érkezők. A naprendszer két tranzitállomásáról kétóránként indultak hatalmas, több ezer személyes utasszállító gépek a bolygó körüli pályákon keringő dokkokhoz, ahol sztratoszféra-repülőkre szállították át az utasokat, amelyek aztán a bolygó valamelyik űrrepülőterén landoltak – a többségük itt.

A G9 peronon sem ő volt az egyedüli várakozó, bár a zsúfoltság itt már jóval kisebb volt.

Feltekintett a leszállásra várakozó járművekre, amelyek nagy része kaveni gyártmány volt, mégpedig a családi gyáré. Látott néhány példányt a legújabb szériából is, amelyre nagyapja, Rengi, olyan büszke volt. Ezek a járművek, amelyeket a CSU-1-i Unken céggel közösen fejlesztettek ki, képesek ugyanarra, amire a sztratoszféra-repülők: az orbitális dokkok elérésére. Ehhez azonban rengeteg egyéb változtatás is szükséges: közlekedési szabályoké, központoké, navigációs programoké, dokkoké, így a hatósági engedély még váratott magára. Ennek ellenére már most is sokan vásároltak belőle, mert jól hangzott, hogy ők „űrhajónak is használható” járművel rendelkeznek.

Anyja, Malin a család egyik régebbi járművével érkezett, egy kicsi, négyszemélyes, de nagyon gyors géppel, amelybe Giin, amilyen gyorsan csak tudta, betolta a csomagjait, majd beszállt, hogy a zsúfolt csarnokot mielőbb maguk mögött hagyhassák.

Anyja csak bólintott felé, ahogy félautomatikával lassan kinavigált a csarnokból az egyik alagúton keresztül, csak odakint adta vissza a teljes automatikának a vezérlést.

– A zsúfoltságra való tekintettel nem lehetett automata irányításra kapcsolni – magyarázta, majd Giin felé fordult, és amennyire az ülés engedte, magához ölelte. – Nagyon vártalak már, fiam.

Anyja hajának mézillata volt, s a könnyű szálak csiklandozták Giin orrát, éppen úgy, mint kiskorában, amikor anyja felvette, és magához szorította.

– Nagyon büszke vagyok rád – mondta Malin, s mielőtt eleresztette volna, közelről megvizsgálta fia arcát, számba véve az új ráncokat, s a halántéknál kiütköző első ősz hajszálakat.

Most, hogy Giin végre elereszthette magát és érzékelhetett, ami odabent a tömegben nem volt ajánlatos, átadta magát az anyjából áradó teljes szeretetnek és elfogadásnak: itt végre nem kellett Giin-rának, a körzetvezető mazdrának lennie, a képzett mentalistának, a felkészült vitapartnernek, a hozzáértő politikusnak; lehetett, aki volt, nem kellett bizonyítania semmit, hogy anyja elfogadja, vagy hogy vele egyetértsen.

– Tévedés volt felvállalni azt a nyilvános vitát – sóhajtotta végül.

– Mindenben igazad volt.

– De feleslegesen tettem kockára a körzetem békéjét.

– Feleslegesen? – Malin megrázta a fejét. – Egy percig se hidd. Csak éppen nem kiabálnak olyan hangosan, mint például Venn… Amikor pedig nem is értik, miről beszélsz.

– Ő nagyon is értette, amit mondok, anya. Szándékosan magyarázott félre.

– Mindegy – legyintett Malin. – Sokkal több a támogatód, mint gondolnád. Az elmúlt hetekben sokan gratuláltak nekem és apádnak, hogy milyen kitűnő fiút neveltünk. – Büszkén elmosolyodott, de a mosoly hamar eltűnt az arcáról. – Bár Shaayinn rettenetesen dühös rád. Még azt is felvetette a családi tanácson, hogy a blatkin tagadjon ki téged.

Öccse régi nevének említésére Giin elhúzta a száját.

– Tudom, Rengi papa már mesélte, hogy Seenia néni akkora jelenetet rendezett, hogy utána Yaan meg sem mert szólalni, és még Elvir is ellene szavazott.

– Nem szép dolog a káröröm, Giin – intette le Malin, mintha még mindig az a valamikori rosszcsont kiskölyök lenne. – S különben is… a végén Raana meg a két fiú itta meg a levét a családi feszültségnek… bár az utóbbi hónapokban Raana többet van a kórházban, mint otthon…

– Hogy van Jamina?

– Nem jól. Az orvosok Maaren-szindrómát állapítottak meg nála…

Giinben egy pillanatra bennakadt a levegő. A Maaren-szindróma az autoimmun betegségek közé tartozott, és gyógyíthatatlan volt. Ez a tipikus kaveni betegség kizárólag a gyerekek közül szedte áldozatait.

– Mit mondanak, mennyi ideje van még hátra? – kérdezte csendesen.

– Rendszeres kezelés mellett legfeljebb két év. Raana szerint még kevesebb. Giin – Malin komolyan nézett a fiára –, tudom, hogy Yaannal nem jöttök ki egymással. De kérlek, ne vedd fel a kesztyűt! Yaan biztosan neked fog ugrani valamivel, mert most rengeteg benne a keserűség. Raana nagyon haragszik rá amiatt, ahogy a fiukkal, Yaannal bánik, a lánya haldoklik, és a házasságukat tönkretette ez a két konfliktus. A cégnél pedig semmibe veszik…

– …amit jórészt magának köszönhet – Giin nem állhatta meg, hogy ezt ne dünnyögje közbe.

– Ez így van, én mégis arra kérlek, hogy legyél vele elnéző.

– Nézd, anya, Yaan végül is csak azt eszi, amit főzött…

– Akkor is. Legyél te a bölcsebb.

– Ha a családi tanács előtt nekem ugrik, azt nem fogom szó nélkül tűrni.

– Nem is arra kérlek. Csak arra, hogy vedd figyelembe, hogy ő is nagyon sok terhet cipel. S kettőtök közül mégiscsak te vagy a mazdra…

Giint ez a mondat, bármennyire is szerette anyját, egy pillanat alatt feldühítette.

– Jellemző, hogy ezt mindig akkor rántjátok elő, amikor valamire rá akartok venni! Ha valóban én vagyok a mazdra, akkor ti, és ebbe Yaant is beleértem, tisztelettel tartoztok nekem.

– Giin, kérlek… – anyja hangjában annyi kérlelés volt, hogy Giin megadta magát.

– Jó, rendben… De nem szívesen…

***

A következő napokban többször kellett figyelmeztetnie magát ígéretére, Yaan ugyanis, ahol csak lehetett, megpróbált belekötni. Ez aztán úgy zárult le, hogy Giin egyik nap, amikor tudta, hogy Yaannak van félóra szabadideje, bement hozzá az irodába, és hideg, de udvarias hangon megkérte, hogy tartózkodjon a további inzultusoktól, s próbálják meg elkerülni egymást, amennyire csak lehetséges.

Yaan, aki nem volt hozzászokva ahhoz, hogy egyenesen beszéljenek vele, végül megígérte, hogy Giin itt-tartózkodásának idejére fegyverszünetet köt.

Ifjabbik Yaannal Giin egyszer tudott csak szót váltani, pedig szerette volna megkérdezni, hogy érez, mit gondol az előtte álló események felől. De a fiú szinte menekült előle, s érzelmei ingerültségről és félelemről árulkodtak, valahányszor Giin a közelébe jutott. Yaan viselkedése egyébként is megváltozott: a kinézetére olyan sokat adó, lányos, hosszú hajú fiúból egy dacos, befelé forduló, kopaszra nyírt, kemény arcú fiatalember lett, aki egykedvűen hordta gyerekszabású ruháit, sokszor öv nélkül, ami igazolta Malin szavait.

Ronen is rengeteget panaszkodott rá a holobeszélgetések alkalmával, hogy megváltozott, és hogy nem áll többé szóba velük. Tobbelt magyarázata aztán sok mindenre fényt derített. Neki Yaan elmondta: csak arra vár, hogy négy hónap múlva megkezdődjön az egyetem, és végre elmehessen itthonról.

Amikor Giin az eljegyzés és a hét év haladék témáját őszinte együttérzéssel megpendítette, az összes reakció, amit Yaantól kapott, egy vállrándítás volt.

– Életet adtak, de jövőt nem – mondta kissé rejtélyesen és nagyon keserűen, s körülbelül itt be is fejeződött a beszélgetésük.

Giin figyelmét egyébként is lekötötték a Rengi papával folytatott beszélgetések. Rengi papa további adalékokkal szolgált Giinnek a CSU-i Kaven magatartásának magyarázatához.

– Fél év múlva lesznek a CSU-n a választások. Az ottani Kaven teljesen Martyn politikai nézeteit, és ami ennél is rosszabb, Martyn pártját támogatja. Azt hiszik, az egyesítés jól fog jönni az egész Kaven számára. Nem veszik észre, hogy ezzel a döntéssel a CSU-n kívül, de azon belül is jó pár újabb ellenséget szereznek a Kavennek, hogy Martyn veresége esetén még nagyobb lesz a Kaven-ellenesség, s nem csak a CSU-n, győzelme esetén viszont egy politikai párt függelékévé válhatnak…

– Te honnan tudsz minderről?

– Norin Falktól, az Unken cég vezetőjétől. Yaan temetése után meglátogattam őket a Primuson. Több mint egy hónapig voltam ott az új ötvözet meg az új jármű-generáció miatt… Na, de most nem ez a lényeg. Szóval Norin mesélt annak az ifjúsági csapatnak a terrorakcióiról. Volt olyan is, amelyet kaveni területen hajtottak végre. S ahogy Norin mondta, Martyn ígéreteinek hatására a legtöbben gondolkodás nélkül hajlanak az egyezségkötésre.

– Egy politikus ismerősöm azt gyanítja, hogy az Egyesült Ifjúság Martyn unionista pártjának az ifjúsági szervezete.

– Ez sem lenne meglepő… – mondta Rengi elgondolkodva. – Sőt, nagyon is illik abba a képbe, amit Martynról megtudtam. Bár nem annyira ifjúsági szervezet az, mint inkább a piszkos munkák elvégzője.

Giin az ablakhoz sétált, és kinézett. Rengi papáék nappalijának ablaka a ház mögötti nagy, üres gyepre nyílott, mely egészen egy patakig futott. Azon túl erdővel borított emelkedő kezdődött.

Rengi unokája mellé állt, és témát váltott.

– Az öcséd teljesen megbolondult. Úgy megvadította azt a szegény fiút…

– Yaanra gondolsz?

Az idős férfi bólintott.

– Te nem ismerted őt. Kisfiú volt még, amikor itt dolgoztál az Alfán. Mindig jó gyerek volt, és problémamentes kamasz, kicsit bizonytalan, de nagyon kedves. S addig nem is volt baj, amíg iskolába járt. A munkahelyen azonban teljesen elvadult. Most már senkivel sem áll szóba a családból…

– Tudom, Tobbelt említette – szúrta közbe Giin, akit szíven ütöttek nagyapja szavai. Ő mindig egy elkényeztetett kölöknek gondolta a legifjabb Yaant, és soha nem fordított különösebb figyelmet rá. Többre tartotta Ronent, aki nyíltabb volt, élénk eszű, vidám.

– Sokszor rád emlékeztet – fűzte tovább az öreg a szót. – Bár neked mindig több önbizalmad volt, meg több elképzelésed is arról, hogy mit akarsz kezdeni az életeddel. Azt hiszem, bizonytalansága nagyrészt apja állandó terrorjának köszönhető. De akár mi legyek, ha hozzád hasonlóan nem tartogat valami meglepetést az ünnepségre!

***

Az ebédlő minden ajtaja tárva-nyitva volt: a családtagok a ház különböző részeiről lassan szivárogtak be az óriási helyiségbe. Giin a kerti ajtó felől érkezett, ahol a lakása volt, az ebédlő és a nemrég elhunyt Yaan dédpapa lakása között.

Tobbelt, aki mellett a helye volt, már az asztalnál ült. Giin üdvözölte Riont, végighallgatott néhány mondatot az Alfai Nagybajnokságról, amelyet Rion természetesen ismét megnyert, majd Tobbelthez fordult, akivel eddig csupán néhány mondatot tudott váltani.

Megemlítette Freymennel folytatott beszélgetését, s hogy az milyen elismeréssel szólt történészi tudásáról, s rögtön fel is tett neki néhány kérdést az űrkorszakról. Tobbelt türelmesen válaszolgatott a kérdésekre, de elég hamar a kiszakadtakra terelődött a szó. A beszélgetéshez rövidesen Rion is csatlakozott, s egy idő után Giin meglepődve vette észre, hogy életében először valóban beszélget a világ dolgai fölött legtöbbször nagyvonalúan átsikló matematikussal, aki álláspontját nem csupán megérti, de erősen támogatja is.

– Ha Shonda vissza akarna jönni, és őszintén bocsánatot kérne, én is visszafogadnám – jelentette ki Rion határozottan.

A család kiszakadtjának említésére hirtelen csend lett az ebédlőben, és mindenki rájuk nézett. Giin megkönnyebbülten nyugtázta, hogy testvére még nem érkezett meg.

– Én nem azok érdekében küzdök, akik úgy mentek el, mint ő – mondta Giin. – Nem mindenki szegi meg a törvényt, amikor elmegy. Nem mindenki lopja meg a családot, és vezeti félre őket szándékosan… – nem folytatta. Innemaar megérkezése félbeszakította a beszélgetést.

Giin nem kedvelte a helyi mazdrát. Unalmas alaknak tartotta, aki megtette, amit kértek tőle, majd odébbállt, mindig ugyanazzal az egykedvű arccal, és bármiféle emelkedett érzés nélkül. Ráadásul Giin irigységet, sőt egyfajta csendes megvetést is kiérzett belőle, tudta, hogy Innemaar azt gondolja róla, pusztán származása juttatta jelenlegi helyzetébe.

Innemaar megállt az asztal végénél, és végignézett a családon. Ekkorra már a két Yaan, apa és fia is megérkeztek, és a giide két oldalára álltak. A családtagok, köztük Giin, felálltak, és kis meghajlással köszöntötték a mazdrát. Giin eljátszott a gondolattal, hogy ülve marad. Innemaar gőgje minden eddigit megelőző szintre emelkedett: eddig legalább egy kis biccentéssel előre üdvözölte a jelenlévő safirt, most azonban úgy tett, mintha ő lenne a legmagasabb rangú mazdra a helyiségben.

Amikor helyet foglaltak, Tobbelt kérdő tekintetet vetett rá, sőt, Giin még Ronen értetlen pillantását is elcsípte az asztal vége felől. Giin alig láthatóan vállat vont, jelezve ezzel, hogy az ügy le van zárva, nem érdemes foglalkozni vele. Tobbelt bólintott, és hátradőlt székén, de Ronen szemöldökét ráncolva jelezte, hogy az eljárást változatlanul illetlennek tartja, bármit is szól an Giin az egészhez.

Elkezdődött az ünnepség. Innemaar a bevezető üdvözléseket citálta a Szertartáskönyvből. Miközben lassan, kimérten olvasott, Giin az ünnepeltet figyelte. Yaan körül csak úgy vibrált a levegő; feszültsége olyan ember számára is nyilvánvaló lehetett, aki soha nem tanult érzékelést. A feszültség mögött azonban Giin mást is érzékelt: diadalérzetet, izgalmat és –megvetést, haragot.

Ez az érzelemelegy meglepte. Elméjéből, amennyire csak tudta, kiszorította a többiek érzelmeit, és szemét az asztalra szegezve csak Yaan jeleire koncentrált.

Feszültség… Erős feszültség, melyet félelem szőtt át meg át, és valamennyi bizonytalanság. Yaan erőnek erejével szorított le minden olyan érzést és gondolatot, amely elbátortalaníthatta volna: itt Giin az elmúlt évek mentális képzését érezte rajta, és összeszorult a mellkasa. El fogják veszíteni Yaant, ezt ebben a pillanatban biztosan tudta. A gondolat megrendítette, s felemelte tekintetét, hogy megnézze magának a fiút.

Most nem azt a nyafogós, elkényeztetett kölyköt látta maga előtt, akit eddig. Most egy elvárásokkal agyonterhelt fiút látott, akire környezete túl sok mindent pakolt, akiben alig-alig látták őt magát, sokkal inkább Yaan Raast, az örököst, az elsőszülöttet, a hagyományok folytatóját, a legősibb és legnemesebb alfai család leendő fejét… Giin érezte, ahogy elvörösödik szégyenében. Neki igazán kellett volna tudnia, mit jelent és mivel jár az elsőszülöttség. Neki igazán kellett volna értenie, mi játszódott le Yaanban az elmúlt években. Talán segíthetett volna… De ő azt a talán legutolsó alkalmat is elszalasztotta, sőt egyenesen ellenkezőjére fordította néhány hónapja, az előcsarnokban.

Valamit Innemaar is érzékelhetett, mert aggodalmas arccal pillantott Yaanról Giinre és vissza, dülledt hüllőszemei csak úgy cikáztak, miközben tovább darálta az előírt szöveget:

– Most pedig, még az áldás előtt feladjuk rád a felnőttek öltözetét, mellyel a kaveni közösség teljes jogú tagjának nyilvánítunk, s apád, mint e család feje átnyújtja neked ennek a háznak a kulcsait, melynek valamikor feje és birtokosa leszel. – Ezzel Innemaar karjára terítette a már előkészített díszes köntöst, és a fiúhoz lépett. Mintha valamit a fiú övébe is csúsztatott volna, de a következő pillanatban Giin meggyőzte magát arról, hogy csak a szeme káprázott. Saját életének ugyanez a pillanata jutott eszébe, amikor a helyi mazdra őrá terítette ugyanígy élete első, éppen ezért legszebb, és csak nagy ünnepeken használt öltözékét. Emlékezett a büszkeségre, de az örömre is, hogy végre maga hozhatja meg saját életét érintő döntéseit, s akkor, huszonhét vagy huszonnyolc évvel ezelőtt, visszautasította a kulcsok átvételét, udvariasan, de határozottan, s bejelentette, hogy szövetségi pályára lép. Ez nem lepett meg igazán senkit, mindenki sejtette, hogy így lesz, mindössze dédapja arcán cikázott át némi fájdalom, ahogy visszavette a kulcsokat, amelyeket direkt neki készítettek, és csendesen, szinte könyörögve súgta oda neki, hogy van még két éve, amíg az öccse nagykorú nem lesz, addig még meggondolhatja magát…

Ekkor azonban Yaan hátralépett.

– Nem! – kiáltotta, és az előcsarnokhoz vezető ajtó felé indult. – Nem fogadom el a felkínált öltözéket, és nem kellenek a kulcsok. Nem óhajtok ennek a családnak a tagja lenni! Elegem volt a buta és értelmetlen ceremóniákból és hagyományokból, elegem abból, hogy börtönbe zártok, hogy elveszitek tőlem a lehetőséget, hogy magam dönthessek az életemről! Elmegyek, és soha nem jövök vissza! És remélem – folytatta Yaan szemét az asztal végén ülő gyerekekre villantva –, hogy nem én leszek az egyedüli, aki végre megelégeli ezt az álszent és végtelenül ostoba életmódot, és az egész Kavenből néhány évtized múlva nem marad más, mint néhány öreg, aki sötét romok között babrál…

– Elég legyen! – állt fel Giin, amikor látta, hogy a többieket a meglepetés megbénította. Szava halk volt, de határozott, s belefojtotta a szót a fiúba. De csak egy pillanatig.

– Te pedig nekem nem parancsolsz! – kiáltotta Yaan. – És ez sem – intett fejével az elsápadó Innemaar felé. – Egyikőtök sem! – kiáltott a még mindig sokkos családtagokra. – Én szabad vagyok! És oda megyek, ahová akarok, és egyikőtök sem állíthat meg! – Azzal sarkon fordult, hogy kisiessen a teremből.

– Állj meg! – szólt rá Giin.

– Te nekem nem parancsolsz! – kiáltott vissza a fiú anélkül, hogy megfordult volna. Még mielőtt azonban a kilincsre tette volna a kezét, Giin még egyszer utána szólt:

– Azt mondtam, állj meg!

Yaan megtorpant, de nem fordult vissza.

– Nem hallottad, mit mondtam? – sziszegte Yaan, de Giin akkor már mellette állt.

A család döbbent csendben figyelte az eseményeket.

Yaan szeme tágra nyílt a félelemtől, de nem bírt megmozdulni: tehetetlenül ácsorgott az ajtó előtt, keze a kilincs felé kinyújtva.

– Nem parancsolhatsz nekem! – suttogta még egyszer.

Giin összehúzott szemekkel nézett a fiúra.

– Nem? – a levegőben megállt kéz felé intett. – Akkor ez micsoda?

– Engedj el! – vicsorgott Yaan.

– Addig nem mész ki ebből a teremből, fiatalember, amíg bocsánatot nem kértél. – A fiúhoz lépett, és az övébe nyúlt. Egy kártya akadt a kezébe: egy szövetségi járműé.

– Innemaar-ra! – fordult a helyi mazdra felé, és mivel nem akarta, hogy a család lássa, mi játszódik le kettejük között, magához intette a férfit. A család, amely lassan kezdett volna magához térni a Yaan okozta döbbenetből, ismét megmerevedett.

Természetesen tudták, hogy Giin safir. De ezt tapasztalni eddig egyiküknek sem volt lehetősége. Most viszont láthatták: Yaan még mindig mozdulni képtelenül állt az ajtó előtt, giidéjük pedig Giin előtt állt lehajtott fejjel, látható engedelmességgel és alázattal.

– Ye, safir-ra – hajtotta meg a fejét Innemaar.

– Ronen elkíséri a lakrészembe. Ott megvár. Azonnal megyek. Addig is adja ide az övét! – Szavai visszhangot vert a csöndben. Ronen bizonytalanul állt fel, de Giin biztató biccentésére meggyorsította lépteit. Mire Innemaar lecsatolta az övét, a fiú már ott topogott kényelmetlenül az egész család előtt.

Giin magára csatolta az elvett övet, majd a giide és unokaöccse távozása után újra Yaanra nézett.

– Kérj bocsánatot, és elengedlek – mondta, melegebben, mint ahogyan az előbb a férfival beszélt. Tónusa nem maradt észrevétlen a fiú számára, mégsem engedett.

– Nincs miért bocsánatot kérnem – válaszolta dühösen.

– Megbántottad őket. A világ, amelybe igyekszel arról híres, hogy toleráns. Nem mehetsz el úgy, hogy ezt a világot megveted, és nem tekinted egyenlőnek azzal.

– Sosem fogom egyenlőnek tekinteni – suttogta a fiú gyűlölettel.

– Amíg kaveni területen vagy, a kaveni törvények rád is vonatkoznak. Kérj bocsánatot!

– Vagy?

Egyikük sem mozdult. Végül Giin szólalt meg, az eddiginél jóval csöndesebben.

– Kérj bocsánatot és elengedlek. – Nem parancsolt, csak kért.

Giin érezte, hogy a fiú habozik, s neki is egyre nehezebb volt mozdulatlanul tartani. Az ilyesfajta mentális trükkök rövid távon jól működtek, de roppant fárasztóak voltak. Mégsem engedhette el úgy, hogy az egész családot megsértette, és összejátszott a helyi giidével. Amíg Yaan kaveni területen tartózkodott, rá is vonatkoztak a kaveni törvények, akár tetszett neki, akár nem. Úgy látszik, ez végre eljutott a fiú tudatáig is, mert megadta magát.

– Engedj el – morogta továbbra is gyűlölettel. – Megteszem, csak engedj végre el!

Ahogy engedett, a fiú térdei megbicsaklottak. Giin a hóna alá nyúlt és elkapta, mielőtt összeesett volna.

– Mindjárt jobb lesz – suttogta Yaan fülébe. – Utána bejössz hozzám. Beszélünk, aztán elmehetsz.

Jóllehet a gyűlölet semmivel sem csökkent Yaanban, a fiú bólintott. Amikor végre szilárdan állt a lábán, Giin elengedte. Yaan kihúzta magát és az asztalfőre lépett.

– Bocsánatot kérek viselkedésemért. Durván és sértőn fejeztem ki magam. Ez hiba volt. Véleményem azonban mit sem változott. – Gúnyosan nézett Giinre. – Így jó?

– Igen – mondta Giin halkan. A családra nézett. – Folytassátok a vacsorát! Mi elmegyünk. Holnap reggel szeretnék a családi tanáccsal találkozni, amennyiben ez lehetséges.

A felnőttek bizonytalanul bólintottak. Öccse a döbbenettől bénultan ült a székén. Felesége, Raana, Giint nézte néma kétségbeeséssel. Tekintetéből segélykérés sugárzott, de Giin nem tudta, hogyan segíthetne. Aztán Innemaar székéhez lépett, és felvette a díszes köntöst, melynek Yaan vállát kellett volna takarnia. A ruhát karjára terítette, majd az ajtóhoz lépett, intve Yaannak, hogy kövesse. Még mielőtt kilépett volna, kis meghajlással elbúcsúzott a családtól.

Rengi volt az első, aki dermedtségét levetve felállt, és tiszteletteljesen meghajolt felé. Tobbelt azonnal követte, majd utána gyors egymásutánban az egész család.

– Ye-ra – hangzottak fel egyszerre Sinna, a család legidősebb tagjának, Giin nagyanyjának szavai. – Arooda afish sasęs.

„Igen, uram, kívánsága számunkra parancs.”

Csak öccse ült némán és mozdulatlanul.

– TenęmRas – lehelte Giin, és kifordult a teremből.

Yaan szó nélkül követte.

Ez volt az első alkalom, hogy családja meglátta Giinben a safirt. Giin erősen remélte, hogy egyben az utolsó is.

***

A lakrészéig vezető néhány rövid lépés megtétele alatt egyikük sem szólt. Giin érzékelte a fiú idegességét és meglepettségét. Ez utóbbin más esetben szórakoztatta volna. A mai napig szemmel láthatóan egész családja abban a tévképzetben élt, hogy ő csak valami véletlen folytán jutott az egyszínű palásthoz.

Lakrészéhez érve kinyitotta az ajtót, és előre engedte a fiút. Ahogy belépett a nappaliba, rögtön meglátta Innemaart és Ronent: utóbbi egy fotel szélén ült körmeit piszkálva és látható zavarban, míg a mazdra az ablakon bámult kifelé egykedvűen.

Egykedvűsége csak látszólagos volt, Giin érzékelte, hogy sokkal idegesebb, mint Yaan, és jó okkal. Arra azonban nem volt szükség, hogy ezt Ronen is megtudja, ezért legelőször őt küldte vissza vacsorázni. Miután az ajtó bezáródott a fiú mögött, egy székre terítette Yaan köntösét, és a másik mazdrához fordult.

– Nos, Innemaar-ra, hogy is van ez? – kérdezte, és elővette a kis kártyát.

A kártya Innemaar szolgálati járművének irányítókártyája volt, és egyben bankkártyája, amely azonosításra is szolgált. A mazdra most Giin felé fordult, és egyenesen a szemébe nézett. Tudta, hogy bármiféle mellébeszélés értelmetlen.

– A fiú elmondta, hogy szövetségi pályára akar lépni, és családja ezt erősen ellenzi. Kérte, hogy segítsek neki abban, hogy bejelentése után azonnal távozhasson, én pedig vállaltam, hogy átengedem a járművemet, és távozása után megpróbálom megbékíteni a családot… – Innemaar elhallgatott, és szemét a földre fordította. – Belátom, tévedtem.

– Miben tévedett? – kérdezte Giin keményen.

– Nem lett volna szabad átengednem a szövetségi járművet senkinek, aki nem szövetségi. És érzékelnem kellett volna a csalást a fiú szavai mögött.

– Mi vezette arra, hogy meg se vizsgálja szándékai komolyságát?

Innemaar mélyet sóhajtott.

– Az ön iránt érzett ellenszenvem, safir-ra – válaszolta csendesen. – Azt hittem, illetve azt akartam hinni, hogy ön annak ellenére, hogy mazdra, sem lenne hajlandó a fiú döntése mellett kiállni.

– Személyes érzelmektől vezéreltetve mulasztotta el mazdrai kötelességét. Magatartását természetesen jelentem kell.

A férfihoz lépett, és átnyújtotta neki az előbb lecsatolt övet. Innemaar hálásan emelte fel a fejét, és nézett újra a szemébe. Az öv elvétele egyet jelentett a letartóztatással. Azzal, hogy Giin visszaadta, azt juttatta kifejezésre, hogy Innemaar szabadon elmehet, és bár magatartása fegyelmi vétség, amiért felelnie kell majd, ügye mégsem minősül törvényszegésnek.

– Elmehet, Innemaar-ra – mondta Giin halkan. – Még találkozunk.

A férfi visszacsatolta övét, és mélyen meghajolt.

– Tenęm, safir-ra. – Halkan az ajtóhoz lépett, és távozott.

Giin hosszan nézett a bezárt ajtóra, mielőtt unokaöccséhez fordult volna.

– Ne gondold, hogy majd én is így megalázkodom előtted – mondta gyorsan Yaan.

– Nem gondolom – vont vállat egykedvűen Giin. – Egy kofent? Egy utolsó kaveni íz a távozás előtt?

– Hát elengedsz? – nézett kissé meglepődve Yaan.

Most először az este folyamán Giin is meglepődött.

– Miért tartanálak vissza?

– Megsértettem a törvényt. Több ponton is – mutatott rá Yaan.

– Ez igaz. Mégsem hiszem, hogy vissza tudnálak tartani. Ezen kívül azzal, hogy bocsánatot kértél a családtól, az egyik sértésért formálisan elégtételt adtál. A másikért, sajnos, Innemaarnak kell felelnie, mivel neki kellett volna okosabbnak lennie kettőtök közül. Így nincs okom rá, hogy tartóztassalak – gyakorlott mozdulattal vizet forralt, és filtert helyezett a poharakba. – Ülj le. Idd meg a kofent, aztán menj.

Ez alkalommal Yaan nem tiltakozott az utasítás ellen. Engedelmesen leült az egyik fotel szélére, és Giinre nézett.

– Ezt most miért csinálod? – kérdezte a csészékre mutatva, amelyeket nagybátyja a kisasztalra tett.

– Úgy gondolom, kényelmesebb úgy beszélgetni, hogy nem állva meredünk egymásra. És mert talán ez lesz az utolsó kofen, amit életedben elfogyasztasz.

A csönd súlyossá vált. Giin tisztában volt azzal, hogy szavai megrendítik Yaant; jöjjön csak rá a fiú, mennyire végleges az a lépés, amelyre készül.

Amikor Giin is leült, egymásra néztek.

– Tudod, mire vállalkozol? – kérdezte együttérzéssel.

Yaanban fellángolt a dac.

– Tudom, hogy csak azért teszel úgy, mintha számítana bármit is, amit érzek, mert ezt a kiszakadt-kampányt csinálod – vágott vissza. – De én soha nem fogok visszajönni.

– Miért gondolod?

– Azért akartad, hogy bocsánatot kérjek, és ne menjek el Innemaar ellopott gépével és pénzével, hogy legyen visszautam. – kerülte meg újra a fiú az egyenes választ.

Giin nem tudott elnyomni egy félmosolyt. A fiú, ha éppen akart, még gondolkodni is tudott.

– Nem muszáj felégetned minden hidat magad mögött.

Yaannak ökölbe szorultak a kezei.

– Ha én úgy döntöttem, hogy ezt teszem, semmi jogod nem volt ebben megakadályozni!

– Jogom talán nem, de lehetőségem igen. S előbb-utóbb majd megtanít rá az a rettenetesen toleráns és sokszínű külsős világ, amelybe igyekszel, hogy ritkán számít a jog. Mert ne hidd azt, hogy ott szabadabb lehetsz. Pusztán másképp leszel kötött. Mások lesznek a kötelességeid. S jogod, hogy úgy irányítsd életedet, ahogy jónak látod, ugyanolyan korlátozott lesz.

– Ugyanolyan? – kérdezte gunyorosan Yaan. – Tehát te sem tartod tökéletesnek a kaveni rendszert!

Hangja diadalittasan csendült, és Giin kurtán felnevetett.

– Soha nem állítottam, hogy tökéletes. Az élet sehol sem lehet tökéletes, itt se és ott se. Csak más. Mégpedig annyira más, hogy az sosem lesz igazán a te világod. Mindig idegen leszel benne.

– Üres fenyegetésed nem fog eltántorítani – felelte Yaan szárazon.

– Nem is volt célom.

Yaan sietősen nyelte le a kofent, majd felállt.

– Most mi lesz? – kérdezte idegesen.

– A cuccaid, gondolom, az előcsarnokban vannak – mondta Giin. Yaan bólintott. – Beviszlek Aresbe. Még ma este átküldök egy hivatalos jelentést az Aresi Közigazgatási Hivatalnak. Holnap első dolgod legyen, hogy bejelentkezel, és kiváltod a személyi kártyádat. Anélkül odakint semmihez sem tudsz kezdeni. – Ő is felállt. – Mutasd a bankkártyádat!

A fiú bizalmatlanul nézett rá, de átnyújtotta a kis műanyaglapot. Giin a detájába csúsztatta, és a megjelenő egyenleg láttán rögtön értette, miért akart Yaan Innemaar kártyájával távozni. De nem tett semmi megjegyzést, csak néhány gombnyomással módosított az egyenlegen.

– Van három napod, hogy bankot válts. Távozásod hivatalossá tételével automatikusan megszűnne ez a számla, de úgy módosítottam, hogy még három napig elérhető legyen számodra. Utána azonban valóban megszűnik, és a pénzt visszautalják a családodnak – mondta, miközben visszanyújtotta a kártyát, amit Yaan gyorsan el is tett. – Már csak egy dolgot szeretnék kérni.

– Kérni? – vonta össze a szemöldökét Yaan. – Amíg kaveni területen vagyunk, addig te parancsolsz!

– Nem szeretek, és nem is szoktam parancsolni. Ráadásul, amit kérni szeretnék, nem is lehet megparancsolni: búcsúzz el édesanyádtól.

9. FEJEZET

Yaan

Yaan úgy érezte, hogy életében még senkit sem utált úgy, mint nagybátyját, a manipulátort, aki képes volt jogosnak érzett eljövetelét úgy megterhelni lelkiismeret-furdalással, hogy semmi nem esett igazán jól, amire pedig már hetek óta készült.

Itt volt hát kint a külsős világban, de állandóan anyja szavai jártak a fejében, a Távozók Áldásának szavai, amelyeket ugyan nem akart, anyját mégsem tudta megállítani, hiszen úgy suttogta el őket, hogy közben szorosan ölelte. Ha erre gondolt, néha szörnyű düh támadt rá, máskor szinte vigyorognia kellett: ha apja tudná, hogy anyja megadta rá a távozók áldását, olyan cirkuszt csapna, hogy hetekig zengene tőle a ház. De anyja mély fájdalmát sem volt képes feledni, és a kérdést: „Miért tetted ezt velünk?”

Velünk!? És vele miért tették meg mindazt, amit megtettek? A házasság-szerzést, az állandó övlevételeket, jövője ellopását, a büntetéseket, a csöndet és a meg nem értést?

Nem volt képes feledni azt sem, hogy anyja nem állt ki mellette a családi tanácson, s az olyannyira szent és sima beszédű Giin is csak akkor tudta megértő arcát felmutatni, amikor már minden veszve volt.

Miért tetted ezt velünk?

Utálta őket hagyományostul, mindenestül, és örült, hogy végre maga mögött tudhatta ezt a képmutatással teli életet.

Mosolyognia kellett, amikor Innemaar ostoba arcára gondolt. Ő, a mentálisan alig képzett kis kezdő pontosan tudta és érzékelte, mit gondol a nagybátyjáról és a családról, így hihetetlenül könnyű volt úgy manipulálni, hogy azt tegye, amit ő akar…

Viszont félelmetes volt átélni Giin reakcióját, látni, kicsoda is valójában ez a mindig hallgatag, kiegyensúlyozottan mosolygó férfi... Nem is az volt meglepő, ahogyan őt megállította, bár az is sokkolta, hanem ahogyan Innemaart a helyére tette. De most legalább tudta, mi lapul a safirok udvariasan mosolygó álarca alatt: hatalomszeretet és olyan szintű manipulálási képesség, amely legvadabb álmait is meghaladta.

Régebben sokat gondolkozott azon, hogyan maradhatott fenn a Kaven ezerötszáz évig nagyjából változatlanul, és Brendonnal sokat beszélgettek erről. Brendon a vallásosságot, a hiszékenységet és a butaságot hangsúlyozta, de Yaan tudta, hogy jóval többről van szó. A Kavenen belül rengeteg volt a képzett és tanult ember, és bármennyire is vallásosnak látszott kívülről az életük, ez sokuk számára inkább formaság volt. Ami az egészet összetartotta, nem a vallás volt, hanem a hagyomány, amelyet a mazdrák ápoltak és felügyeltek. A mazdrák, akiket a Vezető Testület irányított, melynek tagjai az idősebb és különösen nagy becsben tartott safirok voltak, mint például Armoin, akit az Egyesült Ifjúság legtöbb tagja teljes szívéből gyűlölt.

Az EI-ben beszéltek Yaannak mindarról, amiről otthon nem hallott: a gazdasági kizsákmányolásról, az éhbérért dolgozó külsős munkásokról, akiket bármikor elbocsáthattak, a niesi árucikkek indokolatlanul magas áráról, meg a „cserébe” általuk fenntartott szociális intézményekről, ahol szintén kizsákmányolás folyt. Ha pedig az EI rá akart mutatni minderre, a Kaven által lefizetett média és a külsős hatóságok úgy tettek, mintha az puszta manipuláció lenne, sőt, az EI-t állították be bűnösnek.

– A rendszer velejéig rohadt. Csak egy megoldás van: eltörölni az egészet – magyarázta Keyterren. – Legyen minden egy irányítás, mégpedig állami irányítás alatt! Szűnjön meg a niesi autonómia! A cégek kerüljenek állami ellenőrzés alá! Szűnjön meg a különélés, a niesiek településeit le kell rombolni, és kényszeríteni őket, hogy költözzenek a külsősök közé! Ha azt akarják, hogy ugyanolyan állampolgárnak kezeljék őket, mint mindenki mást, éljenek is úgy!

Yaannak még most is felizzott a tekintete, ha arra az estére gondolt.

Díszes köntösét, amelyet nagybátyja unszolására magával hozott, hangos örömkiáltások közepette elégették, és Bokráját, amelyet kaveni szokás szerint mindig magánál tartott, szétzúzták. Aztán Keyterren szónokolt, és sokáig hangosan éltették Yaant, akinek új nevet kellett választania.

– Yaan nem létezik többé. Pault látjátok magatok előtt, aki távoli névrokonához hasonlóan szakított ősei babonás hagyományaival, hogy új életet kezdjen az igazság mellett! – jelentette be, s az egybegyűltek még jobban megéljenezték, mint Keyterrent.

– Paul, az újrakezdő! – kiáltotta Brendon, és többen átvették szavát.

Ez Yaant egy pillanatra megállította. Akaratlanul is a Bokra egy mandisa jutott eszébe az újrakezdésről, s éppen Pál apostollal kapcsolatban, talán az egyetlen olyan mandis, amit Endeu írt:

Mindenképpen megkülönböztetendő az újrakezdés a kezdéstől. A kezdés mindig szigorúan a jövőre irányul, nincs múltja, hagyománya, precedense, csak célja van, amelynek elérésére törekszik, akár öntudatlanul is.

Az újrakezdésben mindig ott a múlt eleme, olyan kezdés, mely a múltból táplálkozik, figyel rá, tanul tőle. (…)

Aki a múltat tagadja, az életet tagadja, s aki a múltat átírja, a jövőt lopja meg.

Gyorsan elhessegette a kényelmetlen gondolatot.

Aztán többen odajöttek hozzá gratulálni, megveregették a vállát, s EI-s szokás szerint kezet ráztak vele. Mindenki felajánlotta a segítségét, s páran azt is, hogy náluk lakhat, amíg nem talál helyet magának, de ezeket udvariasan visszautasította: Brendonnal már megegyeztek, hogy együtt fognak lakni.

Brendon lakása nem volt nagy: egy szoba, kis konyha, fürdő, két ágy, egy asztal, két szék, egy rozzant, lógó ajtajú szekrény meg egy régi, nagyméretű vevőernyő, a konyhában meg egy kis szekrény, egy főzőlap, és egy hűtő. Lehangoló látvány, de mégis Brendoné volt, aki négy év kemény fizikai munkával szerezte meg rá a pénzt: a dokkoknál dolgozott szerelőként, ahol összeszedett annyit, amennyiből ezt a kis lakást meg tudta vásárolni.

– Igazából nem négy év volt ez az életemből, hanem negyven, vagy még annál is több. Megmondták az orvosok is. Az űr nem embereknek való. Kint a súlytalanságban, tonnás lebegő súlyokkal egyensúlyozni órákon keresztül nem úgy terheli meg a szervezetet, ahogy a gravitációs mozgás. Harminc éves vagyok, de a szívem, a tüdőm mintha egy hetven évesé lenne – magyarázta, amikor Yaan gyógyszerekre bukkant a csöppnyi konyhaszekrényben.

Yaan érezte, hogy Brendon nem mond egészen igazat, de nem akart tolakodni. Érzékeny téma lehetett számára ez az egészség-ügy, ez onnan is látszott, hogy gyakran tett becsmérlő megjegyzéseket magára, mozgására, munkabírására. Kissé sántított, jobb kezét nehezen használta, és ha megterhelte magát, nehezen szedte a levegőt. Önmagát gúnyolta, de sohasem panaszkodott. Yaan ezt is szerette Brendonban. Felajánlását, hogy költözzön hozzá, a szegényes körülmények ellenére örömmel fogadta.

Az EI-sek nagy része rettenetesen szegény volt, Yaan mégis egyhamar közéjük tartozónak érezte magát.

– Ha egymásra nem számíthatunk, senkire sem számíthatunk! – szónokolt azon az emlékezetes estén Keyterren, kipirosodott arccal. – Hogyan számíthatnánk bárkire is? Szüleinkre? Sosem mi kellettünk nekik, csak az a pénz, amit utánunk kaptak! Családunkra? Nem foglalkoznak velünk, mert akkor adniuk kellene valamit, és nem akarnak! De nem vagyunk gyengék! Nem vagyunk félredobhatók! Nem hagyhatjuk, hogy semmibe vegyenek minket, hogy kiszorítsanak a nyomortanyákra, miközben ők dőzsölnek! Van erőnk, ha összetartunk! Mutassuk hát meg azoknak a nagypofájú politikusoknak, hogy velünk is számolniuk kell! Hogy nem fizethetnek ki holmi odavetett koncokkal! Ha összefogunk, egyszer miénk lesz a hatalom, amit többé senki sem ragadhat ki a kezünkből!

A klubház hátsó, nagy terme egyre jobban megtelt, s az egymásnak préselődött fiatalok lélegzet-visszafojtva lesték a szőke, lobogóan lelkes fiú szavait. Csak néha-néha, a beszéd kisebb szüneteiben hangzott fel egy-egy Így van…!, Igaza van…!, Igen, igen...! kiáltás. Amikor aztán Keyterren befejezte, tapsvihar tört ki, mely megremegtette a hangárból átalakított épület oldalát. Egyesek ugrálva kiabáltak, mások, akik egy kisebb fa emelvényről figyelték a szónokot, dobogtak. Yaan egy röpke pillanatra meglepve vette észre, hogy ő is együtt kiabál velük.

Később egy csoport ismeretlen fiatal közé keveredett, akik beszélgetésbe elegyedtek vele. „Ipsten-gyerekek” voltak mind, a nagy családtámogatási modell „következményei,” jórészt aluliskolázottak és munkanélküliek, mint a szüleik, akiknek egyetlen bevételi forrása a gyerekek után kapott állami segély volt. Ők elhívták Yaant, hogy töltse velük az estét, ünnepeljék meg „szabadulását,” Yaan pedig örömmel fogadta el a meghívást. Érdekelte, hogyan élnek azok, akik még Brendonnál is szegényebbek.

Miután megérkeztek a fiatalok albérletébe beültek az egyik szobába vagy tízen, akik együtt jöttek el a gyűlésről, s folytatták a beszélgetést Keyterren szavairól.

A lányok hamarosan néhány konzervet, kenyeret és üvegben bort hoztak be. Yaant is megkínálták. Reggel evett utoljára, éhes volt, mint a farkas, ez azonban nem tartott sokáig. Éhségérzete már a konzerv kinyitásával jelentősen mérséklődött, majd amikor a fűszeres és zsíros húscafatokat rákenték a kenyérre, a nullára csökkent. Undora ellenére magába tömött egy húsos szendvicset, aztán hogy lenn tartsa, megivott rá egy pohár bort. Az unszolás azonban nem szűnt, így hamarosan még egy szendvics következett, majd még egy bor és még egy, noha Brendon korábban figyelmeztette, ne egye meg, ami nem esik jól a külsős ételek közül. Ő azonban inkább a később érkezett tömény szeszt is segítségül hívta. Kedve egyre jobban emelkedett, főleg, amikor az egyik lány is melléült, és beszélgetni kezdtek, ki tudja, miről. Éjfél körül egyedül maradt a lánnyal, akinek még arcára sem emlékezett, nemhogy a nevére. Csókolóztak, majd sötétség borult a szobára.

Utána voltak még homályos emlékei arról, hogy valaki beszél hozzá, nem éppen kedves szavakkal, és ő tántorogva követi a hideg utcán. A hús íze a szájában undort keltett benne, többször is hányt, szörnyen érezte magát.

Hosszú, óráknak tűnő bolyongás után végre megérkeztek valahová, ahol két ember vitatkozott fölötte.

– Azonnal kórházba kell szállítanunk! – mondta az egyikük. – Itt nem tudom ellátni. Ételmérgezést kapott. Ha nem mossuk ki a gyomrát, és nem méregtelenítjük, akár meg is halhat.

– Miért kockáztassak egy hülye, részeg kölyökért? Ezeknek nincs se biztosításuk, se pénzük. Ha később nem tudnak fizetni az ellátásért, megint engem büntetnek meg.

– A fiú nem részeg. Ételmérgezést kapott.

– Még hogy nem részeg! – kiabált a másik férfi. – Idáig érzem a pia szagát! Nem viszem el! Az ilyenekből, mint ez, úgyis túl sok van. Eggyel kevesebb, mit számít?

Ettől kezdve Yaan nem hallott többet. Mintha vattát tömtek volna a fülébe, s ez a vatta egyre tömörebb és tömörebb lett. Nyelni próbált, de a szájában lévő utálatos ízt nem vitte le semmi: a bor és a hús kitartóan ott érződött az ínyén. Fázott és fájtak az izmai, tompa volt az agya, zúgott a füle.

– Amra… – hívta gyerekkora becéző módján édesanyját, de nem volt biztos abban, hogy a szó ki is jött a száján. – Amra… – rebegte.

Biztosan Jaminával van a kórházban, gondolta keserűen, de mégis csodálkozott, hogy Ronen nem szólt neki, vagy Tobbelt bácsinak, vagy bárkinek, hogy hozzon egy takarót, mert fázik…

Tisztább pillanataiban emlékezett rá, hogy eljött otthonról, és ahogy a bor és a hús íze felrémlett a szájában, a családi vacsorákra gondolt, az ételekre, a közösségre: a többi gyerekre és felnőttre, akiket otthagyott, akiket megsértett, akik sosem fogják visszafogadni. Lázálmaiban családtagjai homályos képeivel hadakozott, amelyek ott lebegtek körülötte, csúfolták és nevették elesettségét, s Giin úgy ismételgette a szavakat, mint egy szerepében megakadt színész: „Az élet sehol sem lehet tökéletes, itt se és ott se. Csak más. Mégpedig annyira más, hogy az sosem lesz igazán a te világod. Mindig idegen leszel benne. Mindig idegen leszel benne. Mindig idegen leszel benne…”

Az arc fölé hajolt, s ő megpróbálta megütni, de csak a levegőt érték kusza mozdulatai, majd Giin arca apjáéba fordult: „Gyenge vagy, nem vagy elég határozott. S a gyenge embereket elnyomja a világ…”

– Nem vagyok gyenge! – kiabált rá teljes erejéből. – Erős vagyok! Majd megmutatom…! Sokkal erősebb, mint te bármikor!

De apja arca csak vigyorgott rá gúnyosan, s hirtelen megint Giin arcává változott át: „Nyávogj anyádnak, kölyök…” – de anyja arca nem volt sehol a körülötte táncoló szürkés alakok rengetegében.

Majd dédapja, a nemrég elhunyt családfő nézett rá összevont szemmel: „Ha valakitől méltóságot akarsz tanulni, ne apádat nézd. Nagybátyád, Giin az az ember, akiről példát vehetsz…”

Próbálta elfordítani a fejét, de nem sikerült, és kénytelen volt végignézni, ahogy családtagjai sorra elvonultak előtte, és vagy szánakozva, vagy megvetően néznek le rá, de senki sem jött közelebb, hogy segítsen, anyja pedig nem volt sehol.

– Utállak titeket, nem kell a szánalmatok…! – hörögte kínnal, és rázta a hideg.

Aztán egy pillanatra Shina szép arca villant fel előtte, de már nem ébresztett benne semmilyen érzelmet.

***

Amikor magához tért, meglepően jól érezte magát. Kicsit gyenge volt még, és száraz volt a szája, de nem fázott, és az ágynemű is friss volt alatta.

Felült, és körülnézett.

A szoba közepén lévő kis asztalon egy kancsó és egy pohár álldogált, mellettük egy lapra néhány szót gépeltek:

Paul, el kellett mennem. Ételt találsz a hűtőben, bár az orvos azt mondta, ne egyél. Ő is benéz majd estefelé.

5 körül jövök.

Brendon

Ahogy az evésről olvasott, megkordult a gyomra, s miután ivott néhány korty vizet, kiballagott a konyhába. Amikor azonban kinyitotta a hűtőt, kis híján megütötte a guta: Brendon kaveni élelmiszert vásárolt neki!

Kavenit!

Dühösen csapta vissza a hűtőajtót, és körülnézett a többi polcon. A kenyeret hamar megtalálta, de a konzervek között minden elhatározása dacára képtelen volt körülnézni. Annak a puszta gondolata, hogy még egyszer húst vegyen a szájába, elborzasztotta.

Mégis elhatározta, hogy amint túl lesz ezen a betegségen, igenis meg fogja szokni a húst, meg az alkoholt és mindent, ami része a külsős életnek.

Ő nem lesz idegen ebben a világban!

A kenyeret majszolva lassan visszatért a szobába. Kikeresett egy törölközőt a táskájából, lezuhanyozott, majd magára húzta egyetlen váltás külsős ruháját, mert a régiből alkohol-és cigarettaszag áradt, meg a hányadék kissé édeskés szaga…

Elvörösödött, ahogy visszagondolt részegségére, és képzeletben lehúzta az alkoholt a „hozzá kell szokni” listáról. Visszament az ágyhoz, és ruhástul ledőlt rá.

Arra ébredt fel, hogy Brendon hazaért.

– Látom, jobban vagy – mosolygott rá, és Yaan bólintott.

– Lezuhanyoztam.

– Ettél is? – kérdezte Brendon aggódva.

Yaan dühösen nézett rá.

– Nem kellett volna kaveni ételeket venned. Soha többé nem akarok olyasfélét enni.

– Az orvos mondta, hogy ételmérgezésed volt, némi alkoholmérgezéssel súlyosbítva. Ő tanácsolta, hogy niesi ételt vegyek, mert azt jobban fogja bírni a szervezeted.

– Soha többé – ismételte meg szilárdan Yaan. – Inkább haljak meg, mint hogy bármilyen módon hasonló legyek hozzájuk.

Brendon egy hosszú pillantást vetett rá.

– Ellenük küzdöttél álmodban is, ugye? – kérdezte halkan.

– Tessék? – Yaan egy pillanatra nem értette, mire céloz Brendon.

– Nekik kiabáltad, hogy „Nem vagyok gyenge!” meg „Majd megmutatom!,” nem?

A szürke árnyalakok emléke mintegy varázsütésre visszatért. Yaan elsápadt és bólintott.

– Apám volt az – mondta csendesen. – Ő mondta mindig, hogy gyenge vagyok. Hogy nem viszem semmire. Csak arra kellettem neki, hogy a házasságommal kedvező üzleti kapcsolatokra tegyen szert… – nem folytatta. Nem akarta, hogy bárki is a külsős világból, Brendont is beleértve, megtudja, hogy melyik családból származik. Már holnap, amilyen korán csak lehet, hivatalosan is nevet változtat.

Brendon érezhette vonakodását, mert nem feszegette tovább a kérdést.

– Én szerettem az apámat. Engem ő nevelt. Anyám elhagyta, amikor hat éves voltam. Együtt éltünk sokáig, egészen amíg tizenhat nem lettem.

– Akkor mi történt?

– Meghalt.

Yaan nem szólt semmit, Brendon pedig kiment a konyhába, ahonnan kisvártatva néhány szelet pirítóssal vissza, amihez keserű teát is hozott.

– Apámtól mindig ezt kaptam, ha elrontottam a gyomromat – magyarázta.

Később az orvos csóválta a fejét, amikor meglátta Yaant külsős ételeket enni.

– Csak fokozatosan. Legjobb lenne, ha először vegyesen enne ilyet is, meg olyat is. Hússal egyáltalán ne próbálkozzon egy darabig. Alkohollal sem. Megmondom magának, úgy ahogy van: igazából az lenne a jó, ha visszatérne a niesi ételek fogyasztásához, vagy egész életében gyógyszerszedésre számíthat.

Yaan azt hitte, megfordul vele a szoba.

– Így van ez mindenkivel, aki kisza… niesi volt azelőtt? – kérdezte végül.

– Van, aki nem bírja, és belehal. A többség eléldegél valahogy, ha fokozatosan szokik hozzá, magának azonban a hirtelen hús– és alkoholfogyasztás károsította az emésztő szervrendszerét. Négy napig volt eszméletlen.

Yaan úgy érezte, mintha sajgó gyomra a bokájáig süllyedt volna.

Négy napig? Ez azt jelentette, hogy semmije sincs! Kevés kis pénze, amely bankszámláján volt, visszakerült a családi közösbe, mivel három nappal távozása után számlája végleg megszűnt!

Keze ökölbe szorult tehetetlenségében, de ez alkalommal nem tudott kit hibáztatni. Nagybátyja mindent megtett azért, hogy a pénz hozzá kerüljön, a három napos határidő elég hosszú volt… Ilyen hülye legyen…

Mire felnézett, az orvos már indulni készült.

– Doktor úr – állította meg Yaan. – Maga segített nekem, és kezelt engem. De mivel a gyógyulásom ilyen… hosszúra nyúlt, sajnos egyelőre képtelen vagyok megfizetni a kezelést… amint azonban lehet…

Az öreg orvos felemelt keze megállította.

– Erre nem lesz szükség. Ahogy már a barátjának is mondtam, a kezelésért egyiküknek sem kell fizetnie.

– De… – Yaan megrázta a fejét. Ez nem volt logikus, még a Kavenen belül sem. – A kezelés minden bizonnyal nem olcsó…

– Ez így van – nézett az orvos komolyan Yaanra. – Csakhogy én véletlenül ismerek valakit, akinek a személye számomra szimpatikus, és magához igen közel áll… vagyis állt, talán jobb immár így mondani. Legyen elég annyi, hogy ő fizetett a maga ellátásáért…

Yaan egy pillanatra nem kapott levegőt. Ennyi kellemetlen meglepetés túl sok volt egy beszélgetésre. Először, hogy beteg marad, másodszor, hogy elúszott a pénze, most pedig hogy a családja tud erről…

– Ki volt az? – kérdezte idegesen.

– Valaki, aki azt akarja, hogy személye titokban maradjon – felelte az orvos egyszerűen, és Yaan rögtön elhúzta a száját.

– An Giin, gondolom – mondta savanyúan. – Mindegy. Amint tudom, visszautalom neki. Nem kell a pénze.

Az orvos mélyet sóhajtott, majd vállat vont.

– Az illető, aki a kezelést fizette, még egy dolgot felajánlott. Amennyiben új számlát nyit, és megadja neki a számlaszámot, ráutalja a megszüntetett számlán lévő pénzt.

Ez kicsit jobban hangzott.

– S mégis hogyan? – kérdezte hűvösen. – Nem tervezem, hogy visszamenjek, és bekopogtassak hozzájuk…

– Holnap újra benézek, hogy lássam, milyen az állapota. Ha akkor úgy gondolja, hogy elfogadja ezt az ajánlatot, szívesen vállalom a közvetítést.

Yaan nem is tudta, mit mondjon. Azok után, amit Yaan az arcukba vágott, nagylelkű gesztus volt ez, akármelyik családtagjától származott is.

– Még meggondolom… – mondta bizonytalanul.

Az orvos távozott, s Yaan egyedül maradt Brendonnal, aki összevont szemmel méregette.

– Te… akiről szó volt, az a Giin, ez az a Giin, akinek az ügye olyan nagy port kavart nemrég? Giin Raas?

Most először sajnálta Yaan, hogy Brendon olyan jól tájékozott politikai kérdésekben. Biztos volt benne, hogy bárki más előtt zajlott volna ez a beszélgetés, az nem jutott volna erre a végkövetkeztetésre.

Ezért Brendonra nézett, és nagyon lassan mondta ki a szavakat, amelyek, úgy érezte, véglegesítették döntését.

– Az, hogy honnan jöttem, ki voltam, nem lényeges. Csak az, hogy mit akarok, és kivé akarok válni. És arra szeretnélek kérni, hogy soha, senkinek ne beszélj erről a dologról.

Brendon egy hosszú pillanatig vizsgálódva nézett rá, majd bólintott.

***

A Személyügyi Hivatalban egyedül kellett intéznie a dolgát, Brendon nem mehetett vele abba a kis irodába, ahol döntését véglegesítették. Yaan tartott kicsit a reakciótól, amelyet neve a hivatalnokban kiválthat, de amikor az ügyintéző nőnek bediktálta a Raas nevet, az semmi jelét nem adta annak, hogy a név ismerős lenne a számára.

– A Niesi Autonóm Önkormányzat szerint kilépésének nincs akadálya – közölte Yaannal unott hangon. – Csupán azt a nevet kell megadnia, amelyet ezután használni akar, amennyiben niesi nevét nem óhajtja használni. Itt az is szerepel, hogy volt családja erre nyomatékosan kéri is.

Egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy csakazértis megtartja régi nevét, mert ez biztos feldühítené az apját, de azonnal le is tett róla.

– Azt tudom, a Pault szeretném keresztnévnek – mondta –, de azt nem, mi lehetne a családnév.

A hivatalnoknő bólintott, s egy listát húzott elő az egyik fiókból.

– Ezen olyan családnevek vannak, amiket ilyenkor használni szoktunk.

Az M-nél nyílt ki a papírtömb.

Maachin, Maate, Maatias… Manson, Mantiun… Markin, Marleen…

– Nos? – kérdezte a nő kis idő múlva türelmetlenül.

– Martyn – nyögte ki Yaan a nevet, amely épp következett a sorban.

– Akkor tehát Paul Martyn – ismételte a hivatalnok, hallható megkönnyebbüléssel. – Még egy retinafelvételre lenne szükségem, és végeztünk is – mondta aztán. Egy közeli készülék felé intett.

Yaan nem sokkal később már kint állt a folyosón, kezében vadonatúj életének vadonatúj személyi okmányával. Becsukta a szemét, és néhányszor kimondta magában: Paul Martyn, Paul Martyn… és lelki szemei előtt látta apját és rokonait, ahogy kitörlik a Yaan Raas nevet a családfáról.

Aznap este, amikor leültek vacsorázni, Yaan feltette Brendonnak azt a kérdést, amely már régóta izgatta.

– A kártyám adatai alapján nem jönnek rá, hogy niesi voltam?

Brendon elővette kis detáját, s egy kis intéssel elkérte Yaantól a kártyát. Yaan meglepetésére a kártya adatai azonnal megjelentek a kijelzőn.

Név: Paul Martyn

Született: 3903-05-26

Hely: Ares-541, Alfa

Végzettsége: KgO

Vezetői engedély: Mp

Lakcím: Alfa-Ares-541, 7747/239/13

Egyéb megjegyzés: nincs

Kiállítás alapja: KJKV 111939031/3921

– Amint látod, nincs itt semmi olyan, amiből rájöhetnének.

– De hát… Például a születésnél nem szerepel a születési helyem, csak az az Ares-541…

– Az annak a körzetnek a száma, amelyben a kártyát kiállították. Csak külön kérésre szerepeltetik ott a valós születési helyet.

– Ebből nem jönnek rá rögtön?

– Csak akkor, ha a felvett 111939031. számú jegyzőkönyvbe betekintenek. Ebben vannak tárolva a dokumentumok, amelyek alapján a kártyádat kiállították: a születési anyakönyved a tényleges születési hellyel, az iskolai végzettségedet bizonyító okmány, a vezetői engedélyed eredeti példánya, meg, gondolom, a kiszakadásodról szóló jegyzőkönyv.

– Pont ezért. Gondolom, nem sok embernek van ilyen kártyája.

– Csak idén a tiéd volt a 111939031. számú.

– De hát az rengeteg! Hogyhogy?

– Mindenkinek ilyen kártyája van. Ebből ugyanis, ha valaki elkéri a kártyádat, nem láthatja azokat az adatokat, amik nem tartoznak rá: kik a szüleid, hol születtél, ki a házastársad, hol jártál iskolába. Csak a mindennapi élethez szükséges adatok vannak rajta. Még a Biztonsági Szolgálat is csak akkor kérheti ki a kiállítás alapjául szolgáló jegyzőkönyvet, ha ezt bíróság engedélyezi. A kártyán tárolt retinalenyomat pedig hitelesíti az egészet. Nézd, itt van például az enyém.

Brendon kivette Yaan kártyáját, és a sajátját csúsztatta be.

Név: Brendon Aytois

Született: 3891-01-21

Hely: Ares-541, Alfa

Végzettsége: KtS

Vezetői engedély: Mp, Mis, Mxs

Lakcím: Alfa-Ares-541, 7747/239/13

Egyéb megjegyzés: P

Kiállítás alapja: KJKV 343126783/3916

Nem akart kíváncsinak látszani, éppen ezért csak végigfutott a listán. A vezetői engedély azonban még így is megfogta a szemét.

– Azt hittem, hogy az én engedélyem mindenre szól. De neked három dolog is fel van sorolva, nekem pedig csak egy.

– Neked minden planetáris eszközre van engedélyed. Nekem megvannak a szükséges űrbeli engedélyek is. Még akkor kellett megszereznem őket, amikor fent dolgoztam.

– Nem sokra mehetsz vele mostanság… – jegyezte meg Yaan.

– Hát, nem… nem sokra… – válaszolt Brendon, s ismeretségük óta először Yaan mély fájdalmat látott a tekintetében.

***

A következő hetek nagyrészt munkakereséssel teltek, s Yaannak hamar rá kellett döbbennie, hogy a munkaerőpiacon tudásának semmi értéke nincs. Amíg nem tanul valami használhatót, esélye sincs arra, hogy rendes állást kapjon, és Brendon nyakán fog élősködni. A gondolat roppantul zavarta, ezért megadta az öreg orvosnak újonnan nyitott és kongóan üres számlájának a számát. Magában azzal érvelt, hogy családja úgyis tartozik neki ennyivel, ha már egyszer így tönkretették az életét.

Az orvos elvette a feszengve átnyújtott papírlapot, és csak annyit mondott:

– Rendben.

Aztán pár napig nem történt semmi változás az egyenlegben, pedig Yaan naponta többször ellenőrizte.

EI-s társai segítségével egy gyorsétteremben talált végül munkát: ételkihordó lett egy bérelt villamosmotoron, amely öreg volt, és rengeteget akadozott. Első kétheti keresetét teljes egészében átadta Brendonnak, aki a számlákat fizette, és az ételt vette. Esténként pedig együtt volt a többiekkel. Egyre mélyebben merült bele a mozgalmi munkába; néha az egész napos munka után plakátokat ragasztott, vagy szórakozóhelyekre járt agitálni.

Sokszor volt fáradt, de nem törődött vele. Élte az életét, ahogy csak lehetett: egy darabig együtt járt azzal a lánnyal, akivel a mérgezés éjszakáján ismerkedett össze, majd egy másikkal, de szigorúan a mozgalomból.

Amikor végre megérkezett számlájára a pénz, első dolga volt, hogy megvegye magának a motort, amit használt. Pénze ezután is maradt bőven, mivel az összeg, amit kapott, jóval több volt annál, mint amely emlékei szerint eredetileg az ő számláján volt. Amikor csak lehetett, tett is még hozzá, későbbi tanulmányai fedezésére.

Aztán történt egy incidens, amely Yaanban ismét felkavarta az addigra már lenyugodott Kaven– és családellenes indulatokat.

Közönséges hétköznap este volt, amikor a klubban egy másik lány társaságában megjelent Cathlin, és egyenesen Yaannak támadt.

– Te vagy az oka! – kiabálta hisztérikusan. – Te vagy mindennek az oka! Te meg az a hülye ribanc! – S teljes erejéből pofon ütötte Yaant.

Yaan megtántorodott, és nekidőlt a mögötte lévő íróasztalnak, kezét égő arcára szorította, s értetlenül bámult a lányra. Cathlin utána ugrott, de Brendon elkapta, és egy gyors mozdulattal hatástalanította a tomboló lányt.

– Miről van szó? – kérdezte nyugodt hangon.

A lány rúgott és karmolt, de mivel Brendon fogásából képtelen volt kibújni, egy teljességgel váratlan lendítéssel gyomron rúgta a még mindig túl közel álldogáló Yaant.

Yaan kétrét görnyedt kínjában. A szinte szüntelenül jelenlévő gyomorfájdalom fellobbant, s kiszorította tüdejéből a levegőt. Hallotta, ahogy Brendon és Cathlin tovább dulakodnak, de ő maga semmi másra nem tudott figyelni, csak arra a kínzó pokolra, amely a hasüregében tombolt. Ijesztően festett így hétrét görnyedve, s ez végre lecsillapította a lányt.

– Mi van veled? – kérdezte ijedten, és szeme idegesen villant Brendonra.

– Csak a szokásos – nyöszörögte Yaan, és feltápászkodott, jóllehet minden belső része tiltakozott ez ellen. – Nehezen bírom gyomorral az ilyen helyzeteket – ironizált sötét tekintettel.

A másik lány kérés nélkül mozdult, és segített Yaannak feltápászkodni.

– Kitalálták, hogy én vagyok az oka annak, hogy kiszakadtál, mivel én voltam az egyetlen külsős, akivel kapcsolatban voltál. Bejött az egyik fejes: egy vékony, pattogós hangú férfi, és közölte velem, hogy ki vagyok rúgva. Meg sem hallgatott. Azt is mondta, ne is reménykedjek abban, hogy itt az Alfán valaha rendes munkát fogok találni.

Vékony, pattogós hangú férfi – Yaannak azonnal ráismert az apjára.

– Talán egy külsős vállalatnál elhelyezkedhetsz… – mondta vigasztalóan.

Cathlin megrázta a fejét.

– De nem itt az Alfán. Itt a Raasoknak túl nagy a hatalma. Sosem fognak alkalmazni olyan beosztásban, amire képesítve vagyok. Azóta próbálkoztam néhány helyen. Volt, ahová be sem hívtak. – Legyintett. – S mindezt azért, mert Nika engem bízott meg azzal, hogy kísérjelek el bevásárolni… – A tenyerébe rejtette az arcát. – Ne haragudj.

Yaan sóhajtott, és ahogy Cathlinról elemelte a tekintetét, akaratlanul is összenézett a másik lánnyal. Egy pillanatra elállt a lélegzete. Gyönyörű, sötét bőrű lány volt: magas és formás, értelmes tekintettel, tarkóján szorosan összefont, hullámos fekete hajjal és mogyoróbarna szemekkel. Vonásai fehér ősökről árulkodtak.

Elakadt a lélegzete. Amikor a lány rámosolygott, egy pillanat alatt túl meleg lett az irodában. Még a gyomrát sem érezte, csak bámult megigézve.

– A húgom – mondta Cathlin és a lány felé intett, kizökkentve Yaant a bambulásból. – Ester.

A lány megint elmosolyodott, és Yaan hirtelen nem emlékezett, milyen fontos politikai dologról volt is szó, mielőtt a nővérével együtt belépett volna az irodába. Sőt, meglepetésében kis híján régi nevét nyögte ki a bemutatkozáskor.

– Nagyon sajnálom – fordult újra Cathlinhoz.

– Én is – intett a lány Yaan gyomra irányába.

Ezzel aztán el is váltak.

Másnap azonban Yaan elballagott az öreg orvoshoz, és gyomorfájdalmainak ecsetelése után szóba hozta Cathlin kirúgását, és mellékesen megjegyezte, hogy Rengi papa talán tehetne valamit az ártatlanul kidobott lány érdekében. Az orvos nem reagált, és Yaan ennyiben hagyta.

Többet nem tudott tenni.

***

Néhány héttel később az alfai hatóságok a helyi kaveni közösségek nyomására letartóztatták Keyterrent uszításért és gyűlöletkeltésért, és kiutasították az állam területéről.

Távozásával sok dolog megváltozott a helyi EI-ben: minden csendesebb lett, kevésbé mozgalmas, és a tagság egy része is eltűnt. Amikor Yaan sajnálkozott távozása miatt, Brendon egyszerűen megjegyezte:

– Túl sok figyelmet vonzott a mozgalomra. Mennie kellett.

– Mennie kellett? – kérdezte Yaan döbbenten. – Ezt hogy érted?

– Sehogy – felelte kitérően Brendon, de amikor Yaan tovább erőltette a kérdést, végül kelletlenül mondta: – Keyterren nem hallgatott rám, pedig többször figyelmeztettem, hogy fogja be a száját, mert akadályozza a munkánkat, ha állandó reflektorfénybe állít minket…

– Csak nem te adtad fel? – kérdezte Yaan elfúló hangon, értetlenül.

Brendon ingerülten legyintett.

– Te ezt nem értheted…

– De hát miért? Hiszen ő is… ő is… – megpróbált nyelni, de túl száraz volt a szája.

Brendon kelletlensége kicsit felengedett.

– Paul, te értelmes gyerek vagy, értelmesebb, mint az EI-sek. Te megérted, hogy a politika jóval több, mint populista szólamok ismételgetése, és a hatalmon lévők bosszantása. Nem, a politika egészen más. Rengeteg összetevője van, és nagyon sokszor kényszerül a színfalak mögé, mert az emberek nem értenék meg, hogy sokszor a rossz igazából a jó. De a piszkos munkát is el kell végeznie valakinek, és ezt nem lehet rivaldafényben…

– Nem értem – vágott közbe Yaan. – Az EI végzi a piszkos munkát? De hát minek? Kinek? És a fiatalok? Őket egyszerűen csak eszközök?

– Paul… – szakította félbe a méltatlankodásba csapó szóáradatot Brendon. – Gondolkozz! Mik az EI céljai? Jövőt adni a fiataloknak, ugye? De ez így megfogalmazva túl tág, nem gondolod? Nincsenek konkrét tervek, meghatározott célok, csak vágyak, remények… Ezzel lehet fiatalokat vonzani, de nem lehet a politikában részt venni.

– Akkor miért nem határozol vagy határoztok meg konkrét célokat?

– Mert az EI feladata más. Az EI nem cél, hanem eszköz a nagyobb cél, a politikailag és kulturálisan egységes, folyamatosan előrehaladó emberiség megalkotásában. De ehhez egységes vezetés kell, egységes gazdaság, pénzrendszer, oktatásrendszer, kultúra… Ennek megadására az EI nem képes. Nézd meg a fiatalokat, akikkel dolgoznunk kell! Ők ezt nem értenék. Ők csak saját sorsuk jobbrafordulását akarják. Ezért mi csak az utat egyengetjük a felé az igazságosabb rendszer felé. S ezért néha embereket kell feláldozni, mint ahogy most például Keyterrent…

– És melyik az a párt, szervezet, amelynek az EI dolgozik, amelyik majd el tudja érni ezeket a célokat? Az unionisták?

– Bár céljaik sok szempontból megegyeznek azzal, amiket az előbb elmondtam, mégsem róluk van szó. Az EI-nek egyik sincs párthoz semmi köze. Minket elvek vezérelnek, nem politikai hatalmak.

– De mégis, mit vagy kit látsz olyat, aki képes lenne megadni ezt a felemelkedést az emberiségnek?

– Nézz körül jobban, hátha meglátod… – mondta Brendon, és ezek után Yaan nem tudott többet kihúzni belőle. Nem is erőltette. Brendon szavai úgyis azt ígérték, hogy előbb-utóbb megtudja, amire kíváncsi.

Ezután történt, hogy egyik este, amikor fáradtan az egész napos munkától hazaérkezett, Brendont az izgalomtól kipirosodva találta a hírek előtt. Már várhatott rá, mert alig lépett be a lakásba, rögtön kiszólt neki a szobából.

– Gyere gyorsan! Mindjárt kezdődnek a tízes hírek, és van itt valami, amit feltétlenül látnod kell!

Nem kellett soká várnia. A képernyőn hamarosan megjelent a hírolvasó.

– Mint azt nyolc órakor nézőink már láthatták, a niesi közösségeken kívül is közismert, a korábban a közösségből kivált fiatalok támogatásával kapcsolatban felszólaló safir, Giin Raas, interjút adott a Nies-Alfa televíziónak, Oriin Vergas, a Csillagunióbeli Niesi Autonóm Szövetség vezetőjének egy korábbi megszólalása kapcsán. Ebben Mr. Vergas kifejtette, hogy a csillagunióbeli niesi közösség Shee Martynt és pártját, az Unionista Pártot támogatja a három hónap múlva esedékes választásokon. Mr. Vergas közleményét a közösségeken belül igen sokan kedvezően fogadták, és Mr. Raas nyilatkozatáig úgy látszott, ez a fogadtatás egységes. Mr. Raas azonban, akiről már éppen a fiatalokkal kapcsolatos vita kapcsán kiderült, hogy előszeretettel foglal állást a közösség véleményével ellentétesen, támadta Mr. Vergas nyilatkozatát, a CSU-beli niesi közösség kiállását Martyn és politikája mellett pedig „felelőtlen és rövidlátó politizálásnak” nevezte, „amely sem a kaveni közösség részének vagy egészének, sem a külsős világnak nem lehet előnyére.”

A bemondó elhallgatott, és bevágás következett az interjúból. Giin arca jelent meg a képernyőn. Az ismert arc ugyanolyan nyugodt és összeszedett volt, mint bármikor.

– A CSU-beli niesi közösségek és Mr. Vergas tegnap kifejtett álláspontja mögött az áll, hogy a kaveniek nagyobb védelmet és jobb közbiztonságot várnak egy újonnan felálló kormánytól Mr. Martyn elnöksége alatt. Erre pedig semmivel sincs több biztosítékuk, mint amilyet akár a jelenlegi, akár bármely más jövendő kormány szavatolhatna, hacsak a terrorakciók, amelyek a niesi közösségeket erre a választásra késztették, nincsenek valamilyen módon Mr. Martyn kontrollja alatt – Giin gúnyosan elmosolyodott –, amit persze feltételezni is őrültség.…

Giint lekeverték, s a bemondó vette vissza a szót.

– Mr. Raas azt is kifejtette, hogy a niesi közösségek általa amúgy is ingatagnak nevezett hitelét a külsős világban tovább rontaná, ha az eddigi politikai semlegességet bármilyen elkötelezettség váltaná fel. – Kis szünetet tartott, úgy folytatta. – Fontos megjegyezni, hogy amíg Mr. Vergas az egész CSU-beli niesi közösség nevében beszélt, Mr. Raas egyéni véleményét fogalmazta meg, jelezte Armoin Kiinnan, a Niesi Vezető Testület soros elnöke. Mr. Martyn, akinek személyét és pártját a jelen vita leginkább érinti, csupán annyit közölt, hogy nem hajlandó az autonóm közösség belső vitájába beszállni, és elzárkózott a nyilatkozatoktól a tárgyban.

Yaan értetlenül bámult Brendonra.

– Nem értem.

– Csak mulatságos. Mr. Raas féltékeny Martyn politikai sikereire – felelte Brendon arcán a beavatottak bölcs mosolyával. – És persze leginkább attól tart, hogy ha egyszer Martyn hatalomra jut, felszámolja a múlt összes régi csökevényét, a niesi közösségeket is beleértve, és akkor ők, a nagy vezetők elvesztik a hatalmukat. Tudod, mi az egészben az igazán vicces? Hogy niesi szempontból neki van igaza. De ezt senki más nem látja. Annak az Armoin nevű illetőnek a közleménye például egész egyszerűen azt jelenti, hogy ha Mr. Raas még tovább ugrál, saját közössége fogja eltenni az útból.

10. FEJEZET

Judy

Nem tudta, hogyan keveredett ismét ebbe a sötét sikátorba, de szíve összeszorult, amikor megpillantotta a már sokszor látott földet, falakat, hátsó ajtókat és ablakokat.

Megpróbált megfordulni, hogy amilyen gyorsan csak tud, kirohanjon innen, el, messze… Lépett egyet, majd még egyet, de a falak összezárultak körülötte, a csapda bezárult. Meglódult, s rohanvást indult egy nagy, zöldre festett fémajtó felé, és belekapaszkodott a nehéz, díszes kilincsbe, de alig tudta lenyomni.

Az ajtó nem nyílott.

Judy arca eddigre verejtékben fürdött, haja csapzottan lógott homlokába, háta közepén mintha gleccserek siklottak volna, s bár alig futott tíz-tizenöt métert, lélegzete folytonosan el-elakadt, szíve dörömbölt, és fülében visszhangzott saját lihegésének zaja. A következő ajtó nem volt messze: újabb hat-hét méter, egy nagy konténer mögött, s a kettő között volt egy ablak is, amely mindig vakablakká zárult, amikor odaért, s a téglák közül incselkedve nyújtotta ki rá nyelvét a malter.

Ezen az ajtón nem volt kilincs sem, és olyan közönyösen simult a falba, hogy Judy abban sem volt biztos, valóban ajtót látott-e, vagy csak a szeme káprázott…

A falak mintha minden oldalról közeledni kezdtek volna, a levegő fogyott, az ablakok imbolygó lidércfényként kacsintgattak rá, nevetve félelmét és nyomorúságát. Aztán a falak újra mozdulatlanná merevedtek, a sikátor csendjét pedig éles nevetés és csattogó léptek zaja verte föl. Judy megint futni próbált, de léptei lassúak voltak, mintha iszapban járna. Üldözői csak jöttek és jöttek, mind közelebb és közelebb, nevetve, cipőik ütemesen kopogtak az aszfalton.

– Ott van! – harsant aztán fel a kiáltás, és megindult az egyenlőtlen hajsza.

Nem tartott sokáig, az első ütés majdnem a kiáltással egyidejűleg szakadt a fejére, és Judy előrebukott. Nem látta őket most sem, nem ismerte föl a hangjukat, mégis tudta, kik azok, és miért ütik. Összegömbölyödött kínjában, és hangosan zokogott.

Aztán megragadták a vállát, és már felkészült a következő ütésre, amikor a kéz óvatosan megrázta:

– Judy! Judy, kelj fel, kelj fel, nincs semmi baj, valamit álmodhattál, kelj fel – szólogatta egy kedves hang. Talán az anyjáé? – suhant át rajta félálomban, de csak egy pillanatra, hiszen réges-rég volt, amikor anyja nemhogy kedvesen, de bárhogy is szólt volna hozzá…

– Judy, mębraata, apfeek – hangzott újból, ezúttal még puhábban, kedvesebben, s érezte, ahogy egy hűvös kéz végigsimít a homlokán.

Kinyitotta a szemét, de a félhomályban nem tudta kivenni a fölé hajló arcot, csak a hosszú hajat, melynek szálai közt vörösesen csillant át egy éjjeli lámpa fénye.

– Csak álom volt… – ismételte a lány. Szobatársa és nyelvtanára, Arminia volt az.

– Tudom… – válaszolta rekedten Judy.

Egyike volt szokásos rémálmainak: a sivár és ellenséges sikátor, ahol senki sem segít neki… Idejét sem tudta, mióta álmodott az egyre közeledő falakkal és a zárt ajtókkal. Nagyon korán kezdődött, az idő tájt, amikor kilencévesen először került intézetbe.

Az üldözők később kerültek az álomba, ennek idejét pontosan meg tudta mondani: azután, hogy a három fiú elkapta, és majdnem agyonverte iskola után. A kórházban álmodta legelőször. Akkor ennek hatására kitépte magából az infúziós csövet, kiáltozásával felébresztette a fél kórházat, leesett az ágyról, és eltörte összeforró félben lévő állkapcsát is. Csoda, hogy sérült gerince, bordái és lába megúszták az esetet.

– Fáj valamid? – kérdezte Arminia aggódva, s amikor Judy nemet intett, az ágyra ült, hátát a falnak vetette, és anyásan az ölébe vette a kislány fejét. – A szokásos? – kérdezte csendesen. Judy bólintott. – Próbálj meg aludni! Itt leszek melletted. – Judy oldalra fordult, fejét Arminia ölébe fúrta, és némán sírni kezdett.

Arminia nem szólt semmit, csak simogatta a haját, amíg Judy nagy nehezen megnyugodott.

Álom azonban nem jött a szemére. Állkapcsa sajgott: minden ilyen álom alkalmával újraélte a verést, amelybe kis híján belehalt.

Három fiú ütött rajta akkor is, éppúgy, mint a rémálomban. Nem látta őket, mert hátulról támadtak rá, és hamar elvesztette az eszméletét. Még hallotta, hogy a „niesiek kutyájának” és „árulónak” hívják, aztán amikor magához tért, már csak a kórházi műszerek gépi zöreje vette körül.

Másnap megjelent Armoin is. A mazdrát, aki „belenézett az agyába” Judy sosem tisztelt eléggé ahhoz, hogy akár még magában is Armoin-rának hívja. Az idős férfi csöndes hangon, mentegetőzve kért bocsánatot.

– Ha tudtam volna, hogy ekkora veszélybe sodorlak, sosem kértem volna tőled ilyet – mondta, de Judy nem hitt neki, csak hallgatott.

Az eszmélete visszatérése utáni első héten Judy egyedül feküdt az intenzív szobában, és amikor éppen nem volt látogatója – Arminia, néha Miinen-ra, az igazgató – rettenetesen unatkozott. Nem lévén más szórakozási lehetőség, a különböző niesi műsorokat bámulta naphosszat. Látott egy Shine és Anna szerelméről szóló filmet is nitanul, és egész jól értette, mert Arminiával még valamikor régebben olvasták ezt a történetet. A filmből azt is megtudta, hogy Annának, aki hosszúéletű volt, volt egy rövidéletű testvére is, Raas, aki szintén harcolt az alfai háborúkban.

Raas… A név ismerősen csengett Judynak, de nem emlékezett már rá, honnan. Végül ezért történt, hogy bár soha nem nézett meg semmilyen hírműsort, aznap este mégiscsak bekapcsolva maradt a készülék, mivel a bemondó bejelentette, hogy nyilvános vitaműsort közvetítenek, melynek két résztvevője Venn Sniika és Giin Raas lesznek.

Giin Raas… Judynak eszébe jutott, hogy Arminia beszélt róla: az a safir, aki az Arminiához hasonló kiszakadtak ügyéért küzd, egy nagy múltú, és nagyon gazdag család sarja.

– Olyanok ők, mint a te világodban a királyok és hercegek. Gazdagok, befolyásosak, hatalmasok… – magyarázta Arminia a Raas családról. – Rengetegen utánozzák őket. Ha ők mellénk állnak, előbb-utóbb mindenki mellénk áll.

Így tehát Judy végignézte a vitaműsort.

Már az első pillanatban tudta, melyik lehet Giin-ra: Armoint ismerte, a vékony, karvalyarcú, recsegő hangú, tudálékos férfi egyszerűen nem lehetett ő, csakis a harmadik, a fiatal, szigorú tekintetű, szőkésbarna hajú.

Judy nem tudta megítélni, ki a jobb vitázó, hiszen az elhangzó érvelés nagy részét a lish felirat ellenére sem értette, de Giin-ra rokonszenves volt a számára. Sosem tudták kihozni a sodrából, lassan, nyugodtan érvelt, és tisztelettel beszélt a két másikkal, akik közül a sovány végig lekezelte, Armoin meg… hát, Armoin az Armoin volt, és Judy ki nem állhatta.

Ezek után bármi dicsérőt mondott Arminia Giin-ráról, Judy tökéletes támogatását élvezte. Talán ez is egyik oka volt annak, hogy amikor Miinen-ra úgy döntött, nem teszi vissza Judyt az intézet külsős részlegébe, Arminia azonnal vállalkozott arra, hogy egy szobába költözik vele.

Csak később derült ki, milyen jó volt ez a döntés. Mindketten csendesek voltak, és szabadidejükben olvasni szerettek a legjobban, ezen kívül mindketten tudták egymás titkait: Judy ismerte Arminia kiszakadásának történetét, ő pedig még a kórházban elmondta az idősebb lánynak, miért is verték meg. S bár Arminia szerint nem tett semmi rosszat, Judy mégis a külsősök árulójának érezte magát miatta.

Pedig miért is kellett volna külsősnek tartania magát? Mit kapott ő attól a világtól, amelyben született? Minden jó valahogy a niesiekhez kötődött: az intézet jobb volt, mint az átmeneti otthon, az űrutazás maga volt a tökély, az egyetlen ember pedig, akit igazán közel érzett magához, Arminia, szintén niesi volt. Egyébként pedig nem tartozott sehová. El sem merte képzelni, mi lesz, ha egyszer felnő, és kiteszik az intézetből. Hová fog menni? Mihez kezd? Arminiát, aki jó tanuló volt, biztosan felveszik az egyetemre, és lakhat tovább valamilyen intézetben. De ő… Örülhet, ha valahogy elvégzi az alapiskoláit. Igaz, most ez sem ígérkezett egyszerűnek. Azok után, ami történt, sem Miinen-ra, sem Armoin nem tartotta jó ötletnek, hogy Judyt visszaengedjék külsős iskolába. Úgy döntöttek, hogy átteszik egy niesibe.

Itt azonban Judy hamarosan olyan kiközösítést élt meg, amilyet még soha azelőtt sem tapasztalt. Pedig Arminia mindent megtett, hogy Judy felkészülten lépje át az iskola küszöbét. Már a kórházban megtanította egy csomó mindenre: hogyan kell kaveni („nem niesi!” – ismételte újra és újra) módra öltözködni, enni, bemutatkozni, köszönni, társakat, tanárokat megszólítani. A nitan is egész jól ment.

Csakhogy arra a kérdésre, hogy „Te melyik blatkinnek vagy a tagja?” az első napon kapásból azt válaszolta, hogy „Külsős vagyok,” amivel rögtön biztosította a kirekesztett pozíciót.

Az új iskola kétnyelvű volt, és Judy nitan tudása az órák követésére már elégtelennek bizonyult. Ráadásul máshol tartottak mindenben, egészen más dolgokat tanultak irodalomból és történelemből, kézírással kellett beadniuk a házi feladatok egy részét, és Judy ismét csak azt tapasztalta, mennyire nem képes még a minimum elsajátítására sem. Egyedül Arminiának volt köszönhető, hogy nem vallott teljesen kudarcot.

Egyetlen tárgyból lett rögtön kitűnő: matematikából. Azt az anyagot ugyanis, amit a niesi iskolában vettek, Judy öt évvel ezelőtt tanulta, így hamarosan dicséretet dicséretre halmozott.

Történelemből azonban még el sem kezdték az űrkori részt, a niesi történelemnél tartottak, mégpedig a Kaven megalakulása körüli időknél.

Nem szerette az új iskolát, és nem szerette a hozzá tartozó újfajta ételek ízét, a ruhák simulását, a nyelv fordulatai idegenek voltak számára. Ha Arminia, akit nővéreként szeretett, nem lett volna mellette, már rég kérte volna, hogy tegyék vissza régi iskolájába.

Így most is csak szuszogott bele Arminia anyaszerű puhaságába, s ahogyan a kedves kéz újra és újra végigsimított a haján, lassacskán elnyomta az álom.

***

A következő nap is úgy kezdődött, mint az összes többi. Az ébresztő gongütések kikergették szeméből az álmot, pedig szívesen aludt volna még.

Arminia már saját ágyában feküdt, összegömbölyödve, meg sem hallotta az ébresztőt, Judynak kellett felráznia.

Kint hideg volt, s immár gyakorlott mozdulatokkal választotta ki szekrényéből a megfelelő suutot és talárt. A niesi öltözékeket akkor kapta, amikor átköltözött. Eleinte rettenetesen zavarták: a testhez simuló suut vakarózásra késztette, a talárt túl bőnek és hosszúnak érezte, és mindkettőt túl színesnek tartotta.

Úgy döntött, gyalog megy az iskolába, ezért a reggelivel gyorsan végzett. Nem esett nehezére; nem ízlett neki igazán a niesi koszt. Bár hideg volt kint, ragyogóan sütött a nap. A faágak kopaszon nyújtózkodott a kora tavaszi ég felé. Csak a vérvörös levelű og fák hordták régi lombjukat: majd csak akkor vetik le, amikor néhány hét múlva a rügyek bomlani kezdenek, s lelökik immáron hasznavehetetlen társaikat, amelyek illatos kupacokban gyűlnek majd össze a földön. Néhány hétig is eltart, míg elszáradnak, s kitetszik alóluk az élénk narancsszínű fű a maga kis kék virágaival.

Szeretett kora reggel keresztülvágni a parkon, egészen a nagy, kovácsoltvas kapuig, majd ki az utcára, ahol egyre többen tünedeztek fel ilyentájt. Mind hasonló ruhát viseltek, csak a gyerekek kabátot húztak talárjuk fölé, míg a felnőttek méltóságteljesen lépkedtek lustán lebbenő köntöseikben.

Judy szerette Blulantot, szívesen elnézte a reggeli sürgölődést, az üzletek, éttermek nyitását, ahogy a boltosok söprögetik az egyébként makulátlan járdát, mossák a nagy üvegkirakatokat, vagy csak ácsorognak üzleteik ajtajában az elmenőket nézegetve.

Az iskola, ahová járt, nagy, díszes kőépület volt a városka középpontjában, a templomon túl, hatalmas ablakokkal és színesre festett kerítéssel. A tantermek falait is színesre mázolták. A padok félkörben álltak a tanári asztal mellett.

Nem sokkal iskolába érkezése után befutott az intézeti jármű Arminiával, aki elmondta neki, hogy keresték, mert üzenetet kapott az anyjáról. Ez egyszerre töltötte el haraggal és reménységgel. Alig várta, hogy visszatérhessen az intézetbe, s megtudja, miről is lehet szó.

Ám a hírt hamarosan kiverte a fejéből egy tanár bejelentése, aki kikérte történelemóráról, hogy részt vegyen a kaveni iskolákban kötelező PM értékelő vizsgán. Egy pillanatra ugyan feldühödött, hogy Armoin mégiscsak elérte, hogy letegye a vizsgát, de végül nem szólt. Úgysem számított, mert nem fog mentalitást tanulni.

Egy idősebb, rokonszenves férfi volt a vizsgálatot vezető giide.

– Ti vagytok a névsor elején, ezért kezdődik veletek a vizsgálat – fordult a gyerekekhez. – Nem tudom, hogy otthon elmondták-e, pontosan mire is számíthattok, ezért röviden összefoglalom. Azt talán tudjátok, hogy amikor gondolkodunk, érzünk vagy érzékelünk, az agyunkat használjuk, és abban különféle jellegű és erősségű elektromos hullámok keletkeznek. Ezeket műszerekkel lehet vizsgálni, és vizsgálják is évezredek óta. Régóta nem titok már, hogy a legpontosabb érzékelő műszer nem más, mint az emberi agy maga…

Mégiscsak belepiszkáltak az agyába, állapította meg magában Judy.

– Ennek az érzékelésnek azonban vannak korlátai. Első és legfontosabb: a gondolatok nem olvashatók, illetve nem érzékelhetők, mivel ez a fajta tudati tevékenység túl mélyen van beivódva az illető személyiségébe, vagy hogy érthetően mondjam: mindenkinek megvan a saját mentális nyelve, amit ha nem beszélsz, hiába hallgatsz bele az „adásába.” Az érzések és az érzelmek azonban érzékelhetők, minél erősebbek, annál inkább. A gondolati mentális nyelvvel ellentétben ugyanis az érzelmek és érzések többé-kevésbé általánosak. Ezen kívül általánosnak mondhatók még a különböző, nem akarati testi folyamatokat irányító agyi funkciók is, de ezek most nem érdekelnek bennünket.

Judyt érdekelte volna, mert nem egészen értette, mire gondol a férfi.

– Nem minden ember agya képes azonban az érzések és érzelmek érzékelésre – folytatta a giide –, és még azok között is hatalmas különbségek vannak, akiknek megvan ez a képességük. Van, aki képes az érzékelésre, de csak akkor, ha egyedül van a másik emberrel egy szobában. Van, aki arra is képes, hogy kisebb csoporton belül is érzékeljen egy-egy személyt. Van, aki arra is képes, hogy ha nem akarja, épp hogy ne érzékelje azokat, akik vele egy helyiségben vannak. Van, aki saját érzéseit el tudja úgy leplezni, hogy még egy mentálisan képzett másik sem tud rájönni, mit érez. S vannak olyanok, bár nagyon kevesen, akik nem csak érzékelni, de érzéseket közvetíteni is képesek.

Azaz belepiszkálni más agyába, tette magában hozzá Judy, bár most már jóval kevesebb meggyőződéssel. Ha ugyanis mindaz igaz volt, amit a férfi mondott, abban az esetben Armoin irodájában csak az érzéseit befolyásolták, de nem ültettek tőle idegen szándékokat az agyába.

– Ez a vizsgálat, amin most keresztülmentek, arra szolgál, hogy megtudjuk: közületek kinek van ilyen érzékelő képessége, s akinek van, azét a későbbiekben tovább fejlesztjük.

– Azokból lesznek majd a mazdrák? – kérdezte az egyik fiú.

– A kérdés jó – mosolyodott el a férfi. – Mazdra tényleg csak azokból lehet, akinek van egy bizonyos szintű érzékelő képessége. De nem minden mentalistából lesz mazdra. Éppen csak megvan ez a lehetősége is. A képzéshez szükséges alapteljesítmény 160 pont, aki eléri, az tanulhat tovább. A vizsga két részből áll: egy két órás tesztből és egy rövid beszélgetésből. A tesztnél tíz, nagyon rövid filmet fogtok látni, de ezek nem puszta képek és hangok lesznek, hanem közvetítik számotokra a szereplők érzelmeit is. A feladatotok az lesz, hogy saját szavaitokkal írjátok le, szerintetek melyik szereplő mit érzett. Akinél a beszélgetés folyamán úgy érzékelem, hogy túl nagy az eltérés a várakozás és a teszteredmény között, annak arra is lesz lehetősége, hogy megismételje a vizsgát. – Kezével hat, a terem másik végében elhelyezkedő fülke felé intett, amelyek Judynak már a belépéskor feltűntek. – Kezdhetitek.

A többiek nagy kedvvel rohantak a fülkékhez, ketten még össze is vitatkoztak, melyikbe menjenek be, míg Judy hátrébb várakozott, hogy majd elfoglalja azt, amit a többiek üresen hagytak. A férfi azonban utána szólt.

– Te vagy Judy, ugye?

Judy megállt, és tétován visszafordult.

– Igen – felelte.

– Ha gondolod, beszélgethetünk elsőnek. A többiek már úgyis bementek – intett a fülkék felé. – Ülj csak le. Biztos vannak kérdéseid arról, amiről beszéltem.

Ó, az volt, nem is egy. De nem akarta rögtön kiadni magát, ezért óvatosan, a legkevésbé személyesnek tartott kérdéssel kezdte.

– Mit jelent az a nem akarati testi folyamatokat… izé… irányító… agyi funkció? – kérdezte feszengve, mert érezte, hogy rosszul mondja. A férfi azonban kellő komolysággal válaszolt.

– A nem akaratlagos, hanem reflex alapú folyamatok mentális nyelve.

– És ez ugyanúgy érzékelhető, mint az érzések?

– Nem egészen ugyanúgy, de igen, érzékelhető.

– Akkor reflex mozgás ugyanúgy közvetíthető, mint az érzések. Ez azt jelenti, hogy megállítható például a másiknak a légzése?

A férfi meglepetten pillantott rá.

– Gyakorlatilag igen. Vagy éppen a mozgása.

– De hát az nem reflex!

– Vannak reflex elemei is.

– Értem. És ezt sokáig lehet művelni? Úgy értem, sokáig lehet valakit így… akadályozni?

– Nem. Nagyon kevesen képesek rá, és ők sem bírják néhány percnél tovább. Ezen kívül, ha az akadályozott tudja, hogy mindaz, ami vele történik, csupán reflexeinek manipulációja, akármikor képes ebből kitörni, tehát például ellépni vagy levegőt venni.

– És ha nem tudja?

– Akkor természetesen nem képes rá.

– És milyen távolságból lehet ezt megtenni?

– Csak amíg egymás érzékelési körében vannak. Ez egy nagyjából tízméteres sugarú kör. De ezen belül is a távolság növelésével az érzékelés erőssége négyzetesen csökken.

Judy elgondolkozva nézett a férfire, és azt kívánta, bárcsak ő is képes lenne az érzékelésre, és tudná, igazat mond-e. Mert ha minden úgy van, ahogy állítja, akkor Armoin mégsem piszkálhatott bele a fejébe, esetleg csak addig, amíg igent nem mondott neki, utána meg már kötötte az adott szó… Végül is mindegy… Ha így volt is, akkor is becsapták.

– Maga most tudja, hogy mit érzek? – kérdezte hirtelen.

A férfi arcán furcsa, elgondolkodó kifejezés jelent meg, majd lassan nemet intett.

– Nem érzékelem. Valami sejtésem van róla, mert látom az arcodat, gesztusaidat, hallom a hangodat, de érzékelni nem vagyok képes semmit.

– Ez azt is jelenti, hogy a többi mazdra sem érzékelte, amit érzek? Mert, gondolom, nem maga az egyetlen…

– Így van. Többen felhívták már rád a figyelmemet.

– És ezért maguk azt gondolják, hogy képes lehetek az érzékelésre?

– Armoin-ra szerint nem csupán képes vagy az érzékelésre, hanem kiképezve az egyik legtehetségesebb mentalista lehetnél.

Judy nem tudta, hogy örüljön-e az ellenszenves safir értékelésének, vagy sem.

– De ez azt jelentené, hogy nekem is giidének vagy safirnak kellene mennem. Én viszont nem vagyok kaveni. – Judy megrázta a fejét.

– Ne szaladjunk annyira előre! Először is a mentalisták nagy része nem szegődik szövetségi szolgálatba. Lesz belőle pszichológus, pedagógus, biztonsági szakember, de olyan pályára is sokan lépnek közülük, ahol képességeikre egyáltalán nem lesz a későbbiekben szükségük. Ez nem jelent semmilyen elkötelezettséget. Most meg kell csinálnod a tesztet, mert az kötelező, utána azonban eldöntheted, akarsz-e mentális képzést kapni. Most harmadikos vagy, ami azt jelenti, hogy több mint öt évig lenne erre lehetőséged. De az már nem lesz kötelező.

Egyetlen mély sóhaj volt Judy válasza.

***

A délelőtt végére olyan fáradtnak érezte magát, hogy alig tudta nyitva tartani a szemét a visszafelé úton, és elaludt a délutáni kötelező tanulóidőben. A rémálom, a PM teszt és a rendes tanórák együttesen megtették hatásukat.

Vacsorára ébredt csak föl, de alig botorkált le az ebédlőbe, egy nevelő elkapta, hogy az igazgató vacsora után beszélni akar vele. Erről rögtön eszébe jutott Arminia üzenete az anyjáról, és olyan izgatott lett, hogy alig tudott enni, s amilyen gyorsan csak lehetett, otthagyta a zsúfolt ebédlőt.

Az irodai folyosón csönd fogadta. Az igazgatói iroda ajtaja alól fény szűrődött ki, de ahogy Judy kopogásra emelte a kezét, rossz előérzet kerítette hatalmába. Nienna ügye is ehhez hasonlóan kezdődött, és egy kórház intenzív szobájában ért véget.

Összeszedte bátorságát, és bekopogott.

Maga az igazgató nyitott ajtót, és még mielőtt Judy bármit is kérdezhetett volna, helyet mutatott neki, és leült vele szembe.

– Judy, ma kaptam a hírt, hogy édesanyád meghalt – mondta halkan.

Mintha a világ ért volna véget.

– Nem értem… – nyögte ki, és jeges félelem markolt a szívébe.

Annak, amit Miinen-ra mondott, egyszerűen nem volt értelme. Az ő anyja nem halhatott meg. Ez tévedés. Az ő anyja még nem volt öreg!

– Már két hete. Öngyilkos lett… – felelte Miinen-ra.

A csönd tonnányi erővel zuhant a szobára, porrá zúzva Judy még maga előtt is titkolt álmait, reményeit, vágyait, hogy egyszer, talán mégiscsak… lehet még otthona. Hogy amíg anyja él, bármilyen távol is, nincs egyedül a világban.

Kábultan ült a süppedős fotelben hosszú percekig, próbált formát adni annak, amit belül érzett, de képtelen volt rá. Ami most történt, sokkal véglegesebb volt, mint a végleges intézeti elhelyezés vagy eljövetele a Primusról. Ez ellen még tiltakozni sem tudott.

Anyja meghalt, nem volt többé, és kész, és kész és kész…

Anyja mindent elvett tőle, amit valaha szeretett, vagy szeretett volna: az otthont, a gondoskodást, a szabadabb élet lehetőségét, apját, akiről még azt sem tudta, kicsoda, és most, mintegy mindezek koronájaként, maga is távozott.

Ilyen mértékű árvaság egyik társára sem volt jellemző. A legtöbbjüknek voltak testvérei, sokszor nem is egy; és ha a szülők már nem is éltek, ott volt jó néhány nagybácsi és nagynéni valahol. Még Niennának is volt két nagybátyja, akik a lányt magukhoz fogadni ugyan nem akarták, mégis időről időre küldtek neki valamit. Anyja szülei azonban ódivatúak voltak, és nem akartak sokgyerekes Ipsten-családot, ahol a megélhetés forrása a gyerekek után kapott állami segély, így nem egészen tizenhárom éves korára, teljesen egyedül maradt.

– Ha gondolod, megszervezzük, hogy részt vehess a temetésen – mondta Miinen-ra, és Judyhoz lépve a vállára tette a kezét. – A CSU-beli önkormányzat felajánlotta, hogy megvár vele.

De Judyban felülkerekedett a dac és a harag.

– Nem… – válaszolta azonnal. – Nem szükséges.

Karjait szorosan összefonta a mellkasa előtt, keze ökölbe szorult. Miért is kellene neki részt vennie a temetésen, amikor anyja sem volt sehol, amikor szüksége lett volna rá?

Egy kis idő után Miinen-ra magára hagyta. A csöndes, üres irodában aztán a tenyerébe hajtotta az arcát, és sírt.

Az igazgató később sem jött vissza, Arminia azonban megjött, Judy elé térdelt, és szorosan magához ölelte. Fejét az ismerős illatú ruhába fúrva Judynak eszébe jutott, hogy tegnap éjjel még azt gondolta, hogy már nincsenek álmai. De ma már tudta, hogy egész eddig álmodott, és reménykedett, hogy anyja egyszer majd mégis igent mond rá.

Amikor aztán felemelte a fejét, azzal az elhatározással tette, hogy soha többé nem fog sírni. Hiszen már semmi sem maradt, amit elvehettek volna tőle.

***

A sokkoló bejelentés után minden ment tovább a maga útján: iskolába járt, és ellátta intézeti feladatait, csendesen morzsolgatva az egyhangú és egyforma napokat.

Rémálmaiban a verés ugyan szerepelt többé, bár üldözői sokszor a nyomában lihegtek. Ennél sokkal rosszabb volt, hogy a kis sikátor gyakran úgy bezárult körülötte, mintha koporsó lenne, és anyját hallotta beszélni vagy énekelni a zárt ajtók mögül. Ez azért volt furcsa, mert anyja sosem énekelt a valóságban, és Judy nem is tudta, milyen énekhangja van, mégis határozottan felismerte. Mindig valami távoli, szomorú melódiát dúdolt, vagy énekelt, olyasmit, mint azok a niesi iirkontok, amiket Arminia nagyon szeretett, s egy idő után maga is rajtakapta magát azon, hogy belefog: „Ka-lifra ka-deslis’n na’ tendęm, dam ned luin k’-samsin nane’dęm at es k’-lat’s den laaya-s’-saalen…”

A következő versszakot azonban, ami úgy kezdődött, hogy „Nem vagy egyedül,” sosem énekelte hozzá.

Tanulmányi eredményei az eddigieknél is kiábrándítóbbak lettek. Az órákon gyakran csak merengett, képtelen volt figyelni. Tanárai mégsem bántották, és társai is mintha közeledni próbáltak volna felé, de nem volt rájuk kíváncsi. Utálta, hogy azt hiszik, gyászol, és szomorú, s ezért vannak részvéttel iránta.

Nem, nem gyászol, és nem, nem szomorú! Éppen csak kedvetlen. A lassan beköszöntő, varázslatos tavaszt is üres szemekkel figyelte a szoba ablakából.

Aztán néhány nap leforgása alatt több olyan dolog is történt, ami kirángatta a bénító apátiából.

Az egyik nap megkapta PM tesztjének értékelését, amelyet egy napig ki sem nyitott, annyira nem volt rá kíváncsi. Arminia azonban nem hagyta annyiban, őt sokkal jobban érdekelte az eredmény, mint Judyt, s végül a kislány engedett.

Tisztelt Judy Fensson!

Örömmel értesítjük, hogy PM tesztjének eredménye alapján felvételt nyert az iskolai mentális képzésre. Mivel azonban teljesítménye iskolatársai között egyedülálló, javasoljuk, hogy iskolai képzése mellett különórákon is részt vegyen, amelyre a jelentkezési lapot a levélhez csatolva találja.

A teszt eredményének részletezése:

IQ: 83 p

EQ: 88 p

SQ: 60 p

MQ: 78 p

Összesen: 309 p

(Az alapelvárás szintje: 160 p)

Kérem, folyó hó 13. napja előtt jelezzen vissza, amennyiben a különórákon részt óhajt venni.

Tisztelettel,

Sf. Looman Rintiren

Vizsgálati Osztály

Arminia őszinte döbbenettel bámult rá.

– Több mint háromszáz pont!

– Az sok? – kérdezett vissza unottan Judy, aki az ágyán feküdt és a plafont bámulta.

– Rengeteg. A legtöbb, amiről eddig hallottam, kétszázötven körül volt, és már arra is azt mondtuk, hogy rettentő magas.

– Neked mennyi volt?

– Közepes: százhatvanegy, azaz járhattam volna képzésre, de az SQ-m csak 13 volt, az MQ-m pedig alig húsz fölött, ezért inkább nem jártam, mert csak szenvedtem volna.

Judy az ismeretlen kifejezéseket hallva felült, majd kivette Arminia kezéből a levelet. IQ, EQ, MQ, SQ… tanácstalanul meredt a papírra, majd Arminiára.

– Megmagyaráznád, mit jelentenek ezek a rövidítések? És hogy mire jók ezek a számok? – kérdezte annak ellenére, hogy tudta, teljesen fölösleges. Bármi is legyen, semmi sem fogja rávenni a mentális képzésre.

Arminia azonban lelkes magyarázatba fogott.

– A rövidítések mindegyike a mentalitás egyik összetevőjét jelenti, és mindegyiknél az elérhető maximum száz pont. Az IQ azt mutatja, mennyire vagy okos. A nyolcvanhárom elég jó eredmény. A legtöbb embernek ötven-ötvenöt körüli. Az EQ azt méri, mennyire vagy képes felmérni mások érzéseit, érzelmeit, akár érzékelés nélkül is. Itt a nyolcvannyolc kiemelkedően magas. Ez a kettő azoknál is fontos, akikből nem lesznek mentalisták, mert akiknél túl alacsonyak felnőtt korban, annak nem adnak gyerekvállalási engedélyt.

– Gyerekvállalási engedély? – kérdezte Judy döbbenten. – Ez azt jelenti, hogy nem mindenkinek lehet gyereke?

– Pontosan. A felnőttkori normál EQ olyan ötven-hatvan körül van, úgy, mint az IQ. Harminc-harminc alatt nincs gyerekvállalási, és negyven-negyven alatt is csak a blatkin ígéretével, amelyben vállalják, hogy figyelemmel kísérik a gyerekek nevelését…

– Értem. És mi ez az SQ?

– Ez már mentalitást mér, mégpedig azt, hogy mennyire vagy képes különválasztani a saját érzéseidet, mentális működésedet attól, amit éppen érzékelsz.

– Erre kaptam a legkevesebb pontot – mutatott rá Judy.

– Valószínűleg azért, mert ez az a rész, amelyet a leginkább tanulni kell. A többi mind adottság kérdése. De még ez is nagyon magas, főleg ha az én tizenhármamra gondolsz.

– Az MQ akkor a mentalitás, nem?

– De. És az is nagyon magas. Nézzük csak – Arminia elővette a detáját és keresésbe fogott. – Itt is van – mondta egy idő múlva. – Kétszázhúsz fölötti PM esetén már mazdra lehetsz, kétszázötven fölött pedig akár safir is. – Hangja teljesen elhalkult a döbbenettől. – Ejha! Az elmúlt száz évben csak harminchatan lépték át a háromszáz pontot a PM teszten… Ó… és ha megnézem a listát… a legtöbb pontja… nem fogod elhinni – izgatottan nézett Judyra –, éppen Giin Raasnak volt. Háromszázharmincegy. Te is lehetsz akár olyan híres safir, mint ő!

Judyt az ismerős névre való hivatkozás feldühítette, bármennyire tisztelte is a férfit.

– Nem érdekel! – mondta, és felugrott. – Nem látod, mekkora kettőnk között a különbség? Ő egy nagy, és híres család tagja. Ahogy mondtad is, gazdag és sikeres. És én? Én mi vagyok? Én nem vagyok kaveni sem! Nem lehetek mazdra. És nem is akarok az lenni!

– Judy, ez az eredmény nagyon magas. Vannak, akik megütik a kétszázhúszat, s néhányan persze a safiri követelményt is, de olyanról még nem hallottam, hogy valaki háromszáz fölött lett volna. – Arminia Judy vállára tette a kezét, úgy mondta: – Ez egy ajándék, amely csak a tiéd. Tudom, hogy nem szereted Armoin-rát, de ne hagyd, hogy az iránta érzett ellenszenved téged tegyen kevesebbé. Tanuld meg rendesen az érzékelést. Csak hasznodra válhat.

Judy dacosan rázta meg a fejét.

– Nem akarom megtanulni, hogyan kell másokat kihasználni. Nem akarok semmi ilyesmit megtanulni. Nem akarok mazdra lenni, én nem tartozom közétek. Az én világomban pedig nincs ilyesmire szükség.

– De az iskolai képzésre csak el fogsz járni?

– Nem! – kiabálta Judy még csökönyösebben. – Nem akarok! Nem érdekel!

– De hát miért, miért…?

– Hát nem érted? Én nem vagyok niesi! Külsős vagyok! Az is fogok maradni! Ez nem az én világom, ez nem tartozik hozzám és én sem hozzá! Nekem itt nincs senkim, s én sem vagyok senkié!

Másnap aztán új levél érkezett, amelynek tartalma feledtette az egész PM-kérdést, nemcsak Judyban, de Arminiában is.

Judy anyjának a levele volt.

Kicsim!

Amikor ezt a levelet olvasod, én már nem élek.

Kérlek, ne haragudj rám, de tudom, neked is így lesz a jobb. Higgy nekem! Hamarosan megérted, miért.

Én mindig csak azt akartam, hogy boldog légy. Remélem, egyszer majd megtalálod ezt a boldogságot. Még akkor is, hogy ha most fáj, és haragszol.

Egyszer talán majd megértesz engem is.

Nagyon szeretlek. Vigyázz magadra!

Anyu

Judy szóhoz sem jutott a felháborodástól.

A negyedik olvasás után cafatokká tépte a levelet, majd lehúzta a WC-n.

Utálat és harag izzott benne, ahogy a fehér fecnik forogtak vízörvényben. De mire a zaj elült, ha szomorúsága vele is maradt, sokkal erősebbnek érezte magát.

***

Úgy két héttel Judy anyjának levele után a Vezető Testület teljesen váratlanul fegyelmi eljárást kezdeményezett Giin Raas ellen, hangsúlyozva, hogy az eljárást nem politikai okokból indították.

– Az ügy, amelyről szó van, igen súlyos, de addig, ameddig végleges döntés nem születik az ügyben, természetesen nem nyilatkozhatok.

– Mekkora az esélye a mazdra felmentésének? – kérdezte a külsős riporter, akit Judy már Niennáék ügyében látott.

– Erről nem nyilatkozhatok – felelte a Vezető Testület szóvivője.

– Egyáltalán van esélye? – tartott ki a nő.

– Természetesen – válaszolta a szóvivő, és Judy meg mert volna esküdni rá, hogy hazudik.

– Nem gyanús az, hogy éppen most indult az eljárás, amikor a niesi közösségekben is egyre többen támogatják az antiunionista politikát?

– Mint mondtam, az ügynek nincs politikai vonatkozása – ismételte a mazdra. – A Giin-ra ellen felmerült fegyelmi kérdés teljes egészében személyi vonatkozású, hagyományunkat és családi törvényeinket érinti.

– Mr. Raas talán vétett ezek ellen a hagyományok ellen?

– Amíg ez be nem bizonyosodik, erre a kérdésre nem válaszolhatok.

– S mennyire lehetnek súlyosak ennek a következményei?

– Erre nagyon nehéz válaszolni, mert amennyiben a vádak bebizonyosodnak, a döntés joga családja kezében lesz. S ha ők úgy döntenek, Giin-ra akár a Kavenen kívül is kerülhet.

Halálos csend ült az árvaotthon helyiségére. Erre a fordulatra senki sem számított. A kaveni származású lányok döbbenten néztek egymásra.

Aztán Giin arca tűnt fel, aki szűkszavúan csak ennyit mondott az őt kérdezgető tudósítónak:

– Akármilyen meglepő, egyelőre azt sem tudom, melyek az ellenem felhozott vádak. S amíg ezeket nem tudom, nem tudok arra a kérdésére válaszolni, vajon maradhatok-e a Kavenen belül, vagy sem. Egyvalami azonban biztos: belül vagy kívül, nem fogom feladni, amiért eddig küzdöttem.

11. FEJEZET

Giin

A kabint Giin szűknek érezte, a levegőt fojtogatónak, és még legalább öt napot kell eltöltenie itt, amíg újra szabad levegőt szívhat.

Gyűlölte az űrutazást, és alaposan rájárt a rúd mostanában: egy éven belül ez volt a hetedik útja, s ki tudja, hány áll még előtte? Három bizonyosan, a legjobb esetben, de ha családja végül úgy dönt, hogy nem fogadja vissza a bűnöst… hát arra jobb nem is gondolni.

Giin megrázkódott, s összébb húzta magán a köntöst. Fázott, bár tudta, hogy nem a hidegtől, hanem attól az érzéstől, amely új és taszítóan idegen volt számára: tehetetlen volt, és kiszolgáltatott.

Armoin győzött, olyan eszközökkel, amelyek aljasak voltak, s amelyek tönkretették életét. A Kaven, amelyet valaha élete értelmének érzett, elárulta. Megrágalmazták és megalázták, és most jövője teljes egészében családja, azon belül pedig leginkább öccse kezébe volt letéve, márpedig Yaan érzéseit ismerve ezek a kéz nem éppen hívogatón nyúlt ki felé. Éppen ellenkezőleg: öccse alig várta, hogy bátyjának végre visszafizessen mindazokért a vélt vagy valós sérelmekért, amelyeket életében valaha elszenvedett.

S mindezt miért?

Csupán, mert nem értettek egyet vele néhány kérdésben. De amíg a kiszakadtak ügye melletti kiállást lenyelte a vezetőség, a politikai másképp gondolkodást már nem kezelte elnézően. Ezt Giin egyszerűen nem értette. A Kavent ismerve az lett volna a logikus, hogy a kiszakadtak ügye miatt csapnak botrányt, és tesznek meg mindent a bűnös elhallgattatására. De hogy mindezt politikai ellenvéleménye miatt tegyék? Ilyenről még nem hallott a Kavenen belül. Giin érezte, hogy falba ütközik, mint mindig, amikor eddig eljutott gondolataiban.

Néhány héttel ezelőttig meg volt győződve arról, hogy úgy ismeri a Kavent, mint a tenyerét. Eredményei, minősítése is ezt igazolták. Most azonban itt ült, újra csak egy külsős űrhajó fedélzetén, és családja felé tartott, hogy kimondhassák róla a végső ítéletet, és ne találjon helyet többé a világban, amelyet eddig külsősnek nevezett, de amely valószínűleg hamarosan túlontúl belsőssé fog válni, akár tetszik ez neki, akár nem.

Vajon ez lenne a büntetése azért, mert nem figyelt oda jobban a családjára, Yaanra? Hiszen anyja megmondta neki, hogy viselkedjen úgy otthon is, mint egy mazdra. De ő megengedte magának azt a luxust, hogy elvonuljon, ha úgy esett jól, és ne szóljon közbe, vagy épp ellenkezőleg: közbeszóljon, és átgázoljon emberi életeken, csupán azért mert az csak a családja…

Yaan dédpapa is mondta, amikor a halálos ágyán kérlelte. Mindig a család az első. De mire erre rájössz, addigra már nem lesz…

Vajon az öreg előre látta, mi fog történni?

Detája halkan pittyentett, de Giin oda sem nézett. Senkivel sem akart beszélni. A készülék azonban hosszú percek múlva sem hallgatott el, ezért végül Giin úgy döntött, hogy kikapcsolja, nem érdekli, ha udvariatlan. Felállt az ágyról, és két lépéssel az asztal mellett volt.

Jontan Freymen – villogott a kis kijelzőn. – Sürgős.

Előbbi elhatározása megingott. Freymen nyilván nem szidalmazni vagy sajnálni akarja. Bizonyára valami más oka van. Ezért hagyott magának egy pillanatot, hogy összeszedje magát, majd fogadta a hívást.

– Végre… – szusszantott Freymen, ahogy Giin arcát meglátta. – Már azt vártam, hogy ki fogja kapcsolni a gépet.

– Eredetileg az is állt szándékomban – engedett meg magának Giin egy félmosolyt. – Aztán a maga nevét látva, győzött a kíváncsiság.

– Gondolom, sokan keresik.

– Igen. Mindenkinek megvan a maga hozzátennivalója az ügyhöz. Tegnapig még álltam a sarat, és válaszoltam minden hívásra. Mára elegem lett…

– Megértem. Külsősök is keresték?

– Főleg riporterek, hogy nyilatkozzam – legyintett Giin. – De mondtam nekik, hogy amíg a családi tanács nem dönt, nincs mit mondanom. Nem mintha ne tudnám előre az eredményt.

Freymen elfintorodott.

– Magát kirakta a Vezető Testület, s most a családnak kell véglegesítenie ezt a döntést?

Giin mélyet sóhajtott.

– Dehogyis. Körülbelül harmincszor kértem a hírszerkesztőket, hogy tegyék világosabbá a közleményeket. Nem vagyok kitéve a Kavenből. Még nem. A Vezető Testület mindössze safiri rangomtól fosztott meg, és három évre mindenfajta mazdrai funkció betöltésétől eltiltott.

– Ezt nem értem.

– Pedig egyszerű. Nem lehetek többé safir, és giide sem még vagy három évig.

– Csak ennyi?

– Csak?

A férfi arcán furcsa kifejezés jelent meg. Csalódottságé?

– Pedig én azért hívtam, hogy egy ajánlatot tegyek.

– Ajánlatot? – Giin nem tudott mit kezdeni sem az arckifejezéssel, sem a szavakkal.

– Ajánlatot. A Kiszakadt Közösségek ugyanis úgy értették, hogy magát a Kaven kizárta, tehát ugyanolyan külsős lett, mint mi. Éppen ezért több közösségünk is jelezte, hogy szívesen fogadná mint safirt, mivel egyetlen safiri képesítésű tagunk sincs. Van néhány giide, de őket sokan nem fogadják el, mivel kiszakadásuknak komoly fegyelmi előzménye volt.

– Csakúgy, mint az enyémnek – mutatott rá Giin.

Freymen türelmetlenül legyintett.

– Ugyan! Legalább egymást ne csapjuk be! Mindannyian tudjuk, mik a maga eltávolításának igazi okai!

– Bizonyára maguk közül sem hiszi ezt mindenki.

– Mi itt mindannyian megtapasztaltuk a Kavennek ezt az oldalát. S egyébként is a maga ellen felvetett vád meglehetősen elévült. Tizenhárom év! Egyáltalán, hogyan lehet egy tizenhárom éves botlást vádként felhozni? A Kavenben nincs elévülés?

Giin nem tudta, mit válaszoljon, ezért inkább visszaterelte a beszélgetést a Kiszakadt Közösségek ajánlatához.

– Előfordulhat még, hogy a családom végül nem fogad vissza, s így döntenem kell, mit kezdek a maguk nagylelkű felajánlásával.

– De hát… – szaladt ráncba Freymen homloka – ha a vezetőség nem rúgta ki, hogyan tenné meg ezt a családja?

Giin elnevette magát.

– Pont maga kérdi? Tudhatja, hogy a sheymonok nem kellenek egyetlen családnak sem!

– De maga nem sheymon! Nem szakadt ki, nem árulta el a hagyományt!

– A külsős világban tett tizenhárom évvel ezelőtti „kilengésem” bizony sokak számára jó ok arra, hogy sheymonnak nevezzenek.

Freymen kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, de aztán becsukta.

– Értem – mondta végül. – Akkor visszatérnék a Kiszakadt Közösségek ajánlatára arra az esetre, ha a család döntése magára nézve negatív lenne. A fő muratai közösség, ahová a fiam is tartozik, szigorú Bokra-követő, s mintegy háromezer tagot számlál, de a bolygón van négy másik közösség is, ahogy már említettem. Közösségeink vezetősége is ott működik. A fő közösség szívesen venné, ha safirként ellátná a vezetését, s a többi muratai közösség is jelezte, hogy szívesen vennék a segítséget, irányítást. Ezen kívül vezetőségünk örülne, ha a szervezet irányításába beszállna. Ellátását ugyanúgy a közösség vállalná, mint a Kavenben. Munkaköre nagyjából megegyezne az eddigivel, és előre kijelentjük, hogy politikai nézeteltérés esetén sem tanácsolnánk el. Nem kívánom, hogy most rögtön válaszoljon, de szeretném, illetve szeretnénk, ha gondolkodna ajánlatunkon.

Giin meglepődött. Sokkal több volt ez, mint amit elsőre gondolt. Új perspektívát mutatott, s ami a lényeg: lehetőséget arra, hogy továbbra is azt az életet élje, amit szeretett, amiért tanult, és amiért küzdött is. Igaz, mindezt abban a külsős világban, ahová nem akart tartozni.

Freymen megköszörülte a torkát, és Giin feleszmélt gondolataiból.

– Gondolkodni fogok az ajánlatukon – ígérte meg, bár tudta, hogy amennyiben a családja kiteszi, sok gondolkodnivalója nem marad. Ráadásul már nem csupán saját életéért lesz felelős.

– Bármi történjék is, közösségeink támogatják önt törekvéseiben – mondta Freymen búcsúzóul, majd mindketten bontották a vonalat.

Giin némileg jobb kedvvel folytatta töprengéseit. Akármi történik is, van előtte jövő. Immár nincs minden adu Yaan kezében, s nem kell feladnia méltóságát, befogadásért koldulva.

Igaz, egyvalamit el is felejtett említeni Freymennek: igazából nem mazdra többé. Miután ugyanis a Vezető Tanács Bírósága kimondta fölötte az ítéletet, ő fölállt, és közölte, hogy a határozatot tudomásul vette, majd levette kék köntösét, lecsatolta széles övét, és mindkettőt Armoin elé fektette az asztalra.

– Safiri tisztséget ugyan nem tölthetsz be, Giin-ra, képesítésed azonban megmarad. Jogod van a kék szín viselésére – mondta az öreg mazdra, és kék szemében fájdalom villant. Giin azonban nem vett róla tudomást: ahogy az ő érzéseinek sem hitt senki, ugyanúgy ő sem hitt Armoinnak.

– Nem óhajtok többé mazdra lenni, sem most, sem három év múlva – felelte Giin, ez alkalommal magasan tartva gátját, hogy semmi érzelem se szivároghasson át. – Nem óhajtok olyan testület tagja lenni, amelyet politikai érdekek rángathatnak…

– E tárgyalásnak semmi köze nem volt politikai érdekekhez – jelentette ki Armoin határozottan.

Giin felhúzta a szemöldökét.

– Hát rendben. Nos, akkor így fogalmazok: nem óhajtok olyan testület tagja lenni, amely inkább ad egy alkoholista nő kétes értékű irományára, mint saját tagjának eskü alatt tett vallomására. Nem adtam okot arra, hogy kételkedjetek szavamban.

– A vérvizsgálat eredményei pozitívak voltak – jegyezte meg Armoin.

– Éppen ezért fogadom el határozatot – hajtotta meg magát udvariasan Giin, de szavai gúnyosan csengtek a terem csöndjében. – A további együttműködést azonban nem kívánom. Mi itt mindannyian jól tudjuk, milyen fontos eleme munkánknak a bizalom. Épp ezért maradjon csak itt ez a köntös. Nekem többé nem lesz szükségem rá.

Még egy pillantást vetett a majdnem feketén csillogó, mélykék anyagra, a köntösre, amely mindent jelképezett, amelyet valaha csak elérni kívánt.

Amikor oderuti tarka köntösében kilépett az épületből, a kutya sem törődött vele.

***

Szülei és nagyszülei úgy fogadták, mintha mi sem történt volna, ellenségesek Yaanon kívül csak hárman-négyen voltak. A legtöbb családtag óvatosan, távolról figyelte az események alakulását, s próbált meg valamilyen véleményt kialakítani.

Kora délután érkezett meg. A családi tanács időpontját most is estére tűzték ki, hogy minden felnőtt tagja ott lehessen. A közös vacsora kényelmetlenül telt: a gyerekek is csak visszafojtott hangon sutyorogtak, és roppant idegesítő volt, hogy a szeme sarkából mindenki őt figyelte. Giin azonban most nem hagyta, hogy érzései erőt vegyenek rajta, érzelmeit nem mutatta ki; végig szomszédjával, Tobbelttel társalgott teljesen közömbös dolgokról.

Irisa, Nigraas felesége vetett véget a vacsorának azzal, hogy a gyerekeket a közös gyerekszobába küldte, a két legnagyobbat, a tizenhét éves Ettent és a tizenhat éves Mikelt pedig megbízta, hogy figyeljen oda rájuk. Ronen távozóban vetett egy ideges pillantást kedvenc nagybátyjára. Csöndben ballagtak kifelé a gyerekek, a folyosón azonban a kisebbek már nem bírták tovább, behallatszott rohangálásuk és zsivajuk. A kutyák is hozzácsaholtak a zajongáshoz, s ez enyhített valamit a feszültségen. Aztán Yaan távozott az asztaltól, nem sokkal utána a többiek is a könyvtár felé indultak.

Az utóbbi időkben, ahányszor csak itthon volt, mindig összeült a családi tanács – gondolta Giin, ahogy a többiek után lépdelt. A legutóbbi, a Yaan távozása utáni különösen emlékezetes maradt a számára. Yaan, a sértett apa semmiféle megbánást vagy megértést nem tanúsítva ült az asztalfőn, és önmagát kivéve mindenkit hibáztatott: feleségét, Raanát, mert elkényeztette a fiát, Tobbeltet, mert hülyeségeket csöpögtetett a fejébe, Rengi papát, mert munkatársai térítették rossz útra, és így tovább a végtelenségig. Giint nem merte bántani a látványos bemutató után, bár Giin érezte, hogy öccse igazából rá haragszik. Minden bizonnyal a sheymon-ügy miatt. Ha ő nem száll síkra a kiszakadtak ügyében, a fiú sem adja kiszakadásra a fejét.

Még hogy a sheymon-ügy kergette volna el a fiút! A család örökösét igazából egy ember űzte el: az öccse – és bár neki is volt valami része benne, de nem az, hogy a kiszakadtakat pártolja. Yaan még azt a pénzt sem fogadta el tőle, amit távozásakor a számlájára áttett. Pedig az elegendő lett volna arra, hogy elkezdje az egyetemet, sőt… A pénz azonban három nap leteltével visszajött. Yaan nem tartott igényt sem rá, sem a pénzére. Igazából nem is csoda, ha visszagondol saját viselkedésére.

Anyjára kellett volna hallgatnia már a legelején, és úgy viselkedni a családban, mint egy mazdra. Ha nem hagyja, hogy előítéletei vezessék, Yaan talán még most is itt lenne a családban.

Ám igazából botorság ezen gondolkodni. Akárhogy is viselkedett volna, az ügyben, amely a fegyelmi tárgyalást a fejére hozta, nem cselekedett volna másképp.

Az asztal végéhez állt, szembe a családfői hellyel, amelyet majd öccse fog elfoglalni, és kezét az asztalon nyugtatva, fejét lehajtva várta, hogy Yaan megjelenjen, és jöjjön, aminek jönnie kell. A kedvezőnek tűnő fogadtatás ellenére nem számított semmi jóra. A családfői tiszt nem véletlenül volt annyira kiemelt a blatkinokban. Ha Yaan úgy látja, hogy befogadása a család szégyenére és hátrányára válik, nem fog habozni, hogy e véleményét ki is nyilvánítsa.

Kinyílt az ajtó, és Yaan vonult be teljes pompában, régi tragédiák bús sorsú szereplőinek kifejezésével az arcán. Ünnepélyesen helyet foglalt a nagy, faragott székben, és először a családon pillantott végig, majd Giinre fordította a pillantását.

Giin csaknem tapintani tudta a túlcsorduló diadalérzést és bosszúvágyat.

Szemmel láthatólag már ma felveheti Freymennel a kapcsolatot.

– Giin – szólalt meg Yaan, színpadiasan rezgetve a hangját, hogy nem létező fájdalmát családtagjaival is éreztesse. – Mindig olyan büszkék voltunk rád. Hogy tehetted ezt velünk?

A kérdés annyira hamis és patetikus volt, hogy Giinnek minden erejére szüksége volt ahhoz, hogy ne nevessen föl hangosan. Inkább nem válaszolt, csak lehajtott fejjel tűrte, hogy családjának tagjai megbámulják. Érzéseik vegyesen kavarogtak körülötte.

– Nem is olyan régen, mindössze néhány hónappal ezelőtt intettelek, hogy vedd komolyabban a nevet, amelyet viselsz, és ne szennyezd be oktalan ellentmondási kényszereddel! S most kellett megtudnom, hogy e névre már hosszú évek óta sár tapad!

Giin ezen a ponton magasra állította gátját. Nem kívánt szembesülni a többiek érzéseivel.

– Az elmúlt években viselkedésem semmilyen módon nem piszkolta be családom nevét – mondta aztán azzal a nyugalommal, amellyel a Testület előtt is megállt nem olyan rég. – Ami pedig a másik vádat illeti, arról magam is csupán néhány hete szereztem tudomást.

– Azt akarod mondani, hogy elmentél egy külsőssel anélkül, hogy tudtad volna, milyen szégyent hozol mindannyiunkra? – kérdezte színpadiasan Yaan.

Giin lehajtott fejjel hallgatott. Mit is válaszolhatna erre a kérdésre? Az igazat, hogy sosem ment el semmilyen külsőssel? Mindezt azután, hogy a Vezető Testület kimondta: ő, Giin Raas, igenis megtette, igenis szégyent hozott a családjára, igenis bűnös? Ismételgesse bután, hogy nem igaz? Biztos út afelé, hogy akik eddig hittek ártatlanságában, azokat is meggyőzze bűnösségéről.

– Erről nincs mit mondanom – felelte hát.

A család felhördült, és Giin nem tudott mit tenni. Előre tudta, hogy így lesz.

– A legjobb lenne, ha elmondanád, miről is van szó valójában. Nem tudunk többet, mint bárki más a Kavenben, és nekünk kell döntenünk az ügyedben – hallotta meg anyja nyugodt hangját, és néhány családtag egyetértően mormogott.

Giin fölemelte a fejét, és végignézett a családján. Száraz hangon foglalta össze az eseményeket.

– Nem sokkal egyik politikai jellegű nyilatkozatom után értesítettek, hogy fegyelmi eljárást indítottak ellenem egy régi, tizenhárom évvel ezelőtti ügyben. Elmondták, hogy a Vezető Testület levelet kapott egy külsős nőtől, aki azt állította, hogy tizenhárom évvel ezelőtt, amikor faasir voltam itt, az Alfán, viszonyom volt vele, melynek gyümölcse egy leánygyermek, aki jelenleg intézeti ellátásban van. Amikor a Testület lekérte a gyerekkel kapcsolatos dokumentumokat, kiderült, hogy említett nőtől a kislányt azért vették el, mert a gyermekvédelmi szolgálat emberei egy közpiacon lopáson kapták: így próbált meg élelemhez jutni. Továbbá az anya alkoholista volt, aki maga mondott le gyermeke neveléséről. Én természetesen tiltakoztam a vád ellen. Ekkor a bíróság elhatározta, hogy szembesít a nővel, ő azonban hetekkel korábban öngyilkos lett, s mire az én ügyem elkezdődött, már el is hamvasztották. Utánajárni személyazonosságának nem lehetett, a jegyzőkönyvben, amely alapján személyi kártyáját kiállították, csupán szüleinek a neve szerepelt, de róluk a CSU-n semmi további adatot nem találtak. A nő illegális bevándorló volt innen, az Alfáról. Személyes holmik nem maradtak utána.

– Fénykép sem? – kérdezte Rion.

– A külsős világban retina alapú a személyazonosítás. Ez alapján senkit sem találtak az Alfán, aki megfelelt volna a kritériumoknak. A nőről semmi adat nem maradt.

– Talán nem is alfai volt – jegyezte meg elgondolkodva apja.

– Én is ezzel érveltem. A tárgyalás után rákérdeztem a szülei adataira. Akkor kiderült, hogy a szülei tényleg itt éltek az Alfán, de már több mint tizenöt éve meghaltak, így velük sem tudtam találkozni, vagy beszélgetni…

– Akkor hogyan bizonyították mégis, hogy a gyerek a tiéd? – kérdezte Liina néni, aki soha nem volt túl okos.

– A hagyományos módszerrel. Vérvizsgálatot végeztek, és az alapján 89%-osan bizonyított az apaságom. 85 fölött bizonyítottnak veszik. S ott volt még az is, hogy a nő tudta a nevem, a pozícióm, azt, hogy mikor voltam faasir itt az Alfán…

– Ezt bárki megtudhatja mostanában rólad – jegyezte meg Tobbelt félhangosan. – A teljes életrajzod letölthető bárhonnan. És a 89 nincs olyan messze a 85-től…

– Hetvenvalahány fölött bizonyított a rokonság, Tobbelt – mondta Giin kissé ingerülten. Bejelentése azt a hatást érte el, amelyre számított is. A közhangulat újra ellene fordult. A család számára bűnössége bizonyítást nyert. – A rendelkezésre álló bizonyítékok alapján – folytatta – a Testület végül úgy döntött, hogy a lánynak én vagyok az apja, tehát a külsős nő vádjai igazak. Emellett, mint azt biztosan tudjátok, nem tölthetek be többé safiri tisztséget, illetve még további három évig giide sem lehetek. Ez utóbbi igazából nem lényeges, mivel a Testület előtt lemondtam arról, hogy valaha is mazdraként dolgozzam.

Fejét újból lehajtotta, jelezve, hogy elmondott mindent, amit fontosnak tartott. Kis ideig senki sem mozdult. Giint azonban nem tévesztette meg a várakozó csönd. Ügye nem csupán vesztésre állt, menthetetlen volt.

Végül Yaan állt föl, keskeny arca csak úgy ragyogott a kárörömtől.

– S te ezek után természetesen azt várod, hogy fogadjunk be – kántálta hamis felháborodással, miközben testvére felé lépdelt. – Miután megszégyenítetted a családot azzal, hogy visszautasítottad elsőszülöttségedet, megszégyenítetted faasirságodat azzal, hogy lefeküdtél egy külsőssel, s megszégyenítetted safirságodat is, amikor nyíltan ellene mondtál a Vezető Testületnek két ügyben is! S mi csak úgy fogadjunk vissza?

Giin mély levegőt vett, és nem hagyta, hogy érzelmei elöntsék az agyát.

– Ha valamit rosszul tettem volna, bocsássatok meg. Azokra a vádakra, amelyeket felhoztál ellenem, válaszolni nem akarok, nem is tudok. Célom sosem a megszégyenítés volt. Csak úgy szerettem volna élni, cselekedni, ahogy helyesnek tartom.

– És a külsős nő? Az is helyes volt? Vagy talán tagadod, hogy a gyerek a tiéd?

– Nem tagadom. Nincs értelme – válaszolta Giin egyszerűen. – A Testület meghozta a döntést, innentől kezdve a gyerek hivatalosan az enyém, bármit is mondok.

– És mégis elvárod, hogy fogadjunk vissza?

– És mégis kérem, hogy fogadjatok vissza.

– És ha a válasz: nem?

Dermedt csend lett.

– Akkor tudomásul veszem a család döntését, és elmegyek – felelte Giin nyugodt hangon.

Giinnek nem volt kétsége az eredmény felől. Túl sok volt mindaz, ami az utolsó évben vele történt. A sheymonok védelme, a nyilvános szembehelyezkedés a Kaven hivatalos politikai álláspontjával… És ott volt Yaan kiszakadása is, amelyet néhányan egészen biztosan az ő hibájának tartanak, és igazából nem is tévednek, és most egy külsős gyerek… Ez már igazi botrány.

Ennél kevesebbért is zártak már ki blatkinok családtagot maguk közül.

– És a kislánnyal mi lesz? – kérdezte egy halk hang, anyjáé, aki eddig felváltva figyelte két fiát, most azonban az asztallapra meredt, maga elé.

Giin ránézett.

– Természetesen magamhoz veszem, ahogy kötelességem.

Szavai érezhetően enyhítettek a család ellenségességén. Hát igen, tudhatta volna. A kislány. Ez tette az ügyet mássá, mint az eddigiek. A hányatott sorsú gyerek, akinek nyomorúságáról Giin nem tehetett, hiszen nem is tudott róla. Aki élete jó részét intézetben töltötte. Akinek meghalt az anyja.

– Tehát magadhoz veszed – ismételte meg az anyja, s ő bólintott.

– Igen…

– Tudod, hogy ez nem lehetséges – mondta Malin kioktatón, és most egyenesen Giinre nézett, aki megütközve nézett vissza rá.

– Miért ne lenne az? A Testület döntése szerint az én lányom.

– A Testület döntése szerint a kislány elsősorban Raas. Csak másodsorban a lányod – folytatta Malin.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Giin, de Yaan ekkor felcsattant:

– Csak ha befogadjuk!

– A családnak, bárhogy is dönt Giin ügyében, kötelessége a kislányt befogadni – válaszolt Yaannak ellentmondást nem tűrően Malin. – Nem engedheti, hogy a szülő a külsős világba magával vigye.

– Kötelessége? –Yaan hangja egyre magasabbra ívelt a méltatlankodástól.

– Nem engedheti? – kérdezte Giin, immár tökéletesen értetlenül. Anyja azonban figyelmen kívül hagyta közbeszólását, és Yaannak válaszolt.

– Kötelessége. Törvényünk szerint, ha az egyik szülő nem él, a másikat pedig család kizárja, a blatkinnak kötelessége a gyerek felnevelése. Nem hagyhatjuk, hogy gyerekeink közül akár egy is elvesszen, mondja a Bokra, így minden olyan esetben, ahol a gyermek nem tehető felelőssé abban a bűnben, amely miatt a szülőt a család kizárja, a családnak nemcsak kötelessége felnevelni, de nem is hagyhatja, hogy a vétkes szülő magával vigye!

– De a gyerek külsős! Rá nem vonatkoznak a kaveni törvények!

– A gyerek a Testület döntése szerint Raas. Intézeti lévén kaveni állampolgár. Tehát mindenképpen vonatkoznak rá a törvényeink.

– De a sheymonok gyerekei nem tartoznak ebbe a kategóriába!

– Az anya nem sheymon, hanem külsős.

– Az apja azonban sheymon!

– A törvény értelmében ő az, akit kiutasít a család a Kavenből. A másik szülő halott.

– Ez nem jelent semmit!

– De jelent. A törvény ilyen esetben a családot teszi a gyerek gondviselőjévé.

Többen megrázkódtak a külsős gyerek családba fogadásának említésére. Giin csodálattal nézett anyjára. Valóban, a gyerek nevelése, egy érdekes joghézag folyamán a család kötelessége ebben az esetben. Erre a kibúvóra még ő sem gondolt. S most ezzel megfogta Yaant. De nemcsak őt, a családot is. Valakinek be kellene fogadnia egy külsős kislányt, aki sosem hallott még a Kavenről, nem tud nitanul, nem ismeri szokásaikat, életüket – be kell fogadnia, és a sajátjaként nevelnie!

Giin látta, hogy Tobbelt lehajtott fejjel vigyorog, de két öccse rémülten nézett össze: elsősorban tőlük követelte a törvény ezt az áldozatot.

– Jamina beteg. Nem tudnék most a kislánnyal foglalkozni – jegyezte meg Raana halkan, sógornője, Kattia pedig aggodalmasan simogatta domborodó hasát, és kétségbeesetten nézett a férjére, Elvirre, aki csak a fejét rázta némán, meg sem tudott szólalni.

– Giin, mint mazdrát kérdezlek, ilyen esetben kinek a gondozása alá helyezik a gyereket? – fordult felé ismét anyja.

– Giin már nem mazdra! – kiáltott fel Yaan.

– Viszont meg tudja mondani, kinek a felelőssége a gyerek kettőtök közül. Gondolom, ennyit megtehet még értünk. Csak hogy tudjuk, mi várható.

Giin nem igazán értette, anyja hová akar kilyukadni, de megadta magát.

– Általában annak a testvérnek a felelősségére bízzák a gyereket, aki születésben közvetlenül a kizárandó szülő után következik. Ha a szülő az utolsó szülött, az elsőszülöttre bízzák a gyermeket. Ezen kívül a kislány korban is inkább Yaan gyerekeihez áll közel.

– De Jamina halálos beteg – vágott közbe Yaan.

– Ezt vagy mérlegeli, aki a döntést hozza, vagy nem – mondta Giin, majd kissé megemelte a hangját. – Nem értem azonban, miért kell erről szót ejtenünk. A kislány nem lesz sem a család, sem Yaan felelőssége. Jóllehet a törvény itt nem szól világosan, de mivel a gyerek a külsős világban nőtt fel, és én is ott fogok élni, természetesen magammal viszem.

– A törvény világosan szól. Nem viheted magaddal – mondta anyja szilárdan.

– Anya, kérlek, gondolkozz! Adva van egy külsős gyerek, aki fél életét intézetben töltötte. Most halt meg az anyja. Kiderül, hogy nem árva, mert van apja, akit azonban a családja éppen most zárt ki, így ő nem veheti magához. Ráadásul bizonyos rosszul fogalmazott törvénycikkelyek miatt mégiscsak ehhez a családhoz kell, hogy tartozzon, ahol senki sem ismeri őt vagy a világot, amelyből jött, és neki is idegen lesz minden. Értsd meg, nem tehetitek ezt meg vele. Ha elviszem az intézetből, senki sem fog rákérdezni, milyen alapon teszem, van-e jogom hozzá, nem kell aggódnotok, hogy a család gondviselői felelőssége egyáltalán fölmerül.

Anyja oktatóan emelte fel mutatóujját.

– Bárhogy érvelsz is, Giin, a gyerek a család felelőssége marad. Ráadásul nem csak egy külsős gyerekről van szó, hanem a te gyerekedről, és rólad is, akit ismer nem csak az egész Kaven, de immár az egész külsős világ. A vezetőség pedig – fordult Malin a másik fiához – nem találta Giin bűnét olyan súlyosnak, hogy kizárja a mazdrák közül, csupán három évre felfüggesztette.

Giin kezdte érteni anyja merrefelé tart, bár véleménye szerint a vezetőség azért nem zárta ki őt, hogy még véletlenül se lehessen politikainak nevezni az ügyet. A piszkos munka elvégzését a családra hagyta.

– Anya… – szólaltak meg egyszerre az öccsével, de Malin még nem fejezte be.

– Te, meg én tudjuk – említetted már nekem, mielőtt iderepültél –, de a többiek talán nem halottak róla, hogy ez az a kislány, aki néhány hónapja segített Armoin-rának leleplezni a Shremeyán azt az ifjúságis összeesküvést, és akit aztán később annyira megvertek, hogy majdnem belehalt. Gondolod, ezek után nincs rajta a vezetőség szeme? Gondolod, hogy ezek után csak úgy elviheted az intézetből? A kislány bizonyította, hogy helyén van a szíve. A család ezért sem teheti meg, hogy tudomást sem vesz róla. – Malin szünetet tartott. – Másrészt viszont Giinnek is igaza van. A gyerek árva. Intézetben nőtt fel. Soha nem ismerte az apját. Ezen felül sem Yaanék, sem Elvirék nem akarják őt, érthető okok miatt. Azt azonban nem tehetjük meg vele, hogy engedünk a Bokrának, és idehozzuk, ahol aztán újra csak azt tapasztalja meg, hogy nem kell senkinek. – Körülnézett a feszülten figyelő családon. – Mindezért azt javaslom, hogy járjunk el okosabban. Giint fogadjuk vissza, ha már a vezetőség sem találta annyira súlyosnak a bűnét, hogy véglegesen eltanácsolja. Ő vegye magához a gyereket, és hozza ide. Ezzel a gyerekprobléma is megoldódna, s a család sem járna el szigorúbban saját tagjával szemben, mint a Vezető Testület.

Többen egyetértően bólintottak, Yaan azonban elsápadt a dühtől.

– Egy sheymont és egy külsős fattyat nem tűrök el a házban!

Malin vállat vont.

– A „külsős fattyat,” ahogyan te mondtad, kötelességed eltűrni, s mint Giin testvérének, felnevelni is. Sem Jamina betegsége, sem Kattia terhessége nem mentség: valamelyikőtöknek vállalnia kell. Ami pedig Giin ügyét illeti: ha bocsánatot kér, és megígéri, hogy példásan felneveli a kislányt, nem mondhatod sheymonnak, vagy azt gondolnám, nem értesz egyet a Vezető Testület ítéletével, amelyből világosan kiderül, hogy bár látják Giin hibáját, mégsem tartják sheymonnak, különben nem adták volna meg számára a lehetőséget a visszatérésre.

Immár csaknem egyöntetű volt a helyeslés az asztal körül. Giin csak bámulni tudta, hogyan fordította meg anyja a család hangulatát, lassan vezetgetve őket maga után addig, amíg végre úgy nem látták és gondolták az ügyet, mint ő.

Nem csoda, hogy Yaan dédpapa őt tette volna utódjának, ha Raas lett volna…

Yaannak nem volt szüksége semmilyen érzékelési képességre ahhoz, hogy érezze az asztal körül ülőkben a változást.

– Úgy látom, anyám bölcsessége meggyőzte a családot a helyes útról – mondta enyhe gúnnyal. – Én azonban mégsem vagyok híve a feltétel nélküli visszafogadásnak. Engem, s tudom, többünket igenis sért, ahogy és amit Giin az utóbbi hónapokban nyilatkozott. Ezért én azt javaslom: csak abban az esetben fogadjuk őt vissza, ha megígéri, hogy nem nyilatkozik többet a sheymonok ügyében, és nem ad a Vezető Testület álláspontjával ellenes interjúkat a külsős médiának.

– De hát… – vágott közbe Giin, de Yaan még nem fejezte be.

– És természetesen nyilvánosan bocsánatot kér a családtól.

Szavait ugyanaz az egyetértő moraj kísérte, amely az előbb anyjáét.

– Giin felnőtt ember. Miért ne nyilatkozhatna úgy, ahogy jónak látja? – kérdezte Rengi összevont szemöldökkel. – S miért kell, hogy nyilvánosan megalázza magát ezzel a bocsánatkéréssel?

– Mert Giin visszafogadása esetén nem saját ura többé, hanem ugyanúgy a család tagja, mint bárki más. Ha nyilatkozni óhajt, ezentúl a család egyetértésére is gondolnia kell. Lehet, hogy a körzete eltűrte, hogy a safirja úgy nyilatkozzék, ahogy akar, de ennek a családnak a fejeként én nem vagyok hajlandó erre! A nyilvános bocsánatkérést pedig azért tartom fontosnak, mert az, amit tett, a nyilvánosság előtt vált családja szégyenére. Ennyi jár nekünk.

Senki nem szólt.

Giin tudta, hogy ha kaveni akar maradni, csak ez az egy lehetősége van: elfogadni Yaan feltételeit, azaz nyilvánosan bocsánatot kérni valamiért, amit nem követett el, felnevelni egy gyereket, aki nem az övé, és némán tűrni olyan helyzeteket, amelyekben lelkiismerete szavakért kiált!

Keze ökölbe szorult.

Ez hát az egyik lehetőség.

A másik az, amit Freymen ajánlott. Szabad szólás, safiri munka, megbecsülés. De egy olyan világban, ahová sosem vágyott.

Nem az ismeretlentől félt, az ismertet féltette. Mert lehet, hogy a bocsánatkérés és a hallgatás felvállalása nagy ár, de tudja, miért fizeti ki. Ha viszont kikerül a Kavenből, szava többé mit sem ér, akár a kiszakadtakról, akár Martynról szóljon, hatása semmivé lesz, s néhány év múlva elfelejtik. Úgy is hiábavaló lesz minden, amit eddig tett.

Mély levegőt vett, és érzéseit vizsgálva még egyszer magába nézett. Igazán nagy kutakodásra nem volt szükség. Nem voltak kétségei.

– Szeretném, ha visszafogadnátok. Elfogadom a feltételeket. Holnap nyilvánosan bocsánatot kérek, aztán nem nyilatkozom többé – mondta nyugodt, csöndes hangon, felemelt fejjel, egyenesen Yaan szemébe.

Yaan gyanakodva nézett vissza rá.

– Legyen hát – recsegte kelletlenül, és visszazökkent családfői székébe.

***

Az a másfél hét, amely az új safir érkezéséig eltelt, végül nagyon rövidnek bizonyult, rövidebbnek, mint amire számított, és nem is annyira nehéznek, mint inkább kellemetlennek.

Kollégái nagy része őszintén sajnálta, hogy elmegy, voltak azonban, akik nyíltan elégedettek voltak a küszöbön álló változásokkal, és ezt nem is rejtették véka alá – természetesen nagy ellenlábasa, Gibert is ezek között volt. Azok a tanácskozások voltak a legrosszabbak, amelyeken Giinnek is részt kellett vennie, hogy a hivatalátadás zökkenőmentes legyen. Ott ült közöttük tarka ruhájában igyekezetüket figyelve, tudva, hogy sem ennek, sem másmilyen tanácskozásnak nem lesz többé a tagja. Régi mestere, Mooran szavai jutottak újra az eszébe: A világ nélküled is forog tovább. Fölösleges magad fontosabbnak látni, mint amennyire vagy.

Aztán holmijai felkerültek egy Alfa felé tartó hajóra, s immár csak a legszükségesebbek maradtak vele. Furcsa volt az üres lakásban járni-kelni.

Az új safir megérkezése előtti este barátja, Shoon szervezett egy búcsú-összejövetelt, amelyen több százan jelentek meg, köztük idegenek és külsősök is.

Nagyon meglepődött. Ugyan anyja is mondta, hogy sokan egyetértenek vele, de az elmúlt napok magánya és félelmei után váratlanul érte ez a szimpátiatüntetés. Az este végére már elbizonytalanodott, jól tette-e, hogy hátat fordít a felvállalt ügynek. Ám végül elhessegette kétségeit. Tudomásul kell vennie: életének ez a szakasza végére ért.

A média természetesen ezen az alkalmon is megjelent, noha hívatlanul, és az erélyes ellenkezések dacára egy harminc perces közvetítést szerkesztettek, amelyben Giin kivételével mindenki megszólalt.

A közvetítést több-kevesebb vágással leadták az Oderuton, és később teljes egészében a nemzetközi csatornákon, úgyhogy az összejövetel után, amikor már csak a barátai maradtak hátra, Giin is megnézhette.

Giin már a második megszólaló után fel akart állni, hogy elbújjon a fájó szavak elől, valami mégis ott tartotta. Tehetetlenül hallgatta, hogy távozását az emberek álmaik széthullásaként élik meg, és saját kételyeivel összhangban úgy gondolják, hogy cserbenhagyta őket, a könnyebbik megoldást választotta, megfutamodott, behódolt a Vezető Testületnek…

– Helyesnek látjuk, hogy Giin-ra felszólalt a kiszakadtak és a politikai megnyilvánulás ügyében, s ebből következően sem értünk egyet hallgatási fogadalmával – nyilatkozta egy kicsi, verébszerű nő, a Floo mozgalom egyik oderuti vezetője. A Floo a Kaven fundamentalista szárnya volt, mely nevét a „Faav lifra-sę-oodas,” „Az élet öt rendje” kifejezés rövidítéséből kapta, amely egyébként a Bokra egyik közkedvelt megjelölése volt.

Rossz volt hallani ezeket a véleményeket, amelyek a támogatás ellenére mégis kárhoztatták, és rossz volt tudni, mennyien félreértették, és nem értik, hogy most egyszerűen nem tehet másképp…

Giin végül nem bírta tovább: elhagyta a termet és a buta közvetítést, és kiment a kertbe, pedig esett az eső. Nem tett meg azonban még tíz métert sem, amikor Shoon utolérte, és megragadta a könyökét.

– Várj, Giin!

De ő most egy embert sem akart látni. Könyökét elrántotta, és megpördült, hogy szemtől-szembe legyen a barátjával.

– Te is hiszel nekik! – kiáltott dühösen. – Valld csak be, hogy te is hiszel ennek a hazugságnak! Hogy én…

– Giin – vágott közbe Shoon. – Ez most igazán nem fontos.

– De az! Hát nem látod? Nem érted? – Giin keze ökölbe szorult. – Nem vagyok bűnös abban, amiben megvádoltak!

– Giin, ne foglalkozz ezzel…

– Te is nekik hiszel, valld csak be! – hajolt közelebb ahhoz az emberhez, akit a legjobb barátjának tartott.

Shoon nem hajolt el, nem lépett hátrébb. Úgy mondta, hogy majdnem összeért az orruk:

– Nem hiszek nekik, Giin. Tudom, hogy az a gyerek nem a tiéd.

Mintha minden erő elszállt volna belőle, Giin hirtelen Shoonnak támaszkodott, hogy össze ne essen. Shoon átkarolta, majd egy közeli padhoz támogatta, ahová mind a ketten lehuppantak, ügyet sem vetve az esőre, amely lassan mindkettejüket bőrig áztatta.

Giin két tenyerébe temette az arcát, és gyerekkora óta először sírással küszködött.

– Mindent elvettek tőlem, Shoon. Mindent, amit szerettem.

– A barátaid megmaradtak. A családod visszafogadott.

– Elvették a becsületemet, a munkámat…

– Csak azok előtt veszett el a becsületed, akik nem ismernek. Munkát meg szerezhetsz bármikor.

– Nem lehetek többé az, ami mindig is lenni akartam.

– Mindig is becsületes ember akartál lenni. Az maradtál. Safir nem lehetsz, de ki tudja, miért alakult így az életed. Megvan ennek a maga oka, s talán egyszer mi is meglátjuk, mi volt az…

– Olyan biztos az, hogy mindennek van valami oka? Hogy nem csak történnek az események, mindenféle cél és értelem nélkül? – kérdezte Giin apatikusan, bele a monotonul szakadó esőbe.

– „Ne várd, hogy a dolgoknak értelme legyen. Adj nekik értelmet te magad” – idézte Shoon a Bokrából a hitről szóló paat egy mandisát.

– Nagy Andreasnak mindenre volt valami okos beszólása – jegyezte meg Giin ingerülten.

– „Vagy megtalálod a magad értelmét, vagy Isten sem tud számodra magyarázatot szolgáltatni” – fejezte be Shoon az idézetet, nem véve tudomást Giin ingerültségéről. – Valahol a frilenti mészárlások kapcsán jegyezte meg azt is, hogy a történtek értelmének megtagadása egyben a meggyilkoltak áldozatának megcsúfolása.

– Néha az az érzésem, hogy Nagy Andreas sosem hitt Istenben… – morogta Giin, de belül csak hálát érzett, hogy barátja végig mellette maradt.

12. FEJEZET

Yaan

Yaan olyan éhes volt, hogy még a húsos szendvicset is képes lett volna megenni. Három hete nem evett rendesen, mivel tartalékai végleg nullára futottak. Kész szerencse, hogy Brendonnak jó pár hétre előre kifizette a lakásrezsiből a rá eső részt, de újabb három hét múlva az is lejár, aztán ki tudja, mi lesz. Brendon biztos nem rúgja ki, de a nyakán maradni sem akart: barátja keresménye saját fenntartására is csak szűkösen volt elegendő.

Yaan naphosszat a várost rótta állásra pályázva – mindhiába. Mintha végképp elhagyta volna a szerencse, amikor nagybátyjára lecsapott a Vezető Testület: Giin felfüggesztésének másnapján motorjával belerohant egy kirakatba, és bár nem sérült meg senki, csaknem összes félretett pénze ráment a büntetések kifizetésére, közlekedési igazolványát bevonták, és munkáltatója azonnal felmondott. A motor totálkáros lett. Csodával határos módon ő maga kisebb karcolásokkal megúszta a balesetet.

Azt is tudta, hogy szerzett ellenségeket magának, de azt sosem gondolta volna, hogy egyszer majd az életére törnek.

Az az EI-s lány olyan kedves volt, s neki ez annyira jól esett a bajok után… A lány fiúja viszont tudomást szerzett kalandjukról, és néhány nap múlva vicsorogva Yaan elé állt.

– Tudhattam volna, hogy te is csak egy piszkos, senkiházi, niesi féreg vagy! Befogadtunk, állást szereztünk neked, és te azzal háláltad meg, hogy elcsábítottad a nőmet. Pedig mi türelmesek voltunk veled Brendon miatt. De ez már több a soknál! Nálam lejárt a hiteled, büdös niesi féreg, és lehet, hogy Brendon nem dob ki, mert túl jó a szíve hozzá, de többé közénk ne dugd a pofádat, mert esküszöm, hogy úgy szétverjük, hogy a jó édes anyád sem ismer majd rád! – mondta, majd arcul köpte.

Azóta csak egyszer járt az EI-ben, de hamar megtapasztalta, hogy a fiú nem áll egyedül a véleményével. Yaan néhány perc után kifordult az ajtón, és nem ment vissza többé.

Az addigi sikertörténet véget ért.

Lassan három hónapja tapasztalta saját bőrén, mit jelent a munkanélküliség, a nincstelenség, a kiszolgáltatottság és a mindezekből táplálkozó reményvesztettség. Családja sem nyúlt többet utána, és Brendonon kívül senkije sem volt. Egyetlen valódi képesítése, a közlekedési engedély eltűnésével pedig egy lett a sok ezer semmihez sem értő fiatal munkanélküli között, s még az is megfordult a fejében, hogy megcsinálja, amit a többiek: feleséget vesz, és vállal egy rakás gyereket a segély érdekében.

Nem értette, nem értette… Hiszen igazából a lány akarta az egészet. Mi lehetett valójában a féltékeny fiú baja?

– Nem kellett volna lefeküdnöd vele, ha nem akartál tőle semmit, Paul – magyarázta Brendon komolyan. – Ez az eset mindenkit felháborított. Igaz – emelte fel kezét, hogy a szólásra készülő Yaant visszatartsa –, a mi világunkban szabadabban mennek ezek a dolgok, mint a niesieknél. Mégsem ennyire szabadon.

– De hát ő ajánlkozott!

– Miért nem mondtál nemet?

– Miért kellett volna nemet mondanom?

Értetlenül bámultak egymásra, és Brendonnak sokáig kellett még magyaráznia a külsős morálról, mire nagyjából érteni kezdte, mi lehetett a baj, erről azonban Giin szavai jutottak eszébe, amelyek szerint a külsős világ mindig idegen lesz számára. Nagybátyjának igaza lett: niesi múltja volt az, ami őt ebbe a buta helyzetbe sodorta. A Kavenben Yaan megszokta, hogy a lányok ugyanolyanok, mint a fiúk, ugyanúgy nevelik, kezelik őket, ugyanúgy viszik tovább a családi nevet, lehetnek családfők, betölthetnek bármilyen állást, tanulhatnak bárhol bármit. Itt meg a lányok valahogy mindig a fiúk után következnek, nevüket is apjuk után kapják, és az alsóbb néprétegekben majdhogynem élettársaik tulajdonának számítanak.

A buta helyzettől még jobban utálta származását.

Utálata tovább fokozódott, amikor néhány nap múlva elkapta Giin nyilatkozatát a hírekben, amint éppen megtört hangon bocsánatot kér családjától olyan dolog miatt, amelyet – erről Yaan meg volt győződve – soha nem követett el, és vállalta a hallgatást és egy külsős gyerek felnevelését, csak hogy benn maradhasson a Kavenben.

– Gusztustalan ez a megalázkodás – fintorgott.

– Mondtam, hogy be fogják törni – jegyezte meg elégedett mosollyal Brendon. – A Kaven egy elnyomó rendszer, éppúgy, mint az éppen regnáló konzervatív. Éppen csak nem vallják be, hanem a demokrácia álarca mögé bújnak.

Aztán Yaan kajánul elvigyorodott, mert apjára gondolt, akinek el kell majd viselnie egy külsős gyerek jelenlétét a házban, nem is szólva az utált testvérről.

– Akárhogy is van, örülök, hogy otthagytam őket – mondta végül.

Ezt mondogatta magában most is, ahogy a sötét, kihalt utcákat rótta. Mélyen benne járt már a téli éjszakában, közelebb a pirkadathoz, mint a szürkülethez. A sötétség a lelkéig ért, és a folyó felől fújó jeges szél elakasztotta lélegzetét. Összébb húzta magán a kabátot, és határozott léptekkel indult a folyó irányába, amerre a gyárövezetek elterültek. Rengeteget járt erre, amióta állást keresett: csak itt volt esélye egy hozzá hasonló szakképzetlennek..

Túl korán volt ahhoz, hogy felvételi ajánlatokat bogarásszon a kapuk mellett villogó nagy kijelzőkön, így fáradtsága ellenére tovább sétált, le egészen a folyóig, majd a kikövezett part mentén lefelé. Ment, amerre vitte a lába, teljesen elmerült gondolataiban. A nagy, szürke épületszauruszok lassan eltűntek, helyüket egyszintes, hosszú barakkok vették át, s erős reflektorok fénye szűrődött át a faleveleken.

Egy út nyílott befelé, el a hideg és szeles folyóparttól, ezért habozás nélkül ráfordult. Ipari rakodóterületre tévedt, erről árulkodtak a sínpárok és a nagy szállítójárművek navigálását segítő operátorlámpák, amelyek infravörös fényei nyugalmi állapotban is fel-fellobbantak.

Nagyon fáradt volt. Amikor meglátott egy padot az egyik betonkerítés tövében, gondolkodás nélkül arra vette az irányt, és lerogyott rá.

A pad szélvédett helyen volt, és közvetlenül mellette egy csatornából meleg levegő fújt felfelé. Egy ideig üres tekintettel kezét és lábát melengette, majd amikor reszketése megszűnt, olyan közel húzódott a meleghez, amennyire tudott, összehúzta magán a kabátot, és először gondolataiba, majd könnyű, felszínes álomba merült.

***

Arra ébredt, hogy valaki a vállát rázza, és ketten beszélgetnek fölötte. Különös érzés volt: mintha gyermekkorába csöppent volna vissza. A szavak ismerősen hangzottak mellette, puhábbak és kedvesebbek voltak, mint a lish…

– Mit gondol, mikor ébred föl? – kérdezte egy női hang nitanul.

– Nem tudom, de remélem, hamar – válaszolta egy férfihang szintén nitanul. – A váltás nemsokára itt lesz, és könnyebb lenne az átadás, ha nem kellene ezzel is elszámolni.

Nagyon elgondolkozhatott, hogy észre sem vette, niesi területre tévedt! Pedig sok minden árulkodott róla: az alacsony, barakkszerű gyárépületek, a télen is lombos fák, a rendezett környezet…

Kinyitotta a szemét, és körülnézett. A látványtól beléfagyott a lélegzet. Nem akármilyen niesi terület volt ez: egyszer-kétszer maga is járt itt Rengi papa társaságában, amikor dédapja a családi gyár alsóbb szervezeti egységeinek működését ellenőrizte.

Raas-Sped.

Ő pedig egy padon kucorgott a biztonsági ház tövében.

Ennél rosszabb helyzetbe nem is kerülhetett volna. Még csak az hiányzik, hogy összefusson egy ismerőssel, és azt gondolják, azért sompolyog volt családja gyára körül, mert szeretné, ha visszafogadnák!

Még szerencse, hogy szakállat növesztett.

– Hát te mit csinálsz itt? – kérdezte a biztonságis férfi, amikor észrevette, hogy ébren van.

– Sétáltam, és eltévedtem – vont vállat Yaan.

– Erre? Normális ember nem jár ezen a környéken, pláne nem éjszaka.

– Gyakran járok erre – felelte Yaan keserűen. – Nincs munkám. Nem tudtam aludni, és már korán itt akartam lenni, hátha akad ma valami…

A nő megértően bólogatott, és még a férfi gyanakvása is enyhült.

– Itt, a Raas-Spednél akartál munkát vállalni? – kérdezte.

– Ugyan. Följebb, a Biocomnál. Vagy bárhol. Mindegy.

– Képesítetlen vagy – állította a férfi. Yaan csak bólintott. – Mióta nincs munkád?

– Három hónapja – felelte az igazsághoz híven Yaan. Ki tudja, esetleg utánanéznek az állításának.

– Mikor ettél utoljára? – kérdezte aztán a nő, és közelebb lépett.

– Nem tudom – vont vállat Yaan. – Tegnapelőtt. Vagy azelőtt…

Vallomását kényelmetlen csend követte, és a két felnőtt zavartan feszengett. Yaan felállt, remélve, hogy a megenyhült hangulatot kihasználva elslisszolhat.

– Ülj vissza! – tette a nő a vállára a kezét, és visszanyomta a padra. – Tudom, hogy a ti ételeitek mások, de van egy kevés kaveni ételem. Talán mégiscsak jobb abból enni, mint éhezni. Shant – nézett a társára. – A kiskonyhában van egy kis kenyér meg kast. Hozd már ki, légy szíves.

Kaveni kenyér és kast! Yaannak már hallásukra is összefutott szájában a nyál.

– Nem, nem, mennem kell – tiltakozott mégis.

– Ugyan, hová? Előbb legalább egyél valamit.

Közben a Shant nevű férfi kihozta a házból a kis tasakot, Yaan ölébe tette, majd gyorsan távozott a kényelmetlen jelenetet maga mögött hagyva.

Yaan riadtan bámult hol az ölébe tett dobozkára, hol a türelmesen álló és őt figyelő nőre, aki a hideg ellen kissé összébb húzta magán a köntöst. Nem tudta, mit tegyen. Egész teste az kiabálta, hogy egyen, mert az mindennél fontosabb, mert egyre gyengül, és egyáltalán nem biztos, hogy ezen az új napon kerül valami harapnivaló. Különben is, ez az egyetlen étel, amelyet jó étvággyal tud enni, amely nem okoz fájdalmat és rosszullétet.

Remegő kézzel, óvatosan nyitotta ki a dobozt, és emelte föl az evőeszközöket, amelyek régi ismerősként simultak a kezébe. Ujjai tanult automatizmussal forgatták: bele a kastos tálba, aztán a kastot lassan, vékonyan a kenyérre kente, úgy, ahogy mindig is szerette, és evett és evett, amíg a kenyér el nem fogyott, és gyomrából el nem tűnt az éhség és az idegen ételek okozta fájdalom.

Magatartásától és mohóságától megriadva nézett föl a nőre, aki nem szólt, csak bólintott, és visszavette a félig üres dobozt.

– Szóval kiszakadt vagy… – mondta halkan.

Tessék! Kellett engednie a testének!

A nő közelebb lépett, majd leült Yaan mellé a padra.

– Ne félj, nem mondom el senkinek. De ahogy ettél, ahogy fogtad a kést, a kenyeret, kented a kastot, csak úgy kiabálta, hogy nem először teszed életedben.

Yaan nem válaszolt. A leleplezéstől bénán bámult maga elé a földre. A nő a karjára tette a kezét, és megszorította.

– Nekem két húgom szakadt ki. Mindketten rég meghaltak. Az egyik öngyilkos lett, a másikat leszúrta az élettársa… – a nő hangja elhalkult. Kis idő múlva ismét megszólalt. – Gondolom, tanultál valamennyi programozást az iskolában. Ha egy kicsit is emlékszel még rá, biztos kapsz munkát a következő munkásfelvételnél: két napon belül egy nagyobb létszámú, nem feltétlenül szakképzett külsős csoport felvételét tervezik az északi gyáregységnél. Menj oda, jelentkezz. Ha kérdezik, hol tanultál programozni, mondd, hogy egy külsős ismerősödtől tanultad, aki kaveni cégnek dolgozott. Ne helyi céget mondj, mert annak utána tudnak nézni, hanem primusit. És még véletlenül se áruld el, hogy kiszakadt vagy, mert akkor elküldenek, és később se találsz állást kaveni cégnél.

– Miért mondja el mindezt nekem? – kérdezte Yaan értetlenül.

– Néhány hónapja kitettek minden olyan külsős munkást, akikről tudták, hogy kiszakadt. Majdnem kétszáz embert.

– Kétszázat…? – lepődött meg Yaan.

– Csak a Raas-Spedtől. Hogy a többitől mennyit, nem tudom, de hallottam, hogy másutt is voltak ilyen tisztogatások. Biztosan tudod, mekkora a Raas család befolyása, és amióta a főigazgatónak kiszakadt a fia… – a nő lemondóan legyintett.

Yaan körül megfordult a világ. Csak innen kétszáz embert rúgtak ki miatta! Döntése kétszáz ember, kétszáz család megélhetésébe került, nem csupán Cathlinéba – és mekkora lehet ez a szám a többi gyárból elbocsátottakkal együtt…

Yaan keze ökölbe szorult.

– De hát miért mondja el mindezt éppen nekem? – kérdezte újra indulattól rekedt hangon.

– Mert Giin-rával értek egyet, aki arra buzdít minket, hogy aki vissza akar jönni, azt fogadjuk vissza…

– De én nem akarok visszajönni! – ugrott fel Yaan. – Nem akarok visszajönni! Soha!

A nő csak szomorúan nézett rá.

– Gaadra mindannyiunknak csak egy életet adott. Abban kell megtalálni és megállni a helyed. Nem cserélheted le. Mindig az maradsz, aki voltál, akinek Gaadra teremtett.

A nő egészen a kijárati kapuig kísérte.

***

Aznap este elfogadta Brendon szívességét, és együtt vacsoráztak.

– Állást ajánlottak – mondta óvatosan.

– Valóban? – nézett fel Brendon lelkesen. – És mennyire komoly?

– Niesi cégről lenne szó – tette gyorsan hozzá, de Brendon arckifejezésén ez mit sem változtatott.

– Na és? A munka az munka, bárhol is végzed.

– Akkor is úgy érzem, mintha elárulnálak titeket, téged. Eddig is utáltak, de ha niesi céghez mennék dolgozni… nem lenne visszautam…

– Paul – nézett rá Brendon komolyan. – Te sosem tartoztál igazán az EI-hez. Bármit is tennél, nem találnál hozzá utat. Ez a mozgalom nem neked való.

– De hát…

– Örülnék, ha találnál állást, ha lenne végre némi stabilitás az életedben. Hidd el, meg fogod találni a neked megfelelő csoportot. De az EI nem az.

Yaan lehajtotta a fejét.

– Pedig ez volt az egyik oka annak, hogy kiszakadtam. Veletek akartam harcolni, mert tudom, érzem, hogy igazatok van.

Egy pillanatra furcsa fény villant Brendon szemében, és elmosolyodott.

– Paul, harcolni sokféleképpen lehet. A te esetedben most az a legfontosabb, hogy találd meg a helyed itt, ebben a világban. Ha ehhez egy niesi cégnél kell dolgoznod, hát ott dolgozol.

Yaan még két nappal később is ezen gondolkodott, amikor már kora hajnalban felkelt, hogy ha valóban van aznap felvétel, le ne csússzon róla. Elég korán érkezett, és a sor sem volt hosszú, így nem egészen fél óra múlva már ő állt az ajtó előtt behívásra várva.

Az iroda barátságtalan, zsúfolt helyiség volt, ahol egy hosszú asztal mellett négyen dolgoztak.

Az első néhány kérdésre, amely nevét és egyéb adatait tudakolta, gond nélkül válaszolt. Utána jött azonban az a rész, ami miatt eddig mindig elutasították.

– Képesítése?

– Közgazdasági orientált – mondta, aztán gyorsan folytatta: – De ismerem a Regál-1 programcsaládot, tudok távvezérlőkkel dolgozni, és ismerem a könnyűfém-technológiát…

Erre már fölnézett a férfi.

– Végzettség nélkül?

– Végzettség nélkül – válaszolta magabiztosan Yaan.

– Hogyan?

– Egy ismerősömtől tanultam – mondta fel a hazugságot, mint a leckét –, aki a CSU-1-en, Aldimaarban dolgozott az Unken cégnél.

– Aldimaar? Unken? – kérdezett vissza a férfi, és Yaan gyomra a torkába ugrott. Rosszat mondott volna? – Mikor volt ez?

– Vagy három éve.

– Értem. A Simpa nyelvben mennyire járatos?

Yaan nagyot nézett. A Simpa volt az a niesi kódnyelv, amelyen az összes gép kommunikált. Senki nem volt a Kavenen belül, aki legalább alapfokon ne ismerte volna.

– Meglehetősen jól – válaszolta tehát.

– Járműveket is képes irányítani?

– Bevonták a közlekedési engedélyem – válaszolta keserűen.

– Mire volt engedélye?

– A bolygó légterét el nem hagyó összes járműre.

– Rendben. – A férfi szorgalmasan jegyzetelt. – Mivel nincs képesítése, három nap próbaidővel kezd. Amennyiben tényleg képes a kiosztott feladatok ellátására, először egy hónapos, majd egy éves szerződést kötünk magával, amely kölcsönös elégedettség esetén meghosszabbítható, esetleg véglegesíthető. Előtte azonban még beszélnie kell a felvételi biztossal a következő szobában. – Néhány lapot nyújtott át az asztalon, és a személyi kártyáját. – Az ő engedélye nélkül a szerződés nem lép életbe.

Bólintott. Tudott a felvételi biztosról, és sejtette, hogy nagyjából milyen kérdésekkel fogják még szembesíteni.

Torkában dobogó szívvel ácsorgott az ajtó előtt, s nehezedett egyik lábáról a másikra. Aztán az ajtó kinyílt, és egy magas nő tessékelte be udvariasan. Yaanban egy pillanatra meghűlt a vér: a nő köntösén látszott, hogy giide képesítésű, tehát mentalista is. A beszélgetés kemény diónak ígérkezett.

Idegesen ült hát le a felkínált székbe, de a nő nem találhatta furcsának magatartását, mert szívélyesen rámosolygott.

– Nem hiszem, hogy aggódnia kellene. Csupán néhány kérdésről lenne szó.

– Értem – mondta Yaan, feszültsége azonban nem csökkent.

– Tagja-e valamilyen pártnak, közösségnek, szakszervezetnek?

– Nem. – Az EI-ben sosem volt tag. Brendon szerint soha nem is lesz.

– Vett-e részt bármilyen politikai jellegű megmozduláson, gyűlésen, tüntetésen?

Nyugalmat kényszerítve magára továbbra is kénytelen volt az igazat mondani: a nő felől semmit nem érzékelt, s ebből tudta, hogy magasan képzett szakemberrel áll szemben, akit nem lehet könnyen megtéveszteni. Legegyszerűbb, ha meg sem próbálja.

– Igen. Az EI néhány programján.

– De nem tagja a csoportnak, ugye?

– Nem – felelte szilárdan.

– Aktív, vagy passzív résztvevőként vett részt ezekben a programokban?

– Csak a hallgatósághoz tartoztam – felelte.

– Mikor volt az utolsó alkalom, hogy kapcsolatban volt velük?

– Több hónapja. Nem tudom pontosan.

– Tervezi-e újból felvenni velük a kapcsolatot?

– Nem. – Itt nem volt semmi határozatlanság. Brendon világosan beszélt.

– Kitűnő. Még egy kérdés. Mond-e ez a szó magának valamit: kommunió?

– Kommunió? – kérdezett vissza Yaan. – Persze. Az a félterrorista szakszervezet, nem?

– Keresték már meg magát?

– Dehogy! – kiáltotta. – De ha keresnének is… – megremegett. A Kommuniónak már a gondolata is viszolygással töltötte el. Csak az előző évben heten haltak meg az általuk okozott terrorakciókban. S bár mostanra maga is antiniesistának tartotta magát, az ilyesfajta megmozdulások felháborították. Ártatlanok legyilkolása ahelyett, hogy oda ütnének, ahol a bajok igazi forrása rejlik! – Soha nem fogok nekik dolgozni – jelentette ki szilárdan.

– Kitűnő. – A nő átvette Yaan lapjait, és egy gépbe helyezte őket. Leütött néhány billentyűt detája kommunikátorán. – Megadom a munkaengedélyt, fiatalember. Csak még valami. Szép gondolat, hogy nem akar a Kommuniónak dolgozni. De hagyja ezeket a politikai szervezeteket is. Csak bajba sodorják. Ha itt megállja a helyét, jó fizetése lehet, és kimászhat a gödörből. Ha viszont belekeveredik valamibe, innen is kiteszik a szűrét, és máshol sem fog állást találni, ha személyi kártyájára egyszer beütik a P betűt.

– P?

– Politikai okok miatt megbízhatatlan.

– A kártyámra?

– Így van. Jelenleg előző munkahelyéről van egy K betűje, amely szerint károkozás miatt bocsátották el. Ettől még kaphat máshol munkát, bár nagyon nehezen, mivel a szabotázs bizonyítása sokszor lehetetlen. Valószínűleg ez volt az egyik oka annak, hogy hónapokig nem tudott elhelyezkedni.

– Értem – mondta Yaan, és visszavette az iratokat. A nő még egyszer rámosolygott.

– Most van három napja, mely alatt be kell bizonyítania, hogy ért mindahhoz, amit a kollégámnak állított.

Yaan csak bólogatott, s alig várta, hogy kikerüljön végre a szobából. A nő rövid beszéde a politikában való rész(nem)vételről felháborította.

Miért ne lenne joga azt gondolni vagy ahhoz a csoporthoz tartozni, ahová csak akar, ha közben rendesen elvégzi a munkáját? Kinek mi köze hozzá, hogy mi van a fejében, szívében?

Utálta ezt a rendszert, de nem volt mit tenni. Engedelmeskednie kellett, vagy legalábbis úgy tenni, ha enni és élni akart.

***

– Ügyes vagy, jól csináltad! – bólogatott örömmel Brendon, amikor Yaan beszámolt a nap részleteiről. – Gondoltam, segít, ha megszilárdítom benned azt a tudatot, hogy nem tartozol hozzánk. Túl könnyen leleplezhetett volna a felvételi biztos, aztán nem vesznek fel. Szemét, gondolatolvasó rohadékok!

– Mentalisták – javította ki Yaan. – Nem tudnak gondolatot olvasni.

– Szóval te is tudsz róla!

– Persze. Már fiatalon szűrni kezdik a gyerekeket, és a tehetségeseket külön képzik az érzékelésre.

– Téged is képeztek? – kérdezte fellobbanó érdeklődéssel Brendon.

– Mentalista is lehettem volna, ha akarok – felelte az igazsághoz híven Yaan, mégis úgy hangzott, mintha dicsekedne.

– Ezért tudtad megtéveszteni a biztonsági vezetőt!

– Ezért is. És mert tényleg azt hittem, hogy nem tartozok közétek – tette hozzá, remélve, hogy Brendon megváltoztatja előző nap mondott szavait.

– Tényleg nem tartozol az EI-be – hangsúlyozta Brendon. – Nem hazudtam, amikor ezt mondtam. – Yaan szemei az asztallapra szegeződtek. Nem akarta, hogy barátja lássa, mennyire fáj neki az elutasítás. – Csak kezdj el dolgozni, álld meg a helyed, biztosítsd be magadat köztük. Aztán, majd meglátod, neked is meglesz a magad közössége, és azon belül a feladatod. De most nem annak van itt az ideje.

Yaan csak bólintott. Néhány percig csendben ültek, aztán Brendon szólalt meg ismét.

– Te is tudsz gondolatokat olvasni?

– Nem – mondta Yaan még mindig keserűen, s eszébe villant Giin figyelmeztetése, hogy a külsősök bizalmatlanok a mentalitással szemben, ezért a legjobb, ha egyáltalán nem beszél róla. De Brendon a barátja volt, és ennyivel tartozott neki. – Gondolatokat senki sem tud olvasni – folytatta. – Még a legképzettebb mazdrák sem.

– Akkor honnan tudják megállapítani, ki hazudik, és ki nem?

– Érzéseket, indulatokat, érzelmeket érzékelnek. S a hosszú gyakorlás miatt tudják megmondani, melyik helyzetben mit jelentenek.

– Szörnyű lehet, hogy belekotornak az agyadba…

– Nem, nem erről van szó – vágott közbe Yaan. – Arról, hogy ha mosolyogsz, intesz, kacsintasz, azt látom. Ha beszélsz, énekelsz, morgolódsz, azt hallom. Ha pedig félsz, örülsz, ideges vagy, azt érzékelem, mégpedig magamban, a saját agyamban, nem benned. Nem tudok „kotorni” a fejedben, senki sem tud.

– Akkor hogyan tudják megállapítani, hogy hazudsz-e vagy sem?

– Mondtam: gyakorlással. Évekig tart a gyakorlati idő, amikor azt tanulják, hogy melyik arckifejezés, testkifejezés, szó általában milyen érzelmekkel jár együtt, s amikor ezek ellentmondóak egymással, például kívül mosolyogsz, de belül feszít a düh, akkor kezdenek gyanakodni. És persze érzik a félelmet, a haragot, a pánikot, és ilyen helyzetekben tovább kérdeznek, amíg szavaidból, gesztusaidból, érzéseidből rá nem jönnek, hogy hol és mi is a probléma. Nem olvassák ki az agyadból.

– De hogy voltál képes félrevezetni őket?

– Igyekeztem nem hazudni. Egyszerűen csak nem mondtam el a teljes igazat. És közben igyekeztem hazudni az érzéseimmel, bár az nagyon nehéz, és nem is vagyok biztos benne, hogy egy hosszabb beszélgetés során is sikerült volna.

– Vagyis te érzed azt is, amit én érzek – mondta lassan Brendon.

– Igen – bólintott lassan Yaan.

– Mindig is érezted.

– Így van – felelte Yaan, majd hozzátette: – Emlékszel, a múltkor mondtam neked, hogy az EI volt az egyik oka annak, hogy eljöttem. De a másik ok ennél fontosabb. Tudtam, hogy megbízhatok benned. Ezért is jöttem el.

Brendon elvörösödött, elfordította a fejét, és mormogott valamit, de Yaan tudta, hogy jólesik neki a dicséret.

Aztán eszébe jutott még valami.

– Te évekig dolgoztál egy űripari cégnél. Tudom, hogy az orvosok nem engednék, hogy újra az űrben vállalj munkát, de ismered a programnyelveket, van tapasztalatod… Miért nem vállalsz te is munkát egy űripari vállalat planetáris részlegénél?

Brendon elkomorodott.

– Ennek több oka is van. Az egyik, hogy az EI vezetőjeként ezt nem tehetem meg. Nem maradna időm az irányításra. Másrészt… fel sem vennének. Csak beteszik a személyi kártyámat egy detába, és már küldenek is el.

– De hát miért?

– Nos, az én kártyámon egy szép nagy P betű szerepel. Most már te is tudod, hogy ez mit jelent.

– Az EI miatt…?

– Dehogy! – legyintett Brendon. – Mondjuk úgy, hogy a rossz helyen voltam rossz időben. Rám fogták, hogy kommunionista vagyok, de mivel nem tudták rám bizonyítani, elengedtek, viszont megkaptam ezt a P betűt…

– Akkor most hol dolgozol?

Brendon arca zárkózott kifejezést öltött.

– Nincs stabil munkahelyem, mint te is tudod. Szabadúszó vagyok. Azt csinálom, amivel éppen megbíznak. – Aztán komolyan Yaanra nézett. – Ami pedig téged illet: ne bánd, hogy nem lehetsz az EI tagja. Most a cégnél kell megállnod a helyed, és ha bizalmukba fogadtak, talán még árthatsz is nekik. Persze nem az ártatlanoknak, hanem az egész rendszernek.

***

Másnap hamar kiderült, hogy igazából Simpa-ismeretére volt szükség, s mivel ahhoz Yaan kiválóan értett, beültették egy olyan gépbe, amely kis infravörös irányítókat tett le milliméter pontossággal a tervrajzok által előre meghatározott helyekre. A talaj egyenetlensége miatt azonban ötpercenként ki kellett szállnia a gépből, és állítgatnia az irányítók jelzésein, majd vissza, aztán újra ki, és így tovább. A nap végére alig tudott megmozdulni, ráadásul meg is fázott az állandó ki-beszállástól.

Yaan arra számított, hogy a járműgyártás valamelyik fázisánál kell majd dolgoznia, ehelyett azonban legnagyobb döbbenetére építkezési területre vezényelték.

Építkezési terület! Méghozzá majdnem hatvan hektár!

Nagymértékű vállalkozás volt ez ahhoz képest, hogy hét hónapja, amikor Yaan lelépett, még csak tervbe sem volt véve! Minden bizonnyal nem is apja, hanem dédapja ötlete volt egy újabb gazdasági hullám meglovagolására. Nem csoda, ha hirtelen szükségük lett munkásokra. A hatalmas terület előkészítése és kijelölése lassú folyamat volt, és voltak olyan napok, amikor a tervezők egyet nem értése miatt a kijelölésnek állnia kellett. Ilyenkor mindannyian az előkészítő munkálatokon dolgoztak, amit Yaan még jobban utált, főleg az állandó havas, ónos eső és az északi szél miatt. Embert próbáló volt az első két hét, amelyet lázasan és köhögve csinált végig. Sokszor úgy érezte, nem éli túl a sárban tapodást, az eső miatt vízzel telt árkokban a csőfektetést, súlyos tárgyak húzkodását, a csúszást-mászást, hegesztést, tesztelést, kábelhúzást… Mindezt heti hat napon, napi tizenkét-tizennégy órában.

Amikor végre befejezték a mélyépítést, remélte, szusszanhatnak egyet, de akkor megérkeztek a magasépítők, s velük együtt újabb csapat munkás, nyersanyag, por. Egyértelmű volt: itt rohammunka folyik.

Aztán Martyn megnyerte a CSU-n a választásokat…

Yaan egészen rendhagyó körülmények között szerzett erről tudomást, mivel az utóbbi hetek rengeteg túlórája miatt nemigen követte a napi eseményeket. Aznap Brendon késő éjjelig ünnepelt, és részegen jött haza hajnalban. Yaan azelőtt sosem látta őt ittasan.

Brendon részeg kornyikálása riasztotta fel mély és fáradt álmából, s hamar tudomást szerzett mindarról, amelyet az utóbbi napokban elmulasztott. Mint kiderült, az utóbbi napokat Brendon a számlálásokról kiadott, ötpercenként frissített adatok elemzésével töltötte, jóllehet a „gyengeelméjű niesiek” nagy száma miatt már elég korán jól látszott, hogy Martyn gond nélkül fog győzni. Így is lett. Már elsőre megszerezte a szavazatok több mint ötven százalékát, s ez a támogatás mindössze az államalakulat három naprendszerében volt kevesebb, de még ott is ő volt a legtöbb szavazatot kapott jelölt.

– Az embereknek elegük lett a nyomorból! – magyarázta felemelt mutatóujjal Brendon, bár a hatást kissé rontotta, hogy az imbolygás miatt másik kezével az asztalra kellett támaszkodnia. – Elküldték a szemét konzervatívokat oda, ahol a helyük van, és nemsokára oda fog kerülni a piszok niesi banda is. Rohadt kizsákmányolók, végük van, eltakarodhatnak!

Brendon szavai végül motyogásba fulladtak, és Yaan felkelt, hogy betámogassa Brendont az ágyába. Jó tíz percébe került, mire a vizes kabátot, majd nadrágot lerángatta az immár félálomban lévő férfiról.

Amikor meglátta Brendon jobb lábát és mellkasát, kis híján rosszul lett. Testének jobb felét csúnyán összeforrt sebek borították. Jobb combjából hiányzott egy jókora köteg izom, nyilván ez okozta sántaságát.

Yaan még sosem látott ilyen sebeket. Hiszen a modern orvostudomány lehetővé tette a sebhely és utóhatás nélküli gyógyulást! Miért kellett hát Brendonnak így kinéznie?

De nem tudott senkit megkérdezni, azt pedig azonnal elhatározta, hogy barátját nem fogja faggatni. Biztos megvan a maga oka arra, miért nem akar erről beszélni. Minden bizonnyal szégyelli. Egyébként sem tartozik rá. Fogta hát a törölközőt, szárazra törölte vele barátját, s óvatosan megpróbálta feladni rá a hálóruhát.

Akkor vette észre, hogy Brendon egyik vállát tetoválás díszíti.

Közelebb hajolt. Még életében nem látott ilyet. A Kavenben semmiféle testdíszt nem viseltek: sem fülbevalót, sem piercinget, sem tetoválást.

A rajz egy repülő galambot ábrázolt olajággal a csőrében. Alatta felirat: Pro pace et libertate.

Yaan nem ismerte ezt a jelképet, de nem is tudott sokat gondolkodni: Brendon már aludt, és ő is alig állt a lábán. Valahogy belebújtatta barátját a hálóruhába, aztán óvatosan betakarta.

***

Fáradtan ébredt, később is, mint szokott, taxit kellett fognia, hogy el ne késsen. Még akkor is kába volt, amikor az öltözőben sietve magára kapkodta felszerelését. Úgy érezte magát, mintha nem is aludt volna, és már előre utálta, hogy ismét sietnie és kapkodnia kell egész nap, tartania az építkezés őrült tempóját, megfelelnie főnöknek és munkatársnak.

Ma a tempó még a szokásosnál gyorsabb volt, az utasítások pattogóbbak, az ellenőrzés kötekedőbb. A szállítójárművek szünet nélkül szálltak fel és le, hideg port kavarva, időről időre ónos eső hullott a nyakukba, s a por a vízzel kavarodva hamarosan csíkos feketére mázolta a kezeket, arcokat.

Még mindig a nagy kohó épületén dolgozott csoportjával, s ahogy az építkezés haladt, úgy növekedett Yaan értetlensége. Egyrészt Kavenben ismeretlen volt ez a rohammunka, másrészt sem apjára, sem dédapjára nem volt jellemző a kapkodás. Ráadásul a kohó szerkezete nem hasonlított egyik általa addig ismert könnyűfém-kohóéra sem.

Ezen töprengett akkor is, amikor az újonnan felhúzott épület mellett a sárban térdelve az előző nap tévedésből betemetett kábelcsatorna fedelét próbálta kesztyűs kézzel kiásni. A niesi elektrotechnikusok ugyanis elfelejtették bekötni az épület egy részét, s csak az első próbaüzemnél derült ki a probléma. Ez persze nagy kapkodást eredményezett, miközben híre jött annak is, hogy komolyabb, „felső” ellenőrzés várható, mire a munkavezető kiküldte Yaant az egyik technikussal a „bonyodalom mielőbbi rendezésére.”

Bonyodalom! Ha ugyanezt egy külsős csinálja, abban a pillanatban „szabotázs”-nak, jobb esetben „szándéktalan károkozás”-nak minősült volna, amit kirúgás vagy fizetéscsökkentés követ. Így hát térdelt és ásott, míg fölötte ingerülten mormogott a technikus.

Aztán hirtelen érthető hangú, tisztelettudó köszöntés csendült:

– Ka-raa saaka, raais.

Yaan fölpillantott, de a szél pont a szemébe verte az esőt, így csak két körvonalat látott.

– Ka-raa saaka – hangzott a válasz, és ő gyorsan visszafordította fejét a csatornafedél fölé. Az egyik hangot bárhol, bármikor felismerte volna: most is jókedv csendült benne, törhetetlen derű, mely még életének legnehezebb pillanataiban sem hagyta el dédapját.

Rengi papa jelenléte furcsa forrongást keltett a mellkasában: melege lett, és hideg rázta, és szíve összeszorult, ahogy az öreg tudomást sem véve róla lépkedett el mellette társával.

Lényének egy része szeretett volna felugrani és odamenni hozzá, és olyan szeretettel üdvözölni, amelyet viszonzásul mindig is megkapott, másik fele azonban családi elnyomásról duruzsolt, kényszerházasságokat és igazságtalan szerződéseket emlegetett.

Nem! A Kaven már nem az ő családja, közössége többé.

Közben a csatornafedél egy végre rántással kifordult, s a technikus újra morogva lemászott a szűk aknába. Yaan egyedül maradt. Ekkor vette csak észre, hogy a két férfi nem túl messze tőle megállt, és aggodalmas vitába fogtak nitanul.

– …másfél milliós büntetés! – mondta éppen a másik férfi.

– Boron, egyszerűen nem megy gyorsabban. Te is látod, mennyire sietnek, s tudod, hogy ha tovább gyorsítjuk a tempót, az már a minőség rovására menne, amit pedig nem engedhetünk meg magunknak. Különben is, van még egy hónapotok a kormányalapításig, aztán még jó pár hét, mire bármilyen ügyben döntenek…

– Addigra az üzem már nem lesz a CSU-n – jelentette ki a fiatalabb férfi szilárdan. – Akármi is lesz, nem várok az utolsó pillanatig a leszereléssel!

– A Központi Iparigazgatóság meg fog ölni a tömeges elbocsátások miatt.

– Nem érdekel – felelte Boron vállat vonva. – Te is tudod, hogy az elmúlt évben állandóan bajunk volt a szabotázsakciók miatt. A tömeges elbocsátásokat ezzel fogjuk megindokolni. Legfeljebb a kártyájukra nem ütünk be újabb betűket.

– Hány emberről lenne szó? Gondolom több ezer.

– Több mint húszezer. Norin tudja a pontos számot.

Dédapja meglepetten lépett hátrébb.

– De hát az rengeteg! Ebből hatalmas botrány lesz!

– Ugyan, Rengi. Nem érdekel. Különben is tudhattad volna ezt már akkor, amikor igent mondtál az ajánlatomra. Ne gyere nekem most ezzel a kegyes szöveggel!

Rengi papa a fiatalabb férfi karjára tette a kezét.

– Boron, tudom, hogy nehéz elfogadni, de ami történt, nem lehet ok arra, hogy…

– Nekem te ne prédikálj! – csattant fel Boron dühösen. – Kirúgom a rohadékokat, és nem érdekel, ha mind éhen is döglenek! Adjon enni nekik az ő drágalátos Martynjuk, ha már annyira kellett nekik!

Az öreg lehajtotta a fejét.

Yaan döbbenten nézte őket. A külsős nem ember. A külsős dögöljön csak meg. Éhen, ha úgy tetszik.

És dédapja nem szólt semmit a gyilkos szavak ellen.

13. FEJEZET

Judy

Judy nem értette, miért hívatja újra Miinen-ra. Biztos volt benne, hogy legutóbbi, két héttel ezelőtti beszélgetésükben sikerült végleg tisztáznia vele és Armoinnal, hogy nem akar érzékelést tanulni, soha, senkivel és semmilyen formában. Ráadásul a safir meglepően engedékeny volt Judy makacs tiltakozásával szemben. Még azt is mondta, hogy döntését tudomásul vette.

Gondolhatta volna, hogy nem lesz ez azért annyira egyszerű. Armoin túl szélesen mosolygott rá, s az addigiaknál is behatóbban vizsgálta tekintete.

Előérzetei felerősödtek, ahogy az ismerős irodába lépett. Miinen-ra nem volt egyedül: egy magas, szőkésbarna hajú férfi volt vele, tarka köntösben, aki az első pillanattól ismerős volt Judynak.

– Judy, hadd mutassak be neked valakit, akiről már biztosan hallottál – kezdte Miinen-ra, és a férfi arca idegesen rángott egyet. Judy a lelkes integetés hatására egy lépéssel közelebb araszolt a két felnőtt felé. – Ő Giin Raas – folytatta töretlen jókedvvel az igazgató, majd Judyra mutatott. – Ő pedig Judy Fensson.

Judy alig tudott visszafojtani egy meglepett kiáltást. Giin Raas? Az a Giin Raas? De hát mit keres itt?

A férfi is meglepődhetett, mert a kölcsönös meghajlás után értetlenül fordult Miinen-rához.

– Dam… dan-te naa-otsaada es! – mondta meglepetten.

„De hát ez a lány nem külsős!” – fordította magának Judy, és végigpillantva magán megállapította, hogy immár valóban nem néz ki niesi ruhába öltöztetett külsősnek. A talár úgy állt a suut fölött, mint bárki másnak a niesi lányok közül, övén ugyanolyan természetességgel lógott tolla, detája, kulcsa és egyéb mütyürjei, mint Arminiának.

– Kim sasęs! – válaszolta felnevetve Miinen-ra. „Pedig az!,” majd a Judy számára még mindig könnyebb lishre váltott. – De beszél nitanul is.

– Nitanul? – ismételte bizonytalanul Giin Raas.

– Így van – bólogatott Miinen-ra hevesen, majd Judyhoz lépett, és bátorítóan megszorította a vállát. – Én most elmegyek néhány dolgot elintézni, de egy fél óra múlva itt vagyok, ha az megfelel.

– Rendben – bólintott Giin Raas.

Judy elszoruló torokkal nézett Miinen-ra után, de ő is bólintott. Egyébként is kezdte már sejteni, mit kereshet errefelé a híres-hírhedt mazdra. Armoin valószínűleg ráparancsolt, hogy mint képzett mentalista, foglalkozzon Judyval. Armoin valószínűleg nemcsak Judyval beszélt legutóbbi ittlétekor, hanem másokkal is, akik elárulhatták neki, hogy Judynak szimpatikus Giin Raas…

– Szóval te vagy Judy Fensson… – szakította félbe gondolatait a férfi. Mély hangja volt, bár nem annyira, mint a közvetítésekben. Tisztán, akcentus nélkül beszélt, de érzelmek nélkül is, állapította meg egy pillanat alatt Judy.

– Armoin-rával a múltkor megegyeztünk, hogy nem kell érzékelést tanulnom – hadarta gyorsan, hogy rövidre zárja a beszélgetést. – És azóta sem gondoltam meg magam.

– Érzékelést? – Egy rövid pillanatra valódi meglepetés ült ki a szenvtelen arcra.

Judy összezavarodott.

– De hát… Azt hittem, Armoin-ra azért küldte… – kezdte, majd elhallgatott.

– Igen? – kérdezte a férfi, s szavain most kíváncsiság szűrődött át. – Miért küldött volna?

Judy elvörösödött zavarában.

– Hogy rávegyen, hogy mégiscsak tanuljak érzékelést.

A férfi nekitámaszkodott az íróasztalnak, és alaposabban szemrevételezte Judyt, aki ettől még nagyobb zavarba jött.

– Persze, ez butaság volt – tette gyorsan hozzá.

– Mármint mi?

– Hát feltételezni, hogy valakit csak azért iderendelnek egy másik naprendszerből, hogy én… – megrázta a fejét. – Butaság volt… elnézést kérek…

– Egyáltalán csináltattak veled valaha PM felmérést? – vágott közbe Giin Raas.

– Persze.

– Hol?

– Hát az iskolában.

– Az iskolában? – A közönyös maszk ismét lehullott. – Kaveni iskolába jársz? – Judy bólintott. – De hát… miért?

Judy ekkorra már annyira zavarban volt, hogy képtelen volt felnézni: szemeivel a padló mintáit követte, és lábával idegesen rugdosta az egyik kiálló szegélyt.

– Az előző iskolámban… ööö… nem maradhattam… – nyögte ki kínkeservesen.

– A verés miatt?

– Nem egészen. – Úgy látszik, Giin Raas mégiscsak tudott róla valamit. Judy mély levegőt vett. – Bár külsős vagyok, külsősöket árultam be niesieknek. Miinen-ra úgy gondolta, hogy ezután nem lennék biztonságban más külsős iskolában sem, ezért megszervezték, hogy bekerüljek egy blulanti iskolába. Ott a többi gyerekkel együtt le kellett tennem a PM értékelő vizsgát. A pontszámom miatt aztán mindenki úgy gondolta, hogy képzésre kellene járnom, de nem akartam.

– Miért nem?

Judynak eszébe jutott az a hónapokkal ezelőtti beszélgetés, amikor Arminia ugyanezt a kérdést tette föl.

– Nem vagyok niesi. Külsős vagyok. S bár most itt kell élnem, ha felnövök, vissza kell mennem a külsős világba. Így is nehéz lesz. Nem akarok még jobban különbözni. – Hüvelykujját az övébe akasztva felnézett. – Nem akarok más lenni. Az mindig rossz.

– Értem. Mennyi volt az a pontszám?

– Háromszázkilenc.

A férfi ismét megdöbbent, majd Judy meglepetésére felnyögött, és a tenyerébe temette az arcát. Egy hosszú percig mindketten hallgattak, majd végül Giin Raas mély levegőt vett, és felnézett.

– Judy – mondta, s a név valahogy furcsán csengett a szájában. – Én nem a mentális képzésed ügyében jöttem. – Judy bólintott: ennyi már neki is kiderült. – Hanem mert… mert… – Giin Raas megrázta a fejét, s látszott rajta, hogy nem találja a szavakat. Végül újabb mély levegőt vett, és kibökte: – Én vagyok az apád.

Judy úgy lépett hátrébb, mint akit pofonütöttek, s érezte, hogy a vér kifut az arcából. A szoba megbillent körülötte, és a narancssárga fény hirtelen kegyetlen erősséggel tűzött a szemébe. Aztán még egyet lépett hátra, miközben a fejét rázta.

– Az nem lehet… – nyögte ki, és tovább hátrált. – Az nem lehet… – ismételte, és többször is megrázta a fejét.

– Miért nem? – kérdezett vissza a férfi.

– Mert… mert… – Elérte a falat, s háta nekifeszült a hűvös kőnek. – Anya azt mondta nekem, hogy az apám külsős.

– A bíróságnak meg azt, hogy én vagyok az.

– Akkor hazudott – vágta rá Judy, s mikor a férfi a fejét rázta, nyomatékosan megismételte. – Akkor hazudott. Biztosan hazudott. Nekem is mindig hazudott. Mindig…

– A vérvizsgálat eredménye alapján most az egyszer igazat mondott – jött a halk válasz.

– Vérvizsgálat?

– A tiéd meg az enyém. Összehasonlították, és az eredményből megállapították, hogy igazat mondott.

Judy egy idő után azon vette észre magát, hogy a fal tövében ül, térdét álla alá húzva, s karjával szorosan öleli a lábát. Giin Raas még mindig az asztal mellett állt, arcát a tenyerébe temette.

Agya szép lassan összerakta a részleteket: a vádat a mazdra ellen, a tárgyalást, az ítéletet, és hogy Giin Raasnak van egy külsős gyereke.

Ő az a gyerek.

Becsukta a szemét.

– Most mi lesz? – kérdezte halkan.

– Hazamegyünk.

A mondat olyan idegenül csengett, hogy egy pillanatig nem is értette.

– Haza?

– Az Alfára, a családomhoz. A… családunkhoz.

– Nekem nincs családom – rázta meg a fejét Judy kicsit értetlenül.

– Nem a te családodhoz megyünk, hanem az enyémhez. És mivel az… az apád vagyok, ezért az a te családod is.

Judy csak a fejét rázta. Nem a férfi szavait nem értette: az egész hír volt felfoghatatlanul, megragadhatatlanul új és idegen.

– Nem értem… – mondta Judy, és megrázta a fejét.

– Kiderült, hogy az apád vagyok – magyarázott türelmesen Giin Raas. – Természetes, hogy magamhoz veszlek. A család is tud rólad. Ők is befogadnak. Ez a dolgok rendje.

Semmi bizonytalanság nem volt a szavakban, s az egyszerű mondatok végre értelmet nyertek a Judy fejében uralkodó zűrzavarban. De azért ez így túl szépen hangzott.

– És mi van akkor, ha a család képtelen elfogadni, és úgy dönt, hogy visszaad intézetbe? – kérdezte Judy gyanakodva. – Vagy kiderül, hogy anyám hazudott, és semmi közöm nincs a családhoz, és azért küldenek vissza?

Giin-ra megütközve nézett rá.

– Ilyen nincs. Attól a pillanattól kezdve, hogy a család befogadott, amely már öt hete a családi tanács döntésével megtörtént, Raasnak számítasz, bármi is lesz a későbbiekben.

– Ez azt jelenti, hogy semmiképpen nem kerülök vissza az intézetbe?

– Így van.

– Akkor sem, ha valami rosszat teszek?

A férfi sóhajtott.

– Akkor sem.

– Ez biztos?

– Biztos.

– Egy család sem adhatja be a gyerekét?

– Nem. Azt tiltják a törvényeink.

– Tiltják? És ha valakinek meghalnak a szülei?

– Elsősorban a szülők testvérei, másodsorban a blatkin köteles a gyerekeket ellátni. De hogy ne kelljen az egész családjogi törvényt ismertetnem, előre elárulom, hogy az intézetbe semmilyen körülmények között nem fogsz visszatérni, még akkor sem, ha esetleg akarnál. Mint kiskorú, a családhoz tartozol, és döntési joga ilyen horderejű kérdésben csak a családi tanácsnak van, neked nincs. Törvényt pedig még a családi tanács sem bírálhat felül, így ők sem küldhetnek vissza.

– Ó. – Néhány percig ismét hallgattak, majd amikor nem jutott más az eszébe, Judy feltette azt az egyetlenegy kérdést, amit még fontosnak érzett. – Mikor indulunk?

– Most.

– Értem – felelte, és feltápászkodott. – Összepakolhatok?

– Természetesen.

– Ide jöjjek vissza, ha kész vagyok?

– Igen. Egy félóra múlva itt lesz a körzetvezető giide is, hogy a dolog hivatalos részét is elintézzük. El tudsz készülni addigra?

– El – vágta rá Judy, és a következő pillanatban már kinn is volt az irodából.

A szobájáig rohant, kettesével szedve a lépcsőket, s azzal sem törődött, hogy nekimegy másoknak. Egyet akart csak: lerogyni az ágyára, bebújni a takarója alá, és nem gondolni semmire. Remélte, hogy Arminia nem lesz sehol, és nem kell kérdésekre válaszolnia, hiszen nem tudta, mit mondhatna válaszul.

Arminia persze ott volt, ahol hagyta, amikor Miinen-ra üzenete megérkezett: az ágyán ült és olvasott. Judy zajos bevonulására azonban felkapta a fejét.

– Mi történt?

Előbbi terve, hogy bebújjon a takarója alá, egyszerre nevetségesnek tűnt. Nem bújhat el. Nem futhat el. Élete abban a pillanatban, hogy belépett Miinen-ra irodájába, új fordulatot vett, és neki most szembe kell néznie vele.

Hirtelen eddig ismeretlen, vad öröm töltötte el, és barátnője nyakába ugrott.

– Eljött értem az apám! – kiáltotta, és évek óta először felnevetett.

Arminia is felnevetett, felemelte és megpörgette, és Judy boldogan sikított, majd körbeugrálta a szobát, aztán megint nevettek, kifulladásig.

– Ha elmondom, kicsoda, nem fogod elhinni – mondta, amikor újra levegőhöz jutott. – Giin Raas!

Arminiának leesett az álla.

– Az a Giin Raas?

– Miért, van másik?

– Nincs – mondta Arminia. – Csak egy. – Újra felnevetett. – Szóval te vagy az a titokzatos gyerek, aki miatt visszavonult! Judy Raas személyesen!

– Judy Raas? – kérdezte Judy meglepetten.

– Hát persze! Mint a legrégibb blatkin tiszteletreméltó sarja nem viselhetsz külsős nevet!

– Gondolod, hogy megváltozik a nevem?

– Hazavisz a blatkinba, nem?

– De. Azt mondta.

– Akkor bizony megváltozik. Miért, baj?

– Nem – mondta határozottan. Utálta a nevét, utálta, hogy ugyanaz, mint az anyjáé, árulkodva származásáról, amelyet most ez a névváltozás mintha egyszerre eltörölne.

– És nem vagy többé külsős sem – mondta Arminia. Judyhoz lépett és szorosan magához ölelte. – Úgy örülök!

Judy lassan bontakozott ki a szerető karok közül.

– Arminia… Giin-ra azt mondta, még ma elvisz magával. Azért küldött fel, hogy pakoljak össze.

Arminia kisimította az izzadt fürtöket Judy homlokából.

– Ez természetes. Segítek összecsomagolni.

– De hát… ez azt jelenti, hogy el kell mennem. Hogy nem maradhatunk többé barátok…

– Ez nem azon múlik, Judy, hogy milyen távol kerülünk egymástól, hanem azon, hogy akarunk-e barátok maradni. Ha igen, akkor nem számít, hány fényév válasz el minket.

– Mégis olyan rossz… Nem akarlak itt hagyni…

Arminia újra átölelte a kislányt.

– Apádhoz, a családodhoz tartozol. Menned kell.

– És mi lesz, ha ők… ha ők nem fognak szeretni? – kérdezte Judy halkan.

– Ők a családod. Ki szeretne, ha nem ők?

– Anyám se szeretett. S téged is ide küldött a családod…

– Anyád nem volt kaveni. S az én családom a család többi gyereke iránti felelősségből küldött ide. Különben is, én tagadtam meg őket.

– Ha szeretni fognak, én soha nem fogom őket megtagadni.

– Az biztos.

Még egy pillanatig összeölelkezve álltak, majd Arminia átvette az irányítást: Judyra bízta szekrénye kipakolását, ő pedig bőröndért ment.

Hamar végeztek, Judy összes dolga belefért egy bőröndbe. Judy még pakolás közben gondosan félretette az egyik övét, amelyikről tudta, hogy Arminiának tetszik, és a bőrönd bezárása után zavartan barátnője kezébe nyomta.

– Kérlek, fogadd ezt el!

Arminia bólintott, majd saját asztalához lépett, ahonnan egy pillanat múlva egy kis karával tért vissza.

– Tudom, mennyire szereted a verseket. Ezen itt a Hosszú dalok vannak. Azt mondják, némelyikét maga Nagy Andreas szerezte… – Csak most futották el könnyek a nagy, kék szemeket. – Nagyon vigyázz magadra, Judy! És ne aggódj, szeretni fognak… – Azzal megragadta a bőröndöt, és kifelé indult.

A folyosón egy pillanat alatt elterjedt, hogy Judy elmegy, mert érte jött az apja.

Sóvárgó szemek lestek utána, ahogy eltűnt a lépcsőfordulóban. Többen összesúgtak, hogy idejét sem tudják, mikor történt hasonló eset.

Mintha egy álomban járna, Judy úgy követte Arminiát, aki biztos léptekkel vitte a bőröndöt le a lépcsőkön és át a folyosókon, egészen az irodáig, ahol megállt, letette a csomagot, megfordult, és utoljára átölelte.

– Minden rendben lesz, meglátod. És írj. Ha tudsz, néha hívhatsz holón is.

– Nem akarok elmenni – suttogta a kislány, és megremegett.

– Ne butáskodj. Mindig erre vártál. – Eltolta magától kartávolságra, majd megcsókolta Judy homlokát. – Most menj. Már biztos várnak rád.

Judy nehéz szívvel nyitott be az ajtón.

Giin-ra nem volt egyedül: Miinen-ra és egy malacarcú giide is volt vele. Pontosabban nem vele, csak ott, mert Giin-ra karba tett kézzel bámult az ablakon kifelé, tudomást sem véve a két másikról.

– Á, Judy! – kiáltott fel Miinen-ra. – Csak rád vártunk!

A giide vetett egy lapos pillantást először a kislány, majd az ablaknál ácsorgó férfi felé, aki közben feléjük fordult.

– Ez lenne az? – kérdezte a giide Judy felé biccentve, és fontossága teljes tudatában kihúzta magát, újabb lefitymáló pillantást küldve a volt mazdra irányába.

– Igen, ő – válaszolt készségesen Miinen-ra. – Judy Fensson. Itt vannak az iratai.

– A blatkin beleegyezése? – kérdezte a giide kelletlenül. – Mint tudja, anélkül nem jegyezhetünk be csak úgy valakit…

– Az előbb adtam oda őket a bírósági végzéssel együtt. Egyébként pedig hivatalból már vagy hat hete el lettek küldve – válaszolta Giin-ra hidegen.

A kövérkés férfi szája pengevékonyra keskenyedett, és halántéktájon kissé elvörösödött, de nem szólt vissza, csak maga elé húzta a szükséges iratokat, és jegyzetelni kezdett.

Judy közben letette bőröndjét az ajtónál, és közelebb lépett.

– Mi lesz a gyerek rendes neve? – kérdezte a férfi.

– Judin Raas, ha ez neki is megfelel. – Giin-ra Judyra nézett. – Attól tartok, a Fensson semmilyen formában nem megtartható – tette hozzá Giin-ra szabadkozva.

– Nem akarom megtartani – felelte Judy halkan. – A Judin Raas jó lesz.

– Az anya lemondó nyilatkozata?

– Állandó intézeti ellátás esetében semmilyen lemondó nyilatkozatra nincs szükség. Csak az ideiglenesnél – válaszolt Miinen-ra türelmesen, de szeme sarkából egy aggodalmas pillantást vetett Giin-rára, aki szintén kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit. Az arckifejezésből ítélve nem lett volna túl barátságos.

– Anya meghalt – jegyezte meg Judy a hirtelen beállt csendben.

– Amint azt olvashatta volna a bírósági végzés maga előtt fekvő példányán – fűzte hozzá neheztelő tónusban Giin-ra.

A malacszerű arc megrándult, de a giide nem szólt semmit. Egy ideig csak a deta zümmögése hallatszott.

– Attól tartok, a bankkártya elkészüléséig nem vagyok képes a változásokat véglegesíteni – szólalt meg a giide nitanul, némi kárörömmel a hangjában, de Giin-ra egykedvűen mutatott rá egy kis lapocskára a többi irat mellett.

– Ott van – hangzott a szintén nitan nyelvű válasz.

Fontoskodó fejrázás következett.

– Ez teljességgel szabálytalan. A névrevétel előtt nem lehetett volna a gyerek új nevére kártyát kiállítani.

– A névrevétel a Családi Törvény 47. és 93. artikulusainak megfelelően gyakorlatilag abban a pillanatban bekövetkezett, ahogy a Vezető Testület a végzést kimondta.

– A névrevételt véglegesíteni kell. Véglegesítés előtt nem érvényes.

– Véglegesítési kényszer csak határozatok és döntések, illetve a hagyományostól eltérő eljárások esetében van. Ebben az esetben a maga dolga mindössze az ellenjegyzés. Éppen ezért a bank probléma nélkül kiadhatta a kártyát.

– Maga engem ne oktasson ki! – ugrott fel vörös arccal a giide, és az asztalra csapott.

– Maga ne oktasson ki engem – felelte Giin-ra hidegvérrel. – A közigazgatásban szerzett huszonkét év gyakorlatot nem szüntet meg a Vezető Testület semmilyen döntése.

– Magának nincs joga így beszélni velem! – csapott a kövér férfi az asztalra. – Maga… maga sheymon!

Giin-ra hűvös mosollyal válaszolt.

– Szerencsére véleményével sem családom, sem a Vezető Testület nem ért egyet.

– A testület kirúgta magát!

– Tévedés. Én mondtam le arról, hogy mazdra legyek. A testület szerette volna, ha giideként a későbbiekben is tovább dolgozom. A kék köntös visszaadása az én döntésem volt.

Aztán Giin-ra Judyhoz fordult, arca újra tökéletesen érzelemmentes volt.

– Judin, dędanęs? Keliifęrve? – „Készen vagy? Mehetünk?” A kövér férfi szeme Miinen-rára felé villant segélykérően. Ő azonban Judyt nézte.

– Ye-ra. Keliifęrve – válaszolta Judy nitanul, tovább növelve a giide zavarát, aki giidéhez méltatlanul zöttyent vissza a helyére.

Giin-ra felvette az asztalról a bankkártyát, és Judy kezébe nyomta.

– T’es ur.

– TenęmRa.

Giin-rát egy pillanatra megállította a hivatalos köszönetmondás, de aztán nem szólt semmit. Röviden meghajolt a giide, majd egy kicsit hosszabban Miinen-ra felé, majd Judy bőröndjéhez lépett.

– Ennyi? – kérdezte.

– Ennyi – bólintott Judy, majd Miinen-rára nézett, aki közben mellé lépett.

– Sok sikert, Judy. Isten áldjon.

– Mindent köszönök, Miinen-ra – válaszolta Judy, aztán Giin-ra után indult, aki már kilépett a folyosóra.

Egyikük sem szólt semmit, amíg el nem hagyták az épületet.

A fasortól Judy azért még egyszer hátrafordult, és megnézte magának az intézetet.

– A soha-viszont-nem-látásra – mormogta az orra alatt.

Életébe többé nem szólhatott bele Armoin-ra és egyéb giidék és safirok, bíróságok és karitatív hatóságok. Immár véglegesen tartozni fog valahová, nem lesz soha többé Judy Fensson a rokontalan kis senki. Judin Raasnak hívják, s az egyik legrégibb nagycsalád tagja lesz. Ő pedig mindent meg fog tenni, hogy méltó legyen ehhez a névhez, a lehetőséghez, amit akkor kapott, amikor már mindenről végképp lemondott. Mit számít, ha Giin-ra egy kicsit hideg és merev? Nagyszerű ember, olyan, akire bárki büszke lehet, és az ő apja… Sőt, az ő apja, és nem másé!

Mintha gondolatait olvasná, Giin-ra megállt, és Judy felé fordult. Judy riadtan torpant meg.

– Nincs okod aggodalomra. Csak azt akarom mondani, hogy nem muszáj annyira udvariasnak lenned velem. Nyugodtan tegezhetsz. A családban mindenki tegez mindenkit. Ami pedig a megszólítást illeti, szólíts nyugodtan Giinnek, vagy apának, ha úgy akarod.

Judy mélységes zavarba jött. Egyik verziót sem érezte a magáénak, de azért bizonytalanul bólintott.

Giin-ra újból felsóhajtott.

– Minél előbb hozzászoksz, annál jobb. És téged hogy szólítsalak? Judynak, vagy Judinnak?

– Mindegy – motyogta.

– Te melyiket szeretnéd?

Vállat vont, és le nem vette volna a szemét a cipője orráról.

– A Judyt. Azt már megszoktam.

– Rendben van.

Ezután Judy nagy megkönnyebbülésére egy órán keresztül nem is szóltak egymáshoz, ennyi időbe került, hogy Blulanttól Nukamishba érjen a taxi.

Amikor megérkeztek, Giin-ra elmagyarázta Judynak, hogy külsős géppel repülnek az Alfára, de mivel még van fél napjuk az indulásig, elmennek ruhát vásárolni, mivel Quiescóban éppen tél van, nem is akármilyen, és egyébként is az a ruhamennyiség, amellyel Judy bír, nevetségesen kevés, és „kriminális minőségű.”

Így aztán rögtön az elején kapott két új nyári talárt a „kriminálisak” helyett, hét különböző színű suutot meg egy pár szandált, és azonnal át is kellett öltöznie. Az új ruhákba bújva Judy rögtön megértette, miért szeretik ezt a viseletet a niesiek. A jól szabott és kiváló anyagú ruha kényelmesebb volt, mint bármi, amit addig hordott.

Ezután nekiálltak téli ruhákra vadászni. Ez igen mulatságos volt a nyár kellős közepén. Vastag suutok, bélelt talárok, hosszú, köntösre emlékeztető kabátok tömkelegét próbálta fel izzadva, és bár Giin-ra nemigen nyilvánított véleményt róluk, ez sem tudott örömén rontani. Még soha nem volt ruhát vásárolni, pláne nem olyasvalakivel, aki csak a legjobb és legdrágább holmik közül engedett válogatni. Amikor valami olcsóbbhoz nyúlt, Giin-ra egész egyszerűen kivette a kezéből.

– Anyám megöl, ha ilyenben viszlek haza – morogta.

Csomagjaikat Giin-ra szállásán hagyva aztán beültek egy étterembe, ahol Judy kimerítő képzést kapott az étkezés főbb szabályairól (ez el is vette az étvágyát), majd Nukamish külsős városrészében az űrutazáshoz külsős ruhát is vettek.

Aztán visszamentek a szállásra, ahol Giin-ra is külsős ruhába öltözött, majd néhány rövid intelem után („Maradj mindig mellettem!” „Idegenekkel ne állj szóba!” „A kézipoggyászt tartsd szorosan a hónod alatt!”) kimentek az űrrepülőtérre.

A külsős reptér óriási volt, zsúfolásig tömve utasokkal, csomagokkal, járművekkel és csak úgy bűzlött. Judy egy lépésre sem volt hajlandó elhagyni az akadályok közt gond nélkül navigáló férfit. Amikor Giin felkereste az egyik mellékhelyiséget, Judy torkában dobogó szívvel, riadtan állt, amíg vissza nem tért.

A sztratoszféra-repülő jóval nagyobb volt, mint kaveni társa, de az űrhajó rettenetesen zsúfolt, s az első osztályú kabin, amiben laktak, kisebb volt, mint volt intézeti szobája.

– Legalább a csomagjaink hiánytalanul megvannak – jegyezte meg körülnézve Giin-ra, de erre Judy már nem tudott igazán odafigyelni. Gyors zuhanyozás után bebújt az egyik ágyba, s feje alig érintette a párnát, már aludt is.

***

Amikor felébredt, egy pillanatig nem tudta, hol van. Aztán az előző nap minden történése betört az agyába, elárasztva érzéseit, gondolatait.

Az apjával van, Giin Raasszal egy külsős űrhajó fedélzetén az Alfa, a családi otthon felé tartva. – Ezt néhányszor el kellett ismételnie magában.

Óvatosan nyitotta ki a szemét, és nézett körül félig lehunyt szempillája alól. A mellette lévő ágy üres volt, bár látszott, hogy aludtak benne, Giin-ra az asztal mellett ült, és szemmel láthatóan mélyen elmerülve olvasott. A férfi arca félprofilból látszott, és elég közel volt ahhoz, hogy aprólékosan megfigyelje.

Rövidre nyírt, szőkésbarna haj, viszonylag vékony szemöldök, enyhén ferdén metszett szemek, az átlagosnál nagyobb, egyenes orr, simára borotvált arc, szép vonalú, de nem nőies száj, éles arccsontok… Judy elégedett volt az eredménnyel.

Vajon milyen színű lehet a szeme? Világos, erre emlékezett, és ennyit most is látott.

Észre sem vette, mennyire belemerült a bambulásba, így amikor tekintete összeakadt Giin-ráéval, egy pillanatra megijedt.

– Ha felkelsz, reggelizhetünk – mondta egykedvűen Giin-ra, és Judy hálás szívvel vette tudomásul a letolás elmaradását.

Csomagjából gyorsan kiválogatott néhány holmit, és visszavonult a kis mosdóhelyiségbe átöltözni. Mire elkészült, a reggeli már az asztalon volt.

– Tegnap úgy láttam, megeszed a kaveni ételeket, és nem akartam feltűnést kelteni azzal, hogy neked külsős ételt rendelek. Bizonyára furcsállották volna.

– Nem probléma – vont vállat Judy. – Az intézetben már hónapok óta a kaveni részben élek, s ott legtöbbször kaveni ételeket szolgálnak föl.

– Nem mindig?

– Nem. Nekem úgy mondták, azért, hogy ne szokjunk túlzottan hozzá, hátha végül a külsős világban kötünk ki.

A férfi bólintott.

– Tizennyolc éves korodig a családhoz tartozol. Ha utána vissza akarsz menni a külsős világba, megteheted.

Judy megrettent. Még bent sem volt igazából, s máris kitették volna?

– Nekem ott nincs senkim – mondta halkan.

Giin-ra zavarba jött.

– Nem úgy értettem…

Ezután hosszú, kínos csönd következett. Végül Judy kitalálta, hogy el szeretne látogatni az obszervatóriumba, mert emlékezett rá, hogy legutóbbi utazásán mennyire élvezte a csillagnézést. Giin-ra elkísérte, majd magára hagyta. Mire Judy megéhezett, és visszatért a szobájukba, egész feszes órarend várta, melyben testedzés, csillagbámulás és nitantanulás egyaránt szerepelt. Sőt, ennél több is.

– De hát – nézett Judy kétségbeesetten Giin-rára –, én nem akarok érzékelést tanulni!

– Akinek annyira magas a PM-je, mint neked, annak muszáj. Minden gyerek azt tanulja, amihez tehetsége van. Amíg nem vagy tizennyolc, addig nem sok beleszólásod van abba, mit akarsz tanulni, és mit nem. – Judyt elöntötte a dac, de hallgatott. Giin-ra folytatta. – Ezen kívül azt mondtad, hogy azért nem akarsz tanulni, mert úgysem vagy kaveni. Ez a helyzet azóta megváltozott.

– És ha továbbra is azt mondom, hogy nem akarok érzékelést tanulni?

– Akkor mondjuk… beszüntetem a csillagnézést az utazás időtartamára, otthonra meg majd keresek valami más büntetést – felelte Giin-ra, és hangja hidegebb volt, mint azelőtt.

Judy karba tette a kezét, összeszorította a száját és dacosan hallgatott.

Ez az utazás is jól kezdődik…

***

Az utazás utolsó napján már csak egyre vágyott: kint lenni a hajóból, és olyan messze Giintől, amennyire csak lehetséges. Pedig már a tizedik nap végén elkezdte a hajó a dokkolást. Onnan már csak egy átszállás, és lent lesznek az Alfán, ahol ugyan szembe kell néznie még az egész családdal, de még az is jobb, mint összezárva lenni valakivel, aki csak akkor szól hozzá, ha ki akarja javítani. A második naptól ugyanis Giin kitalálta, hogy csak nitanul szólhatnak egymáshoz.

Aztán ott voltak a hosszú előadások a családról, az együttélésről, a hagyományról, a Bokráról, a helyes viselkedésről a különböző családtagokkal szemben, a nem családtag kaveniekkel szemben, a külsősökkel szemben, és mindez nitanul, rengeteg visszakérdezéssel.

Az egész utazásban egy győzelmet tudott felmutatni: Giin semmire sem ment az érzékelés-órákkal. Pedig próbálkozott, nem is keveset. Judy azonban nem érzett, és nem is érzékelt semmit, csak elutasítóan bámult a férfira. Néhány nap múlva Giin feladta a reménytelen küzdelmet, s inkább hagyta, hogy Judy az obszervatóriumban ücsörögjön a csillagokat bámulva. Még a detáját is szó nélkül kölcsönadta. Sőt, azokra az időkre, amíg Judynál volt a gép, a hívás funkciót is kikapcsolta, pedig a deta kikapcsolása mind a külsős, mind a kaveni világban súlyos udvariatlanságnak számított.

Igen, Judy látta, hogy a maga módján Giin megpróbált kedves lenni vele, vagy legalábbis a kedvében járni, mégis tanácstalan volt. A férfi iránti tisztelete nem csökkent, de képtelen volt közelebb kerülni hozzá. Bár ki akarna közelebb kerülni egy jéghegyhez? Mert ez volt a legborzasztóbb Giinben: a hidegsége.

Ezzel a hidegséggel csak a tél versenyezhetett, amely akkor ütötte meg őket, amikor Quiescóban kiléptek a meleg taxiból. Hiába húzta ruhája fölé új kabátját, a hideg azonnal a ruháiba bújt. Késő este volt, és a nagy ház, melynek csupán körvonalait tudta kivenni, sötéten magaslott föléjük.

Kirakták csomagjaikat, a taxi felszállt, és egy pillanatra sötétség borult rájuk. De Judynak még megijedni sem volt ideje, máris meleg fény gyulladt, és azt vette észre, hogy egy csodálatosan megvilágított, díszes csarnok üveg bejárata előtt áll.

A látvány lenyűgöző volt. Színes kövekből rakott mozaikpadló szemkápráztató indái kacskaringóztak minden irányba, összeolvadva a belőlük kinövő sudár oszlopokkal, amelyek csúcsívben végződtek jó hat méteres magasságban. A fal meleg narancsszínű volt, vörös, kék és zöld mintákkal az oszlopfőknél és a mennyezeten.

A ragyogóan kivilágított csarnokban két ember állt: egy nő és egy férfi. Ez elég volt ahhoz, hogy Judy szíve a torkába ugorjon, és hevesen verni kezdjen. De már nyílt is az üvegajtó, és Giin előrement a csomagokkal. Judy elfogódottan lépett be utána, és hajtotta be a halk kattanással záródó ajtót maga mögött.

Giin letette a csomagokat, majd egy mély levegő után Judyra mutatott.

– Anya, apa, hadd mutassam be a lányomat, Judin Raast. De ő jobban szereti, ha Judynak szólítják.

Judy udvariasan meghajolt, de még föl sem egyenesedett, amikor egy kéz simított végig az arcán: puha volt, és kedves, mint Arminiáé.

– Én Malin vagyok, Judy – hangzott egészen közelről, és látta, hogy a magas nő féltérdre ereszkedett előtte, így arcuk egy vonalba került. – A nagyanyád.

Egy pillanatra elállt a lélegzete. A nő, aki előtte térdelt, csodaszép volt, és valakire távolról emlékeztette is, bár nem jött rá, kire. Súlyos aranyhaját összefogva viselte, és a néhány kicsúszott tincs a homlokánál szabályos arcot fogott keretbe. Egyedül a szeme volt más, a hideg szépségű arcba nem illő: a sötétzöld íriszekben mintha apró szikrák táncoltak volna vidáman.

Aztán a nő egy csókot nyomott a megkövült kislány homlokára. A kiszabadult tincsek megcsiklandozták orrát és fülét, ami melegséggel töltötte el, a haj mézillata pedig otthonos érzést keltett benne.

Malin még egyszer végigsimított az arcán, aztán felállt, és Giinhez lépett. Judy meglepetten látta, hogy ezt a hideg embert szorosan magához öleli, s ez az egyébként oly érzéketlen férfi viszonozza az ölelést.

– Örülök, hogy itthon vagytok, fiam.

Giin apja feszengő mosollyal állt mellettük, és amikor Judy ránézett, az üdvözlés jeleként tétován biccentett, majd közelebb lépett.

– Yaan vagyok – mondta szinte bocsánatkérően, aztán felesége vette vissza a szót.

– Elkészítettük a lakást. Mikor keltetek?

– Régen. Húsz órája – felelte Giin.

– Akkor nem hívlak be egy kofenra. Sőt, azt sem ajánlom fel, hogy segítek pakolni. Majd holnap, ha felkeltetek, elintézzük. Úgyis van még néhány dolog, amit kérdezni akarok…

A két férfi felvette a bőröndöket, és a csarnok túlsó része felé vették útjukat. Judy egy pillanatnyi lemaradás után követte őket, de mire a hátsó ajtóhoz ért, elvesztette őket szem elől. Malin azonban bevárta, és amikor Judy kilépett az ajtón, lekapcsolta a hall világítását.

– A folyosók és a lépcsőház nyitott – mondta, amikor látta, hogy Judy megborzong a váratlan hidegben. – Mi már annyira megszoktuk, hogy el is felejtettem szólni… Ez itt a jobb oldali kert. Mi csak ebédlői kertnek hívjuk, mert erre nyílik az ebédlő, itt – mutatott jobbra, egy nagy, sötét üvegfalra, aztán felmutatott a fölöttük körbefutó verandaféleségre. – Az ott a földszinti folyosó, bár a kert felől nézve magasabban van a földszintnél.

Malin intett, és Judy követte. Felmentek a lépcsőn, amely a földszinti körfolyosóra vezetett, majd befordultak balra egy tekintélyes méretű lépcsőházba, amelynek a fala zsúfolásig volt fotókkal és festményekkel: komoly és kevésbé komoly ősök tekintettek le mindenhonnan.

Amikor felértek az első emeleti körfolyosóra, Judy lenézett a kertbe. Innen látszott csak, hogy milyen szép a ház: a folyosóról kiszűrődő fény megcsillant a télen is leveles niesi fák és bokrok sötétvörös levelein, és a kis parkban felsejlettek a letaposott utacskák, a hóval borított padok és asztalok.

Malin balra indult el a folyosón.

– Ez itt a közös gyerekszoba, majd Elisáék lakása a forduló után, aztán a tietek ott, a következő sarokban – mutogatott sorba.

Judy ámulva követte nagyanyja energikus lépteit. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy ez vele megeshet. Az otthona felé igyekezik éppen!

A kis konyha, fürdő, nappali nem érdekelte igazán. Csak a szobája.

Nem kellett sokat várnia. Tágra nyílt szemekkel, lélegzet-visszafojtva nézett körül, s vette számba a berendezést: ágy, szekrény, asztal, szék, polcok a falon – semmi különös, de mégis az övé, csak az övé. S amikor végre mindenki jó éjt intett egymásnak, becsukhatta maga mögött az ajtót, és élvezhette saját birodalmát, ahová mindig visszavonulhat, ha hirtelen támadt családja túl sokká válna.

***

Másnap korán ébredt. Egy darabig a függönyt elhúzva bámult kifelé az ablakon a ház mögött elterülő vidékre. A hatalmas, hóborította park mögött egy fás domboldal látszott homályosan a reggeli szürkületben, nem túl érdekes látvány, így mivel a belső udvar felől különös hangok hallatszottak, kióvakodott a konyhába, mert az volt az egyetlen helyiség a lakásban, amelynek arrafelé is nézett ablaka. Papucsot nem húzott, mert nem talált sehol, de a lába alá simuló kő kellemesen meleg volt.

A konyhában a súlyos sötétítőfüggöny be volt húzva, s a vöröses színű anyagon alig szivárgott át valami fény. Egy díszes, nehéz széket húzott az ablak mellé, s arra felkucorodva kikandikált a függöny mellett.

A ház most még szebbnek látszott. A folyosók oszlopai rózsaszín árnyalatú kőből készültek, fölöttük díszes faragványok zárták le a csúcsívet. A falak nem voltak vakolva: fehér, egyenetlen felületű téglák mutatták magukat, amelyekből mintha úgy nőttek volna ki az ablakokat, ajtókat, átjárókat keretező féloszlopok. Az előcsarnokból már ismert színes kőmozaikot látta mindenfelé.

A ház lassan ébredezett: az ebédlő egyik nagy üvegajtaja félig el volt húzva, valaki éppen a havat söpörte előle. Aztán nagy csaholással a lépcsőház felől megjelent két tarka kutya, az egyik rögtön be is szökött a nyitott ajtón keresztül az ebédlőbe, míg a másikat sikerült a férfinak a söprűvel távol tartania.

– Erton! Erton! – kiabálta mérgesen. – Szedd össze a hülye kutyáidat! Sumér! Gyere ki azonnal! Akkád, maradj!

Aztán egy termetes nő jelent meg az ajtóban Sumért a nyakánál húzva, egy nyekkentéssel kitette a kutya szűrét, majd behúzta az ajtót. Ezután a két kutya vad rohangálásba kezdett a havas kertben, amíg egy éles füttyszó el nem hívta őket.

A következő „szereplő” a Judyék melletti lakásból lépett elő. Még köntös sem volt rajta, csak suut és talár. Magas, barna, rövid hajú férfi volt, az arcát viszont nem látta, mert a másik irányba indult el könnyű futólépésben. Aztán ajtócsattanás hallatszott, majd egy női hang szólt ki a másik lakásból.

– Tobbelt! – A férfi megtorpant, és visszanézett. – Felhoznád a mi reggelinket is? Ebert nincs itthon, s Bertát nem akarom egyedül küldeni, az ikrek meg…

– Persze, Eli. Valami hír?

– Á, még semmi. Különben is a jövő hónapra vagyok kiírva. Kattiát azonban bevitték hajnalban, mert elfolyt a magzatvize.

– De hát neki még több ideje lett volna hátra, mint neked!

– Tegnap este, vacsora után megcsúszott a lépcsőn, és elesett.

– Remélem, nem lesz semmi bajuk…

– Az előbb hívott Elvir. A kicsi még nincs meg, de az orvosok szerint semmi baja nincs.

– Elvir is vele van? Ki van akkor a gyerekekkel?

– Levitték őket Malinékhoz. Malin mondta, hogy az éjjel megjött Giin és a kislány.

– Tényleg? – a férfi szeme a lakásuk felé villant, és Judy dobogó szívvel eresztette el a függönyt.

– Yaan szerint a kislány Erin mamára hasonlít, de a szemét egy az egyben az apjától örökölte.

Judy torka összeszorult. Ilyen lehet egy családhoz tartozni? Emberek, akik így vagy úgy hasonlítanak hozzád, akikkel egy vérből való vagy… Mégis jelent valamit a vérségi kötelék?

A két beszélgető még váltott néhány szót, majd csönd lett, és Judy újra kilesett a függöny mögül. Lent, az ebédlőnél egy kisebb csoport gyűlt össze, közben máshonnan is érkeztek családtagok, de ahelyett, hogy bementek volna az ebédlőbe, izgatott beszélgetésbe fogtak. Aztán gongszó visszhangzott végig a házon, és páran sietve beléptek az ebédlő ajtaján.

Utána sokáig nem történt semmi, ezért Judy visszament a szobájába: elhúzta a súlyos sötétítőfüggönyt, majd megigazította az ágyat, aztán végigsimogatta a bútorokat, és belenézett a szekrényekbe. Meglepetésére talált néhány ruhát a saját méretében. Mindegyikbe bele volt varrva a neve. Judy Raas. Elfutották szemét a könnyek. Vártak rá, készültek az érkezésére. Minden olyan nagy gonddal volt előkészítve: a bútorok díszesek voltak, bár nem újak – most emlékezett rá, hogy Malin előző este mondta, hogy még dédanyjának csináltatták őket. Vajon az hány éve lehetett? S hányan használhatták azóta?

Mivel a Shremeyán vett ruháit nem találta, a szekrényből választott ki egy vastagabbat, és kilépett a folyosóra.

Először saját emeletüket járta körbe, aztán a lépcsőházban rájött, hogy nem csak föl meg le lehetett menni, hanem át egy másik házrészbe, amelynek szintén körfolyosói vannak, és a közepén szintén egy kis udvar terül el.

Az egyik üres harmadik emeleti lakásban egy nagy 3D-sakk pályára és két terminálra bukkant. Érdeklődve vizsgálta meg közelebbről is a terminálokat, a három képernyőt és a bonyolult billentyűzetet, melynek szimbólumait egyáltalán nem értette. Az egyik terminálon látszott, hogy gyakran használják, le sem volt terítve, míg a másikon a bútorokéhoz hasonló védőburkolat porosodott.

Hiába rajongott a sakkért, bekapcsolni nem merte a gépet, ezért inkább odébbállt. Először lenézett, s amikor látta, hogy senki nincs az ő emeletükön, leóvakodott a lépcsőn, s elhatározta, felderíti a bejárati csarnok fölötti helyiséget.

A lélegzete is elállt, amikor belépett. A terem óriási volt, még a bejárati csarnoknál is nagyobb, telis-tele polcokkal és könyvekkel, mégpedig igazi könyvekkel, és nem csupán néhánnyal, hanem ezerrel és ezerrel. Tétován lépett közelebb az egyik polchoz, s húzta végig ujját egy furcsa tapintású gerincen.

Enliidęn chedestrolooji

Bevezetés a csillagászatba – olvasta az ezüsttel nyomott betűket, és nem tudott ellenállni: leemelte a polcról.

Nagy könyv volt, lapjai nehezek és fényesek, a borítón egy ismeretlen éjszakai égbolt képe látszott. Körülnézett, hová tehetné le.

Legkézenfekvőbbnek a hosszú, zöld terítős asztal látszott. Cipőjét lerúgva feltérdelt az egyik székre, és vigyázva kinyitotta a könyvet, amely megroppant, mintha tiltakozni akart volna. Judy egy pillanatra megdermedt, de végül kíváncsisága győzött.

Az első oldalon ott állt a cím, középen pedig egy címer, alatta díszes betűk:

Laskin Blatkin

Salaam, Latche

3911

A könyv nem volt régi: mindössze két évvel volt fiatalabb nála. Ez meglepte. Ez azt jelenti, hogy a mai napig adnak ki ilyen könyveket?

Hamarosan beleveszett a különböző csillagtérképekbe, távolságszámításokba, színképelemzésekbe.

– Te mit csinálsz itt? – csattant egy vékony, parancsoló hang, s Judy ijedten kapta fel a fejét. – És ki vagy?

A férfi, aki előtte állt, karcsú volt, és nagyon magas, fekete, rövidre nyírt haja alatt arca egy nagy madárra emlékeztette Judyt.

Lecsusszant a székből, és udvariasan meghajolt.

– Judin Raas, męraa.

– Szóval te vagy Giin… lánya – a férfi az utolsó szót szinte utálattal ejtette ki.

– Ye-ra – válaszolta még mindig nitanul Judy, mert úgy döntött, hogy az udvariasabb. A férfit azonban láthatóan bosszantotta.

– Látom, apád jól kiképzett – jegyezte meg, miközben végigmérte. – Mit csinálsz itt? – ismételte meg kérdését.

– Csak körülnéztem egy kicsit, męraa.

– Kértél rá valakitől engedélyt?

– Engedélyt? – Biztos a könyv levételére gondol, mert egyébként nem tűnt logikusnak a kérdés.

– Téged itt senki sem ismer. Amíg be nem lettél mutatva hivatalosan is a családnak, nem járhatsz-kelhetsz kedvedre – magyarázta a férfi kioktatóan. – Egyébként is, mit csinálsz ezzel a könyvvel? – emelte föl a vastag kötetet az asztalról. – Nitanul van.

Judy nem tudta, mit mondjon. Giin elbeszélése alapján úgy gondolta, nyugodtan földerítheti a házat. És különben is, milyen engedélyt kellett volna kérnie? Írásosat?

– Érdekel a csillagászat – válaszolta a könyvre mutatva. – És egy kicsit beszélek nitanul.

– Ez nem ok arra, hogy iskolaidőben a ház közös helyiségeiben randalírozz.

– De hát… csak olvastam – mondta védekezően Judy. – A cipőmet is megtisztítottam, amikor bejöttem…

– Nekem te ne beszélj vissza! Lehet, hogy a külsős világban elnézik, ha egy gyerek szemtelen, de ebben a házban te nem csinálsz ebből divatot! Az övedet!

– Tessék? – nézett rá értetlenül Judy.

– Az övedet. – Amikor a kislány nem mozdult, maga lépett hozzá, és egy villámgyors mozdulattal lecsatolta.

Judyt ez a mozdulat olyannyira anyjára emlékeztette, amikor az megütötte, hogy akaratlanul is hátrahőkölt, és védekezőn emelte fel a kezét.

– Most pedig indulás! – vezényelte a férfi meglódítva az övet.

– Hová?

– Apádhoz.

Judy engedelmesen bújt bele a cipőjébe, s indult kifelé. A karvalyarcú férfi szorosan a nyomában lépkedett.

El sem tudta képzelni, mi lesz most. Giin az úton minden apróságért rászólt, s ha most kiderül, hogy megszegett valami szabályt, és szemtelenül viselkedett az egyik felnőttel, bizonyára még hidegebb lesz, mint eddig … Sóhajtva nyitott ajtót, és lépett be a lakásba, de a férfi nem követte.

– Giin! – kiabált az ajtóból. – Giin!

Giin a fürdőszobából került elő, teljesen felöltözve. Amikor meglátta Judyt, egy pillanatra meglepődött, majd a férfi felé fordult.

– Tessék, Yaan.

A férfi meglendítette az övet. Giin a levegőben kapta el.

– Ez a… ez a… a lányod a felügyeleted nélkül tartózkodott a könyvtárban. Ezen kívül szemtelenül beszélt velem, és amikor megparancsoltam, hogy vegye le az övét, megtagadta a parancsot. Azt ajánlom, tanítsd jó modorra, ha ugyan képes vagy rá…

Giin higgadtan letette az övet az egyik előszobai polcra.

– Judy nyugodtan tartózkodhat a ház közös helyiségeiben csakúgy, mint a többi családtag…

– Még nincs bemutatva!

– De be van fogadva, és hivatalosan is családtag.

– A Kavenbe nincs még befogadva!

– De a családba igen. Ezen kívül nem hiszem, hogy tudná, mit jelent az övlevétel…

– Látom, véded a fattyadat!

Judy arcából kiszaladt a vér. Giin azonban nem veszítette el hidegvérét.

– Judy a lányom, s egyben a te unokahúgod. A család tagja, aki gyerekként a felnőttek védelmére szorul. Nem beszélhetsz így róla, s főként nem előtte.

– Engem te ne oktass! Örülj inkább, hogy itt lehetsz! Csak az anyádnak köszönheted!

Giin az ajtóhoz lépett, s megfogta a kilincset.

– Meg is fogom köszönni neki, ne félj. Viszlát – felelte hidegen, majd becsukta az ajtót a férfi orra előtt. Egy rövidet sóhajtott és Judy felé fordult. – Minden rendben?

– Ő kicsoda? – kérdezte Judy válasz helyett.

– Yaan, az öcsém, s egyben a család feje. El tudnád mondani, mi történt?

Giin elnéző magatartása meglepte a kislányt. Éppen az ellenkezőjére számított: szidásra, kilátásba helyezett büntetésekre.

– Olvastam a könyvtárban. Bejött, megkérdezte, ki vagyok, és mit csinálok, aztán azt mondta, hogy nem szabad randalíroznom a házban. Amikor erre azt mondtam, hogy csak olvasok, kiabálni kezdett, hogy szemtelen vagyok, és elkérte az övemet. Nem értettem, mit akar, akkor levette rólam, aztán ide hozott.

– Én meg azt hittem, még a szobádban alszol. – Giin megcsóválta a fejét. – Ami Yaant illeti, ne is törődj vele! Ő mindig ilyen. Ha összeakadsz vele, legyél nagyon udvarias, és ne ellenkezz, még ha nincs is igaza! Ha megbánt, vagy igazságtalanul megbüntet, szólj nekem vagy nagyanyádnak.

– Ugye ő utálja a külsősöket? És engem is annak tart – bökte ki Judy.

– Ez így nem egészen igaz, bár Yaan tényleg nem kedveli a külsősöket. Igazából azonban velem van baja.

– Mi a baja veled?

– Ez hosszú történet, Judy, és nem is biztos, hogy megértenéd. Maradjunk annyiban, hogy próbáld meg elkerülni, amennyire csak tudod. Nem vagy éhes?

– De – vágta rá Judy.

– Akkor lemegyünk az ebédért, és közben megmutatom neked a ház többi részét is. Így Yaan sem szólhat, hogy felügyelet nélkül randalírozol.

***

A közös vacsora a bemutatással indult. Az egész blatkin ott volt, s kíváncsi, csodálkozó, vagy éppen ellenséges pillantásokkal méregették Giint és őt, ahogy megálltak a hosszú asztal végén.

– A lányom, Judy – mutatta be Giin, mire ő udvariasan meghajolt, pedig a legszívesebben visszarohant volna a szobájába, és bebújt volna a takarója alá.

– Légy üdvözölve a családban – nyekeregte kelletlenül Yaan, majd fintorgó formalitással egyenként bemutatta a család tagjait. Judy valahol a hatodik körül vesztette el a fonalat.

Ezek után végre leülhettek. Az asztal vége felé kaptak helyet, a reggel már látott Tobbelt és egy fekete hajú fiú között. Alig ültek le, Yaan, Giin apja állt fel egy szép metszésű pohárral a kezében, melyben valamilyen kék ital csillogott. Judy most vette csak észre, hogy mindenki előtt volt egy pohár, még a gyerekek előtt is, bár az övék alján éppen csak felfénylett egy kortynyi.

– Engem ért az a megtiszteltetés, hogy bejelentsem: e napon családunk nem csak Giin leányával, Judyval lett gazdagabb – egy kicsit bólintott a kislány felé, aki elvörösödött –, hanem Elvir és Kattia harmadszülöttje, Sheron is megszületett, bár kicsit korábban, mint vártuk. Sheron is, Kattia is jól vannak, de Elvir velük akart maradni, ezért engem kért meg, hogy közöljem a jó hírt, és együtt igyunk a jövevény, illetve a két jövevény egészségére. Gaadra udębleeseesem.

– Gaadra udębleeseesem! – emelt poharat a család többi tagja is, és Judy követte őket. Isten áldja meg őket. Többen összemosolyogtak, néhányan tapsoltak is.

– Hallottam, apa elkapott délelőtt – súgta egy hang a fülébe, amikor újraindult a beszélgetés az asztal körül.

Judy meglepetten pillantott a fekete hajú fiú felé, akin azonnal látszott, hogy a karvalyarcú leszármazottja.

– Ne foglalkozz vele – folytatta a fiú választ sem várva. – Mindig és mindenkivel ilyen, Giint ki nem állhatja, te pedig külsős vagy…

– Már nem vagyok – felelte élesen Judy, s néhányan rájuk néztek. A fiú azonban vállat vont.

– Nem úgy értettem. Egyébként pedig Ronen vagyok. Az ott anya meg a húgom – mutatott az asztal eleje felé, ahol egy alacsony, szőkésvörös hajú nő ült egy fekete hajú, sápadt arcú kislány társaságában. Ő volt az egyetlen gyerek, aki nem ült a többiekkel az asztal vége felé.

– A húgod beteg? Olyan sápadt.

Ronen szomorúan bólintott.

– Pedig most még jól néz ki, holnap talán még iskolába is mehet. – Mélyet sóhajtott. – De ez sosem tart sokáig, és mostanában egyre rövidebb ideig van jól. Anya heteket tölt vele a kórházban.

– Mi a baja?

– Maaren-szindrómája van.

– Az súlyos?

– Nagyon. Akinek ilyenje van, nem éli meg a tizedik életévét. Erton bácsi szerint legfeljebb egy éve lehet még hátra.

Judy nézte a törékeny kislányt, és elszégyellte magát amiatt, hogy éppen most, amikor jobbra fordult az élete, elégedetlenkedik. Még ha Giin nem szereti is, egy egész családot kapott vele. S itt van ez a kislány, aki nemsokára meg fog halni, és itt van az édesanyja, akinek ezzel együtt kell élnie…

Aztán egy nagy lapátkéz ereszkedett a vállára, és egy mély hang szólalt meg:

– Apád mondta, hogy láttad a sakkpályát, és érdekel a sakk. Szívesen megmutatom, ha akarod. Egyébként Rion vagyok, nagyapád testvére, de szólíts csak an Rionnak.

Az ajánlat felvillanyozta. Megnézheti a sakkpályát, s elszabadulhat az érdeklődő rokonoktól! Felugrott.

– Az jó lenne!

Rion, a kövérkés, de semmi esetre sem nagypapakorúnak kinéző férfi helyeslően bólintott.

– Akkor menjünk.

Ahogy kifelé indultak az ebédlőből, még elkapta Ronen szánakozó pillantását, aki félhangosan utána szólt:

– Ha a többdimenziós mátrixok random generált elemeinek extrapolálásába kezd, nyugodtan hagyd ott…

14. FEJEZET

Giin

– De hát nem érti, hogy nem hallgathat el csak így? Hát nem látja, mi történik? A maga szavának súlya van mind a niesi közösségeken belül, mind azon kívül! Nincs senki a lakott univerzumban a mi oldalunkon, akit annyira ismernének, mint magát! Nincs más, aki Martyn megfelelő politikai ellenfele lehetne!

– Túloz, Mr. Siaxen. Egyébként is engem nem politikusként ismernek, hanem bajkeverőként. Nem vagyok híres, sokkal inkább hírhedt, legalábbis a magamfajták körében. A külsősök között pedig nem mindenki olyan nyitott és előítélet-mentes felém, mint maga. Én nem vagyok politikus, csak egy nagyszájú niesi. Maga ellenben külsős, kitűnő politikai érzékkel és éleslátással rendelkezik. Miért nem lép rivaldafénybe maga? Hiszen maga volt az is, aki felhívta a figyelmemet Martynra!

– Aztán maga volt az, aki a további szükséges információkat előteremtette, és aki többször is vállalkozott élő interjúra. Maga kitűnő vitázó, Giin-ra. Én képtelen vagyok nyilvános beszédeket tartani, vagy élő adásban olyan szinten vitázni, mint maga! És van ereje, hatása annak, amit mond. Ha én vagy más politikus mondja ugyanezt, elalszik a közönség, a nézők pedig más csatornára váltanak.

Giin nagyot sóhajtott.

– Értem, mire gondol, Mr. Siaxen. Maga azonban nem ért engem. Közösségem szemében a Vezető Testület döntése után elvesztettem minden hitelemet. A családom azzal a feltétellel fogadott csak vissza, hogy visszavonulok a közéleti szerepléstől. És itt van egy gyerek is, akiért felelősséget vállaltam.

– Egy gyerek, akit eddig nem is ismert! – kiáltott fel ingerülten Siaxen. – Mindez akkor, amikor csupán néhány év választ el minket a háborútól!

– Ugyan, Siaxen! Ne dramatizálja a dolgokat! Több mint kétszáz éve nem volt nagyobb háború! Feltételezése nevetséges!

Siaxen arcát elfutotta a vér.

– A maga érvelése nevetséges! Több mint kétszáz éve nem volt nagyobb háború! – ismételte Giin szavait gúnyosan. – Martyn minden politikai lépése errefelé mutat! Még nincs fél éve, hogy megválasztották, és nézze meg, mit végzett! Korlátozta a CSU szövetséges hatalmainak autonómiáját, bevezette az általános hadkötelezettséget, tőkeinjekciók a nehéziparba, a ki– és bevándorlás korlátozása, határőrzési szigorítások, a gyanús politikai elemek elhallgattatása, bebörtönzése…

– Elég! – kiáltott fel Giin és erőteljesen az asztalra csapott. Utoljára akkor érezte magát ennyire feldúltnak, amikor öccsével összevitatkoztak a családi tanácson. – Maga meg sem hallja, amit mondok! Nem vagyok többé az az ember, akit az Oderuton megismert! Nem vagyok mazdra többé, csupán egy könyörületből megtűrt bajkeverő. Ha megszólalok, vége a könyörületnek, nem lesz maradásom. Kívülről pedig sosem leszek képes ebbe a közösségbe bekiabálni. S ha nem értük teszem, amit teszek, akkor mondja meg, kiért? Ha nem a szüleimért, a testvéreimért, a családomért, az enyéimért teszem, amit teszek, akkor mi értelme a harcnak? Csak megszállottak küzdenek ideákért, elvont eszmékért! Én nem vagyok az. Én nem tudok a szabadságért küzdeni, csak az enyéim szabadságáért, vagy az elnyomás ellen, csak ha az enyéim szenvedik az elnyomást. Ha őket elveszi tőlem, mit, kit ad helyettük? Külsősöket, akik már a szóra is: niesi, kiköpnek és hullazabálót kiáltanak? Vagy a kiszakadtakat, akik mindazt eldobták maguktól, ami számomra érték és kedves, és most visszafogadásért kuncsorognak?

– De hát maga küzdött értük…

– Én magunk miatt küzdöttem értük, Siaxen! Nem azért, mert nekik igazuk volt a kiszakadásban, vagy a visszafogadás igényében, hanem azért, mert nekünk nem volt igazunk a könyörtelenségben.

A két férfi feldúltan bámult egymás holográf képére. Hosszú ideig egyikük sem szólt semmit, végül Giin törte meg a csendet.

– Nagyon sajnálom, de nem vagyok a maga embere – mondta halkan.

– Nem rólam van szó, Mr. Raas. De majd maga is meglátja. – Giin látta rajta, hogy alig tudja visszafogni magát. – Csalódtam önben.

– Sajnálom.

Siaxen egy pillanatra lehunyta a szemét, majd bólintott.

– Bocsásson meg, hogy zavartam – mondta, és bontotta a vonalat.

– Isten áldja – suttogta Giin a már üres képernyőnek, és arcát tenyerébe temette.

Tudta, hogy Siaxennek igaza van, ami a küszöbön álló háborút illeti. Martyn nem kaveni, nincs százhúsz éve, és már ő is benne van a negyvenes éveiben, talán még több is… Nyolcvan éves korában már öregember lesz. Ha bármit el akar érni, azt a következő húsz évben kell, hogy megtegye.

Másrészt azonban Siaxen, amilyen briliáns volt, ha politikai összefüggések meglátásáról volt szó, egyáltalán nem volt képes megérteni azt, amiről Giin beszélt. A Vezető Testület lépése, amellyel a külsős kislányt a nyakába sózták, tökéletes döntésnek bizonyult. Giin Raas nem volt a nagy reményekre jogosító fiatal mazdra többé, csak egy sheymon, akit megszánt a családja.

Régi ismerősei, munkatársai is hittek a Testület igazában. Két ember volt mindössze, akik egy pillanatra sem kételkedtek benne: barátja, Shoon és az anyja.

Hallotta, hogy kint nyílik az ajtó, és rögtön tudta, hogy Judy jött meg az iskolából. Ő volt ugyanis az egyetlen ember a családból, akit továbbra sem tudott érzékelni. Persze, voltak olyan érzések, érzelmek, meglepődések, amikor elcsípett valamit abból, ami az övéhez oly döbbenetesen hasonló barna szempár mögött játszódott. Próbálta követni anyja tanácsát is, hogy figyelje inkább Judy arcát, hangját, mozdulatait, mert azok árulkodtak arról, mi megy végbe a kislányban, de ez sem segített.

Judy ráadásul olyan jó gyerek volt, amilyet csak kívánni lehet. Megcsinált mindent, amit Giin kért vagy elvárt tőle, udvarias volt a család összes tagjával, három nappal érkezésük után már iskolába ment Tobbelttel és a gyerekekkel, akik Ronen kivételével nem nagyon álltak szóba vele, és veszekedés nélkül feliratkozott a mentális képzésre. Egy hónappal később Giin elé tette tanárai javaslatait a lehetséges órarendekről, és amikor Giin kiválasztotta a szerinte leginkább megfelelőt, egy szó nélkül elfogadta. Persze, Giin próbálta azokat a dolgokat kiválasztani, amelyekről úgy gondolta, hogy Judyt érdeklik is: emelt szintű matematika, fizika, csillagászat és informatika, és meghagyta hozzá a nitan nyelvet, irodalmat és a kaveni történelmet, mert Judy tudása neveltetésénél fogva sokszor még a legalapvetőbb dolgokra sem terjedt ki. Ezután egy darabig nagyobb figyelemmel kísérte Judy jegyeinek alakulását, de miután sem azokban nem mutatkozott esés, sem tanárai nem jeleztek, megnyugodott. A tél végi szünet előtt, amikor valami csoda folytán akadt egy szabad délelőttje, bement, hogy megkérdezze véleményüket Judy beilleszkedéséről, az esetleges tanulmányi vagy magatartási problémákról, de szinte csak dicsérő szavakat hallott. Egyedül a mentális képzést vezető mazdra mondott mást:

– Rettenetesen zárkózott. Nem barátkozik a többi gyerekkel. Az órák közti beszélgetésekben, játékokban nem vesz részt, inkább olvas. Sokat bánthatták gyerekkorában. Ennek a következménye lehet az is, hogy reflexszerűen magas mentális gátat épített maga köré: valószínűleg ösztönösen érzékelte, hogy lenézik. Ez a gát azonban másmilyen, mint az általunk használt. Mi képesek vagyunk a gátat tartva is érzékelni, sőt a gát elsődleges célja az, hogy saját érzéseinket elfedjük. Judinnál ez másképp van. Ő a körülötte lévők érzelmei ellen akart védekezni. Így az ő gátja elsősorban a kívül tartást szolgálja, bár annyira erős, hogy kifelé sem enged semmit. Ezt a gátat nem is engedi le, amíg emberek között van, csak akkor, amikor egyedül van, vagy biztonságban érzi magát. – Sóhajtott. – Még sosem volt ennyire tehetséges gyerek a kezem alatt. Igaz, ennyire sérült sem.

Sérült – persze Giin is tudta, hogy mindazok után, amin keresztülment, a kislány sérült kell, hogy legyen. Mégsem látszott annak, csak a szokásosnál csöndesebbnek.

Judy a családban is zárkózottan viselkedett. Két emberrel barátkozott össze: Rionnal, akivel órákat töltött a sakkpálya mellett, s aki gyakran panaszkodott arról, hogy saját maga legyőzőjét neveli ki éppen, és Jaminával.

Jamina rajongott Judyért, és amikor nem volt kórházban, szinte minden szabadidejüket együtt töltötték, legtöbbször Judy szobájában, aki sosem fáradt bele a mesemondásba, rajzolásba, éneklésbe.

Hogy ennek a hatására-e, vagy sem, de a család hamarosan felengedett a „külsős betolakodó” irányában, csak Yaan és Sinna mama maradtak ellenségesek vele.

Halk kopogás szakította félbe a gondolatait. Ekkor vette csupán észre, hogy Siaxen hívása óta nem bontotta a vonalat.

Kikapcsolta hát az üresen villogó holográf mezőt, és az ajtó felé fordult.

– Tessék!

– Nem zavarok, afara? – kérdezte Judy, először csak résnyire nyitva az ajtót.

Giint idegesítette a megszólítás, mert az ő fülében egész másképp csengett. Ő szólította így apját, akit szeretett, s valahogy nem volt helyénvaló, hogy őt is így szólítsa meg valaki, akihez valójában semmi köze nincs. Judyt azonban valószínűleg a külsős „apa” szó használata zavarta volna ugyanennyire.

– Nem, gyere csak be – válaszolta.

A kislány bizonytalanul sétált a fotelig, végül leült a fotel szélére Giinnel szemben, kezeit az ölében tartva.

– Tegnap este vacsoránál beszéltem Malin mamával, és ő felajánlotta, hogy szombaton felvisz az orbitális obszervatóriumba, mert a Koopernees üstökös akkor lesz a legjobban megfigyelhető. Igazából nemcsak engem, hanem az összes nagyobb gyereket. De Etten meg Mikel nem akarnak jönni, csak Emma, Ronen, Innan meg én. A gémmel mennénk föl, kapott is rá engedélyt az Irányító Központtól.

A gém annak az új típusú járműnek lett a népszerű neve, amely az orbitális dokkok elérésére is képes volt. Mivel Giinnek arrafelé is akadt legalább hetente egyszer dolga, maga is gémmel járt, így nagy újdonságot nem jelentett a számára.

– Ha arra vagy kíváncsi, elmehetsz-e, a válaszom természetesen igen – válaszolta, miután Judy nem folytatta mondókáját.

A kislány kényelmetlenül fészkelődött.

– Nem egészen – nyögte ki, és elvörösödött.

– Hát akkor? – kérdezte Giin.

– Arra gondoltam, nem akarnál-e eljönni. Van még hely a gémben, és Malin mama azt mondta, hogy nem kell semmi speciális felszerelést vinni, szóval beférsz…

Giint meglepte a kérés.

– De hát miért? Anyám kitűnően elvezeti a gémet, nem kellek én oda…

– Arra gondoltam, hogy talán lenne kedved hozzá. Annyit dolgozol… Ott nem érne utol sem Yaan, sem Rengi-ra, kikapcsolódnál…

Giin meglepődése döbbenetté nőtt. Judy azt akarja, hogy kapcsolódjon ki? Ennyire feltűnően fáradt lenne?

– Malin mama és Ronen is örültek, amikor megkérdeztem őket, hogy mit szólnának hozzá. Emmának meg Innannak is tetszett az ötlet – folytatta Judy Giin hallgatásán felbátorodva. – Ronen azt mondta, hogy amikor nem itt laktál, többet beszélgettetek.

Giin már nyitotta volna a száját, hogy visszautasítsa, amikor hirtelen megértette, hogy a kirándulás fő célja éppen az lenne, hogy némi időt töltsön együtt a család fiataljaival, anyjával és nem utolsó sorban Judyval. Vajon a kislány is erre gondolt, amikor kitalálta, hogy Giin is velük tartson?

Hosszú, fürkésző pillantást vetett Judyra, de izgatottságon kívül nem látott rajta semmit.

Dühös volt magára. Nem igaz, hogy ezzel a gyerekkel kapcsolatban minden örökölt és tanult képessége cserbenhagyja!

– Kinek az ötlete volt ez eredetileg? – kérdezte kissé ingerülten.

Judy ismét elpirult.

– Az enyém – mondta halkan, és lehajtotta a fejét.

Judy magatartása mintha azt közvetítette volna, hogy nagyon szeretné, ha Giin is elmenne, de érzékelés hiányában Giin nem volt biztos benne. Soha nem érezte még, mennyire függ saját érzékelő képességétől, hiánya szinte megbénította. Eszébe ötlött, hogy a legtöbb embernek sosem adatik meg más, csak az, amit az öt alapérzék közvetít, és így mennyi, de mennyi bizonytalanság, kétely és gyanakvás övezhet minden egyes döntést! Judy megismerése előtt ez fel sem merült benne.

Egy pillanatnyi hezitálás után úgy döntött, hogy megbízik általános emberismeretében.

– Mondd meg nagyanyádnak, hogy eggyel kevesebb helyre keressen további jelentkezőket.

Judy felkapta a fejét.

– Ez azt jelenti, hogy eljössz? – kérdezte óvatosan.

– Pontosan – bólintott Giin, és a következő pillanatban érzékelte, hogy öröm tör át a magas gáton, és Judy arca felderült.

Az érzés azonban nem tartott sokáig, és pár pillanat után a kislány arcán ismét a megszokott közöny uralkodott.

– Ronen és Malin mama nagyon fognak örülni – mondta Judy, és felállt. – Megyek, szólok is nekik.

Giin maga sem tudta, miért, de mielőtt Judy elhagyhatta volna a szobát utána szólt.

– Történt ma valami érdekes az iskolában? – Ahogy kimondta, rájött, hogy még sosem tette fel ezt a kérdést.

Judy megfordult, és rábámult.

– Semmi különös. Miért?

– Csak úgy. – Giin utálta magát a semmitmondó válaszért, de jobb hirtelen nem jutott eszébe. – Nem túl nehéz az órarend? – tette gyorsan hozzá.

– Nem – rázta meg a fejét Judy. – Bár a fizikával voltak gondjaim eleinte…

– És a matematika?

– Lassan beérjük azt a szintet, ahol a külsős iskolában tartottunk, amikor… iskolát váltottam. De an Rion sokat magyaráz…

– Tudod követni? – kérdezte, és saját gyerekkora jutott eszébe, amikor néha megkérdezett valamit nagybátyjától. A válaszok nagyon hamar eltérték azt a szintet, ahol már a szavakat sem értette.

– Néha. De aztán an Rion is rájön, hogy elmaradtam valahol, és olyankor visszakanyarodik. Habár az elméleti matematika nagyon érdekes. Sokkal érdekesebb, mint amit az iskolában tanítanak, és an Rion is sokkal szívesebben beszél róla.

Valószínűleg Judy az első olyan gyerek a házban, aki Rion magyarázatait nem csak követhetőnek, de érdekesnek is tartja – futott át Giin agyán, és erről eszébe jutott másvalami.

– Hogy megy a sakk?

– Még mindig kikapok tizenöt percen belül, ha an Rionnal játszom. De a szimulátor kezdő fokozatait már le tudom győzni. – Judy elhúzta a száját. – An Rion persze a szimulátor legnehezebb fokozatát is simán megveri.

– Végül is nem hiába univerzumi kilencedik…

– Tavaly hatodik lett a Mesterek Gáláján…

– A múltkor azt mondta, hogy egyszer még le fogod győzni.

– Ugyan – ült ki egy mosoly Judy arcára. – Én nem vagyok képes úgy koncentrálni, mint ő.

– De nem is vagy még nyolcvan éves.

Judy arcáról hirtelen eltűnt a mosoly.

– Lehet, hogy nem is leszek. Anya külsős volt. Valószínűleg én sem fogok százhúsz évig élni.

Giin nem tudta, mit mondjon. Közös életük eddigi leghosszabb kötetlen beszélgetése ismét nem várt zátonyra futott. Ilyen alkalmakkor Giin mindig látta, milyen nagy is a különbség kettejük között, és valahogy kilátástalannak érezte a kapcsolatkeresést.

A kényelmetlen csendbe Giin detája pittyentett bele. Giin a kijelzőre pillantott. Rengi kereste.

– Én megyek is – szólalt meg Judy vékony hangja az ajtó felől. – Szólok Malin mamának…

– Jó – mondta Giin, de szeme már a rövid szöveges üzenetet olvasta:

Keleti egység. Gyere ki. Sürgős.

***

Amikor Yaan megtudta, hogy Rengi a cégnél talált állást Giinnek, rettenetes hisztériát csapott.

– Nem elég, hogy a házamban bámulnom kell a képét nap mint nap, még akkor se szabaduljak tőle, amikor a munkámat végzem? – hangja egy pillanatra elfulladt a dühtől. – Azt már nem! Hallani sem akarok erről az ostobaságról!

Giin csendben ült az irodai ablak mellett, és kifelé bámult a behavazott kertbe. A veszekedés két nappal azután esett meg, hogy Judyval megérkezett. Neki legalább olyan kevés kedve volt a közös munkához, mint Yaannak, és nem értette, nagyapja miért erőltet olyasmit, ami ennyire reménytelen.

Rengi azonban nem adta fel könnyen, és olyan oldaláról mutatkozott be Giinnek, ahogyan még sosem látta. Kihúzta mind a százhetven-egynéhány centijét, joviális arcán nyoma sem volt mosolynak, vagy a szüntelen jelenlévő derűnek, barna szeme sötéten meredt unokájára.

– Velem te nem fogsz így beszélni, fiatalember – mondta tagoltan, mintha egy kisgyerekhez beszélne. – Lehet, hogy a feleséged és a gyerekeid eltűrik, ha így szólsz hozzájuk, és lehet, hogy Giin is lenyeli, mert azt hiszi, ez az ára annak, hogy visszafogadta a család, de az én esetemben nem, édes fiam! Vagy elfelejted ezt a hangnemet, és azonnal bocsánatot kérsz, vagy mazdra elé viszem az ügyet, és kérni fogom, hogy mérjék le újra a Q szintedet, de az eredménytől függetlenül is feddjenek meg tiszteletlenségedért. És hidd el, ehhez még anyádnak is lesz egy-két keresetlen szava a mazdra előtt, sőt, nem lehetetlen, hogy apád és nagyanyád is felszólalnak majd, és akkor megnézheted magad. Én százöt éves vagyok, te negyvenöt, és ha én nem lettem volna ennek a cégnek a vezetője nyolcvan éven keresztül, most nem lenne, hol játszd a kiskakast a szemétdombon. – Fenyegetően közelebb lépett a nála majdnem két fejjel magasabb unokájához, aki ijedten hátrált. – Elnéztem neked, hogy a fiad kiszakadása miatt ámokfutást rendeztél a külsős részlegnél. Az ellen sem szóltam, hogy miattad kirúgtunk több száz jó munkást csak azért, mert kaveni származásúak voltak, és kiszakadtak… De azt a szemtelenséget, hogy végig sem hallgatsz, csak visítozol, mint egy elmebeteg, nem vagyok hajlandó eltűrni! Azonnal kérj bocsánatot!

Yaan közben visszanyerte lélekjelenlétét, és vitába kezdett.

– Nagyapa, ez nem így van…

– Kérj bocsánatot!

– De hát…

Nagy csattanás hallatszott a szobában, és Giinben, aki tényleg megpróbált nem odafigyelni, meghűlt a vér.

Még gyerekeket sem ütöttek meg, ha meg lehetett oldani másképp is a büntetést. De arról, hogy felnőttet megütöttek volna, még sosem hallott. Igaz, Yaan még mindig olcsóbban megúszta, mintha mazdra ítélne fölötte az ügyben. Elszállna a családfőség, de talán még az igazgatói dicsőség is… Ami pedig Yaan Q szintjét illeti, nem lehetetlen, hogy kiderülne: erős agresszív tendenciái miatt házassági együttélésre, gyermekvállalásra sem lett volna alkalmas. Vajon hogyan kapott engedélyt annak idején? – tűnődött el Giin.

– Kérj bocsánatot! – ismételte meg Rengi, s ez alkalommal Yaan nem mert vitatkozni. Kezével hitetlenkedve érintette meg az égő vörös foltot az arcán, és szeme elhomályosult.

– Bocsánatot kérek, nagyapa.

Rengi bólintott, majd hátat fordított neki.

– Ezt a fiad miatt is kaptad, akit te üldöztél el. Ami pedig Giin alkalmazását illeti, mindenképpen szükségünk van a tudására. Jobbkor nem is jöhetett volna. – Helyet foglalt íróasztala mellett, onnan nézett két unokájára, mintha mi sem történt volna. Giinhez fordult. – Nem tudom, hallottál-e arról, mi történt az Unkennel a CSU-1-en két napja.

– Csak amit a hírekben elmondtak. Semmit nem tudok a részletekről.

– Azt tudod, hogy a gémet velük együtt állítottuk elő?

– Persze.

– Boron régi barátom. Mintegy három hónapja felkeresett, és elmondta, hogy szabotázsakció történt a gyárában, mégpedig akkor, amikor lánya és annak egész családja jelen volt egy új épületrész átadásánál. A veje, a felesége és ő túlélte a robbanást, de a lánya és mind a négy unokája meghaltak.

Giin egy pillanatig mozdulni sem tudott.

– Az elsőszülött vonal, gondolom… – nyögte ki végül.

– Így van. Van még két másik gyereke, de azok mindketten elsőszülötthöz mentek hozzá, tehát ők sem vihetik tovább a család nevét. Gyakorlatilag kihalt az elsőszülött vonal. Feleségének mindkét testvére nevet alapított. Ezen kívül még egy negyedági nagybáty és annak a teljes családja él a blathaasban. Ők viszik majd tovább a nevet.

– Negyedági… – mormolta elborzadva Yaan.

– Túl jó volt a házasságpolitikájuk – jegyezte meg Giin epésen. – Nálunk, ha te kiesel, még mindig ott van Elvir, utána meg Nigraas, Elisa…

– Giin! – intett felé nagyapja rendreutasítóan, de Giin látta, hogy megrándul a szája széle. – Folytatnám. Az egész blatkin elhatározta, hogy átköltözik az Alfára, csak a kis hatótávolságú cellulák gyártását hagyják meg a CSU-1-en, azt is úgy, hogy eladják egy másik blatkinnak. A gémek gyártását pedig teljesen átadják nekünk. Cserébe mi teljes apparátusunkkal segítjük a költözést, mégpedig az egész költözést: a gyárét és a blatkinét…

– Kész pénzkidobás – dünnyögött közbe Yaan.

– A gémekből származó egyéves többletnyereség nagyjából fedezi a költségeinket.

– Nagyjából.

– De jövőre már nem lesz költözés, és tartalékaink elbírják az idei plusz kiadásokat. – Erre Yaan már nem tudott mit felelni, ezért Rengi folytatta. – Történt azonban egy kis probléma. A leépítést Boron úgy tervezte végrehajtani, hogy a cellulákat gyártó üzemből minden külsőst elbocsát, s oda helyezi át a költözés miatt állástalanná vált kavenieket. Ez több ezer embert érintett volna.

– Volna? – kérdezett vissza Giin.

– Volna, mert a külsős munkások valahogy kiszagolták, mi készül, és tegnapelőtt ripityára verték a gyárat. Tizenhét kaveni munkást öltek meg a zavargásokban, majdnem ezren megsebesültek. A Biztonsági Szolgálat a riasztás ellenére csak két és fél órával később érkezett a helyszínre.

– De hát ez szörnyű…

– Norin, Boron felesége több száz kavenit mentett ki a járművével. Ő ugyanis ott maradt levezényelni az átadást. A külsős munkások elbocsátása ezek után persze nem maradt kérdéses, még a szakszervezet sem szólhatott ellene semmit, a cellula-üzemnek azonban vége, és van hirtelen úgy tizenkétezer kaveni állástalan is, hiszen előző munkahelyük megszűnt, az újat pedig szétverték… A biztosító persze nem akar fizetni; a cellula-üzem új tulajdonosával együtt azt állítja, hogy Boronék hibája is volt, ami történt, ezért most mindenki őket perli: az állástalanná lett munkások, az elhunytak családjai és az új tulaj. Boron ötven százalékos részesedést ajánlott az Unkenben, amennyiben segítünk a várható büntetések kifizetésében. Mivel az Unken a Shifton után a második legnagyobb űrrepülő-gyártó cég, s mivel a CSU-ról már kiköltözött, és éppen orbitális pályán itt vár dokkolásra, ma reggel elfogadtam az ajánlatát.

– Nekem nem szóltál semmit! – pattant fel paprikapiros fejjel Yaan. – Ilyen fontosságú ügyben a megkérdezésem nélkül döntöttél! Ez több milliárd stedbe fog kerülni, és még csak nem is említetted!

– Tartalékaink meghaladják a hat és félmilliárdot. Készpénzben akár most félmilliárdot tudunk mozgósítani. Ez a tranzakció a legrosszabb esetben sem fog kettőnél többe kerülni. Hosszú távon pedig sokkal többet fog hozni. Betörhetünk egy piacra, amely eddig zárva volt előttünk. A cégtanács és a családi tanács határozata szerint pedig én vagyok a cég első igazgatója. S bár a döntéseimet utólag igazolnom kell, véleményed előzetes kikérésére nem vagyok kötelezett. Egyébként is, ha nem mondok azonnal igent, Boron máshoz fordult volna, s hatalmas üzlettől estünk volna el…

– És mi ebben az én szerepem, nagyapa? – szakította félbe Giin az újból kitörni készülő vitát.

– Ó, igen. Giin. Te leszel az egész Raas cég – tehát a Raas-Sped, a Raas-Paar, illetve ezek után az Unken – biztonságért felelős vezetője.

– De hát az rengeteg… – szörnyedt el Giin. – Csak Ares és Quiesco körzetében vagy húszezer ember dolgozik nálunk! Másik tizenötezer a kettes kontinensen…

– Sőt. Közben vettünk még területet az egyes kontinensen is, bár, mint azt biztos tudod, az űrrepülőgyártás egy részéhez orbitális vagy szubekliptikus hely is kell. Boron már ki is nézett egy nagyobbat… de mindegy. Hogy a végére hány munkásunk lesz összesen, még megközelítőleg sem tudom megmondani. Egy azonban biztos. Mi leszünk az Alfa legnagyobb munkáltatója.

***

Mindez négy hónapja volt. Azóta csak az évek során felszedett rutinja mentette meg az összeroppanásról.

Most el sem tudta képzelni, mi lehet ennyire sürgős. Személyi ügy? De hát azokat letudta délelőtt, és másnapig csak nem vesznek fel nyolc-tíz külsőst kulcspozíciókba! Egyéb kérdésekkel pedig nyugodtan piszkálhatnák a beosztottjait.

Igaz, Rengi nem kérte volna sürgősen, ha nem lenne rá jó oka.

Judy ötlete az egynapos kikapcsolódásra nem is volt olyan rossz. „Ott nem érne utol sem Yaan, sem Rengi-ra …”

Észak felől közelített Ares fölé, viszonylag alacsony pályán. Kis sebességgel haladt, így lehetősége nyílt megfigyelni az északi telepet, amely lassan civilizált formát öltött.

Mintha egy új városka épült volna a nagyváros mellé: utcák, házak, fasorok, parkolók és rakodók nőttek ki a földből ott, ahol öt hónapja még barna szántók húzódtak. Ares önkormányzata örömmel mondott le a területről, hiszen a beruházás legégetőbb problémájuk, a munkanélküliség drasztikus csökkentését ígérte. Már most több mint négyezer ember dolgozott itt, javarészt külsősök.

A keleti egységben gőzerővel haladt az építkezés. Már késő délután volt, de még mindig folyt a munka. Giin Rengi papa járműve mellé parkolt le, és örömmel nyugtázta, hogy Yaan szürke-narancs gémjét nem látja sehol.

Rengi nem volt egyedül az irodában, egy biztonságis és egy külsős volt vele. Egy kis asztalka körül ültek: nagyapja kofent ivott egy nagy, füles bögréből, a biztonságis unott arccal bámult kifelé az ablakon, és a szeme sarkából az ujjaival idegesen babráló külsős férfit leste.

– Végre itt vagy! – fogadta Rengi Giint, és beljebb tessékelte.

– Jöttem, ahogy megkaptam az üzenetedet.

– Nem tudtam máshoz fordulni. Ooten-ra, elmondaná Giin-rának, hogy miről van szó?

A biztonságis udvariasan meghajolt, amikor felé fordult, de Giin érezte a megvetést a felszín alatt.

– Igazából nincs sok mondanivalóm. Műszak vége volt, az irodisták és a tervező részleg dolgozói éppen elhagyták az igazgatási blokkot. Mr. Suichin is velük volt, de feltűnően idegesnek érzékeltem. Megállítottam, mire menekülni próbált. Azt a detát találtam nála – mutatott egy készülékre, amely az asztalon feküdt. – Bekísértem Rengi-rához, aki megállapította, hogy a detán az épülő részleg teljes dokumentációja található, jelölve a beléptetési kódok, illetve a biztonsági rendszer különböző elemei.

Azonnal megértette nagyapja aggodalmát.

– Rutinellenőrzés alkalmával fedezte föl Mr. Suichin szándékát?

A biztonságis elvörösödött.

– Igazából véletlen volt – mondta halkan. – Csupán kérni szerettem volna, hogy vegyen egy-két műszaki cikket az Embers áruházból. Ott jóval olcsóbbak, mint a kaveni termékek…

Giint majdnem megütötte a guta. Az ezerszer megkövetelt rutinellenőrzések teljes hiánya… Néha úgy érezte, mintha a falnak beszélne. A cég biztonsági szolgálata egész egyszerűen azt gondolta, hogy mivel „csak” Giin adta ki az utasítást, az nem kötelező érvényű. Íme, az eredmény!

– Mr. Suichin már több mint tíz éve dolgozik nálunk – mentegetőzött a biztonságis. – Már a cég déli egységében is együtt dolgoztunk…

– Kinek dolgozik? – fordult a külsős felé, aki azonban csökönyösen hallgatott.

Giint ez nem nagyon zavarta. Hosszú főbírói pályafutása alatt nemegyszer volt már dolga csökönyösen hallgató gyanúsítottakkal. Csupán a megfelelő kérdéseket kell feltennie, és máris előtte fekszik a megoldás. Ebben az esetben még arra sem volt szükség. Mr. Suichin ugyanis rettegett. Erre kellett csupán rájátszani.

– Tudja, miben vesz részt? Megbízói szabadon behatolhatnak a gyár területére, és embereket ölhetnek meg: külsősöket is, mint maga. Fiatalokat, időseket, nem válogatnak… Látta, mit történt a CSU-n? Gyerekek haltak meg. Magának van gyereke? Érte már őket baleset? Látta már őket véresen, végtagok nélkül, szenvedve, haldokolva? Látta? Mert ha nem, még láthatja. Ne gondolja, hogy jól bánnak azokkal, akiket felhasználtak. Ha nincs magára szükségük többé, bármikor eltehetik láb alól, családostul…

Tudta, hogy túlzásokkal operál, de a vékony férfi hamar ráharapott az érzelmi manipulációra, és pillanatok alatt remegni kezdett.

– Elég, elég…! Inkább elmondom, csak hagyja már abba! Nem gondoltam erre, nem tudtam, fogalmam sem volt!

Giin bólintott, de sem hangnemén, sem stílusán nem változtatott.

– Pénzt ígértek érte?

– Igen.

– Mennyit? Tízezer stedet meghaladót? Százezer? Félmillió?

– Tizenötezret…

– Tizenötezerért kockára tette az állását és a családja biztonságát? Normális maga? Tudja egyáltalán, kik a megbízói?

– Nem tudom. Nem mondta, csak felajánlotta, hogy azonnal ad tízezret, és ha elvittem neki a detát, még ötöt. Nem is gondoltam azokra a szörnyűségekre…

– Miért ment bele az ajánlatba ilyen kevés pénzért? Gondolom, tudta, mivel jár, ha lebukik.

A férfi erre nem válaszolt, csak lehajtott fejjel hallgatott.

– Drog? Nő? Szerencsejáték?

– Fogadás…

– Mióta játszik?

– Fél éve… de veszíteni csak két hónapja kezdtem. Nem akartam, hogy az asszony megtudja…

– Mr. Suichin, amennyiben hajlandó együttműködni velünk, úgy eltekintünk a dolog hivatalos útra tereléséről, és segítünk családostul átköltözni, ha szükségessé válna. – A férfi megkönnyebbültebben nézett föl. – Részletesen beszámol Ooten-rának az egész fogadási játékról: hol, kivel, miben játszott. Elmondja, hogyan tudták meg, hogy pénzzavarban van, hol keresték meg, és tettek ajánlatot. Amennyiben használhatók az információi, kártyájára csupán egy K betű kerül majd, de természetesen kaveni cég nem alkalmazza többé, mert nevét feltesszük a nemzetközi tiltólistára. Ooten-ra, írja le Mr. Suichin vallomását, és még ma járjon utána.

Amint magukra maradtak Rengi papával, Giin holokapcsolatot létesített a gazdasági vezetővel.

– Minden kulcspozícióban dolgozó külsős pénzügyeit tartsák állandó ellenőrzés alatt. Kérjenek tőlük betekintési jogot aktuális számlaegyenlegükbe, és ezt rendszeres időközönként ellenőrizzék. Ha valami feltűnő mutatkozik, jelentsék az illetékes biztonsági vezetőnek, hogy ellenőrizze le a személyt. Aki nem hajlandó betekintési jogot adni, helyezzék át olyan pozícióba, ahol nem juthat hozzá érdemi információkhoz.

Aztán az informatikai irányítónak adott utasításokat, és saját beosztottjaival létesített közös holokapcsolatot konferenciabeszélgetéshez. Ehhez szándékosan fogott Rengi jelenlétében, remélte, hogy ezzel ráveszi őket a lelkiismeretesebb munkára.

– Időről időre ellenőriznünk kell a régebben felvett munkásainkat is. A példa azt mutatja, hogy még a megbízható, régi embereket is meg lehet fogni. Nem is beszélve arról a sok fiatalról, akik nagy része bizonyára ismeri az EI-t, Kaven-ellenes, és csak azért visel el minket, hogy megéljen valamiből… Az első általános ellenőrzést mihamarabb végre kell hajtanunk. Ki kell szűrni azokat, akik már eddig is kiszivárogtathattak biztonsági információkat.

– Mihamarabb? Mit ért ezalatt? Egy hónapot? – kérdezte az egyik biztonságis nő.

– Nem – felelte Giin. – Két héten belül legyen meg.

– Hétfőtől munkásfelvétel van a keleti részlegben, és teljes átszervezés lesz. Az eltart legalább egy hónapig. Ha bármit is ellenőrizni akarunk, addig kell megtenni – mondta egy másik vontatott hangon.

– De hát ma szerda van! Ez pedig több száz rutininterjút jelent! – szörnyülködött egy idősebb férfi.

Giin gyors fejszámítást végzett.

– Maguk hatan vannak. Ha én is beszállok, elvileg három nap alatt végzünk. Meg tudjuk csinálni. Viszont az is igaz, hogy mindenkinek túlóráznia kell.

– Mint eddig is – morogta az idős férfi. – Lassan fél éve folyamatosan túlórázunk.

– Ezen kívül szükségem van még a teljes munkabeosztásra, a szabadságon lévők névsorára és a safir engedélyére… – folytatta Giin.

– Nincs most safir – szólt közbe Rengi, és ezzel sikerült megakasztania Giin monológját.

– Hogyhogy? Hová tűnt Ketton?

– Néhány héttel ezelőtt váratlanul átrendelte a Vezető Testület a CSU-3-ra, mint később kiderült, saját kérésére.

– Közelebb szeretett és teljes mellszélességgel támogatott vezéréhez – mormogta gúnyosan Giin.

– Nem hiszem. Ketton-ra neked adott igazat az egész Martyn-féle vitában.

– Akkor miért ment el? – kérdezte még mindig epésen Giin. – Talán attól félt, hogy valamilyen módon tönkreteszem eddigi munkáját?

– Ó, nem – mosolyodott el Rengi. – Nekem inkább úgy tűnik, ugyanarra készül, mint Boronék. Csakhogy ő nem gépeket és technológiákat akar biztonságosabb helyre menteni.

– Hát akkor mit?

– Embereket, Giin.

***

Amikor bekopogott Judy szobájába, elég rosszul érezte magát. Miközben munkatársaival a következő három napot szervezte, egy pillanatra sem jutott eszébe a kislánynak tett ígéret, csak este, amikor az ebédlőbe lépett. De már nem tehetett semmit: beosztottjainak tett ígéretét nem vonhatta vissza. Szombaton velük fog dolgozni, nem pedig csillagot nézni a gyerekekkel.

Ha nagyon akarta volna, megtehette volna, hogy szombaton nem megy be. Mégis valahogy Judyra haragudott meg. Milyen alapon szervez neki külön programokat, és mondja meg, mikor pihenjen, s mikor dolgozzon? Ez ellen az irracionális harag ellen egész vacsora alatt küzdött. Vacsora után azonban már muszáj volt beszélnie Judyval.

– Zavarhatlak? – dugta be a fejét Judy szobájába.

– Persze – felelte Judy, és leeresztette a könyvet, amit olvasott.

– Sajnos másképp alakult a szombati programom – jelentette be hivatalos hangnemben. – Nem tudok veletek menni az obszervatóriumba.

Judy arca megrándult.

– Értem.

A rövid válasz magyarázkodásra késztette Giint.

– Biztonsági probléma lépett fel, amit még a héten meg kell oldanunk.

– Értem. Az fontosabb – válaszolta Judy, és Giin nem tudta eldönteni, gúnyosan mondta-e, vagy sem.

– Nagyon sajnálom – mondta végül.

– Én is – bólintott Judy.

Újból semmi érzelem. Csak az állandó közöny.

– Jó éjt – köszönt el, és behúzta maga után az ajtót.

Reménytelen ügy. Mintha nem is egy nyelvet beszélnének.

***

– Mi a Kavenhez vagyunk lojálisak – ismételte Lorken Reynold, egy köpcös, barna hajú férfi. Két héttel azután kereste fel Giin irodáját, hogy a keleti egységben az építkezés megkezdődött.

– Ezt értem, és el is hiszem magának. Nem értem azonban, miért akart mindenképpen velem beszélni.

– Azt hittem, Freymen elmondta magának.

– Csak azt, hogy beszélni akar velem.

– Semmi mást?

– Azt is mondta, hogy maga az alfai Kiszakadt Közösségek vezetője. De ennél egy szóval sem mondott többet.

Reynold megcsóválta a fejét.

– Jellemző. Az örök kívülálló… Néha elgondolkozom, ilyen hozzáállással hogyan vállalhat egyáltalán vezetői pozíciót egy olyan közösségben, amely éppen a kívülállóság ellen küzd…

Giin már jó párszor feltette magának ugyanezt a kérdést.

– Mivel tehát Freymen úr nem tért a tárgyra, legalább maga elmondaná, miért is vagyunk itt? – kérdezte mosolyogva.

– Természetesen. A maguk cége egy évvel ezelőtt kitett minden olyan külsős munkást, akiről kiderült, vagy már eleve tudták, hogy kaveni származású, csak kiszakadt. Ezek a mai napig nem találnak máshol sem állást, annak a P betűnek köszönhetően, amelyet még búcsúzóul a kártyájukra nyomtak…

– Micsoda…? – kérdezett közbe Giin zavartan. Erről eddig senki nem szólt neki!

– Az elbocsátottakat politikailag megbízhatatlannak minősítették, emiatt nem találnak állást. Nyomorognak…

– S gondolom, most azt szeretné, ha az én közbenjárásommal visszavennénk őket – Megrázta a fejét. – Felháborít, amit magukkal tettek, de nem tudom, mit tehetnék. Ha még el is tudnám érni, hogy kiszakadtakat is alkalmazzon a cég, akkor is ott az a P betű… Nincs az a kaveni cég, aki politikai okok miatt elbocsátott munkást fölvenne. Bizonyára maga is ismeri azt az általános paranoiát…

Reynold dühösen legyintett.

– Maguk a szakszervezetekben való részvételt is politikai oknak tartják.

– Csak mert a legtöbbjük kommunionista. Nem is szakszervezetek azok, hanem antikavenista mozgalmak – mondta Giin.

– Elérkeztünk oda, amiért itt vagyok – jelentette ki hirtelen Reynold.

– Hogyhogy?

– Az antikavenizmus. Ezzel van a legtöbb, sőt, az igazi baj. A külsős cégeknél sokkal kevesebb a baj a munkásokkal, csakúgy, ahogy maguknak sincs baja a saját, kaveni embereikkel. Ezért mondtam a beszélgetés legelején, hogy mi a Kavenhez vagyunk lojálisak.

– Hadd tegyek fel két kérdést – sóhajtott Giin. – Miért a Kavenhez lojálisak, és mit akar mindezzel?

– Maga majdnem bizonyosan csak Freymennel beszélt eddig közülünk. Ő azt állítja, hogy a kiszakadtak nem képesek beilleszkedni, főleg most, hogy a politikai viszonyok sem kedveznek nekik. A valóság viszont az, hogy sokkal, de sokkal nagyobb részük lenne képes rá, csakhogy a társadalom olyan mértékig zárt velünk szemben, ami gyakorlatilag lehetetlenné teszi az asszimilációt. Azok teszik jól, akik kiszakadás után rögtön másik bolygóra távoznak, és ott azt mondanak magukról, amit csak akarnak.

– Tehát? – szúrta közbe lassan türelmét vesztve Giin.

– Nem illeszkedünk be, mert nem hagyják. Ez köt minket egymáshoz és akarva-akaratlanul a Kavenhez. A külsősök számára mi kaveniek maradunk, és sokszor megesik, hogy közülünk vernek agyon embereket, mert mi vagyunk az elérhető kaveniek.

– Ezt értem. S mit vár tőlem?

– Ha alkalmaz minket, olyan külsős munkásai lesznek, akik nem megvehetők, nem beszervezhetők, viszont szabadabban mozognak, és elfogadottabbak munkatársaik között, mint a kaveniek.

Giin megrázta a fejét.

– Az előbb már mondtam, hogy nem rajtam áll. A P betű…

– Nem értem, hogyan lett magából biztonsági vezető! – kiáltott fel türelmetlenül Reynold. – A lehető legkevésbé feltűnő biztonsági rendszert ajánlom magának, hát nem érti? Mi hamarabb kiszúrjuk, ha valakit beszerveznek, mint a maguk biztonsági emberei, mert mi hozzájuk hasonló átlagos munkások vagyunk, akik előtt nem titkolóznak annyira! Számunkra pedig ez a megélhetést jelentené, mert elsősorban mégsem a besúgás lenne a feladatunk. Másodsorban viszont megnövelhetnénk a biztonságot. Ez pedig fontosabb minden erkölcsi szépérzéknél, nem? Jusson csak eszébe, mit csináltak nem olyan rég Aldimaarban, az Unken gyárban! Hányan haltak meg? Tizenhatan? Tizenheten? Ronda munka lenne a miénk, de emberéletek múlhatnak rajta. És rajtunk is segítene.

– Nem ígérek semmit – rázta meg a fejét Giin. – De gondolkozni fogok az ajánlatán.

– Csak ne gondolkozzon túl sokat – felelte hidegen Reynold, és elhagyta Giin irodáját.

Giin még sokáig ült egy helyben, és nézett maga elé. Már safiri munkája során sokszor megfordult a fejében, hogy az emberek nagy része csak azt látja és érti, amit látni vagy érteni akar, és az utóbbi hetek szinte minden eseménye ezt a tapasztalatát támasztotta alá.

Siaxen Martyn lehetséges politikai ellensúlyát látta meg benne, amikor immár semmi súlya nincs sem neki, sem a szavának. Reynold a lehetséges protektort, amikor pedig még saját igazát sem képes megvédeni. Yaan a pozíciójára törő családtagot, amikor Rengi jóvoltából jelenlegi pozíciója is jóval magasabb, mint ahová a családi tanács helyezné… Nem is szólva azokról, akik a sheymont látják benne, jóllehet erre sosem adott okot.

Igen, az emberek azt látják, amit akarnak. Judyban például Erin mamát – jutott eszébe családja vélekedése, s hirtelen azt sem tudta, sírjon, vagy nevessen: az elmaradt szombati kirándulás óta a kötelező üdvözlő szavakon kívül egyáltalán nem beszéltek egymással. Azt is Tobbelttől hallotta, hogy Rion nyomására Judy indul az Alfai Ifjúsági Sakkbajnokságon, jóllehet még csak négy hónapja ismerkedik a játék rejtelmeivel.

Amikor rákérdezett, Judy csak vállat volt.

– An Rion ötlete volt. De ha úgy gondolod, nem megyek.

– Amíg a tanulás rovására nem megy, addig olyan versenyre mész, amilyenre akarsz – mondta Giin szárazon.

– Köszönöm – bólintott Judy.

Giin később Tobbeltet is megkérdezte a kislány iskolai teljesítménye felől.

– A történelmet nem szereti. De más rosszat nem mondhatok róla: rendesen készül az órákra, és odafigyel. A kollégák is csak jót mondanak róla, nagyon értelmesnek tartják.

– Tényleg annyira okos?

– A Q szintje alapján mondhatok-e mást? Igen – nevette el magát Tobbelt.

– A régi jegyei rettenetesek voltak.

– Talán régen semmi nem ösztönözte. Nem látta értelmét a tanulásnak. Az is lehet, hogy félt kiemelkedni. Most azonban egy olyan család tagja, amely nagy hírű és gazdag, és mégis befogadta őt. Te befogadtad őt. Ez hajtja. Meg akar felelni a családnak, neked…

– Sosem éreztem rajta, hogy meg akarna felelni – válaszolta elgondolkozva Giin. – Mindig olyan közömbös. Mintha semmi sem érdekelné igazából.

– Ezt nem mondhatod komolyan! Ha csak azt nézed, ahogy Jaminával bánik…

– Jó, de azon kívül?

– Teljesen odavan Rionért, meg a magyarázataiért. Órákig képes hallgatni, sőt követni is tudja. És téged nagyon tisztel.

– Tisztel?

– A véleményedet úgy idézi, mintha Bokra psik lenne, és rettenetesen büszke arra a munkára, amit a cégnél végzel.

Giin elgondolkozott. Vajon Judy tényleg tiszteli őt? És ha igen, mit kezd ő ezzel a tisztelettel? Egyáltalán kell-e kezdenie vele bármit is?

Családjából egyedül ő tudta biztosan, hogy Judy nem a sajátja. És minden érzéke felháborodottan tiltakozott az ellen, hogy egy idegen gyereket, egy nem Raast, egy külsőst a sajátjaként neveljen.

Pedig Judy többet érdemelt volna, és nem is tehetett róla, mégis ő itta meg a levét. Mert ő volt az oka annak, hogy Giin a munkájába temetkezett, hogy későn járt haza, s korán ment el, ezért beszélt inkább másokkal Judyról, mint Judyval bármiről is. Ezért örült sokszor titkon annak, hogy képtelen akár elemi szinten is megérteni, hiszen ez is csak azt bizonyította, hogy semmi közük egymáshoz.

Nem tehetett róla. Ha ránézett Judyra, ő nem saját magát, vagy a rég halott Erin mamát látta meg benne, hanem távoli, ismeretlen külsősöket, akik egyszer, nem törődve felelősséggel, kötelességgel és következménnyel, összeszédültek egy éjszakára, hogy rá hagyják puszta fizikai vágyuk kielégülésének gyümölcsét. És látta még benne a sajátjai árulását is: Armoin álságosan szomorú arcát, Yaan nyílt utálatát és azt a sok rosszul leplezett viszolygást, amely Judy miatt érte.

Igen, ő sem volt különb, mint mások. Ő is csak azt látta, amit látni akart. Gyűlölte magát ezért, de képtelen volt másképp érezni.

15. FEJEZET

Yaan

Yaan elégedetten nézett körbe új szobájában. Ez már nem abban a lepusztult városrészben volt, ahol a szűk utcákban örök árnyék honolt, és a dohos kapualjakból a szegénység szaglott. Igaz, kisebb volt, mint az, amelyben Brendonnal laktak, de sokkal világosabb. Ráadásul a kertvárosban volt, nem túl messze a munkahelyétől, a helyi központtól pedig rövid sétányira.

Első pillantásra megszerette, bár először nem örült annak, hogy külön kell költöznie Brendontól. Soha életében nem élt még egyedül, ráadásul a költségek is jóval magasabbak voltak, és itt lakásbérleti díjat is kellett fizetnie. Igaz, most már olyan jól keresett, hogy megengedhette magának.

Amióta rendes munkája volt, más is megváltozott benne. Módosult nézőpontja a nyomorról is. Amíg benne élt, meg volt győződve arról, hogy a többséghez tartozik. De ahogy kikerült belőle, észre kellett vennie, hogy a többség nem nincstelen: ők azok, akiket volt EI-s társai becsmérlően csak „középosztálynak” hívtak. Pedig jórészt egyszerű munkások voltak, akik azért éltek különb színvonalon becsmérlőiknél, mert adtak magukra, beosztották a pénzt, és megpróbáltak előrébb jutni. S bár e családok nagy részében is szintén sok gyerek volt az Ipsten-politika következtében, mindegyikükre egyformán odafigyeltek.

Ezek a megfigyelései ideológiailag elbizonytalanították, és rájött, hogy az EI, amelyet olyan sokáig magáénak érzett és akart érezni, nem neki való. Csak egyszer találja meg a helyét ebben az életben! Csak egyszer találja meg azt a csoportot, ahová tartozni tud, s amelynek létezéséről Brendon ugyan sosem beszélt, de szavai mindig éreztették, hogy létezik valami, ami több, ami értelmet adhat ennek az egész értelmetlen halmaznak, ami most az élete. Az eszmék közösség nélkül ugyanis nagyon elégtelen támasznak bizonyultak.

De bízott Brendonban, aki munkára és kitartásra buzdította, és tette, amit tehetett. Vállalta a veszélyesebb, de jobban fizető munkát, a magasabb beosztást, tettette munkatársai előtt, hogy nem érti sem őket, sem beszédjüket. Apjának tiltása ugyanis továbbra is fennállt; amennyiben kitudódott volna származása, búcsút inthetett volna jól fizető állásának, új albérletének és az egyetemmel kapcsolatos terveinek.

Akkor kezdődtek azonban a biztonsági problémák: eleinte néhány kisebb szabotázsakció, aztán egy komolyabb, persze ismét csak a Kommunió szervezésében, és pillanatokon belül nyakukon volt az ellenőrzés, meg a havonkénti kontrollbeszélgetések. Az első alkalommal ráadásul majdnem belefutott Giinbe, akiről addig azt sem tudta, hogy a cégnél dolgozik. Rengi papa keze volt a dologban, esküdni mert volna rá.

Még most is borsódzott a háta, ha erre az alkalomra gondolt. Összeterelték az összes technikusi és az annál magasabb beosztásban lévő külsős alkalmazottat az egyik szerelőcsarnokba, majd kinyílt az ajtó, s a következő pillanatban Giin rontott be rajta, és kis híján belerohant Yaanba. Yaannak egy pillanatra még a szívverése is megállt.

– Giin Raas vagyok, a cég biztonsági igazgatója – mutatkozott be Giin. – Mint bizonyára hallották, meglehetősen sok biztonsági problémával kell szembenéznünk a céget ért kommunionista akciók miatt, ezért úgy döntöttünk, hogy mindegyiküket, aki beosztásánál fogva hozzáférhet bizalmas adatokhoz, rendszeres vizsgálatnak vetjük alá. Ez azt jelenti, hogy havonta kontrollbeszélgetésen kell részt venniük. Ha erre nem hajlandók, természetesen megvan a lehetőségük arra, hogy alacsonyabb beosztásba kerüljenek át, illetve felmondjanak. Jelen helyzetben azonban a cég nem engedheti meg magának a tapintatot. Az első kontrollbeszélgetés ma lesz. Itt egy beosztás, amit azonnal meg is tekinthetnek, ebben pontosan le van írva, melyikük mikor kerül sorra.

Akkor kellett volna visszavonulót fújnia. De nem volt rá képes. Már megbarátkozott a gondolattal, hogy mégiscsak lehet belőle tanult ember. Ezért vállalta a kockázatot, és mivel mindig négyesével-hatosával hívták őket, eddig sikerült kikerülnie Giint.

Aztán jöttek az újabb szigorítások, és Brendonnal úgy döntöttek, hogy biztonságosabb, ha nem lakik együtt egy „politikailag megbízhatatlan” elemmel.

Mire idáig ért gondolataiban, elkezdett sötétedni. Ha még vásárolni is akar, sietnie kell. Felkapta a kulcsot a kis konyhaasztalról, ahová érkezésekor lerakta, és kilépett a lakásból.

Az utcán megcsapta a fülledt meleg. A fák sűrű lombja azonban elég árnyékot tartott ahhoz, hogy ne érezze túl fullasztónak.

A negyed központja nem volt messze. Szülővárosának, Quiescónak is volt ilyen bevásárló része, de ott nem volt ilyen nyüzsgés, az emberek csöndesen jöttek-mentek. Mennyivel élettel telibb volt itt minden!

Sokáig bóklászott az utcákon és a boltokban, élvezve, hogy végre saját ura lehet pénzének és idejének. Ez volt az első alkalom, hogy ilyen jellegű és mértékű vásárlásba fogott, azelőtt mindent a családja intézett, anyja csak a ruhavásárlásokhoz hurcolta magával.

Csomagokkal megrakodva, jókedvűen indult haza. A házától nem messze azonban hirtelen kiabálásra lett figyelmes, aztán két ember, egy férfi meg egy nő futott felé, nyomukban egy csapat kölyökkel.

– Álljatok meg, palástosok! Hadd adjuk vissza rátok a palástot, büdös disznók! Azt hiszitek, ha külsős ruhát húztok magatokra, közénk tartoztok?

Ekkor utolérték az asszonyt, s hosszú hajába kapaszkodva megállásra kényszerítették. A nő térdre esett a lendülettől, és ijedten sikoltott fel:

– Bert! Bert, segíts!

A férfi, aki ekkorra alig öt méterre volt Yaantól, azonnal megfordult, de a következő pillanatban már rajta is voltak a kölykök.

Yaan egy pillanatig mozdulni sem tudott, csak dermedten bámulta a szeme előtt kibontakozó jelenetet. Aztán ledobta a csomagjait, néhány lépés után elkapta az egyik kölyköt, és félre taszította. Nem is volt annyira haszontalan az a néhány hónap kemény fizikai munka.

– Pusztuljatok innen, de azonnal! – üvöltötte, ám a következő pillanatban egy ököl csattant az arcán, és hátratántorodott.

Egyenlőtlen volt a küzdelem, ki tudja, hogyan végződött volna, ha nem pattan fel az egyik ház kapuja, és nem ront ki rajta négy férfi.

A kölykök nem hezitáltak sokáig: egyszerűen elfutottak, bár a sarokról még visszakiabáltak:

– Halottzabálók! Mocskos niesi disznók! – üvöltötték a négy férfinak, akik a párt támogatták fel a földről.

Yaan még akkor is lüktető állkapcsát tapogatta, amikor egy újabb csoport csatlakozott hozzájuk: a sarok felől jöttek, ahol az előbb a kölykök eltűntek. Ruhájukon látszott, hogy ők is rövidebb küzdelembe bocsátkoztak velük.

– A szemetek! – hallotta az egyiküket. – Kommunionisták voltak.

– Mondtam, Bert, hogy várjatok meg minket. Tudhattad volna, hogy csak arra várnak, hogy elinduljunk… – tette hozzá egy másik.

– Sietni akartunk haza – motyogta kábán a férfi, ruhája ujját vérző orrára szorítva. – Azt hittük, ma nincsenek ott. Nem láttuk őket, amikor megérkeztünk… – Majd a négy férfihoz fordult. – Köszönöm, hogy segítettek…

– Gyáva férgek ezek, csak akkor bátrak, amikor bandába tömörülnek – mondta az egyikük, egy magas, tagbaszakadt szakállas férfi. – Örülünk, hogy segíthettünk. De úgy látom, magát csúnyán helybenhagyták.

– Azt hiszem, eltört az orrom – morogta a Bert nevű férfi. – Valamelyik arcon rúgott.

– Egyáltalán honnan tudták, hogy maguk niesiek? – kérdezte egy másik a négyesből. – Úgy néznek ki, mint mi. Én ugyan meg nem mondtam volna, hogy nem tartoznak közénk.

– Nem vagyunk niesiek – magyarázta az asszony. – Csak származásunk szerint.

– Azt meg ők honnan tudták?

Egy kövérkés férfi válaszolt a csoportból.

– Van egy közösségünk, időnként összejövünk, hogy segítsünk egymásnak. Néha kiszúrják, hol, és megtámadnak minket. Nem ez az első eset.

– A rohadékok… Orvos kellene ehhez az orrhoz – szólalt meg a szakállas a vérző orrú férfit támogatva, majd halkan hozzátette: – Hallottam, hogy nem nagyon kapnak munkát.

Bert furcsán bugyborékolva válaszolt:

– A nem niesi cégeknek niesiek vagyunk, a niesieknek meg kiszakadtak – mondta, majd Yaanra esett a pillantása. – Magának még meg sem köszöntem…

– Ugyan – rázta meg a fejét Yaan, de a mozdulattól megszédült, és megtántorodott. Valaki elkapta a könyökét, mielőtt eleshetett volna. A kövérkés férfi volt az, aki egy hosszú, kíváncsi pillantást vetett Yaanra.

– Maga is kiszakadt?

– Nem. Csak itt lakom – mutatott a szemben lévő házra.

– Hmm… Pedig olyan ismerős az arca…

Yaan ideges lett, és végigsimított a szakállán, amelyet azért növesztett, hogy ne ismerjék föl a régi környezetéből valók, meg azok sem, akik látták már nagybátyját, akire egyre jobban hasonlított…

– Megvan! Maga Giin Raasra hasonlít! – kiáltotta örömmel a férfi. – Nem ismeri véletlenül?

Yaan határozottan rázta meg a fejét.

– Nem – mondta ingerülten.

De beszélgetőtársát ez nem riasztotta el.

– A Raas család… meg ez a Giin is. Micsoda nagyképű egy banda! Mintha az ő családjukban mindenki olyan tökéletes lett volna! – Bizalmaskodva hajolt közelebb. – Tudja, közülük is van kiszakadt, van bizony!

Yaan ingerültsége idegességbe vált, és nagyot nyelt. Most fog lebukni!

– Valóban? – kérdezte jobb híján.

A pasas bólintott.

– Szép kis nő volt! Szőke, derékig érő haj, sötétbarna szem – pompás kis összeállítás! Mond magának valamit az a név, hogy Shonda Melilan?

– Shonda Melilan? Nem, semmit – válaszolta Yaan határtalan megkönnyebbültséggel. Közben a háza elé is értek.

– Ha mégis szüksége lenne valamire, itt a detám száma. Lorken Reynold vagyok.

Yaan először nemet akart mondani, de végül csak bólintott. A kis kártyát a kapun belül az első kukába dobta.

***

Két héttel később, mire álláról végleg leapadt a daganat, és a fájdalmas ütés nyoma már csak egy halványuló sárgás folt maradt a szakálla alatt, elérkezett az újabb kontrollbeszélgetés ideje. Yaan aznap reggel az öltözőben látta meg a beosztást, amelyből kiderült, hogy rá a múltkori alkalomhoz hasonlóan csak délután kerül majd sor. Nem aggódott a nagybátyja miatt, mert mindenki ahhoz a biztonságishoz ment be, akihez akart. S míg a többieknek mindegy volt, ő gondosan ügyelt arra, hogy Giin irodájától távol tartsa magát.

Amikor munkatársai megkérdezték, miért, vállat vont.

– Már elsőre ki nem állhattam a képét. Nem akarom, hogy megérezze, aztán kirúgjanak – mondta egyszerűen, ettől fogva a többiek készségesen segítettek neki.

A nap azonban nem alakult jól: a kohó, ahol dolgozott, meghibásodott, és mire a hibát megtalálták és kiküszöbölték, régen elmúlt a beszélgetés beosztott ideje, sőt, majdnem a munkaidő is.

Yaan idegesen sietett át az irodai blokkba, és csak remélni merte, hogy a szerencsétlen körülmények ellenére sem akad össze Giinnel. Amikor azonban óvatosan benyitott a biztonsági iroda előterébe, minden reménye elszállt. Egy munkatársát sem látta, biztonságisból azonban annál többet. Valamiféle eligazítás lehetett, mert mindannyian a nagybátyját hallgatták figyelmesen, aki abban a pillanatban elhallgatott, hogy ő benyitott.

Minden fej felé fordult, de ő nem látott senki mást, csak Giint, akinek az arcán minden képzése ellenére nyilvánvaló volt a teljes döbbenet. Yaan torkát pánik szorította össze. A némaságot Giin hangja törte meg.

– Mr. Martyn, tájékoztattak, hogy késni fog. Kérem, várjon kint néhány percet. Azonnal végzünk.

Yaan nem tudta, hogy került ki ismét a folyosóra, de ahogy az ajtó becsukódott mögötte, lábából kifutott minden erő, és nekitántorodott a falnak.

El akart menni, de képtelen volt rá. Nem értette, hogyan érezhet így, hogyan lehet ennyire gyáva, amikor két hete még habozás nélkül kapcsolódott be egy teljességgel egyenlőtlen fizikai küzdelembe.

Igaz, akkor nem az ő életéről volt szó.

Aztán egy örökkévalóságnak tűnő idő múlva a biztonságisok kisorjáztak a teremből, és az utolsónak kilépő odaszólt neki:

– Mr. Martyn, Giin-ra már várja – mondta, és nyitva hagyta az ajtót.

Nagybátyja egy asztalnál ült, s nyitott detáján nézett valamit.

– Kérem, foglaljon helyet – mondta anélkül, hogy felpillantott volna.

Yaant megzavarta a hivatalos hang. Lehetetlen, hogy nagybátyja ne ismerte volna fel. Akkor hát minek ez a képmutatósdi?

Leült az egyik székre, és megvárta, amíg Giin befejezi a dolgát.

– Mr. Martyn, ön kilenc hónapja dolgozik nálunk – nézett rá az ismerős barna szempár.

– Így van – bólintott. Ha Giin játszani akar, hát játsszanak!

– Került-e már kapcsolatba a Kommunióval, vagy bármilyen más szervezettel, amely szabotázsra, vagy bizalmas adatok eltulajdonítására bujtotta volna?

– Nem.

– Tagja-e valamilyen politikai pártnak, szervezetnek?

– Nem.

– Munkatársai közül tud-e arról, hogy valaki vagy a Kommuniónak, vagy egyéb antiniesista csoportnak a tagja lenne?

Harag lobbant Yaanban.

– Erre a kérdésre nem válaszolok – mondta, jóllehet senkit sem tudott volna mondani, akire illett volna a leírás. – Nem vagyok spicli.

Nagybátyja arcán semmilyen érzelem nem tükröződött, a gátja is magasan állt.

– A három héttel ezelőtti szabotázsakció egyik sebesültje két napja halt meg a kórházban.

– Nem vagyok spicli – ismételte meg Yaan.

– Értem – felelte Giin, és tekintetük egy hosszú pillanatra összekapcsolódott.

– Jól nézel ki – szólalt meg hirtelen Giin, és elmosolyodott. – Felnőttebbnek. Talán a szakáll teszi…

Yaan keze akaratlanul is végigsimított gondosan nyírt szakállán, s érzései összezavarodtak. Nem értette, mire játszik Giin. Talán a szimpátiájára?

– Köszönöm – válaszolta sután és megrántotta a vállát.

– Jól vagy? – jött a kérdés, és mintha Giin maga is meglepődött volna saját kérdésén. – Úgy értem, sikerült beilleszkedned? – tette hozzá sietősen.

Yaan újból vállat vont.

– Persze.

Ismét egymásra bámultak, ezúttal nyílt értetlenséggel.

– Bocsánat – rázta meg a fejét Giin. – Nem akartam tolakodni.

– Semmi baj. Elmehetek? – intett Yaan fejével az ajtó felé.

– Persze – bólintott zavarodottan Giin. – Menj csak.. – Egy gondolattal később megismételte: – Menj csak.

Amikor Yaan az ajtóból visszanézett, látta, hogy Giin még mindig őt nézi, és egy pillanatra érzékelte nagybátyja fájdalmát, mielőtt kifordult volna az ajtón.

Még órák múlva is azt kérdezgette magától, mi történt abban az irodában.

***

Yaan biztos volt benne, hogy Giin fel fogja keresni a lakásán, vagy a cégnél próbál majd beszélni vele, de nagybátyja nem kereste meg, és a cégnél sem látta ezután. Nem tudta, hogy ezt jó vagy rossz jelnek tekintse-e, ám lassan mégiscsak megnyugodott. Amint összejön a szükséges összeg, úgyis lelép egy másik bolygóra, hogy soha többé ne fusson össze egy családtagjával sem.

A lelépés lehetősége azzal került elérhető közelségbe, hogy általános irányító technikusból kinevezték üzemrészlege, a kohászati részleg egyik fő irányítójának, kétszer annyi fizetésért, mint eddig. Igaz, egyben arra is kötelezték, hogy szabad ideje terhére továbbképző tanfolyamra járjon. Amikor főnökét előléptetése felől kérdezte, az értetlenül nézett rá.

– Nem örül annak, hogy magasabb beosztásba került?

– De – bólintott Yaan. – De nem értem, miért.

– Jól és pontosan dolgozik. Hamar tanul. Ha elvégzi a tanfolyamot, képesítése is megfelelő lesz. Ezen kívül szeretnénk majd ezt a részleget úgy átalakítani, hogy több külsős dolgozzon benne, mivel a mostaniak nagy része kaveni. A külsősök pedig jobban szeretik, ha külsős dirigál nekik és nem egy palástos.

A gúnyszó említésére Yaannak a kölykök jutottak az eszébe: a mozdulat, ahogy elkapták a nő haját és a földre rántották. Azok szemében ő is ugyanolyan palástosnak számított, mint bármelyik niesi.

Később beszámolt Brendonnak előléptetéséről valamint a kontrollbeszélgetésről, éppen csak Giin nevét és lelepleződését hagyta ki a történetből.

Brendon aztán új munkája meg az iskola felől kérdezgette.

– Szépen előrejutottál, rövid idő alatt – mondta elismerően.

– Nem annyira az én érdemem. Jó időben voltam jó helyen.

– Jól végezted a munkádat. Megbízhatónak tartanak. És milyenek a további kilátásaid?

– Azt mondták, ha nem lesz gond a munkámmal, később még részlegvezető is lehetek, azután meg az északi gyáregység egyik koordinátora. De azt már nem akarom itt megvárni. Tanulni akarok, és valami olyan munkát végezni, ami érdekel, amiért végül is kiszakadtam.

– És mi lenne az?

– Harc a szegénység és a kiszolgáltatottság ellen. Harc a szellemi, gazdasági kizsákmányolás és elnyomás ellen. Harc a faji és vallási alapú megkülönböztetés ellen – mondta Yaan határozottan, aztán eszébe jutott a megvert házaspár, és hozzátette: – Láttam, hogy megvertek két embert, mert valaha niesiek voltak. Ezt felháborítónak találom. A kiszakadtakat befogadni kell, nem még jobban kizárni.

– A legtöbbje igazából sosem szakad ki, Paul. Belül mindig niesiek maradnak, igazából sosem tekintik sajátjuknak a mi világunkat, s legszívesebben visszamennének. Sokan ezért haragszanak rájuk. Te nem bánod, hogy nem térhetsz vissza?

– Nem – válaszolta Yaan szilárdan. – Tudom, hogy egyik világ sem tökéletes: sem ez, sem a niesi, amelyet otthagytam. Mégis van egy lényeges különbség a kettő között: ebben a világban van lehetőségem arra, hogy megpróbáljak változtatni. Ezért ez az én világom. És ezért kell küzdenem a Kaven falainak lebontásáért is, mert csak így tudunk majd a benne élő embereknek valami jobbat adni. A Kavennek meg kell szűnnie, ha tényleg szabadságot szeretnénk – tette még hozzá, és Brendon rábólintott.

***

Két nap múlva este, amikor az egész napos munka és tanulás után fáradtan hazaérkezett, valaki volt már a lakásában. Ezt egészen addig nem vette észre, míg be nem csukta maga mögött az ajtót, morogva, hogy már megint problémák vannak az automatikus világítással. A kis előszoba lámpája ugyanis úgy volt beállítva, hogy ajtónyitásra kapcsolódjék fel, hogy ne kelljen a sötétben tapogatóznia.

– A világítással nincs semmi baj. Én kapcsoltam le, hogy nyugodtan tudjunk beszélgetni – szólalt meg egy hang a szoba felől, és Yaan ijedtében átesett a táskáján.

– Ki van ott? – kérdezte, miközben megpróbált feltápászkodni.

– A bemutatkozást inkább hagynám, ugyanazon okok miatt, amiért sötétben akartam találkozni magával.

– Nem tudom, mit keres itt, de távozzon. Semmi kedvem idegenekkel vaksötétben társalogni – válaszolta Yaan dühösen.

Kis kuncogás hallatszott.

– Érdekes. Pedig a barátja beszámolójából úgy tűnt, szívesen társalogna velem. De ha Brendon tévedett, akár távozhatok is.

– Brendon?

– Így van. Barátja úgy beszélt magáról, mint akit érdemes lenne felvenni tagjaink közé… – Fény villant, ahogy a férfi cigarettára gyújtott, de arca továbbra is rejtve maradt.

– Tagjai közé…? – Yaan ingerülten állapította meg, hogy semmit sem érzékel a férfiból.

– Egy titkos társaságról beszélek, amely jelen van a lakott univerzum minden bolygóján, és ugyanazokért a célokért küzd, amelyet maga is megfogalmazott nem is olyan régen a barátjának. Egy egységes és szabad emberiségért, amelyet nem köt béklyóba semmilyen hagyomány vagy hagyománynak álcázott elnyomó diktatúra.

– De hát miért titkos? Ilyen célokért nem nyíltan kell küzdeni?

– A társaság tagjainak nagy része nincsen ugyan reflektorfényben, de az igazi irányítás az ő kezükben van, mert ők nem hatalomvágyból, hanem meggyőződésből végzik a dolgukat. Ugyanabból a meggyőződésből, mint maga, ők is vallják, hogy a jelen rendszer tarthatatlan, hogy másra, újra van szükség: egy egységes kultúrájú és kiegyensúlyozott társadalmi megoszlású emberiségre, ahol újra van fejlődés, előrelépés, nem csupán stagnálás és szegénység, amelyben legalább az esélyek egyenlősége megvalósul, ha nem is a teljes társadalmi egyenlőség, amelyről mindannyian tudjuk, mekkora ostobaság. Az emberiség válsághelyzetbe jutott: háromszáz éve befejeződtek az új bolygótelepítések, a társadalmak elöregedtek, és a problémát tüneti kezeléssel akarták megoldani ahelyett, hogy a lényegét, a széthullást megpróbálták volna megakadályozni. Ha most nem lépünk, teljesen szétzilálódunk, fejlődésünk még jobban megáll, s eljöhet még az az idő is, hogy visszájára fordul… Amikor eljöttem ide, hogy beszéljek magával, igazából azért jöttem, hogy felajánljam: dolgozzon velünk, legyen részese annak, hogy új lendületet adunk az emberiségnek.

– De hát hogyan? – kérdezte értetlenül Yaan. – Én tényleg egyetértek ezekkel a célokkal, de mit tudnék én csinálni, hogyan tudnék én részt venni ebben a munkában? S egyáltalán: hogyan akarják maguk megvalósítani az emberiség egységét?

– Egy egységes birodalom létrejöttét támogatjuk, melynek kulcspozícióit embereink foglalják majd el.

– A Csillagunió – suttogta döbbenten Yaan.

– Így van. Jelen pillanatban 46 világ tartozik hozzá, több mint a lakott univerzum egyharmada.

– Most már tényleg nem értem, mit akar tőlem. Ez egy olyan léptékű játszma, amelyhez én nagyon kicsi vagyok.

– Az a kérdés, akar-e velünk dolgozni.

– Persze, de…

– Akkor elmondom az indokainkat. Maga kiszakadt niesi, tehát jól ismeri azt a társadalmat, nyelvet, és még a mentális kultúráról is van némi elképzelése. Hány pontot is ért el a potenciálmérő vizsgán?

– Kettőszázhetvenhármat.

– Ez kiemelkedő. Ezen kívül politikailag tájékozott, tisztán lát, és elszánt. S ami még nagyon fontos: volt néhány nehézsége külsős életében, mégsem próbált meg soha visszafordulni.

– Hiába is próbáltam volna – jegyezte meg Yaan az igazság kedvéért.

– De meg sem kísérelte.

– Meggyűlöltem azt az életformát, kultúrát, vallásosságot. Szűk látókörű, diszkriminatív, minden komoly előrelépést ellenző.

– Erről van szó! Maga nem érzelmi vagy személyes okok miatt szakadt ki, hanem elvek miatt. Fiatalkora ellenére tisztán látja volt közössége hibáit, hiányosságait, amelyekhez hozzásorolhatjuk még a mindenkori konzervatív kurzus támogatását is.

– Így igaz.

– Egy egységesebb emberiség létrehozásához meg kell szüntetni minden olyan közösséget, amely lényegénél fogva diszkriminatív, azaz minden fundamentalista, vallási vagy faji alapon szerveződő közösséget. A Kaven mindkét kategóriába beleesik, így el kell tűnnie. A Kavenhez ugyanis az emberiség öt százaléka tartozik, de ennél jóval többet uralnak közvetlen, vagy közvetett módon: az államok karitatív tevékenységeinek szinte teljes egészét, illetve a gazdaság egyharmadát. Ennek véget kell vetni. – Yaan bólintott, még ha a másik nem is láthatta a sötétben. – Ehhez kellenek a magához hasonló emberek. Olyanok, akik értik, mi folyik a Kavenen belül, akik beszélnek az odatartozó emberek nyelvén, értik a kultúrájukat. Azt ugyanis nem engedhetjük meg magunknak mint felvilágosult mozgalom, hogy a Kommunió mintáját követve egész egyszerűen kiirtsuk a niesieket, leromboljuk épületeiket, eltüntessük nyomaikat. A történelem elég jó példa arra, hová vezet ez: mártírokat gyártunk, és szimpátiát keltünk ott is, ahol egyébként nem volt. Nem, ez nem lehet a mi utunk. Meg kell gyengítenünk őket, s kultúrájukat a maga értéktelen és káros voltában kell felmutatnunk úgy előttük, mint a többi ember előtt. Ehhez persze idő kell. Magam már vagy – ismét felparázslott a cigaretta – húsz éve dolgozom rajta.

– Maga szintén kaveni volt – állapította meg Yaan. – Ezért nem érzékeltem magát. A gátja miatt. Maga safir volt.

– Kitűnő meglátások, fiam – a férfi ismét felnevetett sajátos, rekedt hangján. – A mentalitás például egy olyan kaveni érték, amelyet nem szabad veszni hagynunk, hanem saját céljaink elérésére kell fordítanunk. De térjünk vissza a tárgyra. Akar velünk dolgozni?

– Igen – mondta Yaan. – Bár nem sok hasznomat veszik egy ilyen méretű munkában…

– Ne szerénykedjen. Maga nagyon értékes ember. S jelen pillanatban nem pusztán attól, ami a fejében van, bár arról sem szabad elfeledkeznünk, hanem sokkal inkább a jelen pozíciójától. Maga a Raas-Spednél dolgozik, ugye?

– Ott.

– Tudja, ugye, hogy jelen pillanatban a Raas cég az Alfa legnagyobb ipari konszernje, mivel magába olvasztotta az Unken mindkét cégének, az űrrepülőgyártásnak és a szállítmányozásnak a nagyobb részét?

– Nem tudtam, hogy a legnagyobb, de az összeolvadásról természetesen hallottam. Az volt a munkásfelvételek indoka is…

– Miközben az Unken ezreket bocsátott el a CSU-n – nevetett fel keserűen a férfi. – Éppen a maga információja alapján sikerült megakadályoznunk, hogy a teljes technológiát magával hozza…

– Az én információm? – kérdezte Yaan, de közben már eszébe is jutott az a beszélgetés, amikor felháborodva mesélte el Brendonnak, amit dédapja és a másik férfi beszélgetéséből kihallgatott. – Ó, értem – tette hozzá gyorsan, és zavartan felnevetett.

– Pontosan, a maga információja segített. És éppen itt van a válasz arra, amit kérdezett. Magára éppen ott és abban a pozícióban van szükségünk, amelyben van. A Kaven fő támasza ugyanis a cégekben rejlik itt is, és a CSU-n belül is. Ezeket a cégeket meg kell gyengíteni…

– Ha terroristára van szüksége, felejtsen el – szólt közbe Yaan kiszáradt torokkal.

– Ugyan, fiatalember, ne legyen nevetséges! Nem hallotta, mit mondtam az előbb? Ha terroristákra lenne szükségem, a kommunionistákat keresném meg, és nem itt ülnék. Nekem azonban másra van szükségem. Arra, amit csak maga tud megszerezni. Technológiára.

– Technológiára? De hát azokhoz még nem férek hozzá!

– Még nem. De tehetünk róla, hogy ez ne maradjon sokáig így. Ezen kívül már most is vannak számunkra érdekes anyagok, amelyek ott hevernek maga előtt. Például az új kohászati technológia…

– Nem elég az, ha vesznek egy gémet, és szétszerelik? Abból rengeteg technológiai újításra rájöhetnek.

– De nem a kohászati részére. Látjuk az ötvözetet, de nem ismerjük előállításának technikáját, amire pedig igen nagy, mondhatnám égető szükségünk lenne a következő években.

– Milyen célból?

– Természetesen háborús célból. Itt ugyanis háború lesz, nem is túl sokára. A CSU terjeszkedése, legyen bármilyen békés is, előbb-utóbb más hatalmak, többek között a Föld, az Alfa, a Shremeya és az Oderut tiltakozásával fog találkozni. S ne higgye, hogy a Kaven sosem ébred föl álmából. Csak idő kérdése, mikor veszik észre, hogy drágalátos Giin-rájuknak volt igaza. Remélhetőleg minél később. De visszatérve a tárgyra, a Raas cég, ahol most dolgozik, az Unkennel együtt több új technológiát is kifejlesztett mostanában, és még több van kísérleti vagy tesztelési stádiumban.

– Ezekhez én nem férek hozzá… – rázta meg a fejét Yaan.

– Nem véletlen, hogy most kerestem meg, fiam – vágott közbe a férfi. – Mint már említettem, Brendon nevű barátjával elég szoros kapcsolatban vagyok. Ő kezdettől fogva nagyra tartotta magát, de őszintén bevallom, én kételkedtem lelkesedésében. Arra gondoltam, várhatunk még az ajánlattal. Lássuk meg, képes-e beilleszkedni, kezdeni valamit magával, az életével. S amikor már azt hittem, lemondhatunk magáról, megmutatta, hogy még többre is képes: kiszakadt volta ellenére felvették egy niesi céghez, EI-s kötődése és politikai nézetei ellenére elfogadták, sőt, egy idő után elő is léptették. És bár politikai hozzáállásán mit sem változtatott, sorozatosan megúszta az ellenőrzéseket. Brendon persze említette, hogy mentális képességekkel bír, de erről igazán csak az ellenőrzések sorozatos túlélése győzött meg. Aztán most még előrébb léptették, sőt, arra is megkérték, hogy adjon információkat munkatársairól…

– Ezt megtagadtam – vágta közbe gyorsan Yaan.

– Fölöslegesen. Ez a gesztus azt jelenti, hogy bíznak magában. – Yaan alig tudott elnyomni egy kuncogást, mire a férfi hangja megemelkedett: – Vagy netalán tévednék?

Yaan el is felejtette, hogy egy nagybátyjához hasonló mentalistával ül szemben, aki úgy olvas érzései rezdülésében, mint egy nyitott könyvben. Gyorsan elnyomta hát Giinnel és rokonságukkal kapcsolatos gondolatait.

Soha, senkinek nem fogja bevallani, melyik családból jött. Minden arra vall, hogy eddig Brendon sem tette közhírré, aminek szívből örült. Az igazsághoz legközelebb álló verziót adta elő.

– Azt hiszem, a biztonságis rájött, hogy kiszakadt vagyok, és megszánt.

– Ez lehet a bizalom alapja – harapott rá a férfi. – Mennyire jellemző rájuk! Csak a sajátjukban bíznak. De ez csak még könnyebbé teszi a maga helyzetét. Megvásároljuk a bizalmukat, mégpedig úgy, hogy valódi kommunionista szabotázsokról adunk információkat nekik, így maga minden gyanú fölött fog állni, ráadásul kicsit aláfűtünk a Kommuniónak is. Ami pedig a maga szerepét illeti, a technológia-lopásra nem lesz idejük rájönni. Maga egyetemre akar menni, ugye?

– Amint lehet.

– Mire rájönnek, hogy nem egyedüli birtokosai a technológiának, maga már régen nem lesz az Alfa közelében sem. De még mielőtt ilyen messze futnánk, mindenképpen összehozom magát egy itteni pszichedukátorral, aki segíthet félbeszakított mentális tanulmányai folytatásában. Arra szüksége lesz, ha továbbra is félre akarja vezetni azt az állandóan gyanakvó bandát. Ezen kívül a memóriájára is szüksége lesz, mivel, gondolom, semmit sem hozhat ki vagy vihet be magával a gyár területére. Ezeket a részleteket Brendontól fogja megtudni. Járjon csak továbbra is hozzá. Semmit se változtasson az életstílusán. Minden kis változtatás gyanút kelthet bennük.

– Értem – mondta Yaan.

– Egyvalakit próbáljon elkerülni abból a bagázsból. Az új biztonsági igazgatót, Giin Raast. Annál gyanakvóbb és briliánsabb biztonsági vezetőt az öreg Rengi nem is találhatott volna. Kész szerencse, hogy a Vezető Testület kirúgta, mert elég sok kellemetlen percet tudott volna szerezni ügyünknek, ha marad. Úgy érzem, maga sem szimpatizál vele különösebben.

Yaant elöntötte a düh, mint mindig, ha nagybátyja került szóba.

– Egyike a legbeképzeltebb, üresfejű alakoknak, akivel valaha találkoztam – mondta indulatosan.

– Csak ne becsülje le az ellenfelét, fiam! Giin Raas veszélyes ellenfél. És még véletlenül sem üresfejű.

***

A következő kontrollbeszélgetésen úgy intézte, hogy Giinnel beszélhessen. Bármennyire is készült azonban az alkalomra, halálosan ideges volt.

Vajon miért van az, hogy a családjával mindig másmilyen az ember? Hiszen nem volt ő gyáva gyerek: ütött, ha kellett, és a különböző bizalmas adatbázisokban való kutakodás sem okozott neki különösebb izgalmat. Ettől a beszélgetéstől azonban már előre félt, és újból annak a kis hülyegyereknek érezte magát, akit blathaasuk nagycsarnokában nagybátyja lerázott. A pszichedukátor szavai azonban megvigasztalták.

– Nem baj, ha ideges vagy. Ez természetes ilyen helyzetben.

Csakhogy a pszichedukátor nem tudta, Giin mire képes. Igaz, ő sem, bár az a bemutató a születésnapján azért elég sokat elárult róla…

Kinyílt az ajtó, s egy munkatársa jött ki.

– Bemehetsz – intett, majd elhúzta a száját. Ezeket a havi rutinbeszélgetéseket mindannyian utálták.

Yaan mély levegőt vett, és határozott mozdulattal belépett a szobába.

Giin arca mintha megrándult volna, amikor észrevette, de hangján semmi sem érződött.

– Paul Martyn?

Yaan válasz nélkül hagyta a kérdést. Becsukta az ajtót, és közelebb lépett.

– Gondolkodtam azon, amit a múltkor mondtál – bökte ki zavartan –, hogy emberek halnak meg a Kommunió miatt…

Giin karba tette a kezét, úgy nézett rá várakozón.

– Igen?

Yaan nagyot nyelt. Utálta magát idegességéért.

– Azt hiszem, mégsem spicliskedés, ha segítek nektek.

– Mi ez a hirtelen változás? – kérdezte nagybátyja hidegen.

– Láttam, ahogy ilyen… kommunionista kölykök elkaptak két kiszakadtat, és megverték, csak azért, mert niesi származásúak voltak. Meg gondolkoztam… hogy milyen sok embert megöltek mostanában.

– Téged nem bántottak? – kérdezte Giin egyszerre sokkal melegebb hangon.

– Csak egy ütést kaptam, mert beszálltam – masszírozta meg állát Yaan. – De rólam nem tudják, hogy kiszakadt vagyok.

– Biztos? – Féltés csendült volna nagybátyja hangjában?

– Biztos. Ahol azelőtt laktam, ott tudták. De most, hogy magasabb lett a fizetésem, elköltöztem onnan.

– Yaan, én nem akarom, hogy…

– A nevem Paul. Soha többé nem lesz Yaan – szakította félbe Yaan, mire Giin kényszeredetten bólintott.

– Értem. Paul – nyelve megbicsaklott az idegen hangzású néven. – Ha a segítséged veszélyt jelentene rád nézve, akkor inkább hagyjuk…

– Te segítettél a magasabb beosztásban, nem?

– Csak a bizalmi besorolásodat emeltem meg.

– De végül azért kaptam meg ezt az állást, ugye?

– De, valószínűleg igen.

– S gondolom… ap… az igazgatónak nem szóltál rólam…

Giin nagyot sóhajtott.

– Senkinek sem. Ha apád megtudná…

Yaan hátán végigfutott a hideg.

– Nézd, én nem akarok örökre a cégnél maradni. Ez az állás lehetővé teszi, hogy minél hamarabb elmehessek innen, el erről a bolygóról…

– Tudok segíteni, ha akarod. A pénzedet úgyis visszaküldte a bank. Az egyetem…

Szóval nem Giin volt a titokzatos adományozó.

– Nem kell. Nem kell a pénzetek. Saját erőből is el tudok majd menni úgy két év múlva. Addig pedig segítek. Ennyivel tartozom a jobb állásért és a hallgatásért. Már ha továbbra sem mondod el a családból senkinek…

– Nem fogom – mondta Giin.

– És még egy dolog. Nem akarom, hogy a nyomomra akadhassanak, ezért arról, hogy hogyan szereztem az információt, nem fogok mondani semmit. Csak a tényeket, amiket mástól is megtudhatnál…

– Van kapcsolatod a Kommunióval? – vonta össze Giin a szemöldökét, és Yaan egy pillanatra szorult helyzetben érezte magát. Agya sebesen pörgött.

– Nem. Csak van olyan ismerősöm, akinek van. És ismerek néhány fiút még az építkezés idejéből…

– Az EI-ből?

Nem volt meglepő, hogy nagybátyja erről is tudott, Yaan mégis megdöbbent egy pillanatra. Giin tehát mégiscsak utánajárt egy s másnak vele kapcsolatban. Ez azonban azt jelenti, hogy sokkal óvatosabbnak kell lennie.

– Az EI-ből kiutáltak, részben a származásom miatt – mondta hát keserűen. – Nem tartom velük a kapcsolatot. Tag pedig sosem voltam.

– Majdnem egy évig együtt laktál Brendon Aytoisszal, aki az EI helyi vezetője, ráadásul rajta van listáinkon, mint politikailag megbízhatatlan elem.

– Ő fogadott be, amikor eljöttem. Sokáig nem volt annyi pénzem, hogy elköltözhettem volna tőle, amikor pedig megtehettem, meg is tettem. Semmi közöm az EI-hez. Nem is volt soha, és nem is lesz.

– Ha vissza akarsz jönni, megteheted. Édesanyád rád adta a távozók áldását…

– Vissza? – nevetett fel Yaan. – Ugyan, hová? Melyik családba? A Raasok biztosan nem fogadnak vissza, a Brasmantinek pedig nem dönthetnek felőlem, mert anya nem Brasmantine többé. Megalázkodni pedig nem vagyok hajlandó, bármennyire is kifizetődő lenne.

Giin elértette a célzást, mert szája keskeny csíkká vékonyodott.

– Én nem ítéltem meg a te döntésedet. Te se tedd az enyémmel – szűrte fogai közt a szavakat.

– De megítélted, mert azt hitted, pusztán az EI miatt szakadtam ki – vágott vissza Yaan.

– Nem – visszakozott Giin váratlanul. – Nem hittem azt. Pontosan tudom, hogy apád és én vagyunk a hibásak abban, hogy elmentél. – Yaan erre nem válaszolt semmit, de az érzései felkavarodtak. Giin bizonyára érzékelte ezt, mert gátját leeresztve, teljes őszinteséggel hajtotta meg a fejét. – És bár tudom, hogy ez nem tesz semmit sem jóvá, mégis kérem, hogy fogadd el bocsánatkérésemet. Ha már együtt fogunk dolgozni a következő hónapokban, ne legyen köztünk harag.

Yaan határozottan rázta meg a fejét.

– Ha van valaki, akinek nem tudok megbocsátani, az te vagy, és apa. A bocsánatkérés nem ér semmit. Ha fel is ajánlottam, hogy segítek, nem miattad tettem, nem is a cég miatt, hanem mert gyűlölöm az öncélú erőszakot, és mert úgy gondoltam, hogy hallgatásommal csak nekik segítenék.

Giin továbbra is gátját lenn tartva válaszolta:

– Köszönöm az őszinteségedet. – Fájdalom és elfogadás egyaránt volt ebben a mondatban. Majd egy tollért és papírért nyúlt, és felírta rá a detája hívószámát. – Ezen bármikor utolérsz, ha szükséges. Ha híváskor a hívókód után két egyest is ütsz, tudni fogom, hogy te vagy az, és addig nem nyitom a vonalat, amíg nem vagyunk kettesben.

– Értem – mondta Yaan, majd a papírt a zsebébe gyömöszölve távozott. Nem nézett vissza.

16. FEJEZET

Judy

Judy körbenézett, de Giint még mindig nem látta. Egy pillanatra keserűség öntötte el, de aztán mély levegőt vett és megrázta a fejét. Rengi papáék biztos megint valami utolsó pillanatban megoldandó biztonsági problémát sóztak rá, vagy ha mégsem, hát ugyan mi érdekes lehet egy sakkjátszmában, legyen bár az Alfai Ifjúsági 3D Sakkbajnokság döntője? Ha nem is jön el, ezt a játékot miatta vállalta, miatta fogja lejátszani legjobb tudása szerint, hogy Giinnek legalább emiatt ne kelljen szégyenkeznie.

Ezért figyelt oda az elejétől fogva, és küzdött azóta is, hogy mindig és minden helyzetben kifogástalanul viselkedjen. Ezért fogadta el szótlanul a rászabott órarendet is, bár amikor meglátta, kis híján elsírta magát. Matematika, fizika, csillagászat, informatika? Judyt a nyelven és az irodalmon kívül nemigen érdekelte más. Tanárai javaslatát nézve arra gondolt, hogy Giin minden bizonnyal okkal döntött úgy, ahogy, és jobban tudja, hogy mi válhat a javára. Így aztán visszanyelte az ellenkezést, és első útja an Rionhoz vezetett, aki magától értetődő természetességgel vette tudomásul, hogy Judy figyelme az igazán fontos tudományok felé fordult.

An Rion most is ott volt, és an Tobbelt is, az élettársa, akit az idő múltával egyre jobban megkedvelt, bár eleinte nem tudta hová tenni barátságosságát és nyíltságát: ezek valahogy természetellenesnek tűntek, és riasztották. Amikor azonban látta, hogy an Tobbelt mindenkivel ilyen, lassan felengedett irányában.

An Rion más volt. Ő nagyon egyenes volt, egészen a gorombaságig az, és ez megnyugtató volt Judy számára. Mindig tudta, hányadán áll a vele, bár nagy ingadozások kettejük kapcsolatában nem voltak: ő felnézett Rionra zsenije miatt, Rion pedig rajongott érte valami Judy előtt teljesen homályos okból. Talán a sakk tette? Vagy a matematika? A kérdésre nem tudott válaszolni. Judy rámosolygott, és odaintegetett Ronennek, Mikelnek és a nagyszüleinek is, akik mind ott szorongtak az egyik közeli lelátón.

Sosem hitte volna, hogy idáig eljut a bajnokságon, bármit is mondott Rion bácsi a képességeiről. Hiába volt jó játékos a kétdimenziós sakkban, ez egészen más volt. Ráadásul még csak alig több mint fél év telt el azóta, hogy először ült le egy sakkpálya mellé, és most itt ül, arra várva, hogy ellenfele, aki előbb kezdett sakkozni, mint írni-olvasni, megérkezzen. Judy még csak ideges sem volt: magától értetődő, hogy a meccs megnyerésére esélye sincs a tizenhat éves fiú ellen. A második hellyel is magasan minden elvárás és remény fölött teljesít.

Felcsattant a taps az arénában, ahogy ellenfele megérkezett. Egy magas, sovány külsős fiú volt, fekete hajú, vágott szemű. Talárt viselt, mivel a külsős világban is ez számított ünnepi viseletnek, és úgy vonult, mintha király lépett volna a terembe. Judy felállt, hogy udvarias meghajlással fogadja ellenfelét, aki éppen csak egy pillantást vetett az irányába, és megvető ajakbiggyesztéssel biccentett felé. Judy elfojtotta mosolyát. Tudta ő jól, hogy nem fest veszélyes ellenfélnek.

A terminál képernyői életre keltek. A sorsolás alapján Judy a fekete oldalt kapta, mely a hagyományhoz híven a védekező pozíciót jelentette, és amelyet Judy jobban kedvelt, mint a támadót.

Mielőtt ellenfele megtette volna a nyitólépést, tekintetét még egyszer körbefuttatta a nézőtéren. Giin nem volt ott. Most már egészen biztosan nem jön. Sóhajtott, és agyából kisöpörve minden oda nem tartozó gondolatot, immár teljes figyelmével a monitorok felé fordult.

Az első néhány lépés után nyilvánvaló volt, hogy ellenfele nem tekinti a vele való játékot kihívásnak: sietősen és figyelmetlenül játszott, mintha minél előbb túl akarna lenni a partin, és Judy hamarosan ráébredt, hogy van esélye a nyerésre. Elkezdett rájátszani a fiú előítéletére, mely szerint nem számít komoly ellenfélnek, s hamarosan száz pont hátrányba manőverezte magát.

Először a középső, a legtöbb sakkozó által a legfontosabbnak tartott táblán vesztette el szisztematikusan a küzdelmet, közben azonban átmentette bábuit az alsó és felső szintekre, a megfelelő kulcspozíciókba. Jó két órán keresztül manőverezett, amikor váratlanul észrevette, hogy ellenfele csapdába került. Judy dobogó szívvel, hitetlenkedve bámulta a képernyőket. Biztos volt ugyanis abban, hogy a fiú előbb-utóbb felismeri a taktikáját.

Judy első támadó mozdulatára hirtelen megváltozott az eddig oly kiegyensúlyozott játék, és Judy tudta, hogy a fiú rájött, mekkora hibát követett el. Ennek ellenére nem adta könnyen magát. Először a felső, majd az alsó tábláról szorult ki, és bár Judy seregei meglehetősen tépázottak voltak a középső szinten, mégis tartották magukat annyira, hogy végül megadásra kényszerítették a fehér királyt.

Amikor megszólalt a játék végét jelző gong, Judy egy pillanatig mozdulni sem tudott, majd az órára nézett, aztán becsukta a szemét, s hátradőlt a székén. Több mint három és fél órán át játszottak. Furcsa… talán ha fél órának gondolta. És most vége, győzött!

– Ez egy hajszálon múlott – mondta egy ismerős hang fölötte. – Fogadjunk, hogy a ponttáblát nem nagyon nézted már a vége felé.

Judy kinyitotta a szemét, és an Rion válla fölött a ponttáblára nézett.

Mindössze 23 ponttal győzött. Majdnem döntetlen.

– Egy rossz lépés, és hiába győzöl, csak a döntetlen lett volna a tiéd, övé meg a pontgyőzelem. A döntő játékban aztán megevett volna – mondta Rion kis nehezteléssel.

– An – válaszolta Judy ingerülten. – Csak így tudtam megverni. Sokkal jobb nálam.

– Csak gyakorlottabb. Kettőtök közül te vagy a jobb. De sosem szabad ennyire közel engedni az ellenfelet. Nemcsak a nyereség a lényeg, hanem az is, hogy ura légy a táblának…

– Rion, hagyd már ezt a kislányt! Francest még nem győzte le senki, de Judy most megtette, pedig fiatalabb, és szinte semmi gyakorlata nincs – szólt közbe Tobbelt, és Rion elhallgatott, bár továbbra is helytelenítően meredt a végpozícióra.

– Véletlen volt – motyogta Judy zavartan. – Ha jobban odafigyel az elején, simán megvert volna…

– Sok küzdelmet nem a jobb, hanem a helyzetet jobban kihasználó nyer meg – magyarázta komolyan Tobbelt. – Ebben a játékban jobb voltál, mint ő. És ez számít. A következő alkalom egészen másmilyen lesz, más esélyekkel és hozzáállással, de gyenge pontjaitok akkor is lesznek. Megérdemelten győztél.

– Ez így van – bólogatott Ronen hevesen. – Az elején azt hittem, hogy véged… de an Rionon látszott, hogy van remény, mert nagyon vigyorgott, és azt magyarázta, milyen kitűnő taktikus vagy…

– Én annyira hülye vagyok ehhez, hogy azt sem vettem észre, hogy a végén bekerítetted a seregét – mondta Mikel. – Ha an Malin nem mondja el, mi történik, csodálkoztam volna, hirtelen miért hagytátok abba…

Egy jó darabig csak nevettek, nem törődve a felnőttekkel: Rionnal, aki közben Judy székébe ült, és a lejátszott játék bizonyos részleteit elemezte újra, vagy Tobbelttel és Malinnal, akik más családtagokkal és ismerősökkel Judy zsenijéről áradoztak. Aztán Judyt körülvette a gratulálók tömege.

Kész megkönnyebbülés volt, amikor a játékvezetők egyike félrehívta a színfalak mögé, ahol majd rövid interjút készítenek vele és Frances-szel, aki az egyik sarokban állt némán, karba tett kézzel. Judy, amint kiszúrta, odament hozzá.

– Köszönöm a partit – mondta, mert an Rion szerint a győztesnek illett megköszönni a játékot.

A fiú megvetően mérte végig, szeme dühösen szűkült össze.

– Ha tudtam volna, hogy egy sunyi niesi féreg ellen kell játszanom, nem vállaltam volna a játékot… – sziszegte halkan úgy, hogy a körülöttük nyüzsgő felnőttek közül senki se hallhassa meg.

Judyban meghűlt a vér.

– De hát…

– Fogadjunk, hogy végig olvastad a gondolataimat. Nem tudtál volna másképp nyerni…

– Ha a meccs előtt megnézted volna a beosztási táblát, azonnal láttad volna, ki lesz az ellenfeled – szólalt meg egy hideg hang mellettük, és Judynak elkerekedtek a szemei. Giin állt ott, külsős ruhában, de a szokásos sarkvidéki kifejezéssel az arcán. – Akkor talán a játékod is kevésbé lett volna nagyképű. Ezt a vereséget ugyanis legalább olyan mértékben köszönheted a nagyképűségednek, mint amennyire Judy Raas tudásának. Most pedig tűnj innen, öntelt hólyag, és ne is gyere vissza, amíg nem tanulsz meg becsületesen veszíteni. – Giin Judy vállára tette a kezét, aki döbbenetében mozdulni sem tudott. Giin még sosem ért hozzá azelőtt, és ez a mozdulat túl bensőséges volt, túl személyes ahhoz, hogy mások is láthassák.

– Miért védi? – kérdezte a fiú kicsit meglepődve. – Ez csak egy niesi…

Judy maga sem tudta, mi szállta meg, de egyszerre felkavarodott benne a düh, és valami feszíteni kezdte belülről.

– Te… te… – dadogta, és teste megfeszült, hogy nekiugorjon.

Giin megmarkolta a vállát, hogy megállítsa. Mielőtt azonban a szorítás túl fájdalmassá vált volna, magához húzta, és egyik kezével szorosan átkarolta.

– Rossz helyen kopogtat nagy ostobaságra valló eszméivel, fiatalember. Judy ugyanis a lányom, így nálam senki nem tudja jobban, hogy éppen olyan ember, ha ugyan nem sokkal különb, mint maga. – Azzal sarkon fordult, és kivezette Judyt a szobából. – Minden rendben? – fordult kint Judy felé aggodalmas arccal.

Judy, akinek addigra már túl sok volt a fizikai közelségből, kihúzta a vállát Giin keze alól.

– Persze – motyogta a padlónak. – Persze.

Giin megköszörülte a torkát, de nem ért újra hozzá Judyhoz.

– Hadd gratuláljak a mai játékodhoz. Kitűnő volt, bár gondolom, Rion majd megosztja veled a maga kritikai meglátásait…

– Már megtette – nézett fel hálásan Judy. Örült, hogy Giin témát váltott. –Nem a nyereség a lényeg, hanem hogy ura légy a táblának – idézte Riont, hanghordozását utánozva. – És köszönöm. Azt is, hogy eljöttél, meg azt is, hogy… – arrafelé intett, ahol az előbb a legyőzött fiú állt, és fülig vörösödött szégyenében.

– Kicsit késtem, mert Yaan kitalált számomra valami sürgős ügyet, de aztán dédapád addig győzködte – nem éppen szelíden –, amíg megértette, hogy élete nincs közvetlen életveszélyben, és képes személyemet egész délutánra nélkülözni – mosolyodott el Giin.

– Egész délutánra? – kérdezte Judy ámuldozva.

– Egész délutánra. Hiszen ha elvesztetted volna ezt a játékot, akkor is alfai ifjúsági második vagy, amit valahogy meg kell ünnepelni!

– De hát, gondolom, majd a vacsoránál… – mondta óvatosan Judy. – Amikor az egész család ott van…

– Én pedig azt gondolom, hogy a vándorserleg átvétele után lemehetnénk a tengerpartra Rionékkal, a fiúkkal, meg aki még akar a családból jönni. Ott egy fagylalt mellett an Rion kielemezhetné, hol rontottad el véglegesen ezt a játszmát, aztán elmehetnénk fürdeni, vagy kipróbálhatnád a búvárkodást…

Judy értetlenül nézett Giinre. Ez az ajánlat nem vallott rá.

A délután azonban végül máshogy alakult. Rion nem tartott kiselőadást, hanem sétára indult Tobbelttel az öblöt körülvevő sziklák között. A két fiú kitalálta, hogy versenyt úsznak egy közeli zátonyig, Judy pedig jó időre beleveszett a sekély, meleg tengerpart élővilágának vizsgálatába.

Judynak sejtelme sem volt, hogy mennyi idő telt el, amikor aggódva, hogy túl régen és túl messze kóborolt el a többiektől, visszafelé vette az útját arrafelé, ahol családját sejtette. Rá is akadt Malin mamára és Giinre. Egy lapos kövön üldögéltek, lábukat a vízbe lógatták. Nagyanyja a nap felé fordította arcát, Giin pedig egy botocskát forgatott a kezében, miközben halkan, mégis indulatoktól fűtötten beszélt, úgy, ahogy Judy még sosem hallotta beszélni ezt a mindig kimért, összeszedett embert:

– …vannak, akiket ha pusztán csak megemlítenék, Yaan olyan dührohamot kapna, hogy még otthon is meghallanátok. Nem is szólva arról, hogy sokszor direkt keresztbe tesz a munkámnak, mintha az, hogy a saját embereim lenéznek, nem lenne éppen elég…

– Kettőtök közül mégis neked kell az okosabbnak lenned. Te vagy az idősebb, és te vagy a mazdra…

– Nem vagyok mazdra! – szakította félbe Giin Malint ingerülten. – Hát nem érted? Csak egy sheymon vagyok, akit megvetnek… Anya, te nem tudod, milyen érzés nem csupán sejteni, hanem tudni, sőt érezni saját családod, munkatársaid, beosztottjaid, ismerőseid megvetését és lenézését! És bár otthon megtehetem, hogy gátat emelek, a cégnél azonban állandóan jó képet kell vágni hozzá, mert sokszor csak azért tudok megakadályozni egy-egy bődületes ökörséget, mert érzékelem, hogy sunnyognak! Azzal, hogy engem megvetnek, a cég biztonságát sodorják veszélybe, és Yaan ezt nem csupán elnézi, hanem még bátorítja is! – A kezében tartott botot belehajította a vízbe, aztán folytatta. – Én ezt egyszerűen nem bírom. Az elején még azt hittem, menni fog, mert egyre könnyebb lesz, ahogy én beleszokom, és ők elfogadnak. De heti nyolcvan óra munkához és az ellened szurkoló beosztottakhoz nem lehet hozzászokni! – Judy ennél a pillanatnál határozta el, hogy visszavonul, de a következő szavak ismét megállították. – És akkor még itt van ez a kislány is…

– Mi a baj Judyval? – kérdezte Malin meglepetten. – Úgy várta, hogy eljöjj erre a versenyre, és olyan boldog volt, amikor megdicsérted!

– Te ott voltál a közvetítő szobában? – tette fel Giin a Judyt is érdeklő kérdést.

Malin bólintott.

– Gondoltam, biztos rossz lehet neki ott, annyi külsős között…

– Anya, Judy külsősök között nőtt föl…

– De akkor még ő is külsős volt. Nem pedig egy suutban és talárban álldogáló kislány egyedül a fajtáját gyűlölők között. Az a fiú is… – megrázta a fejét. – Jól tetted, hogy lefogtad Judyt. Még a végén neki lett volna baja belőle.

– Nem volt könnyű – mosolyodott el hidegen Giin. – Legszívesebben én töröltem volna képen azt a beképzelt hólyagot. Aztán még ez a fagyos mosoly is eltűnt, és Giin gondterhelten sóhajtott. – Egyszerűen nem tudom, mi megy végbe benne. Amikor az a fiú belekötött, olyan dühös lett, hogy még én is érzékeltem. Azért is tudtam időben lefogni. De amint kicsit odébb mentünk, kirántotta a vállát a kezemből, és úgy ugrott el, mint akibe belecsíptek.

– Giin, szerintem Judy csak meg volt lepődve, ami nem is csoda. Még sosem láttam, hogy megérintetted volna, és ha jól tudom, a Shremeya-Alfa utazáson kívül nem voltatok sehol sem kettesben.

– Anya, az nem normális, ha egy gyerek így reagál az érintésre!

– Az sem normális, ha valakit tizenkét évesen úgy megvernek, hogy heteket tölt kórházban! – Giin lehajtotta a fejét, és a kezébe temette arcát. Malin megsimogatta a vállát. – Nagyon sokban hasonlít rád. Ideje lenne megismerkedned vele.

– Hogyan? Az első lépést is képtelen vagyok megtenni! Túlzottan megszoktam már, hogy tudjam, ki mit érez valójában, és Judy esetében ennek a hiánya egyszerűen megbénít! El sem tudom képzelni, mit gondol valójában rólam, rólad, a családról, a Kavenről…

– Nem vagytok eleget együtt. Nem csináltok semmit közösen. Hogyan is alakíthatnátok ki így bármi közöset?

– Nézd, engem nem érdekel a sakk, a csillagászat…

– A sakk annyira Judyt sem, ne keverd össze Rionnal. Szereti, de nem érzi azt, hogy az összes szabadidejét erre kellene áldoznia. A csillagászattal is ez a helyzet. Szereti viszont a dalokat, a verseket, a mondákat. Lassan többet tud a Bokráról és a Bokrából, mint az összes többi gyerek együtt. Ezekről veled tudna a legjobban beszélgetni, hiszen téged még a flooisták is elfogadnak igazi Bokra-tanítónak – tette hozzá mosolyogva.

– Nem vagyok mazdra többé. Nem akarok sem Bokrát tanítani, sem magyarázni – mondta Giin ellenségesen.

– Nem tagadhatod meg magad csak azért, mert egy testület döntése…

– Nem a döntésük. Te is tudod: maradhattam volna. Nem maradtam. Életemnek az a része véget ért. Lezártam. Nem fogok többé vele foglalkozni.

– Még Judy kedvéért sem?

– Még Judy kedvéért sem.

Ennél a pontnál Judy összeszedte magát, és hangtalanul visszavonult.

Giin nem érzékeli őt! Ez a hír az újdonság erejével érte Judyt. Hiába mondták a nagy mazdrák is, mint például Armoin vagy az iskolai képzést vezető Barunnon-ra, Judy azt hitte, ez Giinre nem vonatkozik. Judy végre talált valami kapaszkodót. Giin nem értette, és ebből adódóan sokszor félreértette, így magától értetődött a megoldás: megmutatni, kimutatni az érzelmeit, elmondani a gondolatait… Félszegsége azonban megakadályozta abban, hogy egyenesen Giinhez menjen, és elmondja neki, mit gondol, másrészt azt is tudta, mert ehhez nem kellett különösebb érzékelési képesség, hogy Giin nem szereti őt. Marad tehát az egy logikus megoldás: meg kell tanulnia leépíteni ezt a maga köré emelt gátat.

***

Judy azonban egyelőre nem tudta terveit megvalósítani. A verseny utáni héten kitört a nyári szünet, így még beszélni sem tudott a problémájáról Barunnon-rával, az iskolai mentális képzés vezetőjével. Giin ellenben beszélt vele és a többi tanárral is, bár ez utólag fölöslegesnek minősült: Judy nevét külön kiemelték, és dicséretben részesítették.

Judy nem tudta eldönteni, Giin mit érzett, miközben őt dicsérték, szokásos szenvtelen arckifejezésével állt mellette, úgy hallgatta az igazgató beszédét. Ez azonban már nem tévesztette meg a kislányt. A tengerparti beszélgetés megmutatta, hogy Giinnek ugyanúgy vannak érzései mint másoknak, csak sokkal jobban tudja leplezni őket.

Az ünnepség után, amikor mindenki hazafelé indult, Giin lemaradt Judyval, majd amikor a templomhoz értek, felajánlotta, hogy sétáljanak egyet a parkban, amibe Judy készségesen beleegyezett. A séta beszélgetést ígért, amitől egyszerre tartott, és amit nagyon várt.

– Nagyon örülök annak, hogy ilyen szépen teljesítettél – kezdte Giin. – Magasan minden elvárás felett.

Judy elpirult, és motyogott valamit a shremeyai intézetről meg a blulanti iskoláról, de Giin határozottan közbevágott.

– Tudom, hogy Blulantban már jártál kaveni iskolába, és azt is, hogy a nitan sem volt teljesen ismeretlen számodra, de ennyi előnye bármelyik, Kavenben felnőtt gyereknek megvan, sőt, jóval több, hiszen egy csomó dolgot már otthonról hoznak magukkal, amelyeket neked úgy kellett megtanulnod. Ráadásul új családba, új környezetbe csöppentél, és az emberek nagy része, valljuk be, előítélettel fogadott téged, részben énmiattam. Ennek ellenére csodálatosan megálltad a helyed nemcsak az iskolában, a sakkban, és a családban is… Judy… – Giin megállt, és felé fordult. – Nagyon büszke vagyok rád.

Judy nem tudott megszólalni. Giin dicsérete váratlanul érte, a szavak cserbenhagyták. Csak a fejét rázta, miközben a földre szegezte a tekintetét. Giin azonban türelmesen megvárta, hogy összeszedje magát.

– A blatkin befogadott – szólalt meg Judy, már újra séta közben. – Te befogadtál. Pedig mind a családnak, mind neked lett volna lehetőséged otthagyni az intézetben. Tudom, mert Ronen elmondta, melyik törvény miatt lettem végül befogadva. A blatkin azonban megtehette volna, hogy mentességet kér, mivel egy külsős világban felnőtt külsős gyerekről volt szó…

– Nem valószínű, hogy a Törvényhozó Testület megadta volna a mentességet – szúrta közbe azért Giin.

– Talán tényleg nem, mivel túl magas a PM-em, és bent akartak tartani a Kavenben – mondta Judy Armoinra gondolva. – De talán igen, mert tizenhárom évesen már túl idősnek számítottam ahhoz, hogy igazi kavenivé váljak.

Giin meglepetten nézett rá.

– Hát ezt ki mondta neked?

– Az intézetben voltak olyan lányok, akiknek a szülei kiszakadtak, aztán megpróbálták a gyerekeiket visszaküldeni a családhoz, de a család túl idősnek tartotta őket. Ezek a lányok mondták, hogy úgy nyolc-tíz éves korig még visszafogadják a gyerekeket, de később… – legyintett. – Ráadásul soknak közülük mindkét szülője kaveni, az én anyám meg külsős volt…

– És… nem hiányzik…? – kérdezte Giin.

– Mármint anya? – Amikor Giin bólintott, Judy vállat vont. – Nem. Amikor bekerültem az átmeneti otthonba, akkor nagyon rossz volt. De akkor még kicsi voltam. Nem egészen kilenc éves. Akkoriban még sokszor hiányzott. De amikor megkaptam a bírósági végzést, hogy lemondott rólam, és állandó elhelyezésbe tesznek… – Judynak eszébe jutott utolsó találkozójuk az intézet előterében: a részeg könnyek, a szirupos mosoly. – Ő nem hiányzik – mondta végül. – Inkább csak az, aki lehetett volna. – Valami furcsa érzés szorongatta a torkát, de nem sírt, hiszen megfogadta, hogy nem fog sírni többet. Inkább nyelt egyet, és mielőtt Giin bármit is mondhatott volna, folytatta. – De most, hogy a blatkin befogadott, most minden olyan más. Sokkal jobb, mint valaha is volt… De anyának nem lett volna szabad megírnia azt a levelet – mondta hirtelen. – Azt, amelyikben megmondja, hogy te vagy az apám.

– Miért nem? – nézett rá Giin meglepetten.

– Mert ez nem volt becsületes. Nem neked szólt, hanem a Vezető Testületnek, pedig akkoriban könnyebb lett volna utolérnie személyesen téged, gyakran szerepeltél mindenhol. Meg az sem volt becsületes, ahogy csinálta: hogy már ne tudjon senki sem beszélni vele…

Giin nem válaszolt, de ez nem lepte meg Judyt. Mit is mondhatott volna?

***

Beszélgetésüket nem követte több: Giinre várt a munkája, ő nem kapott nyári szünetet, Judy pedig a ház hat másik iskolás gyerekével valamint az Alfanen és az Uyt család gyerekeivel együtt nyaralni egy hónapra nyaralni ment.

A nyaralás hírét egykedvűen vette tudomásul, bár még soha életében nem volt nyaralni. El sem tudta képzelni, mit lehet ilyen alkalommal csinálni. A többi gyerek azonban rendkívül izgatott lett, amikor kiderült, hogy az egyes kontinensre, a Lekta Immishez mennek, a Nagy Tóvidékre. Sem az elmenetel előtti nagytakarítás, sem a nyaralóban rájuk váró másik takarítás nem tudta elvenni a kedvüket.

Pedig a blathaas kitakarítása nem volt kis feladat, pláne nem Liina néni irányítása alatt, aki száztíz évét meghazudtoló frissességgel járt a takarító brigádok nyomában, és biztos szemmel szúrta ki a legkisebb kihagyásokat is.

Judynak nem okozott gondot a házimunka, hiszen már az intézetben hozzászokott. A családba érkezve hamar rájött, hogy Arminiának igaza volt, amikor azt mondta, hogy az intézet tulajdonképpen egy blathaas működését másolta le.

A konyhai munkát azonban ki nem állhatta, főleg an Nigra miatt, aki a ház vezető szakácsa volt, és rettenetesen sokat beszélt. Kertészkedni szeretett, mert mind Yaan papa, mind Amraas kedvesek voltak vele, és nem locsogtak állandóan. A mosodában Judy kifejezetten élvezte a munkát: a jó illatú párás levegőben mindig szívesen segédkezett an Giinának a mosógépek körül.

A nyaraló takarítása azonban sokkal izgalmasabbnak bizonyult, mint a házé. Egyrészt azért, mert csak a port kellet letörölgetni, másrészt mivel egyszerre érkeztek meg a másik két blathaas gyerekeivel, a munka rövidebb ideig is tartott. Ez hamarosan oda vezetett, hogy az egyik közös hálóban, amelybe a lányok már be is hordták a dolgaikat, küzdelem alakult ki a Raas és az Alfanen gyerekek között, melybe aztán az Uytok is beszálltak: az ablakok fa spalettáit behajtva párnákkal és könnyebb csomagokkal dobálták egymást a sötétben, illetve takarókkal szorították le azt, akit el tudtak kapni.

Judy nem tudta, hogy mit gondoljon az ilyesféle magatartásról. Ő szerette volna minél hamarabb letudni a takarítást. De az ajtó nyílott, és a küzdelem hangjára újabb gyerekek érkeztek, otthagyva az egyéb munkálatokat, míg az egész szoba egyetlen gomolygó, sikító, nevető tömeggé nem változott körülötte, mely magába nyelte, és nemsokára azt vette észre, hogy ő is buzgón dobálja vissza a sarkát ért párnabombákat.

Aztán nyílott az ajtó, felkapcsolódott a villany, és felharsant az örök szülői kérdés:

– Mi folyik itt?

Egyszerre fordult huszonnégy ártatlan arc a belépő felé. Az összképet kicsit rontották a kócos hajak és a helyenként megtépett ruhák. A Judy számára ismeretlen férfi végighordozta rajtuk a pillantását, majd elővette a detáját, és ellenőrizte az időt.

– Egy órátok van, hogy befejezzétek az emeletet. Addigra lesz vacsora, ahol majd illő módon összeismerkedhettek – mondta szigorúan, Judy mégis meg volt győződve arról, hogy alig tudja visszatartani a nevetést.

Az Uytok egyöntetű „Ye-ra”-ja elárulta, hogy a felnőtt hozzájuk tartozik: a Raasok és az Alfanenek csak bólintottak, majd Mikel, aki a legidősebb volt közöttük, az ajtócsapódás után elkiáltotta magát:

– A vesztes takarítja ki a fürdőt! – s a csata ismét fellángolt, amíg egy kislány el nem sírta magát, mert valaki nekiment a sötétben, és eleredt az orra vére.

Ez végre lelohasztotta a harci kedvet, s míg a vérző orrú kislányt ellátta a testvére, addig a többiek hihetetlen sebességgel befejezték az emelet takarítását, és egy óra múlva mindannyian lent voltak az ebédlőben, ahol már várta őket a vacsora és a felnőttek.

Az ő blatkinjukból négy felnőtt volt velük, hogy hetükre ügyeljen: Tobbelt, Rion, valamint Seenia néni és Siun bácsi. Az Uytok voltak a legkevesebben, hat gyerek és két felnőtt, míg az Alfanenek szinte többen voltak, mint a többiek együtt: tizenegy gyerek és hét felnőtt.

Az Alfanenek nem voltak teljesen ismeretlenek Judy számára: a gyerekek ugyanabba az iskolába jártak, mint ő, és a felnőtteket is látta már a templomban. Az Uytok azonban nemhogy nem quiescóiak, de még csak nem is alfaiak voltak, hanem murataiak. A család azonban volt olyan régi, jó hírnevű, sőt, gazdag is, mint a másik kettő, éppen ezért többen leendő házasságot sejtettek a közös nyaralás mögött. Mindenki árgus szemmel vizslatta a lányokat, akik Ronennel nagyjából egyidősek voltak, hiszen ő volt az egyetlen szóba jöhető jelölt, az elsőszülött.

Amikor a bemutatkozásnál kiderült, hogy az Uytoknak mind az első–, mind másodszülöttje ott van: egy tizenhat év körüli fiú, illetve egy Judynál kicsit idősebb lány, sokakban a gyanú bizonyossággá érett. Ronenen is hasonló gondolatok látszottak, ahogy rémült arccal nézte a nálánál jó fejjel magasabb, vörösesszőke, vékony lányt. A lány hasonló ijedtséggel nézett vissza rá, és az Alfanen gyerekek kárörömmel vihogtak a háttérben, amíg a felnőttek csöndre nem intették őket.

Vacsora után a felnőtteket hátrahagyva felmentek a párnacsatával már „bejáratott” hálóba, ahol megkezdődhetett az igazi ismerkedés. Az Uytok nyitottak, egyenest a Raasokhoz fordulva: az elsőszülött fiú, Doron kezdte a kérdezősködést.

– Igaz, hogy nálatok nemrég kiszakadt az elsőszülött? – tette fel a lehető legilletlenebb kérdést, mire Ronen ingerülten kérdezett vissza:

– Mi közöd hozzá?

– Csak annyi, hogy emiatt akarják a húgomat a ti családotokhoz adni, ahelyett, hogy valami rendes blatkinba kerülne – jött a még otrombább válasz. Még az Alfanenek is felmordultak a sértés hallatán.

– Mi bajod a családommal? – sápadt el haragjában Ronen, és felpattant.

– Soroljam? A kiszakadt bátyád, a sheymon nagybátyád meg a külsős fattya… – nézett megvetően a Raasokra.

Judy előbb ugrott fel, mint ahogy Ronen mozdulni tudott volna, s unokabátyja kezét elkapva visszarántotta a támadni készülő fiút.

– Ronen! Ne!

Ronen heves mozdulattal fordult felé.

– Nem hallottad mit mondott?

Addigra már az összes Raas talpon volt, csakúgy, mint az Uytok, akik Doron mögött gyülekeztek. Az Alfanenek egyelőre dermedten ültek a helyükön, de látható ellenszenvvel figyelték a más bolygóról érkezett csapatot.

– Ha megütöd, azzal nem oldasz meg semmit. Különben is, engem szólt le…

– A családot szólta le, Judy – válaszolta Ronen. – Mindannyiunkat. Másrészt nem csak rólad beszélt, hanem apádról és a bátyámról is, aki éppen az ilyenek miatt szakadt ki, mint ez – intett a fejével Doron felé.

– A verekedés mégsem megoldás – mondta Judy, miközben Doron megilletődve fordult felé.

– Te vagy az a külsős gyerek?

– Judy nem külsős! – lépett előre Mikel, aki jó egy fejjel magasabb volt mindannyiuknál. – És nem fattyú. A Raas családnak ugyanolyan jogú tagja, mint bármelyikünk.

– Judy az iskola egyik legjobb tanulója. És megnyerte az ifjúsági sakkbajnokságot – kottyantotta közbe Raavin, Judy Alfanen osztálytársa. – Úgy beszél nitanul, mint te vagy én. A PM-je olyan magas volt, hogy simán felvennék safirnak, ha akarná. Úgyhogy ne nevezd külsősnek!

A kissé oda nem illő megjegyzés feloldotta az addigra már tapintható feszültséget. Többen elmosolyodtak, vagy elnevették magukat.

Doron kinyitotta a száját, mintha mondani szeretett volna valamit, majd egy gondolattal később becsukta. Végignézett Judyn, majd a körülötte állókon, aztán kivonult a szobából. Családja többi tagja nem követte, sőt a húga azonnal Judyék felé fordult.

– Azóta ilyen, amióta anyát megölték – magyarázta. – Addig semmi baja nem volt a külsősökkel. De azóta…

– Mi történt? – kérdezte valaki.

– Egy kommunionista robbantás. Anya és an Roona rögtön meghaltak. Ennek már két éve. – A lány Judyra nézett. – Anya is meg apa is nagyon tisztelték az apádat. Doron nem tőlük hallotta, amit mondott.

– Giin-ráról anyu is azt mondta, hogy a legnormálisabb safir volt, akit csak ismert – mondta egy idősebb Alfanen lány. – A mi családunk az ő hatására fogadta vissza Mollát, aki azért szakadt ki, mert hozzá akarták adni egy fiúhoz, aki titokban mást szeretett, és ezt Mollának meg is mondta.

– Azt is mindenki tudja, hogy Yaan azért szakadt ki, mert a nővérembe, Shinába volt szerelmes. De amikor apám felkereste Yaan apját, hogy adják össze a fiatalokat, Yaan apja azt mondta, hogy bőven elegendő az a seeme Alfanen a családban, nem kell még egy. És hogy egyébként sem adna a fiához egy negyedszülöttet, és különben is, a családnak e házasságból sem politikai, sem gazdasági előnye nem származna – szólalt meg egy másik Alfanen, egy szeplős, szőke fiú.

– Ezt honnan tudod? – nézett rá a bátyja. A fiú elvörösödött.

– Véletlenül hallottam, amikor anyának elmondta…

– Véletlenül… Peersze!

Néhányan felnevettek.

– Apa sosem volt normális – vonta meg a vállát Ronen. – Yaan igazából miatta szakadt ki, nem a házasság miatt. Apa sosem szerette Yaant, mert an Giinre emlékeztette. – A szeplős kisfiúra pillantott. – Ezt meg én hallottam egyszer véletlenül, amikor apa nagyanyával veszekedett. – Többen újra felnevettek. – Apa mindig nagyon szemét volt Yaannal. A végén azt hitte, ha mindenért megbünteti, Yaan betörik, és elveszi a lányt, akit kiszemelt neki. Az eljegyzést két héttel a nagykorúsági ünnepség után akarták megtartani, de az ünnepségen Yaan kiverte a balhét, és elment. Az igazat megvallva én azt hittem, hogy azt akarja csinálni, amit an Giin csinált: feláll és közli, hogy mazdrának megy. De ő elment… – Könnybe lábadt a szeme. – Bocsássatok meg – ugrott fel, majd ő is elhagyta a szobát.

Aznap este már nem beszélgettek többet. Néhány perc után a fiúk átmentek a saját hálójukba, s a lányok lefeküdtek.

Judynak sokáig nem jött álom a szemére, csak bámult kifelé az ablakon, és a beszélgetés járt az eszében. Doron szavai fájtak, de unokatestvérei egyöntetű támogatása átmelegítette a szívét. Nem is szólva a többi gyerek szimpátiájáról… Ki gondolta volna, hogy a mindig csöndes kis Raavin a védelmére kel?

És ott volt végül Yaan, a kiszakadt, akiről most hallott először, akit Ronen láthatólag nagyon szeretett, és akit saját apja űzött el a háztól.

Erről ismét Giin jutott eszébe. Giin, akire bármennyi szégyent hozott is a külsős gyerek vállalása, mégsem bántja soha, sőt… Megvédte saját testvére ellen, és megvédte az ellen a külsős sakkbajnok ellen is. És most büszke rá, maga mondta, hogy büszke, és ez majdnem olyan jó volt, mintha szeretné…

***

Másnap korán volt ébresztő. A hegyi levegő hűvösen áradt be az ablakon. Reggeli közben a gyerekek között nem sok szó esett. Feszengve nézték hol Judyt, hol Doront és Mikelt, vagy éppen Ronent, aki csak turkált az ételben, és vörös szeme arról árulkodott, hogy nem sokat aludt az éjszaka.

A reggeli utáni előkészületek aztán kimozdították őket a rosszkedvű hallgatagságból. Hideg ebédet csomagoltak, majd kihúzták a hajókat a hajóházból. Búcsút intettek a hátramaradt öt felnőttnek, és útnak indultak a négy-hat személyes hajókban.

A Lekta Immis szépsége mindenkit elbűvölt. Ez volt a Niesi Autonóm Területek legnagyobb természetvédelmi területe, ahol egyaránt éltek földi, niesi és alfai növények és állatok. Az alfai flóra és fauna ugyan meglehetősen szegényes volt, de a niesi növények szerették ezt a helyet: a parton hatalmas, világos vörös levelű, fenyőszerű famatuzsálemek ácsorogtak gyökereiket a vízbe lógatva, bordó és barnásvörös liánok kúsztak fel a kékesfekete törzseken, és narancsszínű fű virított mindenfelé.

– Azt mondják, itt vannak olyan fák, amelyek még a Niesen látták meg a napvilágot – mondta Ronen lelkesen. – A Nagy Ogról pedig egyenesen azt állítják, hogy Endeu sírjáról származik. Azt majd a jövő heti nagytúrán nézzük meg, mert elég messze van innen.

A hagyomány szerint Endeu volt az, aki Andreasszal együtt a Bokra főszövegét, tehát a mandis nélküli részeket összeállította. Nevéhez ünnep is fűződött, amelyet minden bolygón a helyi főváros nyári napfordulója idején tartottak. Ez volt a Megbékélés Ünnepe. Endeut ugyanis egy békekötési kísérlet alkalmával lőtték le a Niesen a nyári napforduló idején, még a Kaven megalapítása előtt. Endeu ennek ellenére a Kaven hivatalos tanítói közé tartozott, az ő életét és tanítását legalább olyan becsben tartották, mint Nagy Andreasét.

A vízi túrákat nagy gyaloglások követték, azokat pedig pihenőnapok sok játékkal, melyekben Judy általában nem vett részt, inkább olvasott, sakkozott, vagy éppen csak kiült valahová nézelődni. Egészen kicsi kora óta elvolt egyedül, s igazából ez az állandó társaság néha már sok is volt számára.

Egy alkalommal, amikor Judy az egyik pihenőnapon különvonult olvasni, Doron lépett hozzá.

– Bocs, nem zavarlak? – kérdezte, amikor Judy felpillantott a könyvből.

– N-nem – felelte Judy. Elképzelni sem tudta, Doron mit akarhat.

Doron kicsit mereven foglalt helyet Judy mellett, és egy percig csak a vizet bámulta, ahogy a moccanatlan felszínen különös élességgel tükröződtek a parti fák.

– Bocsánatot szeretnék kérni – bökte ki Doron tekintetét a vízre szegezve. – Amit akkor mondtam… az első este, az…

– Nemcsak engem sértettél meg – mondta Judy nyugodtan.

– Ez igaz, de mégis, amit mondtam, az téged és… – Doron nagyot nyelt – …és apádat érintette leginkább. De téged jobban. Mert te nem tehetsz róla.

– Nem te voltál az első, aki fattyúnak hívott – jegyezte meg Judy, és vállat vont. – Vagy aki sheymonnak hívta apát. De ettől még a családot nem kellett volna leszólnod. Ronen bátyjának kiszakadása nem a család hibája.

– Apád védte a kiszakadtakat, és azt akarta, hogy fogadjuk őket vissza.

– Szerintem is vissza kellene fogadni azt, aki vissza akar jönni.

– Anyát egy kiszakadt fiú ölte meg, aki csatlakozott a kommunionistákhoz.

– De ő biztos nem is akart volna visszatérni. És apa sem azt mondta, hogy fogadjunk vissza mindenkit. Csak azt, aki komolyan gondolja.

– Apád ellene szegült a Vezető Testületnek is. Ezért rúgták ki.

– Apa a mai napig mazdra lehetne, ha ő maga nem mond le róla. Úgy tudom, hogy a Törvényhozó Testületben még ezután is megtartották a tagságát. Senki nem rúgta ki.

Ezek a hírek láthatóan meglepték Doront.

– De hát félrelépett egy külsőssel!

– Az anyámmal – szúrta közbe Judy, amitől Doron zavarba jött.

– Igen, de tudod, hogy nem erről van szó…

– De erről – mondta Judy hidegen. – Nekem ők a szüleim, azaz már csak apa, mert anya meghalt, és ugyan nem tudom, hogy pontosan mi történt kettejük között, de nem is érdekel. Apa jó ember. Akkor is kivett volna az intézetből, ha a család nem fogadja vissza. Pedig akkor senki sem kötelezhette volna rá. És hidd el nekem, nem sokan tennének ilyet!

– Ezt honnan tudod?

– Kilencéves koromtól intézetben laktam. Jól ismertük egymás történetét.

– Pedig olyan vagy, mintha mindig is kaveni lettél volna – motyogta zavartan Doron. – De tényleg. Ahogy beszélsz, meg minden…

– Nekem is furcsa arra gondolni, ami volt – felelte Judy. – Mintha nem is velem történt volna.

17. FEJEZET

Giin

Amikor becsukódott Yaan mögött az ajtó, Giin felállt és bezárta, mielőtt bárki más bejöhetett volna, aztán átszólt a kollégájához, hogy rövid szünetet tart. Alig várta, hogy a személyzeti részbe érjen. Csak miután leült az asztal mellé egy csésze kofennel, engedett föl annyira, hogy végig tudja gondolni: mi is történt az előbb a „szokásos rutininterjún.”

Mindenki más esetében kitűnően tudott azonnali döntéseket hozni. Yaan nyilvánvaló ellenszenve és idegessége, valamint saját bűntudata azonban lebénította, valahányszor ez a tehetséges fiú elé került. És Giin nem tudott mit tenni, már nem. És ez fájdalmas volt, mert tudta, hogy Ronen a mai napig nem heverte ki bátyja távozását. Egy alkalommal kibökte, amit bátyjáról gondol.

– Tudod, először még reménykedtem, hogy visszatér, még ha tudtam is, hogy apa sosem fogadná vissza. Küldtem neki üzeneteket a hálózaton keresztül, olyan csatornákon, amit csak mi ketten ismerünk, de semmi. Mintha az a tizennégy év, amit együtt töltöttünk, semmivé vált volna. És apa is… bár velem sokkal elnézőbb, mint Yaannal volt, de állandóan, állandóan talál valamit, amivel piszkálhat. És nekem még az a lehetőségem sincs meg, hogy elmenjek mazdrának, mert a PM-em… – legyintett. – Mostanában sokat gondoltam arra is, hogy Yaan talán nem is szeretett minket. Csak egy ürügy kellett neki, hogy elmehessen…

Giin elgondolkozott rajta, nem Ronennek van-e igaza, még ha ez önmaga mentegetésének tűnt is. Mi van, ha Yaan talán tényleg azért ment el, mert a család már nem volt többé fontos a számára? Hiszen amikor kiszakadt, tudnia kellett, hogy elvágta a szálakat, pedig sokan szerették: anyja, Raana, aki fia kiszakadása óta alig szólalt meg, egyre szótlanabb és soványabb; a valaha kerekded, mosolygós asszony nem egészen negyvenöt éves korára öreg lett, és szikkadt, ahogy kislánya halálának napja is egyre fenyegetőbben közeledett. Vagy Ronen, aki tőle teljesen meglepő módon még sírt is, amikor legutóbb a bátyjára terelődött a szó. Vagy nagyszülei, Malin és Yaan, és Tobbelt, Rengi papa, és Sinna mama, akinek köztudottan a fiú volt a kedvence… S mindezt a szeretetet félrelökte a fiú, mintha értéktelen lom lenne.

Igen, lehet, hogy Ronennek igaza van.

Shonda jutott az eszébe. Shonda is reményteljes, fiatal nőnek indult, aki aztán meglopta és becsapta őket, mégpedig Giin felhasználásával, és tizennyolc évesen, több mint tíz éve végleg eltűnt.

Shonda, aki végig álnok kígyó volt, és igazából Giin sem tudta, mikor, hol romlott el.

Yaanban azonban nincs meg ez a fajta álnokság. Hazugságot persze érzékelt nála, és ez bizonyos mértékig sajnos természetes is volt kettejük jelenlegi kapcsolatában, de azt a fajta álnokságot nem. Igaz, hogy magával egy szinten álló mentalistát sosem kellett még vizsgálnia, és Shonda ilyen volt. Briliáns. Kiemelkedően intelligens.

És velejéig romlott.

Giin utólag lekérte PM pontszámait, és megállapította, hogy húga az iskola utolsó éveiben tudatosan rontotta saját eredményeit. De a legelső teszt mégis ott maradt és árulkodott: 300 pont. Kiugróan magas intelligencia, és megdöbbentően alacsony, alig 30 pontos emocionális-empatikus mutató. Azóta az eltelt évek tapasztalásai alapján megértette: a gátlástalan emberek lelki lenyomata ez. Tudnak és érzékelnek, de igazából sosem értik meg azoknak az érzéseknek a jelentőségét, amelyeket agyuk fölfog. Ugyanolyan fogyatékosok, mint a gyengeelméjűek, éppen csak másban van a fogyatékosság, bár nem kevésbé tragikusak a következmények.

Shonda azóta már biztosan karriert csinált: ennek a típusnak alapvető tulajdonsága a törtetés és a kapaszkodás. Széttaposott emberi életek jelzik útjukat. Vajon merre lehet, mit csinálhat?

Hát igen, Yaan azért más volt. Majdnem háromszáz pontos eredményéhez jó hatvan-egynéhány pontos EQ járult.

Az utóbbi három hónapban, amióta megegyeztek, hogy Yaan segíteni fog neki, két nagyobb akciót sikerült időben lefülelniük. A Giin által kiépített rendszer megszilárdulása azt eredményezte, hogy az utóbbi negyedévben nem volt számottevő biztonsági probléma.

S most itt jön a fiú egy komoly figyelmeztetéssel, mely szerint a Kommunió valami nagyszabású akcióra készül az űrrepülőüzem ellen. A felbujtó minden valószínűség szerint a Safta óriásvállalat, amely alfai űrhajógyártási monopolhelyzetét féltette a Raas-Speddel szemben. De további részleteket Yaan nem tudott mondani, és Giin szoruló gyomorral gondolt arra, hogy egy ilyen nagyszabású, részletekre kiterjedő biztonsági ellenakcióhoz több bizalmi tőkére lenne szüksége, mint amennyivel bír.

Yaan ugyan mondta, hogy amint többet tud, felhívja. De nem lesz az esetleg túl késő? Giin a tenyerébe temette arcát. További költségmentes hatékonyságnövelésről nem lehetett szó. A jelenleg fennálló rendszer volt a leghatékonyabb, amit ki tudott építeni. Minden további fejlesztés súlyos kiadással járna, márpedig azt most nem engedhetik meg maguknak. Az Unken cég bírságainak és büntetéseinek kifizetése végül sokkal többre rúgott, mint Rengi papa legpesszimistább jóslata, és a cégnek nem volt több mozgósítható tartaléka.

Arról nem beszélve, hogy mi van akkor, ha Yaan információja ez alkalommal téves, vagy egyenesen hamis, és ő erre alapozva mozgat meg tőkét és embereket? Nehezen kivívott, de még mindig elég labilis helyzetét kockáztatja mind családjában, mind a munkahelyén.

De kell valamit csinálnia. A szubekliptikus üzemben egyetlen kisebb szabotázsakció az egész komplexumra nézve végzetes lehet.

Az űrben nem lehet játszani.

***

A szokásosnál jóval később ért haza, még a kötelező közös vacsoráról is lemaradt. Legszívesebben lifttel ment volna fel az emeletre, olyan ólomsúlyúnak érezte tagjait. Végül aztán leült a kertben egy padra, lábát kinyújtotta, ujjait feje alatt összefűzte, és csak bámult fel a csillagokra. Valahol közöttük lebegett az üzem a maga több mint tizennyolcezer munkásával, akiknek az élete jelen pillanatban is az ő döntéseitől függött.

Egyszerűen fogalma sem volt arról, mit tegyen. Pedig lassan úgy ismerte a szerelőüzemet, mint a tenyerét. Este is annak a tervrajzait vizsgálta az egyik mérnök fiúval, azt latolgatva, melyek lehetnek a legsebezhetőbb részek.

Túl sok ilyet találtak.

Már a gondolattól is felnyögött. Egyszerűen lehetetlen kiszúrni, hol és mikor csapnak le. Túl sok a bizonytalanság, túl sok a gyenge pont…

– Afara…?

A halk hang egy pillanatra megriasztotta. Olyan mélyen merült gondolataiba, hogy semmilyen külső ingert nem fogott: sem azt, hogy az emeleti folyosón és a lépcsőházban felkapcsolták a villanyt, sem a lépteket, melyek egészen a padig vezettek.

– Igen?

– Vittem fel vacsorát. Meg van egy kis meleg sheek – felelte Judy egyszerűen.

Giin bólintott, és összeszedte magát. Judy megvárta, amíg mellé ér, majd lépéseit az övéihez igazította, ahogy lassan, Giin szokott tempójában átvágtak a kerten.

– Honnan tudtad, hogy itt vagyok? – kérdezte Giin néhány lépés után.

– Nem tudtam. Felhívtam Arminiát, és egy kicsit sokáig beszélgettünk. Aztán feltűnt, hogy még mindig nem vagy itthon. Kinéztem a folyosóra, és megláttalak a padon. Azt hittem, feljössz, de aztán inkább én jöttem le… – Amikor Giin nem válaszolt, tétován megkérdezte. – Valami új biztonsági probléma?

– Judy, nézd, ez legyen az én gondom… – sóhajtott Giin.

– Csak mert az utóbbi néhány napban olyan… furcsán viselkedtél – nézett rá Judy bizonytalanul. – A vacsorák alatt sokszor nem hallottad meg, ha valaki szólt hozzád, és a templomban sem énekeltél.

Giin meglepődött. Ennyire nyilvánvaló lett volna?

– A cég most nehéz napokat él – mondta hát. – Két hónap múlva lesz csak év végi zárás, amiből újra lehet osztani a nyereséget. Addig nem nagyon tudunk előrelépni, és minden új fejlesztés kiadással jár.

– Értem. Felmerült valami baj, ami miatt biztonsági fejlesztésre lenne szükség, de nincs pénz.

– Honnan gondolod, hogy biztonsági?

– Hiszen te vagy a biztonsági igazgató. A többi dolgon nem aggódnál ennyire.

– Kitűnő meglátás – mondta Giin elmosolyodva, és szélesre tárta Judy előtt az ajtót, külsős módra udvariasan előreengedve a kislányt. Ő azonban a fejét rázta.

– Te vagy a mazdra. Te vagy az idősebb.

Giinben egy pillanatra megfagyott a jókedv.

– Nem vagyok mazdra – mondta hidegen. Válasza ez alkalommal nem ijesztette el Judyt.

– Ha an Rion soha többé nem ülne a sakkterminál mellé, hanem beállna Yaan papa mellé kertésznek, akkor is matematikus maradna, és a játék Mazdra Immise. A foglalkozása megváltozna, de ő maga nem – mondta Judy, és udvariasan meghajolt.

Giin nem jutott szóhoz. Soha ilyen tisztelettudóan és hibátlan logikával nem szembesítették még azzal, hogy nincs igaza. Ahogy nézte Judyt, látta, hogy az előbb még oly nyugodt arcra lassan kiül a zavar, majd ahogy a csönd tovább nyúlott, a zavar feszültséggé nőtt, s a félelem kis szikrái is megjelentek a barna szemekben. Giin mindezt anélkül látta, hogy érzékelte volna, bizonyítva anyja igazát Judy olvashatósága felől.

– Köszönöm – mondta végül, és belépett az ajtón.

Kicsivel később, már a vacsora mellett végül nem állhatta meg, hogy meg ne kérdezze:

– És miből gondolod, hogy számomra mazdrának lenni több volt, mint foglalkozás?

– „Ręsaashonis shoonęrde ka-hu eerve. Eeda shoona-te misliidęnt uyees, ręrileetęn chę ręsaashonis baatas taakęs. Dineebil ka-sęsaashonis apbingeerde, ka-sęlifras laluusęrde, ka-sęjiimis chęnd rin saspreedęrde.” – idézte Judy szégyenlősen a Bokrát, majd nagyot nyelt. – Nem hiszem, hogy aki ezeket leírta, éppen saját döntéseihez ne állt volna teljes szívvel.

Giin kezéből majdnem kiesett a kés. „Döntéseink mutatják meg, kik vagyunk. Amennyiben ez a mutató csalóka lenne, döntéseinkhez való viszonyunk árulkodik rólunk. Aki saját döntései mellett képtelen kiállni, életét vesztegeti el, álmait szórja a szélbe.” A szavak mellbe vágták. Ő írta őket, már nagyon régen.

– Ezt hol találtad?

– Amikor Arminia vissza akart térni a családjához, ezt a psiket mondta neki a nagyapja. Mármint azt, hogy a „döntéseink mutatják meg, kik vagyunk.” Ez annyira kegyetlen. Mert nemcsak az volt Arminia döntése, hogy elmegy, hanem az is, hogy visszatér, és bocsánatot kér, tehát igazából a második döntése érvénytelenítette az elsőt. Szóval megkerestem ezt a psiket, mert kíváncsi voltam arra, hogy tényleg meg van-e írva a Bokrában, és akkor láttam, hogy van izé… szövegváltozat…

– Főszövegi változtatás – javította ki Giin.

– Igen, az. És valahogy jobban tetszett. Hogy a döntésekhez való viszonyunk a fontos. Mert hogy sokszor van olyan, hogy elhatározunk valami jót, de sosem tesszük meg. Meg persze olyan is, hogy valami rosszat teszünk, aztán megpróbáljuk helyrehozni.

– De most nemcsak a psiket idézted, hanem a mandisból is tettél hozzá – mondta Giin bátorítóan.

Judy bólintott.

– Igen. Valaki nemrég bocsánatot kért tőlem, és arról eszembe jutott Arminia, Arminiáról pedig ez a psik, és megint kikerestem. És akkor láttam, hogy… – Judy elpirult – hogy te javasoltad az izé… főszövegi változtatást. – Egy pillanatra megállt. – Szóval ezért is gondolom, hogy te valóban mazdra vagy.

– Ellentmondasz magadnak. Mert ennek a psiknek az értelmében az én második döntésem, amelyben lemondtam a mazdraságról, semmissé teszi az elsőt, amelyben igent mondtam rá.

Judy felkönyökölt az asztalra. Egy darabig a falat nézte elmeredve, majd nagy levegőt vett.

– Ez igaz. Logikailag nincs igazam. De talán… talán vannak dolgok, amiken a mi döntéseink sem változtatnak. Ha Rion bácsi sosem sakkozik többé, attól ő még, ha meglát egy táblát, vagy valamilyen logikai, stratégiai helyzetet, arra csak sakkmesterként tud reagálni, mert ezt tanulta, gyakorolta egész életében. Talán ha még fiatalon kertésznek megy, akkor tényleg lehetett volna csak kertész… De most már nem.

Giin elnézte a lányt, a még mindig kislányos arcvonásokat, a hosszú csontú kezeket, melyeket akár Sinna vagy Erin mamától is örökölhetett volna, a rövidre nyírt, selymes szálú barna hajat, a szépen ívelő, dús szemöldököket, alatta az enyhén mandulavágású, barna szemeket, és összeszoruló szívvel gondolt arra, milyen jó lenne, ha ez a szép és kiemelkedően értelmes gyerek valóban az ő lánya lenne, az övé és a feleségéé, akije sosem volt. És akkor teljes szívvel büszke lehetne rá. De hát hogyan lehetne büszke olyasvalamire, amihez nemcsak semmi köze nincs, de az események összjátéka folytán a kívülállók számára élete szégyenének két lábon járó bizonyítéka?

– Ugye nem mondtam semmi rosszat? – kérdezte Judy, aki valószínűleg túl hosszúnak találta a hallgatását.

– Nem – válaszolt Giin gyorsan. – Azon gondolkodtam csak, hogy nagyanyád egyszer azt mondta, taníthatnálak a Bokrára. Akkor azt válaszoltam neki, hogy nem vagyok már mazdra többé, ezért nem akarok soha többet a Bokra tanításával foglalkozni. De most, hogy felhívtad a figyelmemet akkori állításom hamis voltára – mosolyodott el –, úgy érzem, akkori döntésem is felülbírálandó. Mert ha igaz az, hogy döntéseinkhez való viszonyunk árulkodik rólunk, túl sok rosszat elárulna rólam az, ha egy rossz döntéshez továbbra is ragaszkodnék.

Judy egy pillanatra zavarodottan nézett rá, majd lassan, nagyon lassan felderült. Először csak a szeme, majd az egész arca sugározta az örömét.

– Tanítanál? Komolyan mondod?

– Komolyan – válaszolta Giin, miközben azon gondolkodott, vajon az elmúlt egy évben hová tette a szemét, hogy egyszer sem vette észre, mennyire beszédes ez az arc.

S a következő pillanatban Judy érzése is megérkezett a maga teljességében: nem csupán a gáton átcsapó érzelem, hanem a gáttalan öröm, amely Giin rosszkedvének utolsó maradványait is magával sodorta.

Aznap este kitűnően aludt.

***

Alfa-október 11-17 – nézett Giin a naptárra, melyen a 11-es szám pirossal be volt karikázva.

A mai dátum.

És még mindig nem tudott semmit. Yaan sem hívta azóta, Rionnak sem volt több tippje, és rémült beosztottjai sem találtak semmi említésre méltót.

A dátum is csak azért volt meg, mert Giin hallgatott Judy „tippjére,” amikor az úgy emlegette Riont, mint aki kertészként is nagy stratéga maradna. Giin már másnap reggel átment hozzá, és elmondott neki mindent, amit tud.

Rion először meglepődött, és kelletlenül morgott, amikor azonban Giin elmondta, hogy Judy hívta fel a figyelmét arra, hogy ő talán tudna segíteni, a kelletlenségét mintha elfújták volna.

– Á, szóval Judy! – mondta Rion jóval lelkesebben, majd felhívta az egyetemet, és lemondta az óráját. – Úgyis unom már azt a sok tökkelütöttet – jegyezte meg vigyorogva, majd kényelmesen hátradőlt a székében. – Kezdheted.

Kissé idegesítő volt, hogy Giin egész kiselőadása alatt a körmei alól piszkálta a láthatatlan koszt, és úgy tűnt, egy szót sem hallott meg abból, ami elhangzott, Giin mégis elsorolt neki mindent, amit eddig megtudott, illetve elvégzett. Amikor befejezte, Rion föltekintett.

– Ennyi?

– Ennyi – felelte Giin kissé ingerülten.

– Ez nagyon kevés.

– Én is tudom.

– Hm… Nézzük. Mit gondolsz, a dolgozóitok hány százaléka kommunionista?

– Halvány elképzelésem sincs.

– Egy százalék van?

– Talán.

– Milyen nagyságrendű akcióra készülnek?

– Az információ alapján elég súlyos következményekkel járóra.

– Ez, gondolom, odakint az űrben könnyen eszkalálódhat.

– Attól függ, mit tesznek tönkre.

– Látom, nem sok adattal dolgoztok.

– Ez nem sakkpálya – jegyezte meg Giin élesen.

– De majdnem – felelte titokzatosan Rion. – Hány naponként van váltás?

– Hetente.

– Na, van itt azért adat is… A dátum megközelítése viszonylag egyszerű. Kérd le az előző félév létszámadatait, és nézd meg, átlagosan hányan cseréltek műszakot. Hasonlítsd össze a következő hetek adataival. Amelyik hétnél az eltérés szignifikáns, azaz jelen esetben mondjuk az átlagot hét százalékkal túllépő, az lesz az a váltás, amelyben az esemény bekövetkezésének az esélye a legvalószínűbb.

– Ez kitűnő ötlet – bólintott lelkesen Giin, és azonnal elővette a detáját, hogy utánajárjon.

A dátumot a következő félórában elég könnyen meg is állapították. Éppen csak előrébb nem jutottak az azóta eltelt napokban sem, pedig Rion lemondta egyetemi óráit, és Giinnel együtt bejárta az üzem minden zegét-zugát, segített ellenőrizni a biztonsági rendszer hatékonyságát, és szimulációs programokat tanulmányozott.

Rion most is fent volt az üzemben, míg őt, a biztonsági igazgatót a veszélytől távol ette az aggodalom. De nem tudott mit tenni: mind nagybátyja, mind nagyapja megtiltotta neki, hogy a veszélyes időszakban fent tartózkodjon.

Nagyot sóhajtva kapcsolta vetítésre detáját, és nézni kezdte, ahogy a holomezőben két oszlop jelenik meg, s lassan, az idő múlását követve változik. Az egyiken a mai napra tervezett események voltak, percre pontos beosztással, a másikon ezek valós kezdési és befejezési időpontjai. Eddig semmi különös, semmi jelentős csúszás nem történt. Itt egy kis csúszás, ott egy váratlanul nyert félóra…

S ez így ment majdnem egész nap.

Aztán másnap…

Judy rendszeresen bejött hozzá, hol valami étellel, hol némi itallal. Ha Giin éppen aludt, nem szólt semmit, csak leült, és nézte a két oszlopot, amíg Giin fel nem ébredt.

Egyik ilyen alkalommal Judy keltegetésére ébredt.

– Itt van valami – mutatott a lány az egyik oszlop aljára, ahol egy kis vörös felkiáltójel jelezte az eltérést.

– Az nem fontos – legyintett az első ijedtség után Giin. – Mindössze azt mutatja, hogy az egyik szállítóhajó előreláthatólag három órát fog késni. Ez odakint, az űrben nem számít valós késedelemnek. Rengeteg oka lehet…

– Azt tudom – mondta Judy. – De mostanában nem volt sem jelentős napkitörés, sem váratlan meteor– vagy poráramlás. Általában azok okozzák a késéseket.

Egy leendő csillagásszal az ember nem áll le vitatkozni, és ha már úgyis fölébredt, Giin lekérte a hajó adatait.

c0755 42-NIISBU-RP17 1007.14

cc4P553 or42-NIISBU-RS554 0657.13

Pálya: 10-73-13-344.13 36% 3-233-1-454.76, O=8-34-55-111.33 d=78967,384722 cdiff=1,3666 engedélyezett 3922-11-20 1007.14-1716.55

– Azok a számok meg betűk mit jelentenek? – mutatott Judy az első két sorra.

– A „c0755” nézzük csak… – Giin kicsit keresgélt egy másik adatbázisban – „helyettesítő járatot” jelent. A következő szám– és betűsor az űrhajó azonosítója, ami gyakorlatilag azt jelenti, hogy a hajó az Alfa – annak a kódja a 42 – egyik NI, azaz niesi tulajdonú ISBU típusú, tehát intraszoláris teherszállítója, mégpedig a Raas-Paar 17-es hajója, ami standard idő szerint 10 óra 07 perc 14 másodperckor indult el a dokkból. A következő sorban a cc4P553 nézzük csak… az egy belső kód, úgy látom, azt magától a dokktól kell megkérdeznünk, és az or– jelzet a hajókód előtt az eredeti járatot jelenti, aminek 6 óra 57-kor kellett volna elindulnia.

– Az is a mi űrhajónk? Mert annak RS van a kódjában, nem RP.

– Raas-Sped. A cég egyik szállítóhajója. Igen, valóban elég szokatlan, hogy szállítóhajót bányászhajóval helyettesítsenek, márpedig most az történt… Bár ha csak az volt kéznél… – de közben már kérte le a többi adatot is a cég fuvarszervezési részlegétől. – Igen, itt van. Nézd csak, az első sorban írt hajó. Bányászhajó, elég öreg, majdnem negyven éves. Kisebb műszaki hiba miatt álltak be vele abba a dokkba, ahol egy sokkal modernebb szállítónak kellett volna állnia, de a standard éjszaka folyamán lecserélték őket.

– Elég nagy ívben halad – jegyezte meg Judy a pálya jellemzőit vizsgálva.

– A kései indítás miatt.

– Hát persze. – Giin kihallotta az elégedetlenséget a lány hangjából: nyilvánvalóan erre neki magának kellett volna rájönnie.

– Ezeknek a hajóknak még nagyobb szükségük van a centripetális erőből adódó pályatartásra, mint az újabbaknak – fűzte ezért hozzá félig-meddig vigasztalásul.

– És miben különböznek ezek a bányászhajók a másiktól?

– Nem sokban. A régebbi hajók tároló része nem olyan biztonságos, mint az újabbaké, így azokat a bányászati cégrész használja, mivel főként nyersanyagot szállítanak velük, és az nem veszélyes rakomány. De valószínűleg ez a szállítmány sem igazán veszélyes.

Várnia kellett, amíg a dokk jelentkezik. Ez lesz az első alkalom, hogy személyesen hívja őket.

Giin hamarosan megtudta, hogy a cc4P553 hibakód a dokkzsilip meghibásodását jelentette, amelyet az eredetileg induló hajó használt volna, így a teljes rakományt átszállították egy másik hajóra, mivel az első addig nem tudott kimozdulni, amíg a zsilipet meg nem javítják.

Giin azonban nem hagyta ennyiben. Bármi jelentéktelennek látszott a probléma, kérte a dokk soros kaveni forgalomirányítóját.

– Nem értem, mit aggódik annyira – mondta fagyosan a nő. – Átrakodtunk, elment a hajó, kész.

– Mikor derült ki, hogy rossz a zsilip?

– Mi köze hozzá?

– Én vagyok a cég biztonsági igazgatója. Okunk van azt gondolni, hogy az elkövetkező napokban biztonsági problémák merülnek fel. Kötelességem minden szokatlan eltérés vizsgálata.

– Nálunk nincsenek biztonsági problémák, s munkatársaink mindegyike kaveni. Talán nem bízik meg bennük?

– De, bennük megbízom. Ennek ellenére utána kell járnom az eltéréseknek.

– Ellenőriznem kell, hogy állítása, miszerint maga valóban a Raas cég igazgatója, megfelel-e a valóságnak.

– Kérem, tegye. Lehetőleg minél gyorsabban.

A nő jó húsz perc múlva jelentkezett ismét, kelletlenebbül, mint azelőtt.

– Mik a kérdései?

– Mikor romlott el a zsilip?

– Néhány perccel a gép indulása előtt derült ki a hiba.

– Mégis átrakodtak három óra alatt? Ezt nevezem sebességnek!

– Kaptunk segítséget a külsős kollégáktól. A hajó, amelyre átrakodtunk, egyébként is külsős területen keresztül volt a legjobban megközelíthető…

Giin gyomra összerándult.

– Az előbb azt mondta, munkatársaik mindegyike kaveni.

– Ez így van. Viszont sietnünk kellett, hogy még a dokk délre fordulása előtt el tudjuk indítani a hajót.

– Értem. Mi volt a zsilip baja?

– Nem tud… Ó, itt van. Most írták, hogy az egyik külsős javító cellula rossz navigálás következtében letörte a távérzékelőt, és a nyitószerkezet eldeformálódott.

Giin nem sokat hezitált. Egy pillantást vetett a hajó jelenlegi helyzetére, majd vissza a nőre.

– Azonnal szóljon a hajónak, hogy álljon meg, és ne közelítse meg az üzemet! Álljon nagyorbitális pályára! A pilóta hagyja el a hajót, amint a feladatot elvégezte. Olyan nagyorbitálist adjon a számára, amelyen egy esetleges robbanás esetén sem sért meg más hajókat…

Váratlan döntése megrémítette a nőt. Kimeredt szemmel, hitetlenkedve meredt rá.

– Maga meg van őrülve! Robbantás! Milyen bizonyítéka van rá?

– Nincs bizonyítékom. De az ellenkezőjére sem. Éppen ezért nem engedhetem a hajót az üzem közelébe.

– Bizonyíték hiányában nem tehetem…

– De megteheti az én felelősségemre.

– Dehogy teszem! Csak azért, mert maga mindenáron hőst akar játszani, s a becsületén esett csorbát másénak a kockáztatásával helyrehozni… Nem. Itt, a dokkokban nem történnek szabotázsok, nem robbantanak…

Folytatta volna, de Giin már szakította is a vonalat. Nem sokkal később egy külsős férfi jelent meg a holotérben. Az alfai védelmi miniszter.

– Mr. Raas. Miben segíthetek?

– Mr. Chei-li – biccentett Giin udvariasan. – Egy hajónk számára szeretnék nagyorbitális pályát kérni, amíg rakományát ellenőrizzük. Jelenleg a 10-77-13-454-es szektorban van. A pilóta az orbitális pályára állás után elhagyná a hajót, ezért szükség lenne egy mentőcellulára is. Ezen kívül, mivel robbanásveszély áll fenn, olyan pálya kellene a számára, ahol más hajókat, illetve objektumokat nem veszélyeztet…

– De hát miért ilyen szokatlan módon…?

– A dokk kaveni forgalomirányítója konkrét bizonyíték hiányában nem volt hajlandó lépni az ügyben, és nem tudom, mikorra lettem volna képes meggyőzni. Önnek valószínűleg nincs ilyen problémája a saját forgalomirányításával…

– Tudja, hogy ha kérése indokolatlan, magas lesz a bírság…

– Tudja, hogy ha mégis robbanna a hajó, akár tizennyolcezer ember is életét vesztheti…

– Rendben van, Mr. Raas. Meglátom, mit tehetek. Mennyi idő van a hajó érkezéséig?

– Majdnem három óra. Viszont egy sűrűn telepített űrszektorról van szó, a navigáláshoz hely és idő kell, a hajó pedig öreg.

Chei-li bólintott, és bontotta a vonalat. Giin feszült arccal nézett Judyra.

– Nincs véletlenül tanulnivalód?

Judy egy pillanatra mintha tiltakozni akart volna, aztán bólintott.

– De – mondta végül. – Sok sikert.

Giin megkönnyebbült, amikor egyedül maradt. Ami most következik, nem lesz Judy szemének való. Már az is elég baj, hogy látta, az irányítónő hogy beszél vele.

Aztán Riont hívta, majd Rengit. Mindketten egyetértettek döntésével. Renginek az arca sem rezdült, amikor beszámolt a tévedése esetén várható költségekről, amelyek összege legalább egymillió stedre rúgott.

Öccse persze, aki e beszélgetés után azonnal megkereste, paprikapiros fejjel kiabált vele a költségekről.

Giin tudta, mit kockáztat. Ha az egész álriasztás volt, és a cég egy részét miatta kell csődeljárás alá vonni, vagy jelzálogot felvenni rá, Yaan még azt is megteheti, hogy nem csak a cégtől rúgja ki, hanem a családból is. Hiszen a bizonytalanul kiszámított dátumon kívül semmi konkrétum nem volt a kezükben. És egy futó pillanatra az is megfordult a fejében, hogy unokaöccse, Yaan riasztása megtévesztés is lehetett, kései bosszú…

A pilóta katapultálásával aztán az egyszerű biztonsági akció hírré nőtt, és befutott az első riporter hívása, aki a „Raas cég biztonsági igazgatóját” kereste. Giin nem nyilatkozott. Belefogott az űrhajó rakományának ellenőrzésébe.

Semmi különöset nem talált. Rion sem.

Az elhagyott hajó sorsát addigra már két hírcsatorna is nyomon követte, várakozva a megjósolt robbanásra, ami természetesen nem következett be, sem négy, sem öt óra múlva. Mivel időzített robbanás már nem volt várható, Giin kiküldte a speciális egységet, hogy vizsgálják át a hajót még a nagyorbitális pályán.

Yaan ismét felhívta, hogy indulatait cseppet sem fékezve tiltakozzék a költségek további hiábavaló növekedése miatt, de Giin nem vonta vissza az utasítást.

Csakhogy mielőtt a speciális egység egyáltalán elindulhatott volna, megérkezett a hír, hogy egy másik dokkról pilótát küldtek a hajóhoz, hogy dokkoljon be vele, majd ott átvizsgálják. A kezdeményező ugyan kaveni forgalomirányító volt, de több külsős szakértő rosszindulatú félelemkeltésnek nevezte Giin akcióját. Ekkor került először a nyilvánosság elé a „Giin Raas” név.

Ettől a pillanattól kezdve a sajtó kötelességének érezte, hogy percről-percre tudósítson az eseményekről. A bajkeverő ex-mazdra ismét az események középpontjában!

Giin többször próbálta elérni Chei-lit, a minisztert, de detája folyamatosan foglaltat jelzett. A dokk, amelybe a hajó bezsilipelni készült, még csak nem is fogadta a hívását. Rion azt tanácsolta, hogy hagyja az egészet a külsősökre, úgyis átvilágítják még a hajót a beállás előtt. Giin azonban nem hagyhatta annyiban. Most már nem.

Yaan hívásáról, melyet kijelzője folyamatosan villogva jelzett, nem véve tudomást, felhívta az egyik közvetítő csatornát, ahol hírnevére való tekintettel rögtön adásba kapcsolták.

– A hajót nem véletlenül nem engedtük az üzem területére. Jó okunk van feltételezni, hogy komoly veszélyforrás. Ezen kívül pedig cégünk tulajdonában van, és előzetesen egyeztetett pályán keringett! Egy dokknak sincsen joga arra, hogy beleegyezésem nélkül a biztonsági okok miatt keringetett hajót pályájáról behívja, sem a maguk, sem a mi közlekedési jogszabályainkban! – jelentette ki Giin határozottan.

– A dokk irányítója úgy nyilatkozott, hogy az önök cégének igazgatója kérte a hajó behívását.

– Én voltam az, aki a hajót nagyorbitális pályára rendeltem, így jog szerint én vagyok az egyetlen, akinek az engedélyével bármiféle további akció véghezvihető!

– De a másik igazgató nyilatkozata…

– Én vagyok felelős a biztonsági ügyekért. Én rendeltem ki a hajót, így én adhatok ki egyedül engedélyt a dokkolásra. Ezt minden forgalomirányítónak tudnia kell. Éppen ezért újra jelzem feléjük, hátha nézik ezt az adást: lépésük szabályellenes. Akár lesz probléma a hajóval, akár nem, a jogszabályok be nem tartása és általános veszélyeztetés miatt be fogom perelni a szóban forgó dokk mind külsős, mind niesi irányítóját, és a bíróság nekem fog igazat adni. Ők lesznek a felelősek azért is, ha akár egy ember is megsérül magánakciójuk miatt, nem én, de még csak nem is az az igazgató, akire ők hivatkoznak!

– Úgy értesültünk, hogy egyáltalán nem bizonyos, hogy a hajó bármiféle veszélyt jelentene.

– Ez a kérdés jelen pillanatban nem releváns. Amennyiben a későbbiekben bebizonyosodik, hogy tévedtem, vállalom érte a felelősséget.

– Tehát akkor igaz, hogy nincsenek bizonyítékai.

– Mint már mondtam: ez a kérdés jelen pillanatban nem releváns. Vigyék vissza a hajót a nagyorbitális pályára, és hagyják, hogy egy speciális egység átvizsgálja!

– Több mint egy éve nem szerepelt nyilvánosság előtt. Egyesek szerint ön most ezt az alkalmat próbálja megragadni, hogy ismét reflektorfénybe kerülhessen…

A kérdést válasz nélkül hagyva Giin bontotta a hívást. Vevőkészülékén tovább nézte a csatorna adását, miközben folyamatosan hívta Chei-lit. Foglalt.

Közben néhányan kiálltak Giin mellett, emlékeztetve arra, hogy a jogszabály, amelyre Giin hivatkozott, él, így az irányítók akciója valóban törvénybeütköző. Mások ellenben úgy nyilatkoztak, hogy mivel a bevontatás kezdetének időpontjában a hajó a dokk szektorának területén haladt át, az irányítók, mint a szektor felelős vezetői az áthaladó hajót saját felelősségükre is bevontathatták, különösen, mivel a cég egyik igazgatója egyenesen ezt kérte.

Yaan neve újra villogni kezdett a kijelzőn, de Giin ismét nem vett róla tudomást.

Chei-li még mindig foglaltat jelzett.

Ezután a dokk kaveni irányítója adott nyilatkozatot, amelyben Giin közleményét „fölösleges hangulatkeltésnek” és „a két közösség együttműködését megbontó agitációnak” nevezte. Nyilatkozatához hamarosan csatlakozott a másik dokk irányítónője, akivel Giin legelőször beszélt, és visszautasította a vádakat, mely szerint az ő területükön bármilyen szabotázsakció lezajlott volna, és közölte, hogy állomásukon a biztonság kiemelkedő, munkatársai megbízhatóak. A másik külsős irányító, a dokké, ahová most a hajó tartott, nem nyilatkozott, de nem is volt hajlandó nemet mondani a kockázatos lépésre. Pedig ha ő nemet mondott volna, a hajót vissza kellett volna állítani előző pályájára.

Fél óra múlva a hajót alapos átvilágítás után beengedték a dokk egyik zsilipjén.

Chei-li még mindig foglalt volt, Yaan neve még mindig vörösen villogott.

Nem egészen négy perc múlva mutatták, ahogy a hajó sikeresen dokkolt, és az ottani biztonsági szolgálat kinyitotta a hajó zsilipjét. Semmi nem történt. De amikor Giin hátradőlt, hogy kieressze az addig visszatartott levegőt, egy, még a készüléken keresztül is fülsiketítő robbanás rázta meg a levegőt, és a csarnok tűztengerré vált Giin szeme előtt. Néhány végtelennek tűnő másodpercig láthatta, ahogy az emberek elevenen megégnek; a kamera szenvtelenül közvetítette. Aztán újabb robbanás következett, a képernyő egy kis időre elsötétült, majd egy külső kamera felvételén egy üszkös, fekete csonk képe jelent meg – ennyi maradt a kör alakú dokkból.

Giin kikapcsolta az adást.

Chei-li neve mellett új üzenet jelent meg: nem kapcsolható.

Yaan neve már nem villogott, csupán annyi állt mellette: szöveges üzenet.

Giin szédülve nézte az üzenetet.

Yaan… nem a testvére, az unokaöccse…

Miért nem veszed föl?

***

9456 áldozat, ebből 230 kaveni. A tragédiát senki sem élte túl, mivel a dokk ép fele olyan szerencsétlen lökést kapott a detonációtól, hogy részben elégett a légkörben, részben becsapódott az Alfa kettes óceánjába.

Chei-li, aki a robbanás időpontjában a dokkban tartózkodott, szintén életét vesztette.

A tragédia azért volt olyan hatalmas, mert a cseppfolyós hidrogénben bekövetkező robbanás átterjedt a hajtóműre is, amely egy atombomba erejével vetette szét a dokkot. Közelebbit azonban nem tudtak megállapítani: a roncsok egy része szétszóródott az űrben, más darabok pedig az óceán mélyén nyugodtak, de megközelíteni az erős radioaktivitás miatt nem lehetett őket.

Giin levonta a következtetést. Két nap múlva megjelent nagyapja előtt lemondásával a kezében.

– Nem hagyhatsz épp most cserben minket! – rázta meg a fejét Rengi.

– Nem csinálom tovább, nagyapa. Képtelen vagyok rá. Ami történt, miattam is történt – magyarázta Giin kimérten. – Már régen be kellett volna látnom, hogy rossz megítélésem súlyosan veszélyezteti a cég biztonságát. Ezt nem vállalom, nem vállalhatom fel tovább. Ha nem én lettem volna a cég biztonsági vezetője, sem Yaan, sem a kaveni forgalomirányítók nem kérdőjelezték volna meg a döntés helyességét.

– Nem a te hibád. Nem mehetsz el.

– Ne haragudj, nagyapa! Te végig nagyon… támogatón álltál hozzám. De ez is hiba volt. Fel kellett volna ismernünk, hogy megítélésem milyen következményekkel járhat. Yaannak volt igaza.

– Nem fogadom el a felmondásodat! – nyerte vissza lélekjelenlétét Rengi. – Yaan jelen pillanatban is mazdra előtt van azzal a Hoora nevű nőszeméllyel együtt, akinek a felügyelete alatt megtörtént a hajócsere és az átrakodás. Utóbbit még a külsős bíróság is megidézi, s nem lehetetlen, hogy el is ítélik gondatlanság és hivatali kötelesség elmulasztása vádjával. Yaan ugyan megússza a külsős igazságszolgáltatást, de rengetegen kérvényezték, hogy lépéséért mazdra előtt feleljen, az ő utasítása nélkül ugyanis mindez nem esett volna meg.

– Csak bűnbak kell nekik… – morogta Giin dühösen. – Az viszont nem Yaan lesz!

Rengi meglepve nézte egy pillanatig unokáját, majd bólintott.

– Legyen neked igazad. Viszont rád szükség van a cégnél. Nem mondhatsz fel.

– Talán kitesz a család, ha felmondok? – nézett vissza gúnyosan.

– Vigyázz a hangnemre, fiatalember! – fordult fagyosra nagyapja hangja. – Nem az öcséddel beszélsz. Ami pedig a cégnél betöltött helyzetedet illeti: ez az akció megmutatta mindenkinek, hogy nem pusztán születésed okán vagy biztonsági igazgató. Nem valószínű, hogy ezek után beosztottjaid bármiben is ellened mernek szólni. Ezen kívül pedig kiderült, hogy a Kommunió mire képes…

– Nagyapa, ők nem akartak ekkora robbanást – vágott közbe Giin. – Az ő eredeti terveikben nem ez a hajó szerepelt, hanem egy másik, sokkal újabb modell, amelynek a dokkban kellett volna állnia. Ha abban következik be a hidrogénrobbanás, nem robbant volna fel a hajómotor is, és a pusztítás mértéke sokkal kisebb lett volna. Igazából csak az üzem fogadóhangárját akarták tönkretenni, illetve a fölötte húzódó szerelőrészleget…

– Giin, ez most nem igazán fontos…

– Több mint kilencezer ember halt meg! – kiáltott fel Giin. – Hát mi fontos, ha nem ez?

Egy pillanatnyi csönd ülte meg az irodát.

– Rajtuk már nem tudsz segíteni – mondta nagyapja halkan. – És ne hidd azt, hogy a Kommunió, csak azért, mert most a külsős hatóságok is rászálltak, véget vet a hasonló jellegű támadásoknak. Éppen ellenkezőleg. Bosszút akarnak majd, s az még veszélyesebb lesz ránk nézve, mint az eddigi próbálkozások. Nálad jobb biztonsági vezetőt pedig nem tudok szerezni, főleg nem olyat, akiben csukott szemmel is megbízhatok. Nem hagyhatod cserben a családot.

– Ez nem a család, hanem a cég! – válaszolta Giin ingerülten.

– A cég, amelyből a család él! Amelyből több ezer kaveni él! A cég, amelynek birtokában képesek lehetünk arra, hogy ha kitör a háború, ne csupán tehetetlen szemlélőként álljunk a partvonalon! – Amikor Giin dermedten nézett rá, még hozzátette: – Miért, azt gondoltad, hogy senki sem hisz neked? Mindenki, akinek van egy kis esze, látja, hogy háború lesz, háború, amelyben a CSU nemcsak a lakott univerzum feletti hatalomért, de ellenünk is harcolni fog! Itt kell maradnod a cégnél, Giin. Most végre van lehetőséged arra, hogy tegyél valamit. – Közelebb lépett, és megragadta Giin karját. – Most, ha mégoly szerencsétlen körülmények között is, de bebizonyítottad, hogy lehet rád hallgatni.

– Egészen a következő tévedésemig.

– Akkor vigyázz, hogy ne tévedj!

18. FEJEZET

Yaan

A standard újév beköszöntével Mahmeed Tainlinn, az Alfai Konzervatív Párt elnöke és egyben Alfa állam elnöke szokásos ünnepi beszédében eltörölte az éppen százéves, 3823/1 sz. kormányrendeletet, közismertebb nevén az Ipsten-rendelkezéseket.

A bejelentésnek a Yaan által vártnál jóval kisebb visszhangja lett, mivel a munkanélküliség nem volt nyomasztó többé: az Unken és a Raas óriásvállalatok kétszázezer embernek biztosítottak munkahelyet, és ez csak a közvetlen hatásuk volt. Megjelenésük más dolgokat is magával hozott: a hatalmas nyersanyagigény miatt fellendült a bányászat, a szigorú környezetvédelmi előírások miatt főként a naprendszer más bolygóin és holdjain, amitől viszont a planetáris, orbitális és intraszoláris szállítás indult gyors virágzásnak. Ennek hatására hatalmas űrbeli építkezések kezdődtek: új dokkok, rakodók létesültek, mindkét tranzitállomás méretét a többszörösére növelték, és ezek az építkezések roppant nyersanyagigényük folytán még tovább gerjesztették ezt a folyamatot.

Mintha az egész Alfa valami Csipkerózsika-álomból ébredt volna, és most dühödten pótolni akarná, amit az elmúlt századok szendergése alatt elmulasztott. Aresra, a fővárosra, lassan rá sem lehetett ismerni: mindenütt építkeztek, hatalmas daruk és masszív munkagépek lebegtek a magasba nyúló épületvázak között, régi negyedek tűntek el, s újak nőttek ki a földből.

Persze ez nem pusztán az elmúlt egy év gyümölcse volt; de az űrrepülőgép-gyártás egyik vezető cégének tartott Unken térségbe költözése felgyorsította a változásokat, és Yaan csak ámuldozni tudott ennek a sebességén. Az alatt a két standard év alatt, amelyet a külsős világban töltött, minden átalakult – de az utolsó fél, vagy háromnegyed év üteme minden képzeltet felülmúlt.

Eközben a CSU-n is jelentős változások zajlottak. Brendonnal gyakran beszélgettek erről, mert a CSU új család– és iskolapolitikája nagy port vert fel az alfai politikai közéletben is. A legtöbb konzervatív politikus egyenesen az általános emberi jogok megtiprásáról beszélt, akárcsak.

Martynt azonban rengetegen támogatták, még a konzervatív szavazók közül is. A CSU ugyanis nem volt olyan gazdag világ, mint az Alfa, az unióban állandó probléma volt a szegénység és a munkanélküliség. A változtatások ott gyors eredményeket hoztak, főleg a közbiztonság és a foglalkoztatottság terén, és sokan úgy érezték, hogy az a szabadságfok, amit ezért áldozniuk kell, megéri.

Yaannak is tetszett ez a politika, főleg azok a rendelkezések, amelyek a Kaven szociális monopóliumát megnyirbálták. A CSU-n többé semmilyen vallási szervezet nem tarthatott fent olyan intézményeket, amelyekben fiatalokat neveltek, az árvaotthonokat állami kezelésbe vették, és csak súlyos politikai csatározások árán született meg az a kompromisszum, amely által a kaveni iskolák fennmaradhattak. Megnehezítették az állami gondozásba vételt is: minden eszközzel megpróbálták a gyerekeket a családban tartani. Az Ipsten-politika ellen minden fórumon támadást indítottak. „A fiatalság a jövő” – mondta Martyn számtalan alkalommal. – „Ezzel a tisztelettel kell kezelni őket.” Yaan úgy érezte, hogy ez lehet a Kaven igazi alternatívája, nem az az embertelen széthullás, amely a gyorsan gazdagodó Alfát jellemezte.

Az alfai emberek nagy része eközben unalommal fordult el a politikától. Az unionista párt támogatottsága, amely Martyn megválasztásakor néhány hónapra megugrott, újra visszaesett, és az EI gyűlései is kiürültek. Megnőtt ellenben a bevándorlók száma, és hamarosan megjelentek az első CSU-ról érkezett niesiek is.

– Mint a patkányok. Mindig tudják, hol lehet a legjobban élősködni – morogta Brendon. – Most, hogy a CSU-n meg lettek szorítva, rögtön ide futottak, ahol rokonaik, ennek az egész felvirágzásnak a haszonélvezői, majd eltartják őket.

Yaan is haragudott, de nemcsak rájuk, hanem a kiszakadtakra is. A robbanás után a cég ugyanis nem engedett több külsőst bizalmi állásba, sőt, akivel kapcsolatban a legkisebb kétely is felmerült, minden további nélkül elbocsátották, és bevándoroltat vagy kiszakadtat tettek a helyére. Yaan megvetette őket, mert visszataszítónak tartotta, ahogy visszafogadásért kuncsorognak azoknál, akik közül saját akaratukból eljöttek.

Amikor elkezdődtek az átszervezések a cégnél, először Yaan is megrettent, és biztos volt benne, hogy hamarosan elveszíti állását, vagy alacsonyabb beosztásba kerül. Minden nap várta, hogy Giin majd hívatja, és közli új munkakörét.

Ez nem történt meg, ám Giint láthatta elégszer. Úgy tűnt, a hosszú kényszerpihenő után nagybátyja újra reflektorfényébe kerül.

Kezdődött mindez a tragédia napján, amikor az egész gyártási részleg a híreket figyelte értetlenül. Nem tudta, Giin honnan szerezte az értesüléseit arról a hajóról. Neki Brendon semmi közelebbit nem mondott. Éppen ezért rosszullétre panaszkodva Yaan hamarabb lelépett a munkahelyéről, és rögtön hozzá indult. Brendon azonban nem volt otthon, így közel két órát várt rá az egyik közeli kiskocsmában, ahol lehetősége volt az események követésére. Azok pedig könyörtelenül zajlottak.

Aztán megérkezett Brendon is, furcsán sápadt és hallgatag volt, de tudta a szükséges részleteket, amelyeket Yaan azonnal megpróbált továbbítani Giinnek.

Hiába.

Hiába próbálkozott újra és újra, nagybátyja nem volt hajlandó felvenni vele a kapcsolatot, pedig ahogy múltak az órák, és az űrhajó lassan közeledett a dokkhoz, a hidrogénről szóló információ átadása egyre fontosabb lett. Brendon ismét elment, hogy megpróbálja saját csatornáin keresztül felhívni az illetékesek figyelmét Giin igazára, de ő sem járt sikerrel.

A tragédia bekövetkezése után nem sokkal érkezett vissza: kreol bőre fakó volt, a szeme fénytelen.

– Egyszer még megölöm azt a rohadt férget. Úgyis már régóta tervezem – mondta, azzal felkapott egy konyhakést, és hihetetlen precizitással a tőle három méterre lévő ajtófélfába vágta.

Yaan rémülten lépett hátrébb, úgy nézte, ahogy barátja kiszedi a kést, majd újból és újból eldobja, mégpedig fordulatból, és halálos pontossággal mindig ugyanabba a résbe, amelyet legelőször vágott. De ez sem volt számára elég. Brendon puszta öklével és néhány jól irányzott rúgással romhalmazzá változtatta saját konyháját. Amikor tombolása lecsitult, Yaan döbbenten megkérdezte: – De hát mi a baj?

Brendon keze megfeszült a kés markolatán.

– Paul – mondta, és hangja hideg volt, csakúgy, mint az érzelem, amely belőle sugárzott. – Én ezért az információért megöltem egy embert. Aztán meghalt még tízezer, mert az információt nem tudtam célba juttatni. Mert volt valaki, akinek saját hivatali előrejutása fontosabb volt, mint ezrek élete. Pedig tudhattam volna. – Felrántotta pólóját úgy, hogy Yaan jól lássa azokat a sérüléseket, amelyeket egyszer régebben már látott, amikor Brendont egy részeg éjszakán ágyba dugta. – Ezeket is miatta kaptam. Az életem ebben a nyomorban… – nem fejezte be a mondatot, csak rekedten felnevetett. – Egyszer, még nagyon régen, lehettem volna valaki. Nagyreményű fiatalember voltam, kitűnő minősítésekkel és olyan lehetőségekkel, amilyeneket csak kívánhattam magamnak. Aztán jött ő, és ez lett belőlem. Egy két lábon járó emberi roncs, akivel a piszkos munkát elvégeztetik. De esküszöm, hogy ha egyszer lehetőségem lesz rá, megölöm a férget, megölöm, bárki bármit is mond.

– Giint? – kérdezett közbe halkan Yaan, és nem értett semmit.

– Ugyan! – legyintett Brendon. – Az a szerencsétlen csak belekeveredett valamibe, ami több volt szimpla kommunionista merényletnél… De nem mondhatok többet, Paul. Hiba volt, hogy ennyit is mondtam.

– Tőlem ezeket senki sem fogja megtudni – fogadkozott Yaan. – És nem vagy emberi roncs. Te… te az egyik legjobb ember vagy, akivel valaha találkoztam.

– Gyilkos vagyok, kölyök! Gyilkos!

– Nem önös érdekből öltél.

– Nem a mai volt az első alkalom. És nem is az utolsó. – Brendon hátat fordított Yaannak. – Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha most elmennél.

De érzelmei másról árulkodtak.

– A barátod vagyok. Maradok.

A következő napok mindegyikén meglátogatta Brendont. Nem mondta ugyan, de Yaan érezte, hogy hálás a társaságért.

Egyik este a hírekben Giin nyilatkozott az eseményekben betöltött szerepéről.

– Fel kellett volna ismernem, hogy személyem megítélése milyen veszéllyel járhat egy ilyen helyzetben – mondta egy külsős adónak. – Ilyen értelemben engem is, mint a biztonságért felelős igazgatót, felelősség terhel. Éppen ezért bocsánatot szeretnék kérni mindazoktól, akiknek szeretteik pusztultak el e tragédiában. Halálukban, még ha nem is szándékosan, részem volt. Nincs mentségem.

– Bolond – rázta a fejét Brendon, de Yaan meglepetésére szimpátiát érzékelt felőle.

Giint a nyilatkozata után valósággal szentté avatták, mivel az összes bűnbak-jelölt közül egy sem vállalt magára semmit, ő viszont, akiről mindenki tudta, hogy mindent megtett, amit abban a helyzetben tehetett, bocsánatot kér.

Még Yaan is megenyhült nagybátyja iránt. Ez az érzése a tragédia utáni kontrollbeszélgetésen csak tovább erősbödött.

– Reméltem, hogy előbb megkeresel – mondta Giin rögtön azután, hogy Yaan behúzta maga mögött az ajtót.

Gátja az elmúlt alkalmaktól eltérően magasan állt.

– Nincs szükségem arra, hogy újra belekeveredjetek az életembe! – válaszolt Yaan támadóan.

– Nem is arról van szó – sóhajtott Giin. – Csak… az üzeneted. Szerettem volna beszélni veled…

– Minek? – vágott Yaan Giin szavába dühösen. – Akkor nem voltál kíváncsi arra, mit akarok!

– Azt hittem, apád hív! Aznap délután nem ez lett volna az első hívása.

– Akkor is fel kellett volna venned – jegyezte meg Yaan keserűen, és egy pillanatra Brendon fáradt arcát látta maga előtt. Ha Giin felvette volna… – Hisz tudtad, hogy ő adta ki a parancsot a hajó behívására. Vele is közölnöd kellett volna ugyanazt, amit az irányítóknak előadtál! Ő a hibás, hogy az a rengeteg ember meghalt!

– Nem ő a felelős azért, ami történt – felelte halkan Giin.

Yaan dühtől fehér arccal ugrott fel.

– Nem ő? – Apja ilyen könnyed felmentését felháborítónak találta. Hiszen ha apja nem lép semmit, akkor mindez nem történik meg!

– Nem bizony! Nem ő. – válaszolta Giin nyugodtan. – Nem ő helyezett hidrogénpalackokat a raktérbe. És nem ő hagyta figyelmen kívül a biztonsági előírásokat.

– Ha ő nem szólt volna az irányítóknak, mindez nem történik meg!

– Ha nincsenek azok a palackok, ez nem történik meg. Ha én jobban odafigyelek a dokkok biztonságára, ez nem történik meg. Ha én biztosabb vagyok az információban, mint ahogy nem voltam, nem történik meg. Egyébként emiatt hívtál? – kérdezte. – Mert megtudtál valamit a hajóról?

– Igen, azt, hogy hidrogénnel hajtják végre az akciót.

Giin egyik kezével fáradtan masszírozta meg a nyakát.

– Az a gyűlöletes ebben a munkában, hogy a legfontosabb információnak az utolsó pillanatban bukkansz a nyomára. Ha előbb tudtam volna, akárcsak néhány órával is…

Egy pillanatra Yaan sem tudott mit szólni. Brendon éppen Giin nyilatkozatát hallva indult informátorát megkeresni. Giin nem tudhatta volna előbb.

Yaan témát váltott.

– Látom, apám megváltoztatta véleményét a magamfajtákról – mondta a cégnél újonnan megjelent kiszakadtakra célozva.

– Dédapád volt, aki végül döntött, részben az én hatásomra.

– Gondolhattam volna. Apámnak nem ember az, aki nem kaveni.

– Másoknak az nem ember, aki kaveni.

– Engem is ezért tartottatok meg? Mert kiszakadt vagyok? – próbálkozott Giin bosszantásával, de ő csak megrázta a fejét.

– Rólad rajtam kívül senki sem tud.

– Akkor hogy maradhattam a helyemen?

– Legutóbbi beszélgetésünk után megemeltem a biztonsági besorolásodat.

– És most mi vagyok? Négyes? Hármas? – kérdezte Yaan gúnyos hangon.

– Kettes – mondta Giin egykedvűen. – De csak azért, mert egy külsősnek egyest adni gyanús lenne.

– Kettes? Az melyik szint? Megbízható?

– Kiemelten megbízható.

Yaannak otthoni jegyzetei jutottak eszébe: a már ellopott információk.

Kiemelten megbízható! Keserűen futott össze a szájában a nyál.

Giin érzékelte a keserűséget, és feszülten hajolt előre.

– Mi a baj?

Yaan rögtön érezte, hogy veszélyes talajra tévedt. Ha Giin megfelelően értelmezi az előző érzést, az végzetes is lehet…

Villámgyorsan kapcsolt.

– Olyan nevetséges, hogy bízol bennem, pedig tudod, hogy nem szeretlek, hogy az egész családot megbántottam, amikor eljöttem… – nem tudta befejezni, mert Giin arcán szomorú kifejezés jelent meg.

– Egy megbántott fiú voltál, aki fájdalmában vagdalkozott…

– Nem igaz! Nagyon is racionális indokokból szakadtam ki!

– Mint például apád érzéketlensége, nem is szólva az enyémről.

– Ideológiai okai is voltak…

– Az EI nem ideológiai ok volt. Csak egy csoport veled egyidős fiatal, akik úgy tűnt, hogy befogadnak akkor, amikor ezt a saját családodtól nem kaptad meg…

– Mit tudsz te erről? – kiáltotta Yaan és felugrott. – Nem látsz a fejembe!

– Yaan, több mint húsz évig emberekkel foglalkoztam…

– Ne hívj Yaannak! Az már nem vagyok, és nem leszek soha többé!

Giin megadóan biccentett, de nem volt hajlandó felidegesíteni magát.

– Paul, húsz évig foglalkoztam emberekkel. Tudom, mi zajlik bennük.

– Ezt akkor is olyan jól tudtad, amikor segítség helyett csak rám förmedtél, és elküldtél?

– Akkor éppen egy nagy családi veszekedés után voltam. Indulatból beszéltem.

– Húsz évig tanultad, hogyan ne legyél dühös! Hogyan legyél mazdra! De otthon sosem voltál az!

Giin elmosolyodott.

– Úgy beszélsz, mint nagyanyád.

– Nagyanyám? – kérdezte Yaan meglepetten. – Hogy érted?

– Ő mondogatja mindig, hogy mazdraként kell viselkednem. Még akkor is, ha úgy érzem magam, mint te: magam hagytam ott, nincs közöm többé hozzá.

– Egyszer úgyis visszamész. Hívnak majd, és igent mondasz – húzta el a száját Yaan. – Csak azt várod, hogy belássák: ártatlanul hurcoltak meg téged, a nagy safirt…

Meglepődött, amikor Giin felnevetett.

– Most mondjam azt, amit te szoktál? Hogy nem, nem térek vissza soha? – Aztán komolyabban folytatta. – Lehet, hogy egyszer visszatérek, bár most nem látok erre igényt sem magamban, sem a Kavenben. De lehet, hogy te tényleg kijelentheted, hogy nem jössz többé vissza. Hiszen te talán tényleg nem vagy már közülünk való… Talán elég fiatalon mentél el, így Judy bölcsessége rád nem áll…

– Judy? Ki az a Judy? – kérdezte Yaan.

– A lányom – felelte Giin magától értetődően.

– A lányod… – nézett rá Yaan, és egy pillanatig azt hitte, nagybátyja tréfál vele. Aztán eszébe jutott. – Ja, az a külsős, nem? Akit rád sóztak?

– Judy nem külsős – felelte Giin. Elmosolyodott. – Elég furcsa kislány. A családban a legtöbb időt Rionnal tölti…

– Rionnal? – Yaan megdöbbent. – De hát mit lehet Rionnal csinálni?

– Például sakkozni. Judy fél év sakktanulás után alfai ifjúsági bajnok lett – mondta Giin.

Tévedett volna Yaan, vagy az apai büszkeség felhangjai csendültek ki Giin szavaiból?

– Értem – bólintott csodálkozva. – És mi volt az ő véleménye a kiszakadtakról?

– Nem a kiszakadtakról, a döntésekről beszélgettünk, és én határozottan állítottam, hogy nem vagyok mazdra. Szerinte pedig az vagyok, és talán csak akkor nem lettem volna azzá, ha még fiatalon másfelé indul az életem. Ezért mondom most, hogy te talán elég fiatalon választottad ezt az utat, és így talán igazi külsős leszel, és megtalálod a helyed abban a világban. Őszintén kívánom, hogy sikerüljön.

Giin itt véget vetett a beszélgetésnek, és Yaan összezavarodva távozott. Ez az alkalom furcsa érzéseket keltett benne. Giin megértése olyannyira elbizonytalanította, hogy megfordult a fejében: megsemmisíti a lopott anyagot, és nemet mond megbízóinak.

Ez az érzése azonban nagyon hamar az ellenkezőjére fordult. Giin ugyanis elintézte, hogy a bíróság felmentse Yaan apját, aki az egyik felelőse volt a tragédiának.

Yaan Raast elengedték, s a Kommunió ellen eddig nem látott hajsza kezdődött, melynek eredményeképpen hamarosan tizenhat embert letartóztattak, és még többet helyeztek megfigyelés alá.

Aztán Giin ismét nyilatkozott. Megköszönte az alfai biztonsági szolgálat gyors lépéseit, s egyben üdvözölte az új biztonsági minisztert, Lechis Melilant, aki válaszolt is az üdvözlésre.

– Természetes, hogy megteszünk mindent a felelősök felkutatására. S egyet kell értenem abban is, hogy Yaan Raas nem volt felelős ebben a helyzetben, még akkor sem, ha a hatáskörét túllépte. Voltak azonban olyanok, akik – bár a jól tudták, milyen szabályok az irányadók – felelős posztokon megszegték kötelességüket. Ennek nem adhatunk többé teret. Komolyabb biztonsági politikára van szükség, határozottabb fellépésre. Bolygónk, az Alfa nem lehet minden jöttment terrorista céltáblája.

Yaan egyből megutálta ezt a nagydarab, jóképű és jólfésült, hibátlan öltözékű férfit, aki a sikeres emberek lenézésével tekintett a világra. Szájából akadály nélkül folyt a mézesmázos beszéd, miközben furcsa, világos szemei hidegek maradtak.

Giin apja megvédésével minden becsületét elvesztette a szemében. S ahogy a lassan hűlni kezdő gyűlölet és megvetés újra fellángolt benne, hatalmas erővel vetette bele magát az eddig oly utálatosnak érzett feladatba, annak őt érintő részébe, mely végül majd megszünteti az egész Kavent, s véget vet a nagypofájú mazdrák, valamint az apjához és nagybátyjához hasonló pénzemberek hatalmának.

Az elmúlt hónapok érzelmi hullámvasútján, csalódásain, fájdalmán végre túljutva elkezdte felkészülését az „igazi” életre, mely majd akkor köszönt rá, amikor végre elhagyja az Alfát. Szorgalmasan járt a pszichedukátorhoz, akit egy ideig elhanyagolt, folytatta az érzékelés tanulását, ahogy titokzatos látogatója ajánlotta, lassan lépegetve előre a nem igazán szakértő vezetés alatt. Igazából nem jutott többre annál, hogy bizonyos helyzetekre előre fel tudta készíteni magát.

A gémek fémötvözetét előállító kohászati technológiának leírásából már csak apró részletek hiányoztak. Ha azokat is megszerzi, jöhet a harmadik generációs, még kísérleti stádiumban lévő gémekről szóló információ. Ezekről egyelőre csak annyit tudott, hogy szerkezetükben átütő változtatás várható: valamiféle „organikus fém,” amelyet ha sikerül bevezetni a gémgyártásba, az eredményeket máshol is gyümölcsöztethetik.

Yaan csak a lényeget értette, mely szerint az új típusú hajó nem teljesen B-hullám mentes mezőben is képes lesz az ugrás megtételére, azaz felgyorsulhat a naprendszerek közti közlekedés, ennek pedig hatalmas a katonai jelentősége.

Viszont évekbe kerülne, ha soronként, mondatonként bemagolva lopkodja ki ezt a technológiát is. Ha belátható időn belül menni akar innen, muszáj lesz a dokumentációt máshogy megszereznie.

Problémáját barátjával is megosztotta.

– Szóval azt mondod, az üzem területéről semmit sem tudsz kihozni? – nézett rá kérdőn Brendon.

– Így van. A biztonság annyira jó, hogy nem merek kockáztatni.

– S úgy kilopni, mint az eddigieket, nem tudod.

– Nem értek hozzá. Már a ma alkalmazott technológia is megértésem határán van. Ráadásul a munkám ebben a részlegben nem nagyon enged a kísérleti anyag közelébe.

– De most, hogy ezzel megvagy – intett a fejével Brendon az asztalon –, több időd lesz kitalálni, hogyan kerülj közel a kísérleti munkákhoz.

– Egyszerűen ötletem sincs.

– Valami rést kell találnunk a biztonsági rendszerben.

– Giint ismerve nincsen.

– Ez az anyag is kijött.

– Mert jó helyen voltam jó időben.

– Plusz a helyzetfelismerő képességed.

– De ahhoz kellene helyzet is.

– Hát, ha nincs, akkor csinálni kell – vágta rá Brendon sejtelmesen.

Yaan nem értette, de nem kérdezett rá.

19. FEJEZET

Judy

Jaminát végül a két éve meghalt Yaan papához temették, akit Judy már nem ismert, de a kislány még igen, így a hagyomány alapján odakerült.

Jamina a híres-hírhedt Ipsten törvények eltörlésének – azaz a standard újév – napján került be utoljára a kórházba. Ez alkalommal azonban már hiába próbálkoztak bármivel, meggyengült szervezete nem fogadta el a külső segítséget, és állapota zuhanásszerűen romlott. Hazahozták hát.

Judy és Ronen minden szabadidejüket a kislánnyal töltötték: meséltek, rajzoltak, énekeltek neki. Egyre kevesebbet beszélt, sokszor nem volt többre képes, csak nézte őket. Csak arcvonásain, tekintetén lehetett látni, hogy örül, amikor melléülnek, megfogják a kezét.

Egy reggelen Judy arra ébredt, hogy a gong, amely a különböző közös időpontokat szokta jelezni a ház lakói számára, most lassan, ütemesen szól, s valaki egy monoton, lassú éneket énekel hozzá.

Aztán Giin lépett be Judy szobájába.

– Jamina meghalt az éjjel – mondta, és a szekrényből egy fehér talárt vett elő, amelyet Judy már többször méregetett, de eddig még sosem húzott fel. – Vegyél hozzá egy fehér suutot.

Judy azonban nem tudott megmozdulni. Úgy érezte, mintha valami megfagyott volna benne: csak feküdt összekucorodva. Még válaszolni sem volt képes.

Giin odalépett hozzá, és óvatosan megérintette a vállát.

– Gyere csak... Próbálj felkelni. Majd könnyebb lesz…

Judy csak bólintani tudott. Giin segített lemásznia az ágyról, sőt, egész a fürdőig eltámogatta.

Lassan magához tért, de olyan furcsa módja volt ez az öntudatnak… mintha kívülről nézte volna magát.

Giin az ajtó előtt várta, szintén fehér ruhában. Ő, mint felnőtt, köntöst is viselt, melynek hátulján egy szintén fehérrel hímzett fa pompázott: egy og, az élet szimbóluma.

Egy og, amely több ezer évig él; a lakluák jelképe, s mint ilyen az örök élet jelképe, de egyben a földi élet végének, a halálnak a jelképe is.

Leballagtak az ebédlőbe, ahol mint egy megriadt nyáj teljes csöndben ácsorogtak a család tagjai. Csak a kisgyerekek kérdeztek időnként valamit, és néha Raana föltörő zokogása hallatszott. Aztán megérkezett a mazdra is, vörös-ezüst köntöse alatt ezúttal a többiekéhez hasonló fehér talárt hordott, és felolvasott a Bokra utolsó rendjéből, a halálról szóló szakaszból. Utána ugyanazt a lassú éneket énekelték, amelyet reggel is hallott. A dallamot hamarosan Judy is együtt dúdolta a többiekkel.

A mazdra távozása után Nigra kenyeret és vizet helyezett az asztalra reggeli gyanánt, de ezekhez alig nyúlt valaki. A maradékot később felvitték Yaan és Raana lakásába, a nap ugyanis ott folytatódott. Jaminát még nem vitték el: ott feküdt a szobájában a fehér halotti leplek között, és látszott rajta, hogy nem alszik. Hiányzott valami az arcából, valami, ami azzá tette, aki volt.

A szoba zsalui csukva voltak, csak a gyertyák világítottak: nagy, fehér gyertyák, melyek dombormintája szintén az ogot formálta. Az ágy mellett egy kis könyvtartó állt, rajta egy fehér könyv. A család tagjai a szőnyegekre telepedtek, ki-ki oda, ahová gondolta. Az állványhoz először Sinna mama, a család legidősebb tagja lépett, és felolvasott a könyvből, lassan, ünnepélyesen. Judy látta, hogy a család idősebb tagjai magukban vele mondják a szavakat: némán mozgó szájuk árulkodott arról, hogy kívülről tudják a szöveget, melyet valószínűleg számtalan alkalommal hallgattak már végig, ahogy gyerekkoruktól fogva lassan-lassan eltemették az öregeket, s maguk váltak azokká.

Utána egy iirkont következett, melyet Judy még sosem hallott.

Aztán Siun bácsi, és újabb ének, aztán Liina néni, és sorban az egyre fiatalabbak.

Időről időre néhányan elhagyták a szobát, de aztán visszatértek, még a kisgyerekesek is. Vagy két óra múlva Giin is jelzett Judynak, és mindketten kimentek, hogy megmozgassák magukat, ami gyakorlatilag annyit jelentett, hogy tettek néhány kört a folyosón, miközben Giin válaszolt Judy kérdéseire.

– A szertartást virrasztásnak hívják, és minden család kötelessége. Ha felnőttről van szó, ezen az alkalmon mások is részt vesznek: barátok, ismerősök. Ez egészen holnap reggelig tart, akkor kivisszük Jaminát a temetőbe, és eltemetjük. Utána lesz egy családi tanács, mint minden haláleset után.

– És a víz és a kenyér?

– Azt holnap estig esszük, mivel böjtölünk. Aki komolyabban akarja venni a böjtöt, ebben az esetben a szülők és a kiscsalád tagjai, csak vizet isznak egy napig, van, aki még azt sem. Holnap este azonban, a temetés, a nevek felolvasása és az elvonulás után közös vacsora van, amelyen már tilos a böjtölés. Ezen azt ünnepeljük, hogy a halott átment a halálból az életbe, s hálát adunk Gaadrának az életéért.

– Mi az a nevek felolvasása?

– A temetés után, de még a temetőben elsorolják mindazoknak a neveit, akik az elhunyt előtt abba a családi temetőbe lettek eltemetve. Ez van, ahol tíz óra, nálunk általában három és fél.

Judy a többi gyerekhez hasonlóan valamikor az éjszaka közepén elaludt, de senki nem keltette fel őket: az alvókra takarót terítettek, és zavartalanul folyt tovább az ének és az olvasás. Amikor Judy hajnaltájt felébredt, látta, hogy Giinre került a sor a felolvasásban. Talán éppen az riasztotta fel, hogy nem volt mellette. Yaan épp ekkor ment ki levegőzni, de a család többi tagja a szokottnál is nagyobb figyelemmel kísérte a felolvasás szavait.

Judy nem ült fel, csak a szemét nyitotta ki. Hallotta, hogy mögötte Etten nagyszülei összesúgnak:

– Nagyapának igaza volt, amikor őt akarta megtenni családfőnek – mondta Innan a feleségének.

– Az ő múltjával? – kérdezett felesége értetlenül vissza.

– Ugyan, milyen múlt? Tizenegy évig volt egy egész bolygó safirja. Mindig kitűnő volt a minősítése. Tagja volt a Törvényhozó Testületnek, harminchét sem volt, amikor főszövegi változtatását elfogadták… Mit számít mindehhez képest egy félrelépés, amely tizenöt éve történt?

– De hát a Vezető Testület is kirúgta!

– Igen, a safirságból, mert akinek családja van, nem lehet safir. De azt akarták, hogy továbbra is maradjon mazdra. Ő mondott nemet.

– Eddig nem védted.

– Már elég régóta szégyellem magam a miatt a családi tanács miatt. Ha Malin nem jár túl az eszünkön, most ez a tehetséges fiatalember valahol a külsős világban küszködne a lányával…

Judy rettentő kényelmetlenül érezte magát. Persze, Ronentől már hallott a családi tanács döntéséről és Malin mama jogi trükkjéről, de mégis; annak az alkalomnak a lehetséges következményeit még sosem gondolta igazán végig. Annak elképzelése, hogy Giinnel valahol a külsős világban kínlódnak, abban a világban, melyet nem szeretett, és amely nem szerette őt, ahol annyi nyomorúságot és megaláztatást élt át, egy pillanatra még jelen helyzetet is feledtette vele. A Kaven olyan más volt… Tökéletesen idegen mindentől, amit azelőtt tapasztalt és mégis olyan normális, olyan emberi.

Nem is vette észre, hogy Giin közben befejezte a felolvasást, és ahogy újból énekelni kezdtek, visszaült mellé. Csak egy finom érintést érzett a hátán, ahogy apja eligazította rajta a plédet, és ez a mozdulat régóta szunnyadó érzések kavalkádját keltette fel benne. Persze benne volt ebben a gyertyafény, az ének, a gyász és a fáradtság is – de nem csupán ezek. Azok az évek óta elnyomott érzések is, amelyeket anyja halála óta nem engedett a felszínre, mert fájtak, mert megfogadta, hogy nem fog sírni többet, nem hagyja, hogy a világ legyen az erősebb…

De mire idáig eljutott, eleredtek a könnyei. Felhúzta az álla alá a térdét, és átölelte a hirtelen támadt hideg ellen, miközben a sírás lassan egész teste felett elhatalmasodott.

Újabb meleg réteg érkezett ekkor, és érezte, ahogy Giin eligazítja rajta a köntösét, és egy kéz érintette meg óvatosan a haját, aztán átvándorolt a hátára, és lassú, egyenletes kis köröket írva le küldte a figyelem és a megnyugtatás jelzéseit.

Judy azonban sokáig képtelen volt megnyugodni. A végén már maga sem tudta, miért sír: igen, Jamináért is, igen, saját gyerekkoráért is, igen valahol még anyja is benne volt mindebben, de nem csak ez, és talán nem is ezek elsősorban.

A hátát simogató kéz pedig nem hagyta el egy pillanatra sem, emlékeztetve a valóságra, mely már nem az intézet, nem az árvaság valósága volt, hanem a családé, a szülőé, aki mellette van.

Örökkévalóságnak tűnt, mire elálltak a könnyei. Judy úgy érezte magát, mint egy kiadós torna után, amikor kellemes még a fáradtság is, vagy mint egy befejezett munka után, amikor végre érzi, hogy elkészült.

Giin csak akkor hagyta abba a simogatást, amikor Judy felült.

Örült, hogy Giin nem kérdezett semmit. A következő órákban csak ültek egymás mellett, hol hallgatva, hol énekelve. Aztán ahogy megvirradt, egyre nagyobb lett a ki-bejárás, felébresztették az alvókat. Yaan papa felkeltette az egyik sarokban horkoló Amraast, és ők ketten el is mentek.

Innemaar elég korán megjött, és az ebédlőben tartotta meg a szertartást, ahová ekkor már lehozták Jaminát is egy díszes kereveten. Ezt a szertartás után a család négy férfitagja: Yaan, Giin, Elvir és Erton bácsi emelték a vállukra, és elindultak: elől a négy férfi, utána a család.

A temető elég messze volt. Judy Rion és Tobbelt mellett gyalogolt, akik mögött, mint minden felnőtt mögött, lengett és csattogott a köntös az enyhe szélben. Ettől a hófehér menet szállni látszott körülötte.

A temető a templom mögötti park folytatása volt, melyet díszes kerítések osztották parcellákra. Fák, fák mindenütt, néhol mintha erdőben járnának: og persze, meg néhány földi tölgy, óriásfenyő, olajfa.

A parcellákba családi címeres, kis kapuk vezettek. A Raas címer elég egyszerű volt, s nagyon hasonlított a Kaven címeréhez: vörös alap, ezüst kerettel, félkörben zöld csillagok, alatta egy fehér virág, az eemel, a szerelmesek és a gyászolók virága, a Raas-család alapítójának, Raas Wite édesanyjának, Eemel Witének a neve után. A hagyomány szerint Eemel Nagy Andreas lánya volt, rövidéletű. Gyermekei, Anna és Raas közül Anna hosszúéletű volt, Raas azonban újra vágyott, és elindult, hogy a maga rövid életével valami mást kezdjen, mint az előtte járók.

Élete tragédiája, hogy nem ő lett az első, akit ebbe a sírkertbe temettek: felesége, Katma valamilyen komplikáció folytán belehalt második gyermeke szülésébe, így ők nyitották azt a hosszúra nyúlt sort, amelyet most Jamina folytat.

Yaan papa és Amraas már várták a családot: egy kupac föld mellett várták, hogy megérkezzen a menet. Judy látta, hogy nem sírt ástak, hanem egy kriptába vezető lejáró bejáratát szabadították ki, ahová Jaminát egy rövid imádság és egy hosszú temetési ének eléneklése után lassan leengedték, és ott az egyik üres kőlapra fektették.

Nem volt koporsó, csak egy nagy, vörös-ezüst halotti lepel a Kaven címerével. Ebbe burkolták a kis testet, amelyet óvatosan végső nyughelyére emeltek, aztán a fekhelyet egy kőlappal lezárták.

Ezután mindenki lement a kriptába, és kezét egy pillanatra a kőlapra helyezve elbúcsúzott tőle.

A kövön díszes felirat hirdette: Mi em diliisra en dilifra. Di-nemi-beluua, yeeda deytees, laluuęs. Én vagyok a feltámadás és az élet. Aki hisz bennem, ha meghalt is, él.

Mikor az utolsó családtag is feljött, a bejáratot fedő kőlapot újra betemették.

Ezután a kertecske közepén lévő emlékoszlophoz vonultak, ahol a már eltemetettek nevét olvasták fel lassan, ünnepélyesen, majd annak végére érve felvésték Jamina nevét is. Aztán közösen elmondták az egyetlen imádságot, amelyet Judy még gyerekkorából ismert: a Miatyánkot, majd lassan hazaindultak.

A temetés utáni elvonulás a csönd és az elmélkedés alkalma volt, amelyet mindenki saját lakásában töltött. Judy is egyedül volt a szobájában, de úgy fél óra múlva, halk kopogtatás után Giin nyitott be.

– Nem alszol?

– Nem – felelte Judy, és felült az ágyon, ahol eddig a mennyezetet bámulta.

– Arra gondoltam, olvashatnánk együtt a Bokrát a vacsoráig. Megnéznénk azokat a részeket, amik a temetésen elhangzottak…

Bármikor örömmel fogadott volna egy ilyen programot, most azonban nem ment az olvasás. Giin felolvasott egy szakaszt, aztán fűzött hozzá néhány szót, de Judy nem tudta igazán követni. Fáradt volt, és elkalandoztak gondolatai. Nem is igen tudta, éppen mit olvasnak, amikor megkérdezte:

– Te is mazdra voltál. Neked is kellett temetned? Vagy a safirok nem temetnek?

– De, néha ők is. Nagyon ritkán. Főleg, amikor körzetük valamilyen fontos tagját temetik. A legutóbbin sok ezren voltak. Külsősök is, meg olyanok, mint a shremeyai barátnőd.

– Kiszakadtak…? – kérdezte Judy döbbenten. – De hát miért?

– Mert a giide, akit temettem, jó kapcsolatban volt velük.

Judynak hirtelen bevillant valami.

– Arminia is beszélt egy ilyen mazdráról. És ő is onnan való volt, ahonnan te. Sőt – folytatta felélénkülve – akkor beszélt először rólad is.

– Ő is az Oderut-17-en volt? Akkor bizonyára ugyanarra a mazdrára gondolt. Lennen Meerre.

– Nem emlékszem a névre. Csak arra, hogy Arminia azt mondta, meggyilkolták.

– Hát igen, mi is erre gyanakodtunk. De nem volt bizonyítékunk.

– Neki van. Azt mondta, hogy ismerte a fiút. A tettest. Valahogy a járműben keltettek üzemzavart, de nem emlékszem pontosan. Őt kell megkérdezni.

Giin érdeklődve nézett fel.

– Járműbaleset? – kérdezte, s közben már nyúlt is a detájáért.

***

– Apa meg anya tegnap szörnyen összevesztek – újságolta egy reggel Ronen, amikor a többiektől lemaradva Judyval az iskola felé igyekeztek.

Egy héttel voltak a temetés után. Még mindig hűvös volt, de a niesi fák immár kopaszon, a hamarosan érkező új levelek ígéretével ágaskodtak körülöttük. Az út szélét vastagon fedte a lehullott vörös avar, amely, ahogy menet közben rugdosták, édeskés illatot árasztott.

– Min veszekedtek?

– Rajtam. Meg sok minden máson is. Még sosem hallottam anyát ennyire határozottnak. Yaanról is szó volt. Anya azt mondta, hogy nem hajlandó végignézni, ahogy még egy gyereke kiszakad.

– És apád?

– Ő meg közölte, hogy mivel én vagyok az elsőszülött, kötelességem a hagyomány követése.

– Ó, szóval a házasságodról volt szó!

– Nem egészen. Bár jobb, ha tőlem tudod, hogy az Uyt család megkereste apádat is, mert ha téged hozzáadnak ahhoz a hülyegyerekhez…

– Miért lenne Doron hülye? – vágott vissza Judy.

– Még jó, hogy véded a leendő férjedet…

Judy nem válaszolt, csak meglökte Ronent, aki nevetve hemperedett bele az avarba.

– Hohó! Látom már, hogy jó is, ha szólok an Giinnek, hogy üsse nyélbe minél előbb azt a megegyezést…

– De hát még alig múltam tizennégy!

– Ó, a legjobb korban vagy! Sőt, én kilenc voltam, amikor először hallottam arról, hogy apa valami feleséget szervezett a számomra.

– És ez mindig így megy?

– Micsoda?

– Hát ez a sok tervezgetés, és hogy állandóan változik, ki lesz majd a jövendőbelid…

– Á, nem. Csak apa ilyen. De az Uytok tényleg megkeresték an Giint. Ezért valószínű, hogy ha an Giin megállapodik az Uytokkal, akkor Doron lesz a férjed. An Giin nem olyan, mint apa.

Judynak félelem szorította össze a gyomrát.

– De én nem akarok elköltözni innen egy másik bolygóra! Én nem akarok másik családot!

Ronen vállat vont.

– Pedig ez így megy. Doron elsőszülött, így ha hozzámész, te költözöl oda.

Judy erre nem válaszolt, csak lehajtotta a fejét, és összeszorított szájjal ment Ronen mellett.

– De, mint mondtam, apáék nem a házasságomon veszekedtek – folytatta Ronen Judy hallgatását kihasználva. – Anya szerint meg kell engedniük, hogy orvosnak menjek. Hiszen nyáron befejezem az iskolát, és jön az egyéves gyakorlat. Erre mondta apa, hogy követnem kell a családi hagyományt, és a céget kell választanom.

– De hát te nem is szereted ezeket a műszaki dolgokat!

– Egyáltalán nem érdekelnek. A végén olyan leszek, mint Yaan papa, aki végigszenvedte az egyetemet Shremeyán, aztán hazajött, és most kertészkedik. Én sosem leszek olyan, mint Rengi papa. Nem értem, apa miért erőlteti. Arra sem lennék alkalmas, hogy irányítsak egy ekkora céget. Tudod, sokáig nem értettem, mi volt Yaannak a baja – folytatta halkabban. – De most már értem. Olyan ez, mintha csapdába esne az ember. Ő még ráadásul meg is tudta volna tanulni ezt az egészet, ami a cég vezetéséhez kell. Éppen csak nem érdekelte. Ahogy igazán semmi sem. Talán mert kiskorától fogva mindent előírtak neki..

Lassan beértek a házak közé, ahol már több volt a járókelő. Mindketten tudták, hogy erről nem beszélhetnek tovább. Judy kezdett egy újabb témába.

– Apa azt mondta, megpróbálja előkeríteni a külsős biztonsági vezetőt az oderuti gyilkosság ügyében. Emlékszel, amiről Arminia azt állította, tudja, ki követte el. Tegnap végre jelentkezett az a biztonságis.

– És te hallottad?

– Amikor kimentem, nem csuktam be rendesen magam mögött az ajtót.

– Látom, legalább tanultál tőlem valamit. És?

– A férfi mondta, hogy megtalálták a fiút, de az tagad. Aztán apa javasolta, hogy hívják el a mostani safirt, mert úgyis félig-meddig kaveni ügyről van szó. Aztán megint hívta apát, és mondta, hogy most már biztos, hogy a fiú volt az, de semmit nem volt hajlandó mondani arról, miért tette. Csak hallgat. Most mi van? – nézett értetlenül Ronenre, aki csodálkozva bámult rá.

– Csak hogy Giint apának hívtad. Még sosem hallottam, hogy apának hívtad volna.

Judy elvörösödött, és zavarában a kavicsokat kezdte rugdosni.

– Eddig is afarát mondtam. Ez ugyanaz, csak lishül.

– Nem ugyanaz. Az afara sokkal hivatalosabb.

– Etten és Innan is afarának szólítják az apjukat.

– De velük an Etten mindig nitanul beszél.

– Ap… Giin is afarának szólítja Yaan papát. Pedig őt nem nitanul nevelték, és az ő kapcsolatuk bensőséges.

A témát azonban nem tudták folytatni, mert Ronen egyik barátja csapódott hozzájuk, ami véget vetett a társalgásnak.

Judynak azonban Ronen Doronnal kapcsolatos szavai bogarat ültettek a fülébe. Hazaérkezése után első dolga volt benézni a házban lévő irodákba, hátha elcsípi ott Giint, és tud beszélni vele, mielőtt bárkivel is megegyezne.

Szerencséje volt, Giin aznap nem ment be a céghez, hanem otthonról intézte a dolgait, mint a tragédia óta annyiszor. Kopogására „Szabad!”-dal válaszolt, de amikor Judy benyitott, látta, hogy nincs egyedül. Egy másik felnőtt volt vele, egy nő. Amikor Judy meglátta, úgy meglepődött, hogy egy pillanatra meg sem tudott mozdulni.

– Norin-ra, hadd mutassam be a lányomat, Judyt – mondta Giin mosolyogva, és intett Judynak, hogy lépjen beljebb.

Norin-ra is döbbenten nézett Judyra. Giin félreértve megdöbbenésének okát, még szélesebben mosolygott.

– Bárhogy mondják is, hogy a lányom külsős származású, semmivel sem kevésbé kaveni, mint te vagy én.

– Norin-ra csak azért ilyen meglepett – szólalt meg Judy csendesen – mert mi már ismerjük egymást. Glaadęm det seemRa – hajolt meg a nő felé udvariasan.

– Megnőttél – mondta Norin-ra még mindig kissé zavarban, majd Giin felé fordult. – Szóval Judy az a kislány, akit a Vezető Testület…

– Igen, Judy a lányom. Ti honnan ismeritek egymást?

– Egy űrjáratról a CSU-1 és a Shremeya között – mondta Judy.

– Az egyik mazdra minket kért meg, hogy vigyázzunk rá az úton – tette hozzá Norin, és Judy felé fordult. – Boron el sem fogja hinni, ha elmondom neki! Biztosan látni akar majd! Tudod, ő nagyon szeretett volna kivenni téged az intézetből, de… ez akkor nem volt lehetséges. Talán jobb is. – Giinhez fordult. – Tudod, Elenáék esete… – Majd vissza Judyhoz. – A lányunk meghalt egy terrorakcióban. Te is ott lehettél volna, ha…

Amikor Judy meglátta a könnyeket Norin-ra szemében, lehajtotta a fejét, és lábával a mozaik köveit kezdte rugdosni.

– Boront, gondolom, Judy csillagok iránti rajongása bűvölte el. – szólalt meg Giin társalgási hangnemben, hogy oldja a helyzetet.

– Azt hiszem… igen, igen… – mondta Norin-ra, és láthatóan igyekezett összeszedni magát. – De tényleg el kell jönnöd hozzánk! Nem lakunk túl messze. Apáddal együtt, mondjuk vasárnap, istentisztelet után eljöhetnétek – nézett kérdően Giinre, aki bólintott.

– Ha semmi sem jön közbe, szívesen.

Így történt, hogy néhány nappal később Giin és ő Norin-ráék nappalijában ültek, s míg Giin csöndesen kofenjét kortyolgatta, ő bele sem tudott inni a kezébe nyomott sheekbe, olyan sok kérdésre kellett válaszolnia.

– Hallottam, hogy egy alkalommal meg is vertek – mondta Boron-ra komoran, amikor Judy az intézetről mesélt.

– Igen, EI-sek támadtak rám.

– Hogy keveredtél bele egyáltalán?

– Armoin miatt – felelte Judy ellenségesen. – Addig magyarázott, hogy segítenem kell Niennán, aki szerinte a barátnőm volt, hogy mire észrevettem magam, már igent is mondtam. Igazából ezért nem akartam érzékelést tanulni – pillantott Giinre. – Tudom, nevetségesen hangzik, de azt hittem, hogy belepiszkált az agyamba.

– Nem hangzik nevetségesen – mondta Giin, és leeresztette a csészéjét. – Bizonyára valóban azt tette. Éppen csak nem mentális eszközökkel. Vannak a manipulációnak más módjai is.

– Azt mondták, majdnem meghaltál – folytatta Boron-ra.

– Hát… – Judy vállat vont. – Egy helyen eltört a gerincem, meg több kisebb sérülés: bordák, lábam, az állkapcsom. De igazából nem tudom. Amikor magamhoz tértem, addigra már elég jól összeforrtak, meg a velőfúziós műtét is megvolt már.

– Én Armointól kérdezném meg, hogyan volt képes erre? – dühöngött Boron. – Hiszen tudnia kellett, mekkora veszélybe sodor!

– Nem tudom. – Judy, ha nem is szívelte az öreg mazdrát, mégsem gondolta, hogy tudatosan dobta volna őt egy ilyen veszélyes helyzetbe. – Csak később derült ki, hogy az EI-sek lopták el a gyógyszereket is. Szerintem ő azt hitte, hogy csak egy egyszerű szökésről van szó.

– Ennél azért jobban ismerem Armoint – morogta Giin, és karját keresztbe fűzve dühösen meredt maga elé.

– Szóval anyád végül egyszer sem látogatott meg – összegezte Boron-ra a Judyból kisajtolt információkat.

– Nem. Pedig értesítették, amikor kórházba kerültem, és lett volna ideje eljönni, olyan sokáig voltam eszméletlen.

– Olyan sokáig? Meddig? – kérdezte Boron.

– Majdnem egy hónapig.

Csend telepedett a szobára, és Judy látta, hogy Giin csak bámul maga elé, bármiféle látható, érzékelhető érzelem nélkül. Mint akit idegesít a téma.

Hát igen, Giin nem nagyon szeretett Judy anyjáról beszélni, de Judy ezen nem is csodálkozott. Képtelen volt elképzelni, hogy Giinnek valaha is bármi köze lehetett az anyjához. Ha igazán belegondolt, lehetetlenségnek tartotta, hogy Giin valaha is akár szóba állt volna az anyjával, nem hogy…

A gondolat fájdalmasan nyilallt belé. Ez azt jelenti, hogy Giin mégsem az apja. S neki erre csak most kell rádöbbennie! Pedig az intézeti lányok közül sokan mondták már akkor is, hogy Giint egyszerűen el akarták tenni az útból. S Armoin őt választotta ki, talán pont a Q értéke miatt, és kavartak valamit a vérvizsgálattal. Armoinnak megvolt rá a hatalma: ő volt a Vezető Testület elnöke.

De vajon mi lehetett az indok?

És hogyan keverték bele az anyját mindebbe? Lefizették?

Lehet, hogy meg sem halt, csak eltűnt, hogy az igazságra sose kérdezhessen rá senki?

Vagy megölték volna, hogy végleg elhallgattassák?

Giinre pillantott, aki éppen Norin-rával beszélgetett, de most már nem tudott apjaként tekinteni rá.

Megint megfosztották valamitől, de ez alkalommal még csak nem is tudta, kit vádoljon.

***

– Megint balhé van a cégnél – morgott Ronen. – Apa reggel még a szokásosnál is elmebetegebb volt, és kiabált anyával.

Judy érdeklődve nézett Ronenre, aki fázósan kucorgott mellette egy kerti padon, és idegesen rugdosta a földre szórt fehér kavicsot.

– Erről én is hallottam. Sőt. Azt hiszem, tudom is, kitől jött megint az információ – válaszolta Judy.

– Megint? – nézett rá hirtelen támadt érdeklődéssel Ronen. – Ezt hogy érted?

– Amikor volt az a robbanás, kiderült, hogy afarának van valami kiszakadt származású informátora a cégnél, akire ha hallgatnak, megelőzhették volna a bajt. Ebben az informátorban afara valamiért nagyon megbízik. Pedig ő nem igazán szereti a kiszakadtakat.

– Ugyan! Értük küzdött, meg minden, mielőtt kiderült volna, hogy te…

– Nem – szólt közbe Judy. – Egyszer véletlenül meghallottam, amikor egy ismerősével beszélt a holón… Éppen be akartam kopogni a szobájába, amikor kiabálni kezdett. Valami olyasmit, hogy nem akar sem a külsősökért küzdeni, mert azok utálnak minket, sem a kiszakadtakért, mert azok megvetnek mindent, amit ő szeret.

Ronen elgondolkozva bólintott.

– Tudod, ez lehet, hogy – közel hajolt és súgva mondta: – Shonda miatt van.

– Shonda? – kérdezte hasonlóan suttogva Judy.

– Ő is kiszakadt, mint Yaan. Apáék testvére volt. Állítólag an Giin nagyon szerette, és amikor kiszakadt, őt is becsapta. Nem tudom a pontos ügyet, de apádnak sok kellemetlensége volt belőle, és még a családi tanács is balhézott valamit, pedig Yaan ükpapa teljesen odavolt apádért. Állítólag Seenia mama kihallgatta, amikor ükpapa a halála előtt beszélt an Giinnel, és könyörgött neki, hogy fogadja el a családfőséget…

Judy egy darabig gondolkozott, majd bólintott.

– Lehet. Nem tudom. De az biztos, hogy nem szereti a kiszakadtakat.

– És mi van az informátorral?

– Tegnap este elcsíptem a holója kijelzőjén egy nevet is, de…

– De? – kérdezte kissé több érdeklődéssel Ronen.

– A bátyád neve volt.

A fiú egy pillanatra mintha megfagyott volna, aztán csak legyintett.

– Biztos apa volt.

– Apádat, nem tudom, miért, mindig Shaayinn-nak írja ki a detája.

Ronen arcán erre feltűnt egy kis mosoly.

– Mert apát igazából így hívják. Csak amikor nagykorú lett, és ő lett a hivatalos elsőszülött, akkor változtatta Yaanra. S amilyen hülye, azt akarja, hogy én is változtassak nevet a nagykorúsági ünnepemen! – Megcsóválta a fejét. – Apám egyre őrültebb…

– Szóval csak a bátyád lehetett – erősködött Judy.

– De hát… – Ronen értetlenül rázta a fejét. – Ők nem szerették egymást. Ráadásul, ha tényleg így lenne, miért nem szólt nekem apád? Hiszen tudja, hogy Yaan meg én…

Egy ideig várta, hogy befejezze a mondatot, de Ronen csak akkor szólalt meg ismét, amikor Judy már-már témát váltott.

– Judy, neked a legújabb fajta detád van, ugye?

Judyt meglepte a kérdés.

– Igen. Miért?

– Ma délután úgyis be kell mennem a céghez. A tieddel megpróbálok rákapcsolódni a cég nyilvántartási rendszerére, és megkeresni Yaant.

– De hát hogyan akarod megtalálni? Biztosan nevet változtatott.

– Tudom a születése dátumát. Nem hiszem, hogy azt megváltoztathatta volna. S remélhetőleg nem túl sokan dolgoznak a cégnél, akiknek ez a dátuma. Ezen kívül már a tragédia előtt is ott kellett dolgoznia, de nem régebben, mint két éve.

– És ha megvan? Akkor mit teszel?

Ronen nagyot nyelt.

– Nem tudom. Mindenképpen beszélni akarok vele.

– Oké. De ha jól tudom, te nem értesz valami jól a detákhoz meg a programozáshoz.

– Akkor is meg kell próbálnom – mondta Ronen határozottan.

– Veled megyek, és segítek.

– Megtennéd?

– Mire vannak a testvérek, ha nem erre? – mondta Judy nitanul. A nitan ugyanis a lishtől eltérően nem tett különbséget az egy blathaasban élő testvér és unokatestvér között.

Így történt, hogy Judy ebéd után kimentette magát a sakkból.

– Mi más programod van? – kérdezte an Rion kíváncsian.

– Bemegyek a céghez Ronennel. Neki úgyis kötelező, én pedig még sosem voltam.

– A külsős részlegbe?

– Dehogy. An Yaan soha nem engedné oda Ronent. Tudod…

– Tudom. Mégis merre? Azt tudod, hogy apád nem fog örülni, hogy veszélyhelyzetben odamentek. Valamit mondott is erről Yaannak.

– Viszont éppen Yaan kötelezte Ronent, hogy bemenjen.

– Nem örülök neki – csóválta a fejét Rion, és morgott még valamit a gyakorlás szükségességéről, de végül elengedte.

Judy még kikeresett néhány adatbázis-kódoló karát a könyvtárból, aztán csatlakozott az izgatottan várakozó Ronenhez. Ő is izgatott volt, hiszen Ronen nagyon közel állt hozzá, és tudta, mennyire szerette a bátyját.

Az üzem parkolójában Ronen és Judy megkönnyebbüléssel nyugtázták, hogy Yaan járműve sehol nem látható, csak Rengi papáé, akivel azonban nem találkoztak. Az öreg valószínűleg nem is tudta, hogy ott vannak.

A személyzeti irodában Ronenre azonnal lecsaptak, hogy körbevezessék leendő munkahelyén, Judynak azonban sikerült kimentenie magát, és megengedték neki, hogy a detáján olvasgasson az egyik sarokban, amíg Ronen munkaideje le nem telik.

A kódtörésből azonban nem lett semmi: az irodában állandó volt a jövés-menés, így neki sem tudott fogni, amikor pedig végre egyedül maradt néhány percre, még arra sem maradt ideje, hogy az elhozott karákat elővegye: egyik kezével éppen a lábánál heverő táskában matatott, amikor meghallotta a zúgást. Nagyon gyorsan közeledett, még az üvegablakok is berezonáltak a süvítő hangtól.

Dermedten emelte föl a fejét.

Az idő mintha lelassult volna: csattanást hallott, aztán egy fülsiketítő robbanást, és a ház megremegett körülötte. Egy pillanatra mintha megfeszültek volna a falak, hogy ellenálljanak a nyomásnak, aztán megadták magukat, és Judy táguló pupillákkal nézte, ahogy az épület lassan összeomlik körülötte, fölötte…

Élete néhány mozzanata végigfutott szeme előtt: látta anyját, ahogy fiatal asszonyként, szépen és sudáran lépked mellette, hosszú, arany haján lobban a napfény…

– Apa! – sikította, ahogy az összeomló épület maga alá temette, s utoljára még Giint látta maga előtt, aki ráterítette a köntösét, és tudta, hogy Giin, az apja mindig ott volt.

Mindig.

Most is.

20. FEJEZET

Giin

Halálosan fáradt volt, arra sem emlékezett, mikor evett utoljára. Mintha a kórházban belediktáltak volna valamit, de hogy az mikor volt – egy napja? egy órája? – nem tudta volna megmondani.

Ott kezdődött, amikor megkapta a hívást, hogy egy műszaki hibás jármű becsapódott az északi gyárterület egyik épületébe. Még ki sem ért a járművéhez, amikor jött a következő hír: az igazgatási épületbe. Akkor rohanni kezdett, szíve rémületében majd kiszakadt a mellkasából. Rengi! Hiába próbálta hívni, ugyanaz történt, mint Chei-li esetében. Nem kapcsolható.

Üvölteni tudott volna.

Aztán az irányító központ nem adott pályát: a körzetben letiltottak minden járműforgalmat. Giint kért egy útvonalat a legközelebbi földalatti megállóig, majd onnan hazaküldte gépét, maga pedig az új földalatti siklóval ment.

Már felfelé igyekezett onnan, amikor Rion hívása utolérte.

– Judy és Ronen is ott voltak – mondta nagybátyja hamuszürke arccal.

Nem tudott mit felelni. Bólintott, és szakította a vonalat.

Az északi részlegnél hatalmas volt a káosz. Elég volt egy pillantást vetnie az épületre, hogy tudja, nagyapja nem élte túl a katasztrófát. Irodája azon a részen volt, ahová a gép becsapódott.

A tűzoltók, mentők és egyéb speciális alakulatok már a helyszínen voltak, s a külsős biztonsági szolgálat kordont húzott az épületrom köré. Giin azonnal a vezetőjükhöz sietett.

– Mi tudtak meg eddig?

– A járműről mindent. A balesetről majd a műszakiak tudnak közelebbit mondani, bár már most kiderült, hogy a romokat vagy negyven helyen át kell vágni, mert a bioérzékelők túlélőket jeleztek. A fölső szinteken nem maradt életben senki. Akit nem ölt meg az összedőlő épület, azzal a robbanás végzett.

Giin bólintott. Mintha mindent ködön keresztül látott, hallott volna.

– És mit mondanak…? Szándékos volt, vagy baleset?

– Egyelőre balesetet mondanak, de – vetett egy komor pillantást Giinre – még sosem hallottam ilyen esetről. Hogy egyszerre minden meghibásodjon egy járművön: a meghajtó rész, a vészleszálló és a biztonsági pneumatika. Márpedig ehhez a balesethez mindhárom meghibásodása kellett.

– Niesi gyártmány volt?

– Nem. És nem is alfai. Enifi. Már kiadtuk az utasítást, hogy minden ilyen típusú járművet küldjenek azonnali felülvizsgálatra. Meg kell mondjam azonban, hogy a magam részéről nem hiszem, hogy baleset lett volna. – Szeme kutatóan fürkészte Giin arcát. Együttérzőn kérdezte: – Ottmaradt valakije? – Fejével a romok felé intett.

– A nagyapám – mondta Giin, majd elszoruló torkán préselte kifelé: – Az unokaöcsém. És a lányom…

A férfi egy pillanatra Giin vállára tette a kezét, de nem szólt semmit.

A várakozás órái következtek. Újra és újra végigfutott a frissen kezébe nyomott listákon, amelyen az eddig azonosított halottak sorakoztak, ám egyelőre egy családjabelit sem talált a halottak között: sem Rengit, sem Ronent, sem Judyt.

Judyt az utóbbi hetekben bántotta valami, és ő nem kérdezte meg, mi az… – nyilallt belé a gondolat.

Judy…

Amikor ott ültek Boronéknál, és kiderült, hogy a másik férfi többet tud saját lányáról, mint ő, majdnem elsüllyedt szégyenében.

Miért nem tette fel ő soha ezeket a kérdéseket? Miért nem beszélt Judyval, hiszen láthatóan annyi minden bántotta?

Hogyan lehet, hogy Rionék nappalijának falán ott lóg Judy fotója, amelyet Rion nem sokkal a sakkverseny megnyerése után készített, neki pedig egyetlen képe sincs róla?

Miért nem vette komolyabban, amit anyja mindig mondott: Judy, akármilyen értelmes is, mégiscsak egy gyerek, aki biztonságra, szeretetre vágyik. S most ez a gyerek itt fekszik valahol a romok alatt, és egyre fogy a remény…

Aztán újabb listát hoztak.

Ezen már rajta volt nagyapjának a neve. LAA mondta mellette a rövidítés, és Giin kezében megremegett a papírlap. Lenyomat alapján azonosítva.

Még annyi sem maradt belőle, amennyit eltemethettek volna.

Nem bírta nagyanyját felhívni. Apját sem. Csak anyjának szólt, hogy apósa meghalt, adja át a hírt a családnak. Anyja még mondta, hogy Yaan beszélni akar vele, ő viszont nem akart, és bontotta a vonalat.

Egy fél óra múlva megtalálták Ronen holttestét, amikor az egyik túlélőhöz fúrtak le. A fiút alig lehetett felismerni.

Ekkor már alig volt magánál. Csak ült fásultan, szája, torka csontszáraz, s a szállongó por marta szemét. Már nem remélt semmit. Judynak ott kellett lennie Ronen mellett, hiszen együtt voltak, Jamina halála óta szinte elszakíthatatlanul.

Az öccse és az ő jövője is véget ért, ahogy gyerekeiket maga alá temette a leomló épület. Yaan dédpapa jutott az eszébe, ahogy a vékony, vértelen ajkak suttogták: „Mindig a család az első. De mire erre rájössz, addigra már nem lesz…” – és most egyszerre megértette a haldokló családfőt, aki gyermekei jövőjét szerette volna biztosítva látni valakinek a kezében, akiben megbízott. De ő nemet mondott a feladatra, pedig ha igent mond, talán minden másképp történt volna, Rengi és Ronen még mindig élnének, Yaan nem szakad ki, és Judy… Judy is élne, még ha innen messze is, a Shremeya egyik árvaházában, de legalább élne!

Feltápászkodott, és végezte a dolgát, amíg teljesen be nem sötétedett. Munkatársai már tudtak Rengi és Ronen haláláról, sőt, valahonnan az is a fülükbe jutott, hogy Giin „külsős gyereke” is a romok alatt fekszik. Giin érezte a rokonszenvet, a sajnálatot, sőt, meglepetésére még a tiszteletet is, utasításait pillanatok alatt teljesítették.

Miután már úgy érezte, nincs miért tovább maradnia, megkereste a külsős biztonsági vezetőt, hogy bejelentse távozását.

– Azt mondta, hogy a lánya is… ott volt az épületben – mondta az bizonytalan hangon. Giin bólintott. – Tizennégy év körüli, barna, rövid hajú?

– Igen – préselte ki magából a szót Giin, s szíve vadul kalapálni kezdett.

– Nincs még fél órája, hogy elvitte a mentőszolgálat. Súlyosan megsebesült, de él. Próbáltam önt értesíteni a detáján, de nem vette fel…

A detáján… letette valahová, még órákkal ezelőtt.

– Judy… – Giin kétségbeesetten nézett körül valami jármű után, de csak roncsokat látott.

– Már szóltam a beosztottamnak. Mindjárt itt lesz a szolgálati géppel, és elviszi magát a kórházba. A kislány lent volt a földszinten, a személyzeti részlegben, ahonnan a legtöbb túlélő kikerült… de itt is van a jármű – intett fejével egy éppen leszálló SZJ felé.

Nem telt bele öt perc, már a műtőfolyosón járkált fel-alá, várva, hogy valaki megjelenjen. Aztán jött egy orvos, de semmi biztatót nem tudott mondani.

– Nagyon súlyosan megsérült. Rengeteg vért veszített, és komoly sokkot kapott. A keringése összeomlott. több alkalommal is újra kellett éleszteni. Mazdra – az orvos tisztelettudóan meghajolt –, nem hiszem, hogy megéri a holnapot.

Képtelen volt válaszolni, csak a folyosó fordult meg vele. Az orvos résen volt, elkapta és leültette. Órákig ült ott buzgón imádkozva, hogy Judy élje túl, és fogadalmakat tett, melyeket nyugtalan lelkiismerete milliószor elismételtetett vele.

Amikor Judyt kitolták a műtőből, a sok cső és műszer között alig lehetett ráismerni.

Egészen reggelig ott ült mellette az intenzív szobában, és később kínnak érzett minden percet, amelyet a kórháztól távol kellett töltenie. Pedig már másnap rengeteg teendő várt rá. Alig ért haza, már kezdődött is a virrasztás Ronenért és Rengiért, és nem is akármilyen virrasztás: az ebédlőben kellett tartani az összegyűlt barátok, rokonok, ismerősök nagy száma miatt. Más volt ez, mint Jamina kis, családias temetése.

Feszültség lappangott a gyász nyomasztó súlya alatt: Yaan is és felesége, Raana is erős indulatokat nyomott a mélybe

Nagyanyja, Sinna mama most összetörten ült az egyik sarokban, üres szemekkel bámulta maga előtt a földet. Olyan fájdalom kavargott benne, amely őt magát is meglepte. Nyolcvanöt évet éltek le együtt Rengi papával. Négy gyermekük volt, akik közül Eldon nem tudott eljönni a temetésre, mivel a Shremeyáról majdnem két hétig tartana az út, így ő ott tartotta meg a gyászt. A másik három viszont anyjukhoz hasonló kábasággal kóválygott a házban, oda-oda pillantva a ravatalra helyezett fényképre, mert a testből semmi sem maradt.

A nyitott, mindig vidám és segítőkész Ronent is mindenki szerette. Összetört teste zárt koporsóban nyugodott a ravatalon.

Giin rettegett a naptól, amely bármikor bekövetkezhetett: amikor az ő lakásukban lesz a virrasztás, és Judy teste nyugszik majd mozdulatlanul a fehér terítők alatt. Egyre az járt a fejében, amit Judyval kapcsolatban elszalasztott, a rengeteg alkalom, amelyet meg kellett volna ragadnia, hogy megadja neki mindazt, amit addig az élet megtagadott a kislánytól: szeretetet, együttlétet, elfogadást.

Csak maradjon életben…

Félelme nem hagyott helyet a gyásznak. A virrasztás alatt óránként kiment, hogy felhívja a kórházat, pedig mondták neki, hogy azonnal értesítik, ha bármiféle változás áll be Judy állapotában.

Éjszaka behúzódott az egyik sarokba, még az éneklésben sem vett részt, és amikor a felolvasáson rá került a sor, meg kellett kapaszkodnia az állványba, hogy el ne essék. Etten felesége, Giina szó nélkül lépett mellé, s olvasta el helyette, amit kell.

Alig ült vissza a sarokba, anyja térdelt mellé és szorította magához.

– Giin, mębraata – mondta Malin, amikor elengedte, s finom, puha kezei közé fogta arcát, mintha még mindig kisfiú lenne. – Sajnálom, hogy ezt kell mondanom most, amikor tudom, hogy gyászolsz és aggódsz Judy miatt, de erősnek kell lenned, hogy végig bírd csinálni azt, ami holnaptól következik. Ma még elengedheted magad, de nem tovább. Tudom, hogy nehéz, de azt is tudom, hogy elég erős vagy ahhoz, hogy megtedd.

– Ugyan, miért kellene erősnek lennem? – kérdezett vissza halkan Giin. – Anya, ha Judy meghal… – nem tudta folytatni, megrázta a fejét, és kezei ökölbe szorultak.

– Ha Judy meghal, akkor sincs miért hibáztatnod magad kettőtök kapcsolatában.

– Nem voltam jó apja.

– Nem volt elég időd rá.

– Nem viselkedtem mazdraként. Nem vettem figyelembe Judy érzéseit, csak a magam sértettsége mozgatott…

– Judy mindig tudta, hogy számíthat rád.

– Nem tudom, anya. És attól félek, hogy már sosem fogom megtudni.

Anyja akkor mellé telepedett, és nem is ment el a virrasztás végéig.

A temetés után Giin visszament a kórházba, ahonnan a torra sem került elő. Tudta, hogy nem is várják el tőle.

Csak ült a villogó műszerek között, s a finom vonású arcot nézte, melyről a gyerekkori pufókság utolsó maradványai is elfogytak. Most nem hasonlított senkire a családban, csupán Giin tudta, hogy ha kinyitná a szemét, az olyan lenne, mint az övé.

A lánya.

A sápadt bőrön átrajzolódtak az erek, az egyik arcfélen csúnya zúzódásnyom éktelenkedett.

Nagyon szép lesz, ha felnő… – gondolta hirtelen, és szíve összeszorult a gondolatra.

Akkor éjjel a kórházban aludt, a kényelmetlen széken, kezében Judy hideg ujjaival.

Másnap nem maradhatott. Összeül a családi tanács, amelyen részt kell vennie.

Fásultan és kimerülten érkezett. Nem érdekelte igazán semmi. Az sem, ki lesz a következő cégvezető. Nyilván Yaan. Elvir meg a következő elsőszülött, akinek hatéves elsőszülött kisfia, szintén Elvir, a családi név örököse.

Ám amikor Yaan bevonult a családi címerrel ékes köntösben, arcán a jogos felháborodás érzésével, felforrt a vére.

– Mielőtt az előttünk álló érdemi témák tárgyalásába kezdénénk, fontos tisztáznunk, ki is a felelős azért, ami történt – kezdte Yaan, és szemöldökét összevonva bátyjára nézett.

A családban többen tiltakozva felkiáltottak, míg mások döbbent csendben meredtek rá.

Giinből elszállt a közöny, és a gondolatok, amelyek a tragédia óta kimondatlanul végig ott kísértettek benne, most felszínre törtek. Hátralökte a székét, néhány lépéssel testvére mellett termett, és megmarkolta mellkasán a talárt.

– Még te mersz beszélni? – mondta a haragtól elfúló hangon. – Amikor nem egészen három napja több családtag jelenlétében megmondtam, hogy ne engedd a fiadat a cég közelébe, amíg a biztonsági problémák meg nem oldódnak? Ronen a te nagyképűséged miatt halott, s az én lányom, aki a fiadat kísérte, ugyanezért haldoklik! – Pár pillanatig mozdulatlanul állt, majd elengedte Yaant, és sarkon fordult, hogy visszatérjen a helyére. De Yaan utána szólt.

– A te feladatod lett volna a biztonság!

– Hogyan, amikor te igazgatóként állandóan utasításaimmal ellenkező parancsokat osztogatsz? A biztonságot csak akkor tudom garantálni, ha legalább azt a minimumot megteszed, amit kérek tőled! – fordult vissza.

– A te hibád, hogy meghalt a fiam!

Giin már az egész szobát vörösben látta, de még úgy-ahogy képes volt türtőztetni magát.

– A te hibád az, testvér, és annak a tízezer embernek a halála is, akit a te kicsinyességed gyilkolt meg!

– Mr. Melilan egyetértett a döntésemmel! És a mostani esetért nem vádolhatsz mást! Te vagy a hibás! Megölted a fiamat! – rikácsolta Yaan magából kikelve, és Giin tökéletesen elvesztette önuralmát. Yaanhoz lépett, és teljes erejéből megütötte.

Ökle nagyot csattant Yaan arcán, aki hátratántorodott. Apjuk fogta meg, aki időközben felállt, amikor látta, hogy a vita kezd elmérgesedni.

– Giin! Ne! – kiáltott anyjuk, s ez megállította Giint.

Belerúgott hát az előtte álló székbe, s úgy kiáltotta:

– Miért ne? Miért ne? – Végignézett az őt döbbenten figyelő családon, s megismételte: – Miért ne?

– Giin, te… – kezdte volna Malin, de Giin ezúttal nem hagyta, hogy befejezze a megkezdett mondatot.

– Nem! Nem vagyok hajlandó többé ennek a fajankónak a sértegetéseit hallgatni! Soha többé! És ha ez nektek nem tetszik, hát kirúghattok. És ha Judy túléli, nem hagyom itt, hanem elviszem magammal, mielőtt ez az alak őt is megöli! – kiabálta. Egy hosszú pillanatig senki sem szólt, még Yaan sem merte kinyitni a száját. – Most mi van? Rajta! Még mazdrát sem kell hívnotok! Csak mondjátok, mi a határidő, amikorra el kell takarodnom, és megyek! Ti pedig…

– Giin!

Apja hangja váratlan élességgel szakította félbe, s Giin valamivel nyugodtabban tette hozzá:

– Nem kérek bocsánatot. Nincs miért.

– Nem is akartam, hogy bocsánatot kérj – folytatta az apja. – De ne támadj minket se. Ebben a vitában melletted állunk.

– Értem – bólintott hidegen Giin, és megfordult, hogy kimenjen a könyvtárból. Végleg. Egyszer s mindenkorra.

– Most hová mész? – kérdezte Tobbelt.

– Levontam a konzekvenciákat, és távozom.

– A konzekvenciákat nem neked kell levonnod. És senki sem akarja, hogy távozz.

– Senki? – kérdezte gúnyosan Giin. – Senki? Tudom, hogy csak anyám jogi csűrcsavarása folytán fogadtatok vissza. Tudom, hogy lenéztek, hogy sheymonnak tartotok, hogy csak megtűrtök magatok között, pedig sosem adtam rá okot. Judy esete… – Legyintett. – Mindegy. Elmegyek, és megszűnik a botrány.

– Giin – szólalt meg ekkor Erton, aki nagyon ritkán hallatta a hangját a családi tanácsokon. Többnyire egykedvűen vakargatta kutyái fülét, vagy üres tekintettel bámulta az asztalterítő díszes mintáit. – Az asztalnál ülők többsége megbecsüléssel tekint rád és a munkádra. Lehet – emelte fel kezét, hogy Giin ne szakítsa félbe –, hogy ez nem volt mindig így. De megtanultunk megbecsülni téged, a munkádat, a becsületességedet, az alázatosságodat, és ezúttal nem mások tízéves értékelése alapján, hanem személyes tapasztalatból. Most is megállítottuk volna Yaant, ha nem lettél volna te a... gyorsabb.

Néhányan elmosolyodtak az utolsó félmondaton, és többen bólogattak.

– Most mit kerülgetjük a témát? – szólalt meg Rion is a maga lényegre törő stílusában. – Egyszerűen arról van szó, hogy azt akarjuk, te vedd át a család vezetését. Legyél te a család és a cég vezetője.

– Tessék? – nézett rá értetlenül Giin.

– Ez arcátlanság! – pattant fel Yaan.

– Miért lenne az? – állt fel Raana, hogy szavainak nyomatékot adjon. – Nem vagy többé elsőszülött, hiszen nincsen már gyermeked, aki a nevet továbbvigye, és nemsokára feleséged sem lesz, mert a családom beleegyezett, hogy visszafogad!

– Tessék? – kérdezte Yaan, és arcán az eddigi felháborodást zavar váltotta fel.

– Elválok – felelte Raana egyszerűen. – Már Jamina halála után meg akartam tenni, de akkor itt kellett volna hagynom Ronent… – Nem tudta folytatni. Egyik kezével az asztallapot markolta meg, a másikkal szemét takarta el, s úgy suttogta: – Ó, hogy gyűlöllek… – Megtántorodott, és talán el is esett volna, ha a mellette ülő Kattia el nem kapja, és vissza nem segíti a székére.

– Azt nem teheted – suttogta Yaan döbbenten. – Akkor kikerülsz a Kavenből…

– Mondtam, hogy a családom visszafogad – suttogta maga elé Raana anélkül, hogy felnézett volna. – Nem vagyok képes egy nappal sem többet eltölteni ebben a házban, veled egy fedél alatt. Sosem szeretted egyik gyerekedet sem. Sosem szerettél senkit saját magadon kívül. Évekig hallgattam. Bűnös vagyok abban, hogy hagytam, elűzd Yaant. De Jamina annyira beteg volt, és nekem nem volt erőm… Aztán most Ronen…

– Giin hibája volt!

– Ott voltam, amikor a körülmények miatt megtiltotta, hogy beengedd a cég területére! – csapott az asztalra Raana olyan erővel, hogy a poharak ugrottak egyet az asztalon. – De te csak pöffeszkedtél, hogy te vagy a cég vezetője, és neked ne parancsolgasson egy piszkos kis biztonságis! Pedig Giin megvédett, amikor a bíróság előtt álltál! Holnap viszont jönni fog a mazdra, és mindent elmondok neki, Yaan. És még ha nem is nekem ad igazat, a családom akkor is visszafogad, mert tudják, mit kellett melletted átélnem…

Dermedt csönd ereszkedett a könyvtárra. Yaan sápadt arccal nézte Raanát, és Giin érzékelte a félelmet és a gyűlöletet, amely ez alkalommal nem felé, hanem felesége felé irányult…

– Büdös ribanc! – üvöltötte fejhangon, de addigra már apjuk mellette állt, sőt, Nigraas és Elvir is, és hárman szorították le.

– Anya, mint rangidős, kérlek, vedd át a tanács vezetését – mondta apjuk Sinna mamának. – Te pedig, fiam – fordult Yaanhoz –, vagy nyugton maradsz, vagy kikísérlek innen, és nem tudsz majd beleszólni azokba a döntésekbe, amelyeket hozni készülünk.

– Nem tehetitek meg, hogy elveszitek tőlem a családfői posztot! Dédapa rám hagyta! – rikácsolta Yaan, és szinte habzott a szája.

– A családfői cím viselése nem feltételek nélküli – szólalt meg Tobbelt, és többen is helyeslően morogtak. – Az utóbbi hónapok döntéseivel megmutattad, hogy nem vagy rá sem méltó, sem alkalmas.

Yaan köpött egyet felé.

– Rohadt seeme, mindig is Giin pártját fogtad. Mindig is gyanúsan jóban voltatok egymással. Csodálom, hogy Rion sosem volt rátok féltékeny…

Rion elsápadt arccal állt föl, kezei ökölbe szorultak.

– Te rohadék…

Tobbelt és Malin egyszerre kapaszkodtak bele két oldalról, Giin azonban teljesen váratlanul felnevetett.

– Csak tudnám, miből született akkor Judy – nézett gúnyosan öccse felé. – Az bizonyára feltűnt volna, ha Tobbelt hordja ki…

Jó időben tett megjegyzése egy pillanat alatt elfújta a gyilkos hangulatot, és többen is elnevették magukat, bár inkább a feszültség miatt.

Rion mormogott valamit, legyintett, és leült.

Elvir, akinek szintén alig lehetett hallani a hangját a hasonló üléseken, nagyanyjára nézett.

– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha Nigraas és én kikísérjük Yaant, és vele is maradok. Kattia majd elmondja nektek, hogy döntöttünk.

– De hát nem mehetsz el! – nézett rá Giin értetlenül. – Te vagy az elsőszülött!

– Épp erről van szó. Nem én vagyok ennek a családnak az elsőszülöttje, hanem te. S amíg Judy él, addig ő az örököse a névnek, nem Elvir.

– Nem vagyok elsőszülött. Tizennyolc éves koromban lemondtam róla…

– Mert mazdrának mentél. De már nem vagy mazdra. S dédapa úgyis azt akarta, hogy te legyél a családfő.

– Erről ti nem tudhattok, és ha így is volt, már teljesen mindegy. A helyzet megváltozott.

– A helyzet annyiban változott meg, hogy immár lehetsz elsőszülött és a család feje. Van örökösöd…

– …aki külsős származású – szúrta közbe Giin.

– …aki bármilyen származású is legyen, méltó arra, hogy a nevet továbbvigye.

Giin szomorúan rázta meg a fejét.

– Elvir, az sem biztos, hogy Judy megéri a holnapot.

– Amíg azonban él, születés és jog szerint ő az örökös. S te a családfő – mondta, s meghajolt.

Giin hátrébb lépett.

– De hát… én nem vagyok méltó… sem alkalmas…

– Apám annak látott, s mi is annak látunk – szólt közbe Sinna mama.

Giin lezökkent az előtte álló családfői székre, és kezébe temette az arcát.

Amikor Kattia egy bögre forró kofent nyomott a kezébe, mohón kortyolt bele.

– Szóval azt akarjátok, hogy én legyek a családfő. És az elsőszülött – összegezte végül.

– És a cég első igazgatója. Norin ugyanis közölte, hogy nem hajlandó mással együtt dolgozni – fűzte hozzá Elvir. – Egyébként is te vagy rá az alkalmas ember.

– Nem értek a gazdasághoz.

– Tizenegy évig voltál safir.

– Ha Judy túléli, ami történt, többet szeretnék vele lenni.

– Ha te leszel az első igazgató, úgy rendezed az ügyeket, ahogy akarod.

– Bárhogy is gondolkoztok most rólam, a Nagygyűlés meg fog botránkozni, ha engem választotok családfőnek – vetette be végső érvként.

– Ha mi így döntöttünk – szólalt meg Sinna mama –, a Nagygyűlés egyet tehet: tudomásul veszi. Ha nem tetszik nekik, az ő dolguk. Ezen kívül Rengi téged akart az utódjának. Nem Yaant. Azért is vitt be a céghez…

– Egyébként hol van Yaan? – A szék, ahol öccse az előbb ült, üresen állt apja mellett.

– Anyád és Nigraas kikísérték – mondta az apja. – Itt hagyták a köntöst. Úgy való, hogy ezután te hordd. – A családfő székére terített díszes öltözék felé intett.

De Giin nem mozdult.

– Olyan teher ez most, amit nem tudok vállalni – mondta végül halkan. – A családfőség is, és a cégvezetés is.

– A családfőség jelentse egyelőre csupán azt, hogy kiállunk melletted. Felnőtt emberek vagyunk, nem történik bajunk, ha egy kis ideig nem fogja senki a kezünket – jegyezte meg gunyorosan Tobbelt.

– Ami pedig a céget illeti, te is tudod, hogy jelenleg nem folynak nagy beruházások. Norin egyelőre átvette mindkét Raas cég ellenőrzését és a három nappal ezelőtti tragédiával kapcsolatos problémák kezelését. Azt üzente, hogy ha nagyapád hónapokig képes volt tartani értük a hátát, ő is képes addig, amíg valamelyest ki nem heverjük, ami történt – tette hozzá Elvir, és Giin erre már nem mondhatott nemet.

Most már nem. Nagyapja, Rengi, és dédapja, Yaan miatt sem.

Halott kezek irányították az útját, s nem lehetett félrelökni őket.

Csak ekkor értette meg, hogy anyja valószínűleg erre utalt a virrasztáson, amikor azt mondta, hogy erősnek kell lennie.

***

Nem egészen egy héttel a családi tanács után Judy állapota végre stabilizálódott annyira, hogy végrehajthatták rajta a második gerincműtétet. Továbbra sem tért azonban magához, és Giin még mindig nem mert reménykedni.

Amit lehetett, holón keresztül intézett, s annyi időt töltött a kórházban, amennyit csak tudott. Ahogy ellátta a tehetetlenül fekvő gyerek körül a szülői teendőket, újra és újra Raanára gondolt, aki éveken keresztül tette ugyanezt saját, haldokló gyerekéért, akit két fiához hasonlóan elveszített, s jelen pillanatban az Algebarra tartott, családja blathaasába, hogy új életet kezdjen, ha tud, messze gyűlölt férjétől és a fájó emlékektől.

Boron, Rion és Malin, a gyerekek közül pedig Mikel és Emma naponta bejöttek a kórházba, és hazaküldték Giint pihenni, de ő ilyenkor inkább a céghez ment be, és Rengi hátrahagyott iratait tanulmányozta.

Aztán eljött az első igazgatótanácsi gyűlés, ahol ismertetnie kellett terveit és elképzeléseit, valamint a stábot, akikkel dolgozni szeretne. Javaslatait ellenkezés nélkül fogadták.

Mire észrevette, immár hivatalosan is ő volt a Raas vállalatbirodalom tényleges vezetője és egyben a család feje és képviselője. Az alkalmazottak, amennyire Giin fel tudta mérni, családja döntését nem csupán elfogadták, de támogatták is. Ugyanazok, akik lenézték, és a háta mögött sheymonnak nevezték. A mazdrák azonban, akik hivatalosan sosem vetették ki maguk közül, ideges tekintettel méregették, amikor családfőként a kötelező hivatalos látogatást megtette náluk.

De már nem érdekelte. Az már nem az ő útja többé. A családja és a lánya lett a legfontosabb, főleg az utóbbi, és amikor újra érdeklődtek az Uytok, nyugodt szívvel mondott nemet. Ha Judy életben marad, elsőszülött lesz, aki nem mehet másik elsőszülötthöz. Boron is letett végre arról, hogy Judyt kérje meg a Falk név továbbvitelére.

Ezekről a dolgokról kicsit később akart beszélni Judyval, amikor eléri a tizenhatot, mert nem akart helyette dönteni. De ha még egyszer lehetőséget kap arra, hogy Judyt nevelje, beszélni fog vele erről is.

Aztán Judyt újból megműtötték. A műtét sikerült, de közben kétszer kellett visszahozni a klinikai halálból, és bár a légzését helyreállították, még soványabban és törékenyebben feküdt az ágyon.

Néhány nappal később kórházba menet kapta a hírt, hogy Siaxent behívták az Oderuti Összparlamentbe politikai tanácsadónak. Ez ugyanazon a napon történt, amelynek délutánján Etten nagykorúságát ünnepelték, és Giin viszonylag későn szabadult el, mivel az ünnepen mint családfőnek neki is lényeges szerep jutott. Ennek ellenére bement még a kórházba, és remélte, hogy öntudatlansága ellenére Judy érzi, hogy nem hagyta magára. Megint úgy aludt el az ágy mellett, hogy Judy kezét fogta.

Valamikor az éjszaka közepén arra ébredt, hogy a kéz, amelyet tart, megrándult az övében. Riadtan kapta fel fejét, és meresztgette égő szemeit a félhomályban.

– Szomjas vagyok – mondta Judy halkan.

Egy pillanatig azt sem tudta, hova kapjon. Kirohant a folyosóra, hogy megkeresse az ügyeletes ápolót, de mire visszaért a válasszal, Judy már nem volt ébren.

Viszont nem is volt már eszméletlen. Aludt.

Legszívesebben felrázta volna, de csak ült, és nézte a lesoványodott kis testet.

Judy csak estefelé ébredt fel ismét, és újból inni kért. Miután Giin megitatta, azonnal visszaaludt.

A következő nap délelőtt már hosszabb időre is magához tért.

– Tudtam, hogy itt vagy – ezek voltak az első szavai Giinhez. – Anyának nincs igaza.

Giin válaszként megsimogatta a haját.

– Nem vagy szomjas?

– Egy kicsit – felelte Judy, és amikor Giin odatartotta elé a poharat a szívószállal, ivott. – Azt hittem, meghaltam.

– Nem sokon múlt – mondta Giin, és erőnek erejével kellett visszatartania magát, hogy magához ne szorítsa a törékeny gyereket.

– Rám omlott az épület, ugye?

– Igen, de az íróasztal alá szorultál, ami megvédett attól, hogy összenyomjon a törmelék.

– És Ronen… Ronen életben maradt?

Giin megfogta Judy kezét.

– Nem. És Rengi papa is meghalt.

A vékony kéz hihetetlen erővel szorította meg az övét, majd a szorosra zárt szemhéjak alól könnyek indultak el.

– Nem érzem a lábaimat – suttogta Judy jóval később.

– Volt némi komplikáció az előző gerinctörésed miatt. Még legalább két hetet mondtak, csak azután indítják be az érzékelési folyamatot. De mivel az egyik lábad nagyon csúnyán összetört, és csak szövetbeültetéssel tudtak segíteni, valószínűleg jobb is, hogy nem érzed.

– Mennyi ideig voltam eszméletlen?

– Három hétig.

Judy bólintott, és pislogott néhány laposat.

– Rövidebb ideig, mint a múltkor – motyogta. – Azt hiszem, elalszom – mondta még. – Maradsz?

– Persze – mondta Giin, és újból megfogta a hideg ujjakat, amelyeket addig simogatott, amíg Judy légzése egyenletessé nem vált.

Mire Judyt hazaengedték, már javában tavasz volt, így sokat üldögélhettek a belső kertek padjain. A kislány beteges sápadtsága tűnni kezdett, bár súlyt nem volt képes magára szedni. Lassan már fel is tudott állni, először bottal járkált, aztán anélkül, és egyre többször mondta Giinnek, hogy nyugodtan magára hagyhatja hosszabb időre is.

– Szeretnéd, hogy elmenjek? – kérdezett vissza Giin a harmadik alkalom után.

Judy nem válaszolt rögtön. Lehajtotta a fejét, és szokásához híven szemével a földet kutatta, amelyre a fák között átszűrődő napsugarak tarka, táncoló mintákat rajzoltak.

– Csak azt akartam mondani, hogy már jobban vagyok. Nem kell vigyázni rám.

– Azt kérdeztem, szeretnéd-e, hogy elmenjek, nem azt, hogy mit gondolsz saját állapotodról.

Judy megrántotta a vállát, de nem válaszolt.

– Azt hittem, örülsz annak, hogy itt vagyok – ütötte Giin tovább a vasat.

– Persze, hogy örülök – morogta Judy az orra alatt. – De már jobban vagyok. Nem kell, hogy mindig velem legyél. Biztosan vannak dolgok, amiket szívesebben csinálnál.

– Judy – mondta Giin, s megvárta, amíg a lány a szemébe néz. – Sokáig úgy nézett ki, hogy nem éled túl. Az orvosok nem biztattak semmivel, és csak a gépek tartottak életben. Rettenetesen féltem, hogy elveszítelek. Bármit megadtam volna, hogy életben maradj. Nincsen semmi, amit szívesebben csinálnék, vagy ami fontosabb lenne annál, mint hogy veled vagyok.

– De a cég…

– A cég vezetését csak úgy vállaltam el, hogy tekintettel vannak a jelenlegi helyzetemre. Norin-ra egyébként is elég jól elvan nélkülem. Nincs más dolgom, mint veled lenni.

Judy bontotta a szemkontaktust, és újra a földet nézte.

– De én nem haragszom rád, ha végre egy kicsit mást is akarsz csinálni. An Rion elmondta, hogy már hetek óta csak mellettem vagy. Akkor is mellettem voltál, amikor nem is voltam magamnál.

– A lányom vagy. Hol máshol kellett volna lennem? – kérdezett vissza Giin.

Judy erre nem felelt, de Giin ezúttal nem hagyta, hogy a félreértés csöndje telepedjen közéjük, és Judy ne értse meg pontosan, amit mondani akar.

– Nézd, Judy. Tudom, hogy a baleseted előtt nem viselkedtem jó apaként. Ez részben megismerkedésünk körülményei miatt volt, részben pedig azért, mert nem tudtam, hogyan legyek az. Tizennyolc éves koromtól kezdve nem éltem családban, és te sem voltál az a szokásos kaveni gyerek… – Nem tudta, hogyan folytassa, de szerencsére Judy közbekotyogott.

– Ez nem igaz. Te mindig jó voltál hozzám. Már az elején is…

– Sokkal többet kellett volna veled lennem. Boronéknál jöttem rá, hogy igazából alig ismerlek. Rion többet foglalkozott veled egy héten, mint én egy hónapban.

– De mindig odafigyeltél rám.

– Az csak kötelesség– és felelősségtudat, nem több.

– Miért, van több is? – kérdezte dacosan Judy, és továbbra is szilárdan a földön táncoló árnyékokat fixírozta.

– Természetesen van – felelte Giin, miközben Judyra nézett, akinek tipikusan kamasz megnyilvánulása végre leleplezte, hol is van az igazi probléma.

– Van? – nézett rá Judy kihívóan. Vagy inkább reménykedve?

– Bolond gyerek… – mondta Giin, és további szavak helyett inkább fél kézzel magához ölelte, és megszorította a kislányt, miközben másik kezével belekócolt a hajába.

– Hé! – tiltakozott Judy, de nem próbált meg kibújni a szorításból, csak a fejéről rázta le a matató kezet. – De ugye tudod, hogy most, hogy én lettem az elsőszülött elsőszülöttje, nem ígérhetsz oda semmilyen távoli bolygón lakó családnak! – mondta, félig-meddig még mindig dacosan.

A gyerek tehát – igazolódott be, amitől Giin maga is tartott – pontosan tisztában volt azzal, mi zajlik a háttérben.

– Hiába kerestek meg az Uytok vagy tízszer a múlt nyár óta, mindig azt mondtam nekik, hogy a témát fel sem vagyok hajlandó vetni, amíg be nem töltöd a tizenhatot, és akkor is meghagyom a döntést a te kezedben.

– Tényleg ezt mondtad? – nézett rá Judy csodálkozva.

– Felhívjuk őket? – kérdezte Giin, majd fejcsóválva tette hozzá: – Szóval, azt hitted, hogy már alig várom, hogy elküldhesselek innen. Pedig ha csak a kötelességtudat vezetett volna, akkor sem teszek ilyet az előzmények ismeretében.

– Előzmények?

– Külsős neveltetés, árvaház…

– De hát ez történik minden gyerekkel…

– Minden normális körülmények között felnőtt gyerekkel. Te még nagy jóindulattal sem számítasz annak. Előre mondom hát, a további félreértések elkerülése végett, hogy hiába vagy elsőszülött, nem tervezlek a későbbiekben sem hozzáadni valakihez anélkül, hogy a véleményedet előzőleg ki ne kérném. Sőt, azt is megígérem, hogy ha végül úgy döntesz, hogy Doron Uyt a te szíved választottja, hozzáadlak, elsőszülöttség ide, vagy oda.

– Nem – nevette el magát Judy. – Doron kedves fiú, de… – megrázta a fejét.

– Csak azt ne tervezd, hogy matematikus vénlány leszel, mint Seenia mama…

– Nekem nincsenek antiszociális tendenciáim, mint neki, és a PM-em alapján sem vagyok semmiféle megszorításra kötelezett.

– Talán egy bizonyos szint fölött is be kellene vezetni bizonyos megszorításokat… – vonta össze szemöldökét tréfás szigorúsággal Giin.

– Nos, akkor te sokkal több megszorítás alá esnél, mint én – jelentette ki Judy, és diadalmasan karba fonta a kezét.

– Ezt meg honnan veszed?

– Még Arminia kereste ki nekem egyszer a ponthatárokat, s kiderült, hogy az elmúlt száz évben neked volt a legmagasabb.

– Hm… – Giin gyorsan témát váltott. – Apropó, Arminia. Hívtad mostanában?

– Persze.

– És hogy van?

– Megint megkérdezte a családját, hogy visszafogadnák-e, amikor az Oderuton volt. – Judy elfintorodott. – De megint elküldték. Pedig az ő tanúvallomása alapján fogták el a fiút, aki azt a mazdrát megölte…

– Lennen-rát.

– Igen, őt.

– Ha Arminiának véget érnek a tanulmányai, és még mindig vissza akar jönni, és még mindig nem tud, szólj. Tudok egy helyet, ahol szívesen veszik majd, és ő is minden bizonnyal jól érzi magát.

– Ez valami Kiszakadt Közösség, ugye?

Giin meglepetten pillantott Judyra, úgy morogta.

– Na nézd csak! Alamuszi nyuszi nagyot ugrik…

De nem tudott haragudni rá, még ha ezerszer hallgatózott, akkor sem.

***

Ahogy az élet lassan visszaállt a megszokott kerékvágásba, és Judy újra iskolába kezdett járni, Giin ténylegesen is átvette a család– és cégvezetői posztokat. Itt eleinte óvatos politikát folytatott, szabad óráiban közgazdaságot tanult, és statisztikákat nézegetett.

Első önálló döntése az volt, hogy megszüntette az eddigi centralizálási politikát, amely minden cégrészt az Alfán vagy annak rendszerében akart tudni. Nem engedhették meg, hogy háború esetén, amelynek bekövetkezésében Giin egyre kevésbé kételkedett, ennyire kiszolgáltatott helyzetbe hozzák magukat: ha a CSU elfoglalja az Alfát, az egyben a cég teljes átvételét is jelentené.

Hiszen ez folyt mostanában a CSU-n: minden nagyobb céget kivettek a Kaveni Autonóm Hatóság illetve az addig birtokos család tulajdonából, részvénytársasággá alakították, a részvények túlnyomó részét pedig az állam vásárolta fel. Főleg a bányászattal, kohászattal, nehézgép–, jármű–, és űrhajógyártással foglalkozó cégekét.

Már ez önmagában hadüzenettel ért fel.

De egyelőre csak Siaxen vette komolyan a fenyegetést, és Giin első ilyen szellemű nyilvános megnyilatkozása után nem egészen egy órával már jelzett is a detája.

A fiatalember arca csak úgy ragyogott a holomezőben.

– Giin-ra! El sem tudom mondani, mennyire örülök annak, hogy ismét úgy döntött, megszólal! S örömmel hallottam, hogy maga lett a Raas cég első igazgatója is…

– Ezen kívül a család visszavonta hallgatási kötelezettségemet – tette hozzá Giin.

Siaxen bólintott, majd mély levegőt vett.

– Igazából azért hívtam, hogy bocsánatot kérjek. Legutóbbi beszélgetésünk alkalmával megengedhetetlenül udvariatlan voltam. Meg sem próbáltam megérteni, mit mond. Csak vagdalkoztam, és többször is megsértettem.

– Ennek két oka is van, és maga egyikről sem tehetett igazán: fiatalsága és a kultúránk ismeretének a hiánya. Éppen ezért nem is haragszom. Nincs miért bocsánatot kérnie.

– Talán fiatalságom miatt nincs. A másik miatt azonban van. A maguk léte, kultúrája jelentős szerepet fog játszani az eljövendő évek alakulásában. Hibát követtem el, amikor meg sem próbáltam megérteni.

– Én sem értem jobban a maguk világát – jegyezte meg Giin.

– Akkor mindkettőnknek van mit tanulnunk – mondta szilárdan Siaxen. – A gyűlöletet, idegenkedést semmi sem állíthatja meg, csak a megismerés és a megértés, ha az elkövetkező években egymás oldalán akarunk küzdeni.

Alig búcsúztak el egymástól, újabb hívás érkezett, ezúttal Brodentől, aki még előző beszélgetésük alkalmával megígérte, hogy azonnal szól, amint lesz valami fejlemény Lennen ügyében.

– Most, hogy bebizonyosodott, Lennen gyilkosság áldozata lett, a családja hajlandó volt kiadni a személyes iratait. De mivel én nem találtam benne semmi érdekeset, úgy gondoltam, átküldöm neked is az anyagot, nézd át, és ha találsz valamit, ami szerinted továbbvezethet, szólj. Az összes irat, jegyzet és napló holofelvételét átküldtem a családi postafiókodba, ott megtalálod. Kódolva vannak, a kulcs a régi, itteni hívószámod.

– Köszönöm. Más hír?

– Gibertet majdnem megütötte a guta, amikor megjött a hír, hogy te lettél a Raas család feje. A többiek örültek. Shoon üdvözöl, de vele biztos beszéltél. Ja, és az öreg külsős kormányzó bejelentette, hogy év végén visszavonul. Még nem tudni, ki lesz az utódja. – Egy pillanatra elgondolkozott. – Más most nem jut az eszembe. De ha van valami, hívj. Én is hívni foglak.

– Jó, és köszönöm.

A dokumentumokat megtalálta ott, ahol Broden mondta: a családi postafiókban. Átnézte őket, de nem talált semmit, ami jobban megragadta volna figyelmét, mint négy éve, amikor átlapozta őket.

A feljegyzések nagy része gyerekekről és fiatalokról szólt. Kiszakadtakról, kaveni származásúakról, akiknek szüleik szakadtak ki, ideiglenes és állandó intézetben elhelyezettekről.

Ott volt még az EI feliratos dosszié, de most sem tartalmazott mást, csak olyan tényeket és adatokat, amelyeket Giin maga is ismert, talán csak kicsit más elrendezésben.

Nagyot sóhajtott, és üres tekintettel bámulta a villódzó holomezőt. Az EI dosszié képe lebegett előtte, sarkában egy különös, idegen nyelvű felirattal.

Societas Electorum.

Hogy az mi lehet? – tűnődött el, majd rákeresett a hálózaton.

„Societas Electorum” azaz „Választottak Közössége.” Latin.

Ezek után hosszú lista következett latin szövegekről, melyekben e két szó bármelyike megtalálható.

Egyiket sem találta érdekesnek.

Giin mégsem tudta kiverni a fejéből.

Másnap, amikor EI-s „informátorát” kereste a cégnél, kiderült, hogy Paul Martyn már több mint két hónapja nem dolgozik náluk. Amikor kikérte személyi lapját, látta, hogy Yaan a családi tragédia után két nappal, hétfőn ment el. Felmondását a korai órákban nyújtotta be, elszámolt, és nyom nélkül eltűnt Giin látóteréből.

Vajon azt hitte, hogy téves információja miatt Giin rajta akar majd bosszút állni? Vagy Yaan is őt hibáztatta Ronen haláláért, akárcsak az apja?

Giin nem tudta, melyik a helyes válasz a kettő közül, talán egyik sem, bár lehetetlen, hogy távozásának ne legyen köze a szombati eseményekhez. Fájt azonban, hogy Yaan távozásával Raana és öccse harmadik gyereke is a többihez hasonlóan végleg elveszett számára.

A fényképre pillantott, amely ott állt íróasztalán: Judy a nappali kényelmes foteljában kuporgott, és valamin éppen mosolygott, bele egyenesen a kamerába. Nagy, világosbarna szeme jókedvűen csillogott, rövidre nyírt haja kócosan meredezett. Még látszottak rajta a szörnyű események nyomai, de sápadtsága már a múlté volt – és a múlté a zárkózott arckifejezés is.

A fénykép alatt egy kis cetli lógott, amelyet Giin néhány napja tűzött hozzá:

Apa,

ne keress, sakkozni mentünk an Rionnal a klubba. Este jövök. Ne menj le az irodába dolgozni, biztos vagyok benne, hogy an Tobbelt halálra unja magát egyedül. A munka úgyis megvár.

Judy

Rámosolygott a betűkre, és azok mintha visszamosolyogtak volna.

21. FEJEZET

Yaan

Szobatársa, Tored már mélyen aludt, amikor leoltotta a villanyt, és takarójába burkolózva befordult a fal felé.

Még soha életében nem érezte magát ennyire a helyén, mint most. Véget ért az évek óta tartó bizonytalanság, mely napjait mérgezte, erejét szívta. Végre megtalálta azt, ami igazán érdekli.

Pedig mennyire nem tetszett neki az elején!

Hirtelen jött el az Alfáról, és bár jókora összeg volt a bankszámláján, arra mégsem elegendő, hogy egy hét éves egyetemi képzésre fussa belőle. Talán, ha dolgozik mellette...

– Az információ, amelyet megszerzel, van annyira fontos, hogy ezt a problémádat megoldják – mondta Brendon. – Sőt, talán nem is kell majd fizetned azért, hogy tanulhass.

– Ezt most te mondod, vagy neked mondták? – kérdezte Yaan gyanakodva.

– Közös ismerősünk jelezte – utalt Brendon Yaan titokzatos látogatójára –, hogy van egy terve számodra. Egy hely, ahol képességeidet maximálisan érvényre juttathatod. De azt mondta, ezt majd veled akarja megbeszélni.

Yaan nem örült a titokzatoskodásnak, de sok választása nem volt.

Amióta rájött, hogyan szerezheti meg az információkat, igazából sejtette, hogy „megbízói” nem fognak az év végéig várni, hogy megkapják tőle. Minél előbb látni akarták az anyagot. Kit érdekel ilyenkor, hogy az informátor pénzügyi érdekei gyökeres ellentétben állnak a gyors távozással?

Néhány hét szervezés után megüzente Brendonnal, mi lenne az ideális időpont az akció végrehajtására: 3923-05-24. Giinnek leadott egy elterelő információt, hogy a biztonságiakat a másik üzemrészbe vonják át. Az elterelő akció véres kegyetlensége azonban őt is sokkolta. Mocskos, tisztátalan, semmivel sem különb, mint egy kommunionista merénylet. A becsapódás, a robbanás, aztán a pillanatnyi csend, majd a sikolyok, kiabálások, az önkívületi állapotban kifelé tóduló emberek…

Ő maga nem hagyta el a labor épületét, melyet nem sokkal a többiek távozása után egy órával le is zártak – ennyi elég is volt neki az adatok megszerzéséhez. Aztán visszajött néhány munkatársa, ő pedig feltűnés nélkül csatlakozott hozzájuk. Csak akkor látta, micsoda pusztítást végzett a becsapódás a főépületben, amikor kijött a laborból.

A csöndes rettenettel bámuló túlélők közül sokan az Atenęma Gaadrát mormogták, mások felszedegetett információikat osztották meg egymással. Ebből Yaan csak szavakat csípett el:

– Az irodai szinten mindenki…

– Az igazgató… az elsőszülött… azt mondják, a lánya is…

– Csak Giin-rát látták életben…

Yaan földbe gyökerezett lábbal állt a többiektől kicsit távolabb, míg egy vörös hajú, a Biztonsági Szolgálat egyenruháját viselő férfi szólította meg, ugyanaz, aki néhány órája lezáratta az épületet.

– Megvan az anyag? – kérdezte halkan.

Mint aki álomból ébred, kapta fel Yaan a fejét, s ahogy a karákat tartalmazó csomagot átadta, a gyomra émelygett, és szemen tudta volna köpni magát Igen, igen… Háború van, amelynek áldozatai is vannak, de ez akkor is őrültség! Csupa ártatlan ember! Jó, az apja nem volt az, mert ki másra vonatkozhatott volna az „elsőszülött igazgató” megjegyzés, de a többiek… Valószínűleg dédapja is meghalt…

Nem bírt tovább ott maradni. Átöltözött, kijelentkezett és hazament.

Aznap éjjel kegyetlen rémálmok kínozták; összeomló épületekben menekült kijáratot keresve, míg a falak maguk alá nem temették, és verejtékben úszva ébredt fel.

Meg sem próbált visszaaludni. Főzött magának egy teát, és összepakolta a dolgait. Nem volt sok: egy nagyobb bőröndbe belefért mindene.

A következő nap rettenetesen lassan telt. Amint végre beesteledett, elment Brendonhoz. Nem azért, hogy a következő utasításokat megtudja, hanem néhány jó szóért, biztatásért, bármiért, amivel lelkiismeretét meg tudja nyugtatni.

Brendon csendesen hallgatta végig beszámolóját.

– Nem vagy felelős azért, mert valaki képtelen volt az elterelő akciót kevésbé véresen megoldani. Azt hiszem, az akció szervezőjét az mozgathatta, hogy a káosz több időt adjon neked az adatok lemásolására.

Yaan tombolt a dühtől.

– Megmondtam, hogy negyedóra is elegendő! Ahogy elegendő is volt! Ráadásul a biztonsági erők nagy része nem is volt az egységben! Órákba került, mire átértek! Simán meg lehetett volna csinálni enélkül is! Így pedig meghalt százötven ember! Százötven ártatlan ember!

– Paul, aki ezt szervezte, annak tízezer emberélet is semmi…

– Hogyan lehetnek köztetek ilyenek?

– Nincsenek tökéletes szervezetek. Sokszor azzal kell együtt dolgoznod, aki egy adott feladatra vállalkozik, nem pedig, akivel szeretnél.

– Ha ez így van, nem szeretnék veletek dolgozni!

Brendon leült vele szemben az asztalhoz.

– Paul. Ami történt, nem a te hibád. Még kevésbé a te felelősséged…

– Én mondtam, hogy valami elterelő akcióra van szükségem! Meg kellett volna tudnom oldani anélkül is!

– Ezt már ezerszer megbeszéltük. Nem lettél volna képes rá.

– Ilyen áron sosem egyeztem volna bele!

– Nem tudhattad előre, mi fog történni.

– Nem érdekel! – mondta Yaan és megrázta a fejét. – Nem érdekel.

– Ez azt jelenti, hogy meggondoltad magad? Hogy nem akarsz a CSU-ra menni?

– Ugyan! – felelte Yaan, és minden ellenkezés kiszállt belőle. – Hogy maradhatnék itt ezek után? S egyébként is, amit azelőtt vallottam, most is vallom. Éppen csak ez az értelmetlen kegyetlenség bánt. Én nem akarok így harcolni. Nem is fogok. Vagy egyenesen, vagy sehogy.

Brendon bólintott, és elhagyta a szobát. Hamarosan egy kis dobozzal a kezében tért vissza.

Letette Yaan elé.

– Ha tényleg így gondolod, akkor ez a tiéd.

– Mi ez? – kérdezte Yaan anélkül, hogy a doboz felé nyúlt volna.

– Valami, amit még akkor viseltem, amikor olyan voltam, mint te. Amikor még tudtam egyenesen harcolni. Most már nem tudnám hordani. Égetné a bőrömet. Kinyitod?

Yaan óvatosan érintette meg a fényes fafelületet. A kis doboz cseresznyefából volt, vöröses színe és finom faragása arra vallott, hogy valami értékes tárgy őrzésére készítették.

Egy vékony ezüstlánc volt benne. Medálja egy nyitott szárnyú galambot formált, hasonlót ahhoz a tetováláshoz, amely Brendon jobb vállát díszítette, s alatta ugyanúgy ott voltak azok az ismeretlen szavak. De Yaan nem érintette meg sem a láncot, sem a medált.

– A békéért és a szabadságért. Ez van ráírva egy régi, földi nyelven. Azt akarom, hogy a tiéd legyen.

Yaan remegő ujjal érintette meg a medált, de még mindig nem nyúlt érte.

– Te voltál idekint az egyetlen barátom – mondta elfúló hangon.

Brendon elmosolyodott, aztán megfogta a láncot, és még mielőtt Yaan egy szót is szólhatott volna, a nyakába tette.

– Azt kívánom, hogy sose legyen belőled az, aki én lettem. Hogy tudj egyenesen harcolni. Hogy sose kelljen feladnod az álmaidat…

Az egyszerű szavak még órákon át visszhangoztak Yaan fülében. Mintha annak az áldásnak a szavai lettek volna, melyet az eltávozottak fölött mondanak el a szülők – amelyet apja sosem mondott el fölötte.

Még másnap is, amikor elhagyta az Alfát, ezek a szavak visszhangzottak a fülében.

A CSU-ra érkezése után nem sokkal egy férfi állította meg a reptéren, és miután tisztázták személyazonosságát, egyenest beszállította Lassanba.

Egy hatalmas ház előtt szálltak le, melyen semmilyen tábla vagy címer nem hirdette, milyen célt szolgál. A kaput kamerák pásztázták, de Yaan kiszúrta őket, bármilyen jól is voltak elrejtve, és érzékelte, hogy a kertben többen figyelik.

Lépcsőn mentek fel az első emeletre, ahol egy nagyobb ajtó előtt néhány percet várniuk kellett.

Ide Yaan már egyedül lépett be.

A helyiségben egy magas, vékony férfi várta, aki első pillantásra azt a pöttyös, földi ragadozófajtát juttatta Yaan eszébe, amelyet egyszer egy természetfilmben látott: vékony, szívós, rettenetesen gyors és kegyetlen ragadozófajta. Hidegkék szeme ezt a hatást erősítette. A tény pedig, hogy nem érzékelt felőle semmit, egy pillanat alatt elárulta számára a férfi kilétét.

– Maga az a férfi, aki egyszer járt nálam, még az Alfán – mondta köszönés után.

Vendéglátója biccentett.

– Így van. Miből jött rá?

– Mentalista, niesi származású – mondta Yaan, majd egy pillanat múlva kis félmosollyal tette hozzá –, és dohányzik.

– Kitűnő meglátások – válaszolta a férfi, miközben kezével a közeli fotelok felé intett. – Foglaljon helyet.

Miután Yaan leült, és jobban szemügyre tudta venni a férfit, megállapította, hogy bár távolról egyaránt kinézhet harmincnak vagy ötvennek, inkább nagyapjával lehet egyidős, és hetvenes éveinek derekán járhat.

– Egy kofent? – kérdezte a férfi.

Yaan majdnem leesett a fotelről meglepetésében.

– Nem fogyasztok niesi dolgokat.

A férfi vállat vont.

– Elég bután teszi. Ha odafigyel arra, mit eszik, ebben a világban is elélhet százhúsz évig. De nem akarom meggyőzni – mondta, mielőtt Yaan megszólalhatott volna –, elvégre nem azért vagyunk itt. Megkaptuk az anyagát, és azóta már szakértő kezekbe is juttattuk. – Két csészébe töltött italt: teát Yaannak és sötétzöld, erős kofent magának, aztán ő is leült. – Tudósaink meglepődtek, hogy a Raasok már ennyire elől tartanak a speciális hővezetésű fémötvözetek kutatásában. Az anyagra azt mondták, hogy kitűnően használható. Derék munkát végzett, fiam.

– Köszönöm – mondta Yaan megilletődötten.

– A barátja mondta, hogy mivel a tervezetnél előbb kellett elhagynia az Alfát, nem sikerült annyi pénzt félretennie, amennyit szeretett volna, vagy kellett volna ahhoz, hogy egyetemre járjon. Nos, nekem lenne egy ajánlatom. Maga gyorsan tanul, viszonylag sok dologhoz ért. A fair küzdelmek embere. Kicsivel több önbizalommal és gyakorlattal kiválóan alkalmas emberek vezetésére. Ráadásul közösségbe is kerülne.

– Miről lenne szó?

– A Katonai Akadémiáról.

– Katonai? – Yaan úgy megdöbbent, hogy képtelen volt kinyögni többet.

– Maga mondta, hogy részt akar venni a harcban. Ez a harc viszont csak idő kérdése, hogy igazi háborúvá nőjön. Hadseregünknek jól képzett, és magához hasonlóan tehetséges vezetőkre van szüksége, akikre hallgatnak az embereik, és akik maguk ideológiailag elkötelezettek.

– Még sosem fogtam fegyvert a kezembe…

– A fair küzdelem lehetőségét ajánlom magának – vont vállat a férfi, és beleivott a kezében tartott kis csészébe. – A politika, amelyre maga gondolt, semmi esetre sem az. Egyébként is, az embereknek vezetőkre van szükségük, nem politikusokra. Azt megkapták a konzervatív kurzusoktól évszázadokon keresztül. Nem is jutottak sokra vele. – Letette a csészét, és egy cigarettát vett elő, melyre sok év gyakorlatától csiszolt mozdulatokkal gyújtott rá.

– Nem is tudom – mondta Yaan bizonytalanul. – Ezen gondolkodnom kell.

– Hát tegye. Bár én azt javaslom magának, hogy iratkozzon be az első évre. Még felvételiznie sem kell. Fizetnie sem, mert az akadémiai tanulmányokat mindenkinek a Védelmi Minisztérium fizeti. Amennyiben egy év múlva mégis valami mást szeretne, természetesen megteheti. Bármelyik egyetemet is választja, a költségeket mi álljuk.

Bár nem igazán volt fogalma arról, mire mond igent, elfogadta az ajánlatot. Azzal vigasztalta magát, hogy ha nagyon nem bírja, legfeljebb egy év múlva odébbáll.

***

A hajnali ébresztő nem viselte meg annyira, mint társai nagy részét. Hozzászokott a munkában töltött évek alatt. A két hónapos alapkiképzés alatt már igazán hozzászokhattak volna a többiek is. A fiúk nagy része azonban még mindig nyögött és zsörtölődött, amikor az ébresztő végigvisszhangzott a laktanyán.

Yaan már néhány perce ébren volt, így mire az ébresztő gongszavának utolsó ütése is elült, bevetette az ágyát, és magára kapta a gyakorlóruhát, amelyben a reggeli csuklógyakorlatokat végezték. Amikor Yaan kilépett a folyosóra, Tored még morgott, és félmeztelenül állt a szoba közepén. Előző éjjel nem egészen józanul érkezett meg a kantinból, és most fejfájásra panaszkodott.

Ma reggel ismét nem ő volt az első a gyakorlótéren: az egyetlen nála idősebb évfolyamtársa, Grom Lichi már ott volt. Yaan nem szívelte ezt az alakot. Tudálékos modora és éles nyelve volt. S mivel ők ketten emelkedtek ki leginkább évfolyamukból, a többiek előszeretettel figyelték szócsatáikat, amelyeket kevés kivétellel Lichi nyert meg, akinek jobban vágott az esze. Ilyenkor még szobatársa, Tored is, aki pedig ugyanúgy nem állhatta Lichit, mint Yaan, sokszor nevetett Yaan rovására.

Lichi hidegen biccentett felé, és Yaan érezte, hogy odalett reggeli jókedve. Annyi elégtétele volt csak, hogy lassan szállingózó évfolyamtársaik közül senki nem lépett Lichihez, aki nem csak Yaant szerette kifigurázni, hanem bárkit, akin éppen megakadt a szeme Igaz, sok barátja Yaannak sem volt. Az volt a szerencséje, hogy szobatársa, Tored volt a társasági élet központi alakja, így Yaan nem szigetelődött el annyira, amennyire természetéből egyébként következett volna.

– Ki nem állhatom ezt a Lichit – morogta már futás közben Tored. – Fogadni mernék, hogy csak a rokonsága miatt vették föl ide…

Yaan egy pillanatra meglepődött. Nem maga az információ döbbentette meg, hanem az, hogy éppen Tored jön ezzel, akit szintén a szülei miatt vettek fel az akadémiára.

– Most mit csinált?

– Tegnap este elvesztettem miatta az összes pénzemet.

– Hogyhogy? – nézett felé Yaan.

– Kiállt az akadémiai sakkbajnok ellen, és hülyére verte. Mi persze ellene fogadtunk… és vesztettem. Még a piámat sem tudtam kifizetni. A rohadék végül még a számláinkat sem volt hajlandó kifizetni abból a pénzből, amit tőlünk nyert. Most erre fog elmenni a következő havi zsoldom is…

– Nem kellett volna fogadnotok – jegyezte meg kioktatóan Yaan.

– Most már én is tudom. De mindegy, néhányan összebeszéltünk, hogy ma este elkapjuk Lichit. Benne vagy?

– Miben? – nézett rá Yaan, és most már teljesen kiesett a futás ritmusából.

– Az esti csuklógyakorlat után móresre tanítjuk.

– Hogyan? – kérdezte Yaan értetlenül.

– Elkapjuk, és kicsit megdádázzuk. Csak annyira, hogy ne látsszon rajta, ne aggódj – kuncogott. – Holnap lesz egy rossz napja, és kicsit kisebb lesz a pofája.

– Ez nekem nem tetszik – felelte azonnal Yaan.

– Ugyan, ne kényeskedj!

A beszélgetés itt félbeszakadt, mert melléjük ért a gyakorlatot vezető tiszt. A témáról nem esett szó egészen az esti gyakorlatig.

– Szóval benne vagy? – kérdezte Tored. – Itt maradunk, és elkapjuk.

– Ez marhaság – felelte Yaan.

– Nem kell a duma. Ha gyáva vagy, visszahúzhatsz a szobába.

Yaan nem tudta, mit tegyen. Bizonytalansága egészen a csuklógyakorlat végéig eltartott, aztán az események olyan gyorsan követték egymást, hogy mire észrevette magát, már a kellős közepén volt.

A tiszt távozása után a kadétok a laktanya felé indultak, amely az akadémia épületétől háromszáz méterre lehetett. Ilyenkor nem voltak velük tisztek: ez volt a napnak az a része, amikor a takarodóig azt csinálhattak, amit akartak. Így amikor a következő épület takarásába értek, hatan már rajta is voltak Lichin. Az évfolyam egy része sietős léptekkel folytatta útját a laktanya felé, mintha nem látott volna semmit, Yaan azonban képtelen volt megmozdulni, csak nézte a szeme előtt pergő eseményeket.

Lichi nem védekezett rosszul, de a túlerő ellen nem volt esélye. Hamarosan a földre került, betömték a száját, fejére ráhúzták saját egyenruhájának fölső részét és nekiestek. Néhány percen belül már végeztek is, és elfutottak a laktanya felé. Lichit ott hagyták a földön.

Yaan érezte, hogy neki is el kellene mennie, de a lelkiismerete nem hagyta. Rövid hezitálás után odalépett Lichi mellé, aki éppen felülni próbált.

– Jól vagy? – kérdezte, és segített neki lehúzni fejéről a kabátot.

– Természetesen, soha jobban – sziszegte összeszorított foggal Lichi, és kirántotta ruhájának szélét Yaan kezéből. – Remélem, tetszett az előadás. – Nagyot nyögött, és talpra állt. Egy kicsit imbolygott, de megállt a lábán.

– Én nem… – kezdte Yaan, és megfogta Lichi könyökét, hogy el ne essen. A következő pillanatban azonban Lichi ökle teljes erőből eltalálta Yaan orrát.

Még szerencse, hogy a verés után nem tudott akkorát ütni, mint szeretett volna, és mozgása is jóval lassabb volt, mert Yaan el tudta rántani a fejét. Az ütés így is eltalálta, és azonnal eleredt az orra vége.

– Ezt azért kaptad, te kis féreg, hogy rájöjj: ez a nagyfiúk játéka – mondta rekedten Lichi, aztán sarkon fordult, és eltámolygott a laktanya felé.

Ettől a naptól kezdve Lichi visszafogta magát, és lekezelő megjegyzéseit egyedül Yaanra korlátozta. Kettejük rivalizálása felerősödött, és még inkább maguk mögött hagyták az évfolyam többi tagját.

Lichi leginkább elméleti dolgokban körözte le Yaant, míg Yaan a gyakorlati tárgyakban volt a jobb. Jól jött most, hogy tizennyolc éves korára már minden létező planetáris járműfajtára volt vezetői engedélye, és nemcsak vezetni tudta őket, hanem képes volt programnyelven folyékonyan kommunikálni az irányító központtal is. Hasonló volt a helyzet a különböző informatikai berendezésekkel és adathordozókkal. De nem adta könnyen magát az elmélet terén sem: még alvásidejét is rövidebbre szabta, csak hogy behozza lemaradását. Lichinek ugyanis onnan adódott az előnye, hogy az akadémiára egy másik egyetem elvégzése után jelentkezett.

Az állandó szellemi túlterhelés kifejezetten jót tett a rémálmok ellen, melyek még így is megkínozták olykor. Nem egyszer látta a romok alatt összetörten a dédapját, ahogy vádló pillantása rászegeződik – sokszor még nappal is a hátában érezte azokat a szemeket. Az sem segített persze, hogy több alkalommal is láthatta nagybátyját a hírekben a hagyományos, fehér talárban, melyet még több hónappal a tragédia után is hordott, hiszen számára nagyon fontos személyt veszített el: nagybátyja nagyon szerette Rengit. És a másik áldozat, Yaan apja mégiscsak a testvére volt.

Apja halála semmit nem mozdított meg benne. Viszont titkolt örömmel gondolt arra, hogy ez talán lehetőséget ad öccsének arra, hogy szabadabban éljen, és ne kelljen életét feláldoznia a családi hagyomány oltárán. S anyja is felszabadul végre.

Vajon mi lehet Jaminával? Él-e még? Aligha… Amikor még az „akció” előtt felhívta Giint az ál-riasztás ürügyén, már akkor is fehéret hordott. Bizonyára Jamináért.

Egy-egy rémálomból felébredve azon kapta magát, hogy a haldoklók imádságát mormolja. Ilyenkor dühösen állította le magát.

Élete így két részre oszlott: az éjszakaira, amelyet időnként rémálmok és családtagok kísértettek, s a nappalira, ahol Lichivel küzdött.

Aztán jött a hír, hogy az elnök meglátogatja az akadémiát.

Az addigi katonás rend csaknem felborult, olyan nagy lett a felbolydulás. Mindenkit az épület és a körletek takarítására rendeltek. Amikor elterjedt, hogy Ghana Rundi is vele jön, a kiképzőtisztek szinte kivetkőztek emberi mivoltukból, egy héten át megállás nélkül takarítottak és menetgyakorlatoztak.

Most jól jött, hogy Tored szülei katonák: tőle legalább megkérdezhette, ki is az a félelmes hírű Ghana Rundi.

– Egyike a leghíresebb tábornokoknak. Rettegett híre van: végigharcolt vagy húsz háborút életében, és állítólag soha nem sebesült meg.

– Húsz háborút?

– Persze. De ezekről nem nagyon lehetett hallani, mert jórészt polgárháborúk, illetve szakadárok elleni háborúk voltak. A Seth-Sikamoron háborúról azért biztosan te is hallottál.

– Ennyi háború volt, s én nem is tudtam róluk...

– Apám azt mondta, azért kell katonának menni, mert arra mindig szükség van. Mert nem volt még olyan idő a történelem folyamán, hogy valahol ne folyt volna háború. A Bethelen például állandóan háború van. A szüleim ott ismerkedtek össze – felelte unott hangon.

– Mit kerestek ők ott? Ti CSU-beliek vagytok, nem?

– Igen. De Martyn előtt a katonák sokszor elszegődtek más rendszerekbe.

– Azért volt ez a Rundi is ennyi helyen?

– Igen. Ő még a régi saitiedek közé tartozott.

– Saitiedek? Azok kik?

– A 3711-es béke után egy Saitied nevű pasas alapított egy sereget. Ők voltak a „Béke Őrei.” Egy zsoldossereg. Amikor Rundi beállt Martyn mellé, magával hozta az egész csoportot, amelynek akkor éppen ő volt a vezetője. De most már nem zsoldért küzdenek, hanem a reguláris seregbe tartoznak. Van néhány olyan híresség köztük, aki itt tanít a felsőbb évfolyamokon: például Bruck Feider, Hi-jin Staar, meg még néhányan. De Rundi a leghíresebb. És a legveszélyesebb. Apáék dolgoztak vele, s szerintük legyőzhetetlen.

– Ő nem fog tanítani? – kérdezte Yaan izgatottan.

– Ugyan! – legyintett Tored. – Ő a legfőbb hadúr. Martyn jobb keze. Nincs neki ideje arra, hogy tanítson.

– És milyen ember? Mennyi idős? – Yaant egyre jobban érdekelte ez a nagy hírű katona.

– Szigorú. Már nem fiatal, de nem látszik rajta a kor. Pontosan senki sem tudja, mennyi idős. Vannak, akik azt mondják róla, hogy a régi hosszúéletűek leszármazottja – gúnyosan felnevetett.

– Hosszúéletűek? – kérdezte Yaan teljes döbbenettel. Hát ez nem valami sajátosan kaveni babonaság?

– Tudod, az a mese, hogy régen voltak olyan emberek, akik több száz évig is eléltek. Aztán valahogy eltűntek, senki sem tudja, hogyan. S mivel Rundin nem látszik a kor, ezért azt mondják róla, hogy ő is az. Ez persze hülyeség, ahogy az egész mese a hosszúéletűekről.

Yaan bólintott, és arra gondolt, végül is nem meglepő, hogy ez a kaveni hiedelem utat talált kifelé is. Hiszen annyira sokszor elismételték, hogy lassan már maguk is elhitték. Ugyanolyan mese ez, mint például az, hogy ő a szintén hosszúéletű Nagy Andreas késői leszármazottja. Nevetséges. Nem tudott róla, hogy akár egy hosszúéletű is előfordult volna a családjában. Arról nem beszélve, hogy Nagy Andreas gyaníthatóan sosem létezett.

Yaan társaihoz hasonlóan nagy izgalommal várta, hogy a két nagy ember megérkezzen. Még Lichi sem tudta az izgalmát leplezni.

Aznap sokkal alaposabb volt a szobainspekció, mint bármikor. Még futni sem mentek, hogy a délelőtti szemlére minden készen álljon, és a kiképzőtiszt vagy tízszer végigellenőrizte egyenruhájukat és fegyverzetüket. Aztán felsorakoztatták őket a nagytéri díszszemlére.

Yaan először örült annak, hogy aznap nem esett a hó. Amikor azonban már a huszadik perce álltak kint vigyázzállásban, inkább kívánta volna a havat, csak kisebb hideget. Mert a hidegnek foga volt, a lehelet párásan gomolygott előttük. Az ácsorgásban hamar átfagytak, Yaan egyre kevésbé érezte a lábujjait, hiába mozgatta őket. Mire megérkezett a két vezért szállító gém, már odaadta volna az egész eseményt egy forró zuhanyért, de legalábbis egy pár vastag zokniért.

Aztán kinyílt az ajtó, és megjelent Shee Martyn – élőben. Hiába látta már a hírekben, Yaant mégis izgalom fogta el. A férfit körüllengte valami, ami nem hagyta, hogy az ember levegye róla a tekintetét. Kinézetre pedig nem mutatott semmi különöset. Átlagos magasságú, fehér bőrű, vágott szemű férfi volt, fekete hajjal, akárcsak Yaan vagy sok más ember, akiket az Alfáról ismert.

Ghana Rundi pedig, aki mögötte lépkedett, Yaan legnagyobb döbbenetére nem volt más, mint az a gepárdszerű férfi, akivel már kétszer is volt alkalma beszélgetni.

Ghana Rundi, a legfőbb hadúr, a legyőzhetetlen harcos és így tovább – aki, mint Yaan tudta, valamikor mazdra volt, safir, aztán lett katona, majd végül a CSU legfőbb hadura. Furcsa volt arra gondolni, hogy ez a férfi egyszer ott ült a lakásában; furcsa és teljességgel érthetetlen.

A két híresség végigmustrálta a sorokat, meghallgatták a felvezető tiszt jelentését, aztán Martyn rövid beszédet tartott.

– Ti vagytok a jövő letéteményesei! Ti magatok, és nem a technika, amit használtok! Mert hiába forgatja a legmodernebb fegyvereket az, akinek itt – ütött a szívére – nincs semmi! Nektek tudnotok kell, miért harcoltok, csak úgy lehettek igazán erősek! S tudnotok kell azt is, mi ellen folyik a küzdelem, hogy sima hazugságok meg ne gyengíthessék kezeiteket. Szíveteknek igent kell mondani erre a harcra! Sosem feledhetitek, hogy nem csupán magatokért, családotokért vagy nemzetetekért harcoltok, hanem az eszméért, ami sokkal több mint mindezek! A szabadság ügye, az emberiség haladásának ügye legyen a szívügyetek, és mindenki, aki ezt az ügyet nem tekinti szentnek, legyen ellenségetek, akire nem néztek, nem nézhettek könyörülettel! Hisz láthatjátok, hová vitt minket az esztelen könyörület! A múlt imádói a jelen nemzedékek erejét és energiáját préselik ki és szívják el! A múlt kedvéért felfalnák a jövőt: titeket és majdani gyermekeiteket! Ne hagyjátok, hogy ezt tegyék! S ne feledjétek soha, még legnagyobb háborúitok közepette sem: tiétek a jövő, a fiataloké, az újaké! Nem a múlté, a béklyóba kötő hagyományoké, a sötét tudatlanságé! Miénk a jövő!

Mozdulni senki sem mert, de az arcok kipirosodtak, a szemek csillogtak. S bár Martyn beszédében nem volt semmi új, Yaant is magával ragadta.

Aztán oszoljt vezényeltek, és bevonulhattak a melegre. A programnak azonban még nem volt vége: látogatóik végigjárták a körleteket, majd pár percre órákra is belátogattak.

Yaan már úgy gondolta, hogy nincsenek az akadémián, amikor azonban az ebéd előtti utolsó előadásra egy tiszthelyettes nyitott be.

– Elnézést kérek az óra megzavarásáért, uram – fordult a tanár felé –, de az elnök úr és Mr. Rundi beszélni szeretnének Paul Martyn kadéttal.

Az összes szem Yaan felé fordult, és ő érezte, hogy elvörösödik. Kissé bizonytalanul állt fel, de hamar rájött, hogy felállása nem felel meg a katonai elvárásoknak, ezért a tanár felé fordult, és jóval feszesebben mondta:

– Uram, engedélyt kérek a távozásra.

– Az engedélyt megadom – jött a válasz, és Yaan olyan gyorsan távozott a teremből, amennyire futás nélkül lehetséges volt. Végig a hátában érezte Lichi gyűlölködő pillantását.

Az igazgatói irodához vezették. Yaan a szabályzat szerint kopogott, majd amikor kikiáltottak neki, feszes mozdulatokkal belépett, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Paul Martyn kadét jelentkezik!

– Pihenj, fiam – intett Rundi. – Inkább jöjj közelebb, hadd mutassalak be. Shee, ez az a fiú, akiről beszéltem.

Martyn karba tett kézzel, hideg, fürkésző tekintettel figyelte Yaant.

– Maga szerezte meg számunkra a Raas-technológiákat.

– Igen, uram – válaszolta Yaan tisztelettudóan.

– Miért nem felderítőnek tanul inkább?

Yaan nyelt egyet.

– Nem szeretem azt a munkát, uram.

– Mondtam, a fiú túl egyenes. Nem való se felderítőnek, se politikusnak – jegyezte meg Rundi, és röviden felnevetett.

Yaan mindeközben azon gondolkozott, vajon Martyn mentalista-e. Nem úgy tűnt, de mégis alig érzékelt valamit felőle: inkább figyelmét fogta, mint érzelmeket.

– Maga niesi származású – jött a következő elnöki állítás.

– Így van, uram – felelte Yaan kiszáradó torokkal.

– A Raas családból, igaz?

Úgy meglepődött, hogy alig tudott megszólalni.

– Amikor bejelentkezett nálunk, természetesen átküldték a személyi kártyájához tartozó jegyzőkönyvet.

Megkönnyebbült, hogy nem Brendon árulta el, bár lelepleződésének továbbra sem örült.

– Igen, uram – felelte kelletlenül. Nem tetszett, hogy kutattak utána. Hát nem bíztak meg benne? Nem volt elég, amit eddig tett?

– Mindenkinél így zajlik ez, fiam, aki valamilyen nemzetbiztonsági szempontból fontos pozíciót tölt be – szólalt meg a háttérben Rundi, szavait nyilvánvalóan Yaannak címezve. – S maga, ha valóban a katonaságnál akar maradni, hamar ilyen posztra kerülhet.

– Ezen kívül szükségünk lehet olyan információkra is, amelyekkel csak a magához hasonló kiszakadtak tudnak szolgálni.

– Milyen információkra? – kérdezte Yaan gyanakodva. Majd gyorsan hozzátette: – Uram.

– A maga rokona Giin Raas is, gondolom.

– Igen, uram. A nagybátyám.

– A nagybátyja? – kérdezte Rundi csodálkozva. – Maga az elsőszülött vonalból való?

Yaan újra nagyot nyelt.

– Én lettem volna a család elsőszülöttje, ha nem szakadok ki.

Mindkét férfi döbbenten nézett rá, végül Martyn hangosan felnevetett.

– A Raas elsőszülött! Aki most az én nevemet viseli! Hát ez félelmetes! – Néhány pillanat múlva azonban, hogy a gyorsan jött jókedv helyét ismét a gyanakvással átszőtt figyelem foglalta vissza. – Mi volt hát annak az oka, hogy a leghíresebb niesi család leendő feje otthagyta a családját?

Yaan keze egy pillanatra ökölbe szorult, de uralkodott magán.

– Gyűlöltem azt a világot, uram. Gyűlöltem, hogy nem dönthettem az életem felől, hogy több ezer éve meghalt emberek és a család érdeke szabja meg, hogyan éljek, miben higgyek, ki legyen a leendő házastársam. Mindezt nem tudta ellensúlyozni az elsőszülöttség. Egyébként is valószínűtlen volt, hogy míg apám él, átvegyem a családfőséget.

– Most mégis nagybátyja lett a családfő.

– Mert apám meghalt.

– Á, szóval ő volt a másik! A család nem adott ki neveket, csak Rengi Raasét. Ő a maga… nagyapja volt?

– A dédapám – mondta Yaan, és a szíve elszorult egy pillanatra. Rundi érdeklődve pillantott rá, de Martyn nem vette észre. Mégsem mentalista, futott át Yaan agyán.

– Igaz, hogy Rengi Raas eredetileg egy másik családhoz tartozott? – kérdezte.

– Igen, uram. Bellassen volt. – Felrémlett előtte, hogy dédanyja, Sinna, mennyiszer említette ezt méltatlankodva, s hányszor panaszkodott férje alacsony származása miatt.

– Akkor hát mégis igaza volt anyámnak – mondta Martyn egy pillanatra elgondolkodva. – Tudja, ő mondta mindig, hogy van valami közünk a nagy Raasokhoz! – Hangja gúnyosan csengett, és Yaan érzékelte a megvetést a gúny mögött. – Mintha a származás bármit is számítana. – Legyintett, majd Yaanra nézett, s mind a megvetés, mind a gyűlölet eltűnt érzéseiből. Szimpátiát érzett, mégpedig felé irányuló szimpátiát, és ez megzavarta.

– Uram? – mondta bizonytalanul, és akaratlanul is vigyázzba vágta magát.

– Az én dédanyám a maga dédapjának testvére volt – mondta végül.

– De hát… – Yaan képtelen volt kinyögni bármit is. Ez a beszélgetés egyre fantasztikusabb fordulatokat vett, és érzékelés ide vagy oda, nem tudta eldönteni, játszanak-e vele, vagy sem.

– Anyámat elűzte a családja, a Bellassen család, amikor kiderült a szégyen, hogy velem terhes. Akkor adta nekem ezt a nevet is.

– Nevet? – kérdezett vissza Yaan, immár teljesen összezavarodva.

– Shee Martyn. Shee, mint Sheymon.

– Sheymon?

– A hivatalos nevem. Én változtattam meg, amikor politikai pályára léptem. Túl sokan értenék, és hátrányos asszociációkat keltene.

Yaan és a férfi nyíltan meredtek egymásra. Majd Martyn közelebb lépett hozzá, és kezét a vállára tette.

– Maga most új lehetőségeket kapott, Paul. Újat, hogy valami jobbat hozzunk létre annak a helyén, amely mindkettőnk életét tönkre akarta tenni. Nem lesz könnyű feladat, sokszor lesz fájdalmas, és sokszor megesnek majd olyan dolgok, amelyek ellen lelkiismerete tiltakozni fog. Minden háború ilyen. Minden győzelemnek ára van. De a végeredmény minket fog igazolni! Eltüntetjük a Kavent az univerzumból, és vele együtt minden sötét vallásosságot, múltimádást, generációk életét tönkrezúzó hagyománytiszteletet. Egy szabadabb, fejlődőképesebb világot teremtünk a régi helyén. Maga meg én ebben leszünk munkatársak. Csak folytassa tovább, ahogy elkezdte. – Megszorította Yaan vállát, majd elengedte. – És ha valaki kérdezné, mondja csak nyugodtan, hogy rokonok vagyunk. Hiszen végül is igaz, nem?

***

Yaanban azóta milliószor lejátszódott ez a párbeszéd, és nem csak este, amikor végre magára húzta a takarót, és lehunyta a szemét, hanem a nap legváratlanabb pillanataiban: amikor tanárai magyarázatait hallgatta, lőgyakorlaton, a reggeli futás vagy az esti étkezés folyamán, újra és újra, s ő engedett neki. Hagyta, hogy elfoglalja gondolatait, betöltse érzéseit, azt az űrt, amelyet először családja, majd Brendon eltűnése keltett benne, bár Brendonról tudta, hogy, még ha fényévekre vannak is egymástól, barátságukon ez mit sem változtat. Családja hiánya azonban mindig is ott volt valahol tudata hátterében, mint egy fekete lyuk, éhesen szippantva magába minden jó gondolatot, minden kis boldogságfoszlányt, és egyre csak növelte magányosságát.

Ez változott meg Martyn egyszerű gesztusával. Kiemelte Yaant abból a vákuumból, amelyben eddig tántorgott, s biztos alapra állította: valaki büszke volt rá. Mert hiszen mi mást is jelenthetett az az engedély a rokonság felvállalására? Mi mást is jelenthettek azok a szavak?

Eddigi bizonyossága, hogy jó helyen van, meggyőződéssé erősödött. Kétségeit elfújta a hit. Végre tudta, miért akar élni, s az addigi szürkeséget felváltotta a fény.

U sasęr naa-loon… enen aalin zol ku needęs.

Nem vagy egyedül… mindig van valaki, akinek rád van szüksége – mondta az ének, amelyet életében oly sokszor énekelt. Most először érezte csak, hogy ez így is van.

***

Ez az ekönyv kifejezetten torrentezési célra készült, szabadon letölthető, visszatölthető és terjeszthető. Szeretném azonban kérni, hogy ha tetszett, támogass azzal, hogy fizetsz érte valamennyit, hiszen én is itt, Magyarországon próbálok boldogulni. Ennek az ekönyvnek az ára "hivatalosan" 1490 Ft, amelyet a Shremeya Kiadó számlájára utalhatsz (OTP, 11746098-24671536). Az utalás Megjegyzés rovatába írj egy számlázási címet, mert arra szükségem van a számla kiállításához.

Köszönöm: Görgey Eta (Raana Raas)

Tetszett? Nem tetszett? Véleményedet elmondhatod a könyv adatlapján a moly.hu-n:

https://moly.hu/konyvek/raana-raas-az-ogfak-vorose

A NITAN KIEJTÉS

A nitan mássalhangzók nagy része a magyarhoz hasonlóan ejtendő. Kivételek:

s – sz (pl. Nies – ejtsd: níesz)

j – dzs (pl. Judy – e. dzsudi)

sh – s (pl. Shonda – e. sondá)

ch – cs

y – j (diftongusokban rövid, i-szerű félhangzó) (pl. Yaan – e. ján)

A magyartól eltérő magánhangzók:

a – rövid á

aa – hosszú á

e – rövid é

ee – hosszú é

ê – rövid, ö szerű hang

A többi magánhangzó megfelel a magyarnak. A kettőzés hosszú magánhangzót jelöl.

KISLEXIKON

A kaveni nevek a keresztnévnél, a külsős nevek a családnévnél találhatók.

3D sakk – a normál sakk három, egymás fölött elhelyezkedő pályán játszható változata. A három szint három, egyenként 372 egység területű, nyolcszög alakú pályából áll, melyeken különböző szabályok uralkodnak, így egy-egy bábu átkerülése az egyik szintről a másikra annak mozgását, értékét, taktikai pozícióját is megváltoztatja. A középső pálya szabályai nagyjából megegyeznek a hagyományos játékéval (eltekintve attól, hogy a pálya és a bábuk száma nagyobb, és mind felfelé, mind lefelé lehet lépni), az alsó és a fölső táblákon azonban sok a mozgási megszorítás. A játék gyors: egy-egy lépésre legfeljebb egy perc gondolkodási idő van, de fél perc után már pontlevonás jár. Egy fordulóban mindhárom pályán kell lépni, így fordulónként összesen másfél (de legfeljebb három) szabad perc áll a játékosok rendelkezésére. A győzelem nem csupán mattolással szerezhető meg: a lényeg az ellenfél összes, öt pontnál többet érő sakkfigurájának megsemmisítése, illetve megadásra kényszerítése.

afara – (nitan) apu

Aldimaar – város, a Primus (CSU–1) kaveni fővárosa

Alfa – állam, 1 lakott naprendszer, Shremeya után a második legmagasabb kaveni népességgel. Fővárosa Ares, kaveni fővárosa Quiesco. Lakossága 3920-ban 1,84 milliárd, ebből 201 millió kaveni.

Alfanen – az Alfa legnagyobb kaveni családjainak egyike

Algebar – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU-36). Raana Raas sz. Raana Brasmantine születési helye.

Altennen – az Oderut–17 kaveni fővárosa

Amman Raas (sz. 3848 Yildon) a Gutraad család másodszülöttje. Építész. Felesége Nigra, gyermekei Amraas (3874), Nigraas (3875) és Elisa (3881).

amra (vagy amara) – (nitan) anyu

Amraas Raas (3874 Alfa – 3930 Alfa) Amman Gutraad és Nigra Raas elsőszülöttje. Autista, így nem nősült meg. Kertész.

an – (nitan) nagybácsi, nagynéni

Ansan – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU–42), Giin egykori mesterének, Mooran Raadénak a szülőbolygója

Arda – giide Eptanban az Oderut–17-en

Ares (e. Árész) – az Alfa külsős fővárosa

Arminia, Guthil – Judy kaveni (Oderut–17) származású, kiszakadt barátnője a blulanti intézetben

Armoin Kiinnan – safir, 3919-től a Kaven vezetője

Arta – (3818 Alfa) Yaan Raas és Erin Maanin negyedszülöttje. Szövetségi szolgálatba lép, majd giideként dolgozik az Oderuton.

Atenęma Gaadra – (nitan) a halotti imádság első két szava: „Kérlek téged, Úristen”

Aytois, Brendon (e. Ajtoá, Brendon) – az Egyesült Ifjúság alfai csoportnak vezetője

B-hullámzás – l. Bodenstein-hullámzás

Bellassen – nem túl jelentős alfai család, Rengi Raas ebből származott

Bethel – állam, 1 lakott naprendszer, lakói főleg a protestáns fundamentalista betheliánusok

betheliánus – betheli fundamentalista protestáns szekta tagja

blathaas – (nitan) családi ház, de bővebb értelemben az egy fedél alatt élő nagycsalád

blathit – (nitan) az egy blathaasban lakó család feje

blatkin – (nitan) az egy blathaasban lakó család

blattaakin – (nitan) családi tanács

Blulant – kaveni kisváros a Shremeyán, Judy Fenssont itt helyezték el árvaházban 3920-22 között

Bodenstein-hullámzás – egy-egy naprendszerből kilépő, illetve oda belépő űrhajó által keltett vegyes hullámzás, mely elüléséig az interszoláris ugrást lehetetlenné teszi

Bokra – (nitan) „tisztelt könyv”, a kaveni szent könyv, melynek fő szövegét a hagyomány szerint Endeu állította össze Nagy Andreas segítségével, aki utólag magyarázatot is fűzött hozzá, a mandist. A Bokra 5 oodából, azaz rendből áll, ezek sorrendben: A kezdetről, A növekedésről, A felnőtt korról, Az öregedésről és A végről. Az oodák további paatokra (részekre) oszlanak, 52 paat van. A paatok további alrészei a psikek (szakaszok) és az ezekhez tartozó mandis (gondolatok – mand = gondolat). A könyv fő szövege nem változtatható, de mandisa állandó növekedésben van. A 3924-ben megjelentetett Jubileumi Kiadás, mely nem digitális, hanem hagyományos, több mint hétezerkétszáz oldalt számlált.

Boron Falk – (sz. Boron Enkiade) Norin Falk férje, az Unken cég egyik igazgatója. Gyermekeik Telua (3883), Nitton (3985) és Boron (3890). Lányuk, Telua négy unokájukkal együtt 3922-ben egy merényletben életét veszti.

Boryna (e. Borina) – a blulanti kaveni árvaház egyik lakója, aki az SE felbujtására megszökött a barátnőivel

Brauyn – Tainlinn előtt 3213-3922 között az Alfa elnöke

Broden – biztonsági ügyekért felelős giide az Oderut–17-en

buut – (nitan) szállítóűrhajó

Castor – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU–38)

cellula – naprendszeren belüli, rövid távú közlekedésre alkalmas kis űrhajó, általában mentési, vagy szerelési célra használják

Chei-li (e. csejli) – az Alfa biztonsági minisztere 3922-ig

Csend korszaka – az Újkor másik neve, 3711-tól, a Sungula Nagybirodalom széthullásától 3930-ig tartó korszak

Csillagunió – 3920-ban, a Yildoni Egyezmény előtt 32 lakott naprendszerből álló szövetségi államalakulat, az egyezménnyel 14 állam csatlakozott hozzá, így 3920 végére 46 lakott naprendszer. 3923-ban újabb 12 rendszer csatlakozik hozzá, így 58-ra nő a tagállamainak a száma

CSU – rövidítés l. Csillagunió

Decaron – állam, 3 lakott rendszer. Lakossága 3920-ban 2,56 milliárd, ebből 143 millió kaveni

Deneb – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU-37)

deta – (nitan) személyi számítógép

DF mező – vagy Dobbs-Finnegan mező: az ekliptika síkjában fellépő mágneses-gravitikus mező

Dintscham, Neren (e. dincsem, neren) – a shremeyai EI egyik csoportjának vezetője, akik a blulanti árvaházból megszökött lányokat fogvatartották

Dobbs-Finnegan hatás – az ekliptika síkjában fellépő hatás – l. DF mező

dokk – egy-egy bolygó körül orbitális pályán keringő rakodó, ahol a planetáris járművekről a szolárisokra rakják át a szállítmányt, illetve szállítják át az utasokat

Dorna, Lentin – a Nukamishi Koedukált Árvaintézet nevelője, akit 3919-ben elítéltek testi sértés vádjával, 3922-ben felmentik

Doron, Uyt – a muratai Uyt család elsőszülöttje

Egyesült Ifjúság (EI) – 3915-ben alakult unionista ifjúsági egyesület

ekliptika – bolygósík

Elmen Braate – (3820 Singlon – 3901 Alfa) a Braate család harmadszülöttje, akihez Firra Raas szülei tiltakozására ment hozzá (3853), miután kiderült, hogy várandós tőle. Gyermekeik: Igon (3833), Vanna (3833), Firron (3835), Elmia (3837), Neera (3839) és Orina (3842).

Elmia Raas – (3861 Alfa) Elmen Braate és Firra Raas negyedszülöttje. Huszonegy évesen kiszakadt.

Elvir Raas – (3892 Alfa) Yaan Raas és Malin Foorer negyedszülöttje. Programozó. Felesége Kattia Beere harmadszülött (3916). Gyermekeik Elvir (3917) Gamma (3919), Sheron (3922) és Lima (3924).

Embers – külsős szórakoztatóipari cég

Enif – állam, 1 lakott naprendszer, 3916-ban csatlakozott a CSU-hoz (CSU–27), a rendszer nevéhez kötődik az ún. enifi mészárlás, melynek során 3493-ban egy félreértés következtében háború robbant ki a telepesek között, és a kaveni származású telepeseket lemészárolták.

EN-RA – cég, informatika, személygépjármű-gyártás, kaveni

Eptan – az Oderut–17 külsős fővárosa

EQ – érzelmi kvóciens, a PM (l. ott) egyik fontos összetevője az IQ-val együtt. A Kavenben mindazok, akiknek az EQ és IQ pontszámuk nem elég magas, vagy egyáltalán nem, vagy csak bizonyos megszorításokkal kapnak gyermekvállalási engedélyt.

Erin Maanin – (3790 Maan-1 – 3916 Alfa), Maanin másodszülött, Yaan Raas felesége. Öt lánya született: Sinna (3811), Firra (3812), Liina (3813), Arta (3818) és Seenia (3828).

Erina Blumantin – safir, 3921-től Quiesco 2. körzetének safirja, ahol a Raas család is lakik

Erton Raas – (sz. 3871) Innan Raas és Bela Vende elsőszülött fia. Első felesége egy évvel esküvőjük után meghalt. Nem házasodott újra. Biológus, exobiológus.

Ettenn Taana – (3870 Oderut-2) Taana harmadszülött. Asztalos. Felesége Giina Raas. Gyerekeik: Etten (3905), Innan (3909) és Bella (3913).

faasir – (nitan) az a safir mellé beosztott gyakornok, aki maga is safirnak készül

Falk – jelentős primusi család, 3922-ben az Alfára költöznek

Felin, Drahan – a CSU védelmi minisztere

Feltámadásünnep – a kaveni Húsvét, időpontja bolygónként eltérő: az adott bolygó nulla meridiánjának tavaszi napéjegyenlőségére esik.

Fenen Uyt – Doron apja, az Uyt család családfője

Fensson, Syndy (e. fenszon, szindi) – Judy anyja

Firra Raas – (3813 Alfa) Yaan Raas és Erin Maanin másodszülött lánya, Liina ikernővére, aki szülei akarata ellenére feleségül ment Elmen Braatéhoz. Vezetésével utódai kiváltak a családból, és 3919-ben saját nevet alapítottak, a Faagen családot. Gyermekei: Igon (3833), Vanna (3833), Firron (3835), Elmia (3837), Neera (3839) és Orina (3842).

Firron Faagen (3860 Alfa) Elmen Braate és Firra Raas másodszülöttje. Nem kapott gyermekvállalási engedélyt, így nem házasodott meg. Kőműves.

FLC – állam, 3 lakott naprendszer, 3916-ban csatlakozott a CSU-hoz (CSU–20-22), az egyetlen olyan állam, amelyben kaveniek sosem nem kaptak letelepedési engedélyt

Floo – (nitan) Fundamentalista mozgalom a Kavenen belül. Nevét a „Faav lifra-sę-oodas” kifejezés rövidítésétől kapta. „Az élet öt rendje” a Bokra egyik közkedvelt megjelölése, a betűszó jelentése pedig: „Légy kitartó!” Több szárnya is van, nagyjából a kaveniek öt százaléka tartozik hozzájuk

flooista – a Floo mozgalom követője

Forden – egy, jórészt a Raas-cégcsoport alkalmazásában álló kaveni család az Alfán

Föld – állam, 1 lakott naprendszer. 3920-ban a lakossága 2,81 milliárd, ebből 33,8 millió kaveni

Freymen, Jontan – a primusi Kiszakadt Közösségek koordinátora

Frilent – volt niesi állam, mely h.i. 247-396-ig háborúban állt Kantival, a másik niesi államalakulattal

Gaadra – (nitan) Isten

gát – az érzelmek és érzések elleplezésének mentális tudománya

gém – az orbitális dokkokat is elérni képes személyi jármű közkeletű neve

Gibert Braatraad – bíró giide (jadra) az Oderut–17-en

giide – (nitan) vezető, a safirnál alacsonyabb rendű kaveni hivatalnok

Giina Raas – (3875 Alfa) Innan Raas és Bela Vende másodszülöttje. A ház gondnoka. Férje Ettenn Taane. Gyerekeik: Etten (3905), Innan (3909) és Bella (3913).

goona – (nitan) talár

Goron Raas – (sz. 3918) Ebert Rinchsaad és Elisa Raas fia. Ikertestvére Giin Raas.

Haam, Cathlin (e. hám, ketlin) – Yaan mwakanei származású külsős munkatársa, Ester Haam nővére

Haam, Ester (e. hám, eszter) – Cathlin Haam (l. ott) húga

Hanchen, Ebert (e. háncsen, ebert) – az Oderut–17-en, Eptanban a külsős Biztonsági Szolgálat vezetője

h.i. – (helyi idő) egy-egy bolygó saját időszámítása szerint számított ideje, melyet a bolygó külsős közig. központjának napfordulói alapján állapítanak meg

hitbund – (nitan) Vezető Testület l. ott

hitgiide – (nitan) körzetvezető giide

holo- – háromdimenziós vetítési technikát alkalmazó

Igon Faagen (3833 Alfa) sz. Igon Raas Elmen Braate és Firra Raas elsőszülöttje. Felesége Sikin Stannen. Gyermekeik Alma (3864), Toman (3867), Yera (3870), Luuna (3871) és Perin (3874). Ikerhúgával, Vannával közösen alapították meg az agrártechnológiai újításairól híressé lett Faagen családot.

iirkont – (nitan) sajátos rím-és ritmusképletű kaveni ballada (A-A-B-C-C-B, 9-9-8-7-7-8)

Innan Raas – (3843 Alfa) Siun Noode és Liina Raas másodszülöttje. Felesége Bela Vende (3868) a Vende harmadszülöttje. Műszaki karbantartó. Gyermekei: Erton (3871), Giina (3875), Inna (3859).

Innemaar – szertartásvezető giide (minsta) Quiesco 2. körzetében, ahol a Raas család is lakik

interszoláris ugrás – két naprendszer közötti helyváltoztatás

intraszoláris szállító – csak naprendszeren belüli szállítási feladatokra képes űrhajó

Ipsten, Leonar – (3760-3844), primusi fejlődéskutató, szociológus, végüla CSU kormányzója 3830-tól haláláig. Ő vezette be az CSU-n a róla elnevezett családmodellt, melynek fő célja a népesség öregedésének megállítása volt.

Ipsten-modell – a családok gyermekvállalását elősegítő támogatási rendszer. Lényege, hogy a harmadik gyerek megszületésétől kezdve kiemelt támogatásban részesíti a családokat.

IQ – az intelligenciát mérő kvóciens, a PM (l. ott) egyik fontos összetevője az EQ-val együtt. A Kavenben mindazok, akiknek az EQ és IQ pontszámuk nem elég magas, vagy egyáltalán nem, vagy csak bizonyos megszorításokkal kapnak gyermekvállalási engedélyt

Irisa Gringolfe – (3870 Seth), Nigraas Raas felesége. Dietetikus. Gyermekei: Lenna (3903), Mikel (3906) és Emma (3909).

jadra – (nitan) bíró foglalkozású giide

Janka – Judy szobatársa a primusi átmeneti otthonban

jihadista (e. dzsihadista) – az iszlám egyik fundamentalista ágának tagja

Jondan Otere – primusi gyermekügyekért felelős giide (maskeera)

josziánus – az iszlám mérsékelt ágához tartozó

kara – (nitan) adathordozó

Ka-raa lift – (nitan) Viszontlátásra.

Ka-raa saaka – (nitan) Jó napot.

kast – (nitan) erjesztett tejből és zöldségekből álló sajátos niesi étel

Karyn (e. karin) – Judy szobatársa a primusi átmeneti otthonban

Kattia Beere – (3891 Primus), Elvir Raas felesége. Szakács. Gyermekei Elvir (3917) és Gamma (3919), Sheron (3922) és Lima (3924).

Kaven – (nitan) Szövetség

Kavenair – cég, szállítmányozás, niesi

Ketton – a Quiesco 2. körzetének volt safirja

Keyterren (e. kejterren) – az alfai EI propagandistája

kinta – (nitan) rokonság

Kiszakadt Közösségek – a vissza nem fogadott kiszakadtak által alapított közösségek szövetsége. Az elsőt 3767-ben alapították a Kochabon.

Kochab (e. koháb) – állam, 1 lakott naprendszer, 3916-ban csatlakozott a CSU-hoz (CSU–28)

kofen – (nitan) a kofencserje terméséből nyert sötétzöld színű, koffeintartalmú frissítő ital

Kommunió – antiniesista szakszervezeti mozgalom, félterrorista szervezet

kommunionista – a Kommunió tagja

köntös – hosszú, általában bokáig érő, egybeszabott kaveni öltözet

Különálló (Egyházak) – mind a katolikus, mind a protestáns egyházaktól 2223-ban elkülönült egyházak szövetsége

Laakluine – az egyik legjelentősebb shremeyai család

laklua – (nitan) hosszúéletű, olyan emberek elnevezése, akik az átlagosnál hosszabb ideig éltek, mások szerint a halhatatlanok elnevezése

Lassan – a Primus (CSU-1) külsős fővárosa

Laskin – nyomdaüzeméről híres kaveni család a Salaamon

Latche – a Salaam kaveni közig. központja

Lekta Immis – (nitan) Nagy Tóvidék, természetvédelmi terület az Alfa kettes kontinensén

Lenna Raas – (3903 Alfa) Nigraas Raas és Irisa Gringolfe elsőszülöttje.

Lennen Meer – körzetvezető giide (hitgiide) az Oderut–17-en. 3920-ban meggyilkolják.

Lichi, Grom (e. licsi, grom) – a primusi katonai akadémia kadétja, Yaan Raas (Paul Martyn) évfolyamtársa

Liina Raas – (3813 Alfa) Yaan Raas és Erin Maanin harmadszülött lánya, Firra Raas ikernővére. Férje Siun Noode. Gyermekeik: Roonan (3841), Innan (3843) és Shura (3851).

Liennan Kinrees – a Nukamishi Koedukált Árvaintézet nevelője, akit 3919-ben elítéltek testi sértés vádjával, 3922-ben felmentik

Lionfelt – kaveni gyógyszerészeti óriáscég

lish – a lakott univerzum „lingua francá”-ja, a hivatalos nyelv. Angol eredetű, de nagyon sok kínai és újlatin jövevényszót olvasztott magába, és nyelvtana is jó néhány jelentős változáson ment keresztül, főként a XXI-XXIII. században. Az új nyelv kiforrásával a változás sebessége lelassult, így már a XXIV. századi szövegek a XL. századi olvasó számára is érthetőek.

Longki – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU–33)

Looman Rintiren – safir, mentális képző a Shremeyán

Lyddy (e. liddi) – a blulanti kaveni árvaház egyik lakója, aki az SE felbujtására megszökött a barátnőivel

Maaren-szindróma – csak a kaveniek között jelentkező genetikai eredetű, gyógyíthatatlan autoimmun betegség

Malin Foorer – (3847 Shremeya). Férjétől, Yaan Raastól négy gyermeke született: Giin (3875), Yaan (3877), Shonda (3890) és Elvir (3892). Csillagász.

mandis – l. Bokra

Mara – Judy szobatársa a blulanti intézetben

Marshon – külsős kisváros a Primuson

Martyn, Paul – Yaan külsős neve

Martyn, Shee – a CSU elnöke 3922-től

mazdra – (nitan) mester, a giidék és safirok összefoglaló neve

Mazdra Immis – (nitan) nagymester, egy-egy tudományág kiemelkedő képviselőjének díszcíme

Mazdariin – (nitan) a Kaven vezetőképző egyeteme

Meenain Laakluine – Laakluine másodszülött

Melilan, Lechis (e. melilán, lekhisz) – 3922-től az Alfa védelmi minisztere

Miinen – a blulanti árvaintézet igazgatója

Mikel Raas – (sz. 3906) Nigraas Raas és Irisa Gringolfe másodszülöttje.

Mimosa – állam, 1 lakott naprendszer, 3916-ban csatlakozott a CSU-hoz (CSU-30). Ranka Munen (l. ott) első gyakornoki helye

Mooran Raade (3777 – 3917) közismert safir, Giin az ő utolsó gyakornoka volt az Alfán 3910-ig

MQ – mentális kvóciens, a PM (l. ott) egyik összetevője

Murata – állam, 1 lakott naprendszer, Külsős fővárosa Ulton, kaveni fővárosa Murataan. Lakossága 3920-ban 998 millió, ebből 37 millió kaveni, valamint 2 millió niesey.

Murisan, Tored (e. muriszán, tored) – Yaan szobatársa a primusi akadémián

Mwakane – állam, 1 lakott naprendszer. Cathlin és Ester Haam származási helye

Nagy Andreas – a Kaven egyik alapítója, a Bokra szerkesztője és összeállítója, Nagy Endeu és Nagy Mikel kortársa

Nagygyűlés (Taakin Immis) – egy-egy kaveni körzet irányító parlamentje. Tagjai a körzet mazdrái és családfői.

nagyorbitális (pálya) – a naprendszer egy bizonyos ekliptikán belüli pontjához viszonyított nagy sugarú orbitális pálya

Nienna – Judy szobatársa a blulanti intézetben

Nies – (nitan) Új Föld, az első gyarmatosított bolygó. Holléte ismeretlen.

niesista irányzat – a dominikánus rend által alapított félszerzetesi irányzat a Katolikus Egyházon belül. Virágkora 3200-3500 között volt.

Nigra Raas – (3850 Alfa) Rengi Bellassen és Sinna Raas negyedszülöttje. Férje Amman Gutraad. Gyermekei Amraas (3874), Nigraas (3875) és Elisa (3881).

Nigraas Raas – (3875 Alfa) Amman és Nigra másodszülöttje. Agrártechnikus. Felesége Irisa (3902) Gringolfe ötödszülött. Gyermekei: Lenna (3903), Mikel (3906) és Emma (3909).

Nika Kooren – a kaveni Raas-Paar cég külsős kirendeltségének vezetője, Rengi Raas jó barátja

nitan – (nitan) új nyelv, a kaveni (niesi) közösségek hivatalos nyelve

Ni-Tec – kaveni informatikával és űrrepüléssel foglalkozó cég (1/3 Alfanen tulajdon)

Norin Falk – (sz. 3856) Boron Enkiade felesége, a Falk család elsőszülöttje, a primusi majd alfai Unken cég vezetője a cég 3930-as pusztulásáig. Gyermekeik Telua (3883), Nitton (3985) és Boron (3890). Lányuk, Telua négy unokájukkal együtt 3922-ben egy merényletben életét veszti.

Nukamish – a Shremeya kaveni és külsős fővárosa

Oderut – (nitan) Külső Szegély, 3920-ban 21 lakott naprendszerből álló laza államszervezet

Oderut–4 – az Oderut egyik szövetséges bolygója, Giin Raas első gyakornoki helye

Oderut–17 – az Oderut egyik szövetséges bolygója, 3920-ban alig 10 milliós lélekszámú. Külsős fővárosa Eptan, kaveni fővárosa Altennen

og – (nitan) hatalmas, vöröses lombozatú niesi fafajta

Orion – állam, 1 lakott naprendszer. Lakossága 3920-ban 879 millió, ebből 30 millió kaveni.

paat – (nitan) l. Bokra

Perin Braatraad – öngyilkos az Oderut–17-en, Gibert Braatraad (l. ott) lánya

planetáris jármű – a bolygó légterét legfeljebb a dokk-szintig elhagyni képes járművek összefoglaló neve

PM – mentális potenciál, összetevői az értelmi kvóciens (IQ), az érzelmi kvóciens (EQ), a mentális kvóciens (MQ) és az elválasztó kvóciens (SQ)

Primus (CSU–1) – a Csillagunió központi bolygója, fővárosa Lassan, kaveni fővárosa Aldimaar. Lakossága 3920-ban 1,22 milliárd, ebből 41 millió kaveni.

psik – (nitan) l. Bokra

pszichedukátor – külsős mentális képző

Quiesco – az Alfa kaveni fővárosa

-ra (raa, męraa) – (nitan) uram/hölgyem, udvarias megszólítás nevek után

Raana Brasmantine – (sz. 3880 Algebar) Yaan Raas (sz. 3877) felesége, Férjétől három gyermeke született: Yaan (3903), Ronen (3907) és Jamina (3917).

Raas-Paar – bányászattal és kohászattal foglalkozó kaveni óriáscég, a Raas család tulajdona

Raas-Sped – személygépjárművek gyártásával foglalkozó kaveni óriáscég, a Raas család tulajdona

Rakesh, Alicia (e. rákes, elisza) – shremeyai riporter

Ranka Munen – földi származású mazdragyakornok (faasir), akit első gyakornoki helyéről, a Mimosáról az Oderut–17-re, Giin Raas felügyelete alá helyeztek át

ratosa – (nitan) a ratosa nevű cserje gyümölcséből erjesztett enyhén alkoholos, kékes-lilás színű ital

Rundi, Ghana – a CSU hadura

ratosa – (nitan) a ratosa nevű cserje gyümölcséből erjesztett enyhén alkoholos, kék, illetve lilás színű ital

Regal – niesi programnyelv-család, amelyet nagyüzemi gépek programozásához használnak

Rengi Bellassen – (sz. 3817), a Bellassen család „sokadszülöttje”. Apja Thymen, külsős, akit adoptált a Bellassen család, később elvette a család harmadszülött lányát Nippirát. Thymen és Nippira negyedik gyermeke Rengi. Beházasodva a Raas családba (3838), annak gazdasági stabilitását helyreállította, így többé-kevésbé a család befogadott tagja lett. Gyermekei: Yaan (3841), Rion (3844), Eldon (3846) és Nigra (3850). A Raas cégek főigazgatója.

Rion Raas – (sz. 3844) Rengi Bellassen és Sinna Raas másodszülöttje. Seeme. 3856-ban először nyeri meg az Alfai Felnőtt Sakkbajnokságot, 3866-ban matematikai és sakkeredményei miatt Mazdra Immisszé választják. 3868-ban élettársi kapcsolatra lép Tobbelt Alfanennel. 3928-ig a Quiescói Kaveni Egyetem matematika fakultásának professzora, utána a Raas-cégek gazdasági vezetője.

Ronen Raas – (sz. 3907) Yaan Raas és Raana Brasmantine másodszülöttje.

safir – (nitan) vezető, magas rangú kaveni hivatalnok

Safta – gépgyártással foglalkozó külsős óriáscég

Saitied, Eric (e. szájtid) – tábornok, a róla elnevezett békefenntartó sereg (3711) megalapítója

Salaam – állam, 1 lakott naprendszer

Samman Loan – giide, a Nukamishi Koedukált Árvaintézet felügyelője, akinek 3919-ben a Vezető Testület bírósága gondatlanság miatt elveszi giidei képesítését. 3922-ben rehabilitálják.

seeme – (nitan) homoszexuális

Seenia Raas – (3821 Alfa – 3929 Alfa) Yaan Raas és Erin Maanin ötödszülöttje. Agresszív és autisztikus természete miatt gyereket nem vállalhatott, jóllehet intelligenciája kiemelkedő volt, ezért meg sem házasodott. Matematikusként dolgozott egészen a haláláig, 3912-ben megkapta matematikából a Mazdra Immis címet.

Seth – állam, 1 lakott naprendszer, a Seth-Sikamoron (3892-3900) háború kirobbantója, 3923-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–52)

sf. – a safir cím (l. ott) rövidítése

sheek – (nitan) frissítő niesi ital, létezik hideg és meleg változata is

Sheron Raas – (sz. 3922) Elvir Raas és Kattia Otere fia, a Raas család „sokadszülöttje”.

sheymon – (nitan) házasságon kívül született gyerek, gyalázatos ember

Shifton – űrrepülőgép-és személygépjármű gyártó kaveni óriáscég, Uyt tulajdon

Shina Alfanen – Alfanen negyedszülött, Yaan fiatalkori szerelme

Shonda Raas – (sz. 3890) Yaan Raas és Malin Foortan negyedszülöttje. Tervezőmérnöknek tanult. 3908-ban kiszakadt.

Shoon Vendran – Giin legjobb barátja, körzetvezető giide (hitgiide) az Oderut–17-en

shrem – (nitan, név) hagyományos shremeyai építészeti stílus

Shremeya – állam, 1 lakott naprendszer, a Kaven teológiai és közigazgatási központja, niesi alapítású, kaveni és külsős fővárosa egyaránt Nukamish. Lakossága 3920-ban 1,21 milliárd, ebből 435 millió kaveni.

shuudant – (nitan) vallás

Siara-ének – a legközkedveltebb iirkontok egyike. 41 versszakos az általában hozzáénekelt „Nem vagy egyedül” szakkal együtt

Siaxen, Meron – Hourd Teilliennuwának, az Oderut–17 kormányzójának a titkára

Sikamoron – állam, 1 lakott naprendszer

Silencio – város a Niesen, a „kaveni Róma”. A hagyomány szerint Nagy Andreas alapította h.i. 195-ben

Simpa – niesi programnyelv-család, amelyet hétköznapi készülékek programozásához használnak.

Sinna Raas – (3811 Alfa) Rengi Bellassen felesége. Gyermekei: Yaan (3841), Rion (3844), Eldon (3846) és Nigra (3850). Zenész és művészeti oktató.

Siun Noode – (3811 Shremeya) Liina Raas férje. A család szakácsa volt idős koráig. Gyermekei: Roonan (3841), Innan (3843) és Shura (3851).

SQ – elválasztó kvóciens, a PM egyik összetevője

st.i. – l. standard idő

stan – fehéres színű betonszerű burkolóanyag

standard idő – a Földi greenwichi obszervatórium által meghatározott pontos idő. Az egész lakott univerzumban kötelező a használata. Minden hivatalos iratot dupla datálással kell ellátni. Amennyiben több rendszer is érintett, úgy a dátum mindegyikük helyi ideje szerint feltüntetendő, a standard idő jelzésével együtt.

sted – (nitan) pénz, hagyományos niesi pénz, stabilitása miatt általában ehhez mérik az összes helyi pénz értékét

Sungula – állam, 3 lakott naprendszer, 3923-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–47-49)

suut – (nitan) a talár alatt viselt, vékony anyagból készült kétrészes, testhez simuló niesi öltözék

sztratoszféra-repülő – a bolygó körüli orbitális pályán keringő dokkok elérésére alkalmas repülő

szubekliptikus – nem az ekliptika síkjában elhelyezkedő

Taakin Immis – l. Nagygyűlés

Tainlinn, Mahmed – 3921-től az Alfa kormányzója

Tandin – annak a lassani átmeneti árvaotthonnak az igazgatónője, ahol Judy Fensson 3918-20 között lakott

Teilliennuwa, Hourd – az Oderut–17 kormányzója

talár – hagyományos, hosszú ujjú, díszes niesi öltözék. Gyerekeknek térdig, vagy az fölé ér, felnőtteknek általában bokáig.

Telua Falk – Norin és Boron Falk elsőszülött lánya, Peet Ronten felesége. 3922-ben halt meg négy gyerekével együtt egy kommunionista merényletben.

Tertius (CSU–3) – a CSU egyik alapító állama

Tobbelt Alfanen – (sz. 3850) az Alfanen család elsőszülöttje, akinek, mivel seeme, le kellett mondania az elsőszülöttségről, és a két család egyezségeként 3868-ban Rion Raas élettársa lett. Történész, 3875-től tanárként dolgozik.

tranzitállomás – magasan az ekliptika síkja fölött elhelyezkedő stacionárius állomás, ahová érkeznek, illetve ahonnan indulnak az interszoláris ugrást megtenni szándékozó űrhajók.

ula – (nitan) a fűzhöz hasonló vörös lombozatú, niesi eredetű fa

Unken – kaveni űrrepülőgép-gyártó cég, a Falk család tulajdona

Unkenair – kaveni szállítmányozó cég, a Falk család tulajdona

Uyt – a legjelentősebb muratai család

Venn Sniika – muratai safir, Giin Raas 3900-3903 között az ő faasirja

vergas – (nitan) zöld színű niesi eredetű cserje

Vezető Testület – a Kaven legfőbb igazgatási szerve

Yaan Raas – (sz. 3787) Baldi Eesin és Kimma Raas elsőszülöttje. 46 éves korától haláláig a Raas család blathitja. felesége Erin Maanin. Öt lánya született: Sinna (3811), Firra (3812), Liina (3813), Arta (3818) és Seenia (3828). Közgazdász, 122 éves koráig a Raas-vállalatok feje.

Yaan Raas – (sz. 3841). A Raas-család elsőszülöttje, blathit azonban nem volt. Rengi Bellassen és Sinna Raas fia. Felesége Malin Foorer. Gyermekeik: Giin (3875), Shaayinn (későbbi nevén Yaan) (3877), Shonda (3890) és Elvir (3892). Közgazdász végzettségű, de kertészként dolgozott.

Yaan Raas – (sz. Shaayinn, 3877). A Raas-ház másodszülöttje, Malin Foorer és Yaan Raas fia. 18 éves korában vette fel a Yaan nevet, amikor bátyja szövetségi szolgálatba lépett, és ő lett a hivatalos elsőszülött. 3921-23 között blathit és a Raas-cégek első igazgatója. Felesége Raana Brasmantine, akitől három gyermeke született: Yaan (3903), Ronen (3907) és Jamina (3917). Közgazdász.

ye(-ra) – (nitan) igen, uram/hölgyem

Yildon – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban itt írták alá a Yildoni Egyezményt, amely a CSU terjeszkedésének nem hivatalos nyitánya lett (CSU–46)

Zesya – Judy szobatársa a blulanti intézetben

Table of Contents

Impresszum

Támogatóink

Az író előszava

Prológus

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

A nitan kiejtés

Kislexikon

Térkép

Családfa

A Raas blathaas