NNCL865-414v1.0

ASIMOV

Az ûr áramlatai

Galaktika

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Isaac Asimov: The Currents of Space

Published by Grafton Books, 1958

Copyright Ó 1952 by Isaac Asimov Renewed 1983 by Isaac Asimov Published by arrangement with Doubelday,

A division of Bantam Doubleday Dell Publishing Group, Inc.

FORDÍTOTTA F. NAGY PIROSKA

A FEDÉL JANTNER JÁNOS MUNKÁJA

Ó F. Nagy Piroska 1982

Hungarian translation

ISBN 963 11 7010 1

GALAKTIKA

Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, Budapest

Felelõs kiadó: Sziládi János igazgató

Athenaeum nyomda (920802), Budapest, 1982

Felelõs vezetõ: Vida József igazgató

Felelõs szerkesztõ: Balázs Éva

Mûszaki vezetõ: Török Károlyné

Mûszaki szerkesztõ: Racsek Andrea

Terjedelem: 12,7 (A/5) ív. IF 6654

Tartalom

ELÕSZÓ Egy évvel korábban 7

ELSÕ FEJEZET A lelenc 11

MÁSODIK FEJEZET A fõpolgár 22

HARMADIK FEJEZET A könyvtáros 33

NEGYEDIK FEJEZET A lázadó 44

ÖTÖDIK FEJEZET A tudós 55

HATODIK FEJEZET A nagykövet 66

HETEDIK FEJEZET A járõr 77

NYOLCADIK FEJEZET A Lady 88

KILENCEDIK FEJEZET A lovag 99

TIZEDIK FEJEZET A szökevény 112

TIZENEGYEDIK FEJEZET A kapitány 125

TIZENKETTEDIK FEJEZET A nyomozó 139

TIZENHARMADIK FEJEZET A hajós 151

TIZENNEGYEDIK FEJEZET A hitehagyott 162

TIZENÖTÖDIK FEJEZET A fogoly 173

TIZENHATODIK FEJEZET A vádlott 186

TIZENHETEDIK FEJEZET A vádló 198

TIZENNYOLCADIK FEJEZET A gyõztesek 209

UTÓSZÓ Egy évvel késõbb 221

Dávidnak,

aki lassan jött,

de akinek jöttét érdemes volt kivárni

ELÕSZÓ

Egy évvel korábban

A Földrõl jött ember végre elhatározta magát. Lassan érlelõdött meg benne, de végül megszületett a döntés.

Hetek óta nem érezte már maga körül a hajófedélzet megnyugtató jelenlétét s odakint az ûr hideg, sötét takaróját. Eredetileg csak egy gyors jelentést akart küldeni a Bolygóközi Térelemzõ Hivatal helyi irodájának, s már ment is volna vissza az ûrbe. Ehelyett itt tartották.

Majdnem mintha börtönbe zárták volna.

Megitta a teáját, s ránézett az asztal túloldalán ülõ emberre.

– Nem maradok itt tovább – mondta.

A másik ember végre elhatározta magát. Lassan érlelõdött meg benne, de végül megszületett a döntés. Idõre lett volna szüksége, sokkal több idõre. Az elsõ levelekre semmit érõ választ kapott. Attól, amit elvégeztek, nyugodtan belezuhanhattak volna egy csillagba.

Annál, amit várt, ez nem volt több és nem volt kevesebb sem. De csak az elsõ lépést jelentette.

Az biztos, hogy amíg ki nem derül, milyen lépések következnek ezután, nem engedheti meg, hogy a Földrõl jött ember elillanjon, utolérhetetlenné váljon. Ujjai kitapogatták a zsebében a sima, fekete botot.

– Ön nem veszi tekintetbe, milyen kényes ügyrõl van itt szó – mondta.

– Miért kényes ügy az, hogy egy bolygó elpusztul? – kérdezte a földlakó. – Nem kérem másra, mint hogy tegye közhírré az egész Sark bolygón a részleteket, hogy mindenki értesülhessen róla.

– Ezt nem tehetjük meg. Ön is tudja, milyen riadalmat okoznánk vele.

– Elõször azt mondta, hogy megteszi.

– Végiggondoltam, és nem tartom célszerûnek.

A földlakó most egy újabb sérelmével hozakodott elõ:

– Nem érkezett meg a B. T. H. képviselõje.

– Tudom. Minden erejüket leköti az, hogy rendesen felkészüljenek erre a válságra. Még eltart egy-két napig.

– Még eltart egy-két napig. Mindig újabb és újabb egy-két nap! Annyira el vannak foglalva, hogy egy percet sem tudnak rám szánni? Még a számításaimat se látták!

– Felajánlottam, hogy elküldöm neki a számításaimat. Nem járult hozzá.

– Továbbra sem járulok hozzá. Vagy õk jönnek el hozzám, vagy én megyek el hozzájuk. Az az érzésem, hogy maga nem hisz nekem – tette hozzá indulatosan. – Nem hiszi el, hogy a Florina el fog pusztulni.

– Hiszek magának.

– Nem hisz. Tudom, hogy nem hisz nekem. Látom. Gúnyt ûz belõlem. Nem igazodik el az adataimon. Maga nem térelemzõ. Azt hiszem, maga nem az, aminek mondja magát. Ki maga?

– Felizgatja magát.

– Igen, felizgatom magam! Meglepi? Vagy csak azt gondolja, szegény ördög, az agyára ment az ûr. Azt hiszi, bolond vagyok.

– Képtelenség.

– Pedig azt hiszi. Ezért ragaszkodom a B. T. H. -hoz. Õk majd tudni fogják, bolond vagyok-e vagy sem. Õk majd tudni fogják!

A másik embernek eszébe jutott, mit határozott az imént.

– Maga most nem érzi jól magát – mondta. – Majd én segítek.

– Ne, ne segítsen! – kiabálta magából kikelve a földlakó. – Ki akarok innen menni! Ha meg akarja akadályozni, öljön meg, de azt úgyse meri megtenni. Ha megteszi, egy egész világ népének sorsa fog száradni a lelkén!

A másik ember is kiabálni kezdett, hogy hallja a saját hangját:

– Nem fogom megölni! Figyeljen már rám, nem fogom megölni! Nincs rá szükség, hogy megöljem

– Meg fog kötözni – mondta a földlakó. – Itt fog tartani. Erre gondol? És mit tesz akkor, ha a B. T. H. keresni kezd? Maga is tudja, hogy rendszeresen kapják a jelentéseimet.

– A Hivatal tudja, hogy nálam biztonságban van.

– Igazán? Vajon tudják-e egyáltalán, hogy megérkeztem a bolygóra? Vajon megkapták-e az eredeti üzeneteimet? – A földlakó szédült. Tagjai elnehezedtek.

A másik ember fölállt. Napnál világosabb volt, hogy a döntése csöppet sem volt elhamarkodott. Lassan megkerülte a hosszú asztalt, és közeledett a földlakó felé.

– Csak a javát akarom vele – mondta csillapítóan, és elõhúzta a zsebébõl a fekete pálcát.

– Ez egy pszichoszonda – nyögte a földlakó. Szavai elmosódtak, s amikor föl akart állni, remegõ lába nem engedelmeskedett.

– Kábítószerrel van töltve! – szûrte a szavakat mereven összezáruló fogsora között.

– Kábítószerrel van töltve – hagyta helyben a másik ember. – Nézze, én nem bántom magát. Nem akarja megérteni, valójában milyen kényes ügyrõl van itt szó. Ez attól van, hogy túlságosan izgatott, rettenetesen fel van dúlva. Én csak a nyugtalanságától akarom megszabadítani. Csak a nyugtalanságától.

A földlakó már nem tudott beszélni. Csak ült tehetetlenül, és zsibbadt agyában egyre csak az járt, hogy magasságos ûr, engem elkábítottak. Kiáltani, sikoltani, rohanni szeretett volna, de nem tudott.

A másik addigra odaért hozzá. Megállt, lenézett rá. A földlakó fölnézett. A szemgolyója még mozgott.

A pszichoszonda önmûködõ eszköz volt. Csak oda kellet erõsíteni a huzalokat a koponya megfelelõ pontjaira. A földlakó rémülten figyelt, míg szemizmai meg nem merevedtek. Nem érezte az enyhe csípést, ahogy a vékony vezetékek áthatoltak a bõrén és a húsán, hogy érintkezésbe lépjenek koponyacsontjai varrataival.

Szakadatlanul azt üvöltözte elméje némaságában, hogy nem, nem, maga egyszerûen nem érti. Itt egy emberektõl zsúfolt bolygóról van szó! Nem tudja megérteni, hogy nem kockáztathatja élõ emberek százmillióinak a pusztulását?

Egy hosszú, szélfútta alagút túlsó végébõl értek el hozzá a másik ember egyre tompább, egyre halkuló szavai.

– Nem bántom. Egy óra múlva megint jól érzi majd magát, de még mennyire jól. Nevetni fog velem együtt ezen az egészen.

A földlakó enyhe remegést érzett a koponyáján, aztán elmúlt az is.

Körülötte megsûrûsödött, majd rádõlt a sötétség. Teljesen el sem hagyta soha többé. Egy évbe telt, míg itt-ott oszladozni kezdett agyában a fekete homály.

ELSÕ FEJEZET

A lelenc

Rik letette a kanalat, és fölugrott. Úgy remegett a lába, hogy neki kellett támaszkodnia a csupasz, tejfehér falnak.

– Emlékszem! – kiáltotta.

A többiek ránéztek, s az ebédlõben alábbhagyott a halk, egyhangú zsongás. A falaktól megvilágított félhomályban fehéren csillogtak az egyformán tiszta és egyformán simára borotvált arcok, s a tekintetek feléje fordultak. Nem mintha különösebb érdeklõdés tükrözõdött volna bennük, inkább csak amolyan reflexszerû figyelem volt ez, amit bármilyen hirtelen-váratlan kiáltás kiváltott volna.

– Emlékszem a munkámra! – kiáltotta Rik. – Volt munkám!

– Fogjad be! – kiáltott rá valaki, s egy másik hang még tódított rajta egyet: – Üjjél le!

Az arcok elfordultak, a zsongás folytatódott. Rik kifejezéstelen arccal nézett végig az asztalon. Hallotta a megjegyzést – Bolond Rik –, és látta a vállrándításokat. Látta, hogy egy ujj csigavonalban közelít egy férfi halántékához. A látvány nem ért el az agyáig.

Lassan leült. Újra megmarkolta a kanalát, melynek éles volt a pereme, s a mélyedés elülsõ élébõl apró villafogak álltak ki – a kanál tehát a maga bumfordiságában egyszerre volt alkalmas az étel vágására, kanalazására és felnyársalására. Egy malomgyári munkásnak elég is volt ennyi. Rik megfordította a kanalat, s üres tekintettel bámulta a nyél hátulján látható számot. Nem kellett látnia. Tudta kívülrõl. A többieknek is volt nyilvántartási számuk, akárcsak neki, de a többieknek nevük is volt. Neki nem volt. Azért hívták Riknek, mert a kyrtmalmokban beszélt sajátos nyelvben ez afféle “ütõdöttet” jelent. És elég gyakran nevezték úgy is, hogy “Bolond Rik”.

De mostantól talán egyre több és több dologra fog visszaemlékezni. Amióta ide került a malomba, most elõször fordult elõ, hogy eszébe jutott valami. Bárcsak tudna gondolkodni! Ha teljes erejébõl tudna gondolkodni!

Már nem is volt éhes. Egyáltalán nem volt éhes. Egy hirtelen mozdulattal beledöfte a kanalát az elõtte lévõ zöldséges-húsos kocsonyás tömbbe, majd eltolta az ételt, s két tenyere tövét a szemére nyomta. Ujjaival beletúrt, majd megmarkolta a haját, s lelkiismeretesen követni próbálta értelmét abba a koromsötétségbe, melybõl egyetlen részletet, egy homályos, megfejthetetlen részletet már sikerült kiemelnie.

Aztán, épp amikor megkondult az ebédidõ végét jelentõ harang, kitört belõle a sírás.

Aznap este, amikor kijött a malomból, melléje szegõdött Valona March. Elõször nem is igen vett róla tudomást, de semmiképpen sem figyelt fel benne a másik emberre. Legföljebb annyi történt, hogy a lépteit a másikéhoz igazította. Amikor ez tudatosult benne, megállt, s a lányra nézett. Olyan szõkésbarnaféle haja volt. Két vastag fonatban hordta, s apró, mágneses zöld köves hajtûkkel csatolta össze. Olcsó kis tûk voltak, a színük is kifakult már. A lányon egyszerû pamutruha volt, több nem is kellett ezen az enyhe éghajlaton, ahogy Riknek is elég volt a nyitott, ujjatlan ing és a pamutnadrág.

– Hallottam, hogy valami baj volt az ebédnél – mondta a lány.

Az itteniek kemény, parasztos kiejtésével beszélt. Rik nyelvében sok volt a nyílt magánhangzó, melyeket enyhe orrhangon ejtettek ki. Nevettek rajta, gyakran utánozták is, de Valona megnyugtatta, hogy ezzel csak a saját tudatlanságukat árulják el.

– Nincs semmi baj, Lona – dünnyögte Rik.

De a lány nem hagyta annyiban: – Hallottam, azt mondtad, hogy emlékszel valamire. Igaz ez, Rik?

Õ is Riknek hívta. Nem is lehetett más néven hívni. Nem emlékezett az igazi nevére. Pedig mennyit próbálta kétségbeesett igyekezettel! Valona vele együtt próbálkozott. Egyszer szerzett valahonnan egy szakadt városi telefonkönyvet, s felolvasta belõle az összes keresztnevet. Egyik sem hangzott ismerõsebbnek a másiknál.

– El kell mennem a malomból – mondta, egyenesen a lány arcába nézve.

Valona összeráncolta a homlokát. Kerek, széles, kiálló pofacsontú arca merõ zavar volt.

– Nem hiszem, hogy megteheted. Nem volna jó.

– Többet kellene kiderítenem magamról.

Valona megnyalta az ajkát.

– Nem hiszem, hogy ezt kellene tenned.

Rik elfordult. Tudta, hogy a lány komolyan aggódik. Elõször is õ szerezte neki ezt a munkát a malomban. Neki semmiféle tapasztalata nem volt az itteni gépekkel. Vagy ha volt is, nem emlékezett rá. Mindenesetre Lona ragaszkodott hozzá, hogy õ túl kicsi a kézi munkához, és akkor belegyeztek, hogy mûszaki kiképzésben részesítik. Korábban, ama lidércnyomásos napokban, amikor még hangot is alig tudott kiadni, s azt sem tudta, az étel mire való, a lány vigyázott rá és etette. Õ tartotta életben.

– Meg kell tennem – mondta Rik.

– Megint a fejfájások?

– Nem. Tényleg emlékszem valamire. Emlékszem, mi volt a munkám azelõtt… Azelõtt!

Maga sem tudta igazán, el akarja-e mondani a lánynak. Elfordította a tekintetét. A kellemes meleget árasztó nap még legalább két órával a látóhatár fölött volt. Még ránézni sem szeretett a malmok körül látható kunyhók egyhangú soraira, melyekben a munkások laktak, de tudta, hogy az emelkedõ tetejérõl majd elébük tárulnak a bíborvörös és aranyszínekben pompázó mezõk.

Szerette a mezõk látványát. Kezdettõl fogva megnyugtatta és gyönyörködtette. Még nem is tudta, hogy ezek bíbor és aranyszínek, még azt sem tudta, hogy léteznek egyáltalán színek a világon, még halk nevetésnél bonyolultabb módon ki sem tudta fejezni a gyönyörûségét, de kint a mezõkön járva egykettõre kiállt a fejébõl a sajgó fájdalom. Azokban a napokban Valona kikölcsönzött egy diamágneses robogót, és minden szabadnapon kivitte Riket a mezõre. Szûk fél méterrel az út fölött suhantak az ellengravitációs mezõ sima párnáján, egészen addig, míg sok-sok kilométerrel maguk mögött nem hagytak minden emberlakta helyet, s nem kellett figyelniük másra, csak a kyrtvirágok illatával terhes szélre, ahogy az arcukba fújt.

Akkor letelepedtek az út mellett, a szín-és illatözönben, megosztották az élelmüket, és sütkéreztek a napfényben, míg el nem érkezett a visszatérés ideje.

Riket izgalomba hozta az emlék.

– Menjünk a mezõre, Lona – mondta.

– Késõ van.

– Kérlek. Csak ki a városból.

A lány belekotort lapos erszényébe, melyet puha kék bõröve (az egyetlen fényûzõ ruhadarab, amit megengedett magának) alatt, a testén viselt.

– Sétáljunk – kapta karon Rik.

Félóra múlva letértek az országútról a pormentes, préselt homokból épített kanyargós utak felé. Súlyos csend telepedett rájuk, és Valonát elfogta a már ismerõs félelem. Nem voltak szavai, hogy kifejezhesse a férfi iránti érzéseit, így nem is próbálkozott vele.

Mi lesz, ha elhagyja õt? Rik kicsi volt, nála nem magasabb, súlyra meg még annál is kevesebbnek tûnt. Sok tekintetben továbbra is olyan maradt, mint valami gyámoltalan gyerek. Holott mielõtt kioltották volna belõle az értelmet, bizonyára tanult ember lehetett. Nagyon fontos, tanult ember.

Valona azon kívül, hogy megtanították írni, olvasni, és kapott annyi kereskedelmi iskolai képzést, hogy a malomgépet tudja kezelni, soha semmiféle nevelésben nem részesült. Annyit azonban még õ is tudott, hogy nem minden embert kötnek ilyen szigorú korlátok. Itt volt például a fõpolgár a maga rengeteg tudásával, amely oly nagy segítségére volt mindnyájuknak. Olykor lovagok is jöttek ellenõrizni. Õ ugyan még egyet se látott közelrõl, de egyszer, amikor szabadságon volt, elment a városba, és messzirõl látott egy elmondhatatlanul káprázatos teremtményekbõl álló csoportot. Néha megengedték a malomgyári munkásoknak, hogy meghallgassák, hogyan beszélnek a tanult emberek. Õk másképpen beszéltek, folyékonyabban, hosszabb szavakkal, lágyabb kiejtéssel. Rik is, ahogy javult az emlékezete, egyre inkább ilyesformán beszélt.

A lányt megijesztették a férfi elsõ szavai. Olyan hirtelen jöttek, egy hosszú, fejfájásos nyöszörgés után. Szokatlanul ejtette õket. A lány megpróbálta kijavítani, de õ nem változtatott rajtuk.

Már akkor benne volt a rémület, hogy majd túl sok minden eszébe jut, és el fogja hagyni õt. Hiába, õ csak Valona March volt. Ló Lonának csúfolták. Nem ment férjhez. Nem is fog. Az ilyen nagydarab, nagy lábú, munkától kivörösödött kezû lányok nem szoktak férjhez menni. Mást nem is tudott tenni soha, mint méla nehezteléssel nézni a fiúkat, akik a szabadnapi banketteken észre sem vették õt. Túl nagy volt, nem illegethette magát kacarászva elõttük.

Sohasem lesz kisbabája, akit magához öleljen, elringasson. A többi lánynak lett, egyiknek a másik után, s õ épp csak annyi idõre jutott a közelükbe, hogy egy pillanatra láthassa azt a vöröslõ, kopasz valamit, a hunyorgó szemét, tehetetlenül összeszorított öklét, nedves száját…

– Most majd te következel, Lona.

– Neked mikor lesz kisbabád, Lona?

Ilyenkor mit tehetett mást, elfordult.

De amikor Rik megérkezett, olyan volt, mint egy kisbaba. Etetni kellett, gondozni kellett, ki kellett vinni a napra, álomba kellett simogatni, amikor a fejfájás megkínozta.

A gyerekek nevetve futottak utána.

– Lonának fiúja van! – ordítozták. – Ló Lonának hülye fiúja van! Lona fiúja ütõdött!

Késõbb, amikor Rik már önállóan is tudott járni (aznap, amikor megtette az elsõ lépést, a lány olyan büszke volt, mintha valóban csak egyéves volna, s nem harmincegynél is több), és kíséret nélkül kimerészkedett a falu utcáira, viháncolva körbefogták, gúnyolták, nevették, csak hogy lássanak egy felnõttet, aki úgy fél tõlük, hogy vinnyogva, a szemét is eltakarva kushad le elõttük. Számtalanszor megesett, hogy a lány hatalmas öklét rázva, kiáltozva futott ki ilyenkor a házból.

Lona öklétõl még a felnõtt férfiak is féltek. Az elsõ napon, amikor Riket bevitte a malomba dolgozni, egyetlen bõsz ütéssel letaglózta a részlegvezetõjét, mert az, nagy vihogások közepette, trágár kifejezéssel illette õket. A malomtanács egyheti bérének megvonására ítélte emiatt, s még további bírósági tárgyalásra, a lovagok városi törvényszéke elé is elküldte volna, ha nem avatkozik közbe a fõpolgár, s nem védi meg, mondván, provokáció történt.

Valona tehát nem akarta, hogy Rik emlékezzen. Tudta, hogy õ semmi sem ajánlhat a férfinak; önzése akarta megtartani õt örökre eszetlennek, gyámoltalannak. Csak mert soha senki nem függött még tõle ennyire. Csak mert rettegett attól, hogy újból a magány vár rá.

– Biztos vagy benne, Rik, hogy emlékszel?

– Igen.

Kint a mezõn, melyet körös-körül még égõbb vörösre festett a nap, megálltak, s várták a hamarosan feltámadó enyhe, illatos esti szelet. Lassan bíborszínt öltöttek a tábla öntözõcsatornái is.

– Bízhatok benne, Lona, hogy lassan visszatérnek az emlékeim – mondta a férfi. – Tudod te is, hiszen például beszélni nem te tanítottál engem. Magamtól jutottak eszembe a szavak, nem? Nem?

– De – felelte kelletlenül a lány.

– Emlékszem azokra az idõkre is, amikor még nem tudtam beszélni, és te kihoztál a mezõre. Mindig új és új dolgok jutnak az eszembe. Tegnap például az jutott eszembe, hogy egyszer fogtál nekem egy kyrtlegyet. Fogtad a markodban, és nekem be kellett kukucskálnom a két hüvelykujjad közötti résbe, hogy lássam, hogy világítanak a sötétben a vörös és narancssárga színei. Nevettem, és mindenáron be akartam nyúlni a két kezed közé, hogy megfogjam, úgyhogy a végén elrepült, én meg sírtam utána. Akkor még nem tudtam, kyrtlégy volt, azt sem tudtam, hogy van ilyen a világon, de most már mindent nagyon világosan látok. Ugye, errõl soha nem beszéltél nekem, Lona?

A lány a fejét rázta.

– De megtörtént, ugye? Ugye igaz, amire emlékszem?

– Igaz, Rik.

– És most magammal kapcsolatban is eszembe jutott valami. Valami még azelõttrõl. Kell lennie egy azelõttnek, Lona.

Kell lennie. Amikor a lány erre gondolt, mintha nagy súlyt akasztottak volna szívére. Az azelõtt valami más, nem hasonlítható ahhoz, amiben most élnek. Egy másik világon volt. Ezt onnan tudta, mert a férfi a kyrt szóra soha nem emlékezett vissza. Neki kellett megtanítania rá, hogy ez a szó jelenti a legeslegfontosabb dolgot az egész Florinán.

– Mire emlékszel? – kérdezte.

Hirtelen mintha elszállt volna Rik izgalma. Húzódozott.

– Nincs sok értelme, Lona. Annyi az egész, hogy valamikor volt egy munkám, és már tudom, hogy mi volt az. Legalábbis nagyjából.

– Mi volt az?

– A Semmit elemeztem.

A lány elébe ugrott, és mélyen a szemébe nézett. Tenyerét a férfi homlokára tapasztotta, de az bosszúsan elhúzódott.

– Csak nem fájdult meg újra a fejed, Rik? – kérdezte a lány. – Már hetek óta nem fájt.

– Jól vagyok. Ne nyaggass.

A lány kimeresztette a szemét, mire a férfi gyorsan hozzátette: – Nem úgy értettem, mintha tényleg nyaggatnál, Lona. Csak mert most jól érzem magam, és nem akarom, hogy nyugtalankodj miattam.

A lány arca felderült.

– Mit jelent az, hogy “elemezni”?

A férfi ismert szavakat, amiket õ nem. Nagyon megalázó volt a gondolat, hogy a másik milyen tanult ember lehetett valaha.

A férfi elgondolkodott.

– Azt jeleni… azt jelenti, hogy “szétszedni”. Tudod, mint amikor egy rostálót szétszedünk, hogy rájöjjünk, miért fut túl a vonalon a letapogató sugár.

– Aha! De Rik, hogy lehet valakinek az a munkája, hogy semmit se elemezzen? Ez nem munka!

– Nem azt mondtam, hogy semmit se elemeztem. Azt mondtam, a Semmit elemeztem. Nagy S-sel.

– Ez nem ugyanaz? – Máris kezdõdik, gondolta a lány. Mond valamit, s az a másik számára máris butaságnak hangzik. Hamarosan megutálja és eltaszítja magától.

– Nem, persze hogy nem! – A férfi vett egy mély lélegzetet. – De félek, hogy nem tudom elmagyarázni. Csak ennyire emlékszem, többre nem. De fontos munka volt, az biztos. Ilyennek érzem. Nem létezik, hogy bûnözõ voltam!

Valona megrezzent. Ezt nem kellett volna mondania neki. Akkor azzal nyugtatta magát, a férfi védelmét szolgálta ezzel, csak figyelmeztetni akarta õt, de most úgy érezte, valójában így akarta még szorosabban magához kötni,

Akkor történt, amikor elõször kezdett beszélni. Olyan váratlanul, hogy Valona megrémült tõle. Még a fõpolgárnak sem mert szólni róla. A legközelebbi szabadnapján kivett öt egységet abból, amit eddigi élete során összegyûjtött (úgy sincs sehol egy férfi, aki hozománynak tekinthetné, tehát nem számít), és elvitte Riket a városba egy doktorhoz. Egy cédulára felírta a nevet és a címet, de még így is két rémületes órába telt, míg megtalálta az épületet a Felsõvárost a nap felé emelõ hatalmas oszlopok között.

Ragaszkodott hozzá, hogy végignézi mindazt a félelmetes dolgot, amit a doktor a mûszereivel mûvelt. Amikor Rik fejét két fémtárgy közé illesztette, s ettõl az úgy világított, mint a kyrtlégy az éjszakában, a lány fölugrott, s megpróbálta megállítani az orvost. Az kénytelen volt behívni két férfit, akik aztán kivonszolták a vadul viaskodó lányt.

Félóra múlva kijött az orvos is. Magas, gondterhelt ember volt. Lona kényelmetlenül érezte magát a jelenlétében, mert a doktor lovag volt, noha rendelõt tartott fenn az Alsóvárosban, s szelíden, szinte kedvesen nézett rá. Egy kis törülközõbe törölgette a kezét, aztán bedobta egy szemétkosárba, pedig a lány úgy látta, hogy még teljesen tiszta.

– Mikor találkozott ezzel az emberrel? – kérdezte az orvos.

A lány óvatosan, csak a leglényegesebb dolgokra szorítkozva, és a fõpolgárt meg a járõröket egyáltalán nem említve, elõadta a körülményeket.

– Maga tehát semmit sem tud róla?

– Korábbról semmit – rázta a fejét a lány.

– Ezt az embert pszichoszondával kezelték – közölte az orvod. – Tudja, mi az?

A lány megint csak a fejét rázta, de aztán kiszáradt torokkal azt suttogta: – Amit a bolondokkal szoktak csinálni?

– És a bûnözõkkel. Azért csinálják, hogy a saját érdekükben megváltoztassák az agyukat. Ettõl egészségesen fognak gondolkozni, vagy az agyuknak azok a részei, amelyek lopásra és gyilkolásra ösztönzik õket, megváltoznak. Érti?

A lány értette.

– Rik sohasem lopott, és nem is bántott soha senkit – mondta téglavörös arccal.

– Riknek hívja? – Az orvos arca mintha felderült volna. – Ide figyeljen, honnan tudja, hogy azelõtt, amikor még nem ismerte, mit csinált? A jelenlegi elmeállapota alapján ezt nagyon nehéz megmondani. Alaposan és kegyetlenül megszondázták. Nem tudom megállapítani, mennyit távolítottak el végérvényesen az agyából, és mennyit veszített el átmenetileg, a megrázkódtatás hatására. Úgy gondolom, valamennyi visszajön majd belõle, például idõvel a beszédkészség, de nem minden. Megfigyelés alatt kellene tartani.

– Nem, nem. Velem kell maradnia. Én nagyon jól gondját fogom viselni, doktor.

Az orvos összehúzta a szemöldökét, aztán szelídebb hangon folytatta: – Most magára gondolok, lányom. Nem biztos, hogy minden rosszaságot kivettek az agyából. Maga sem akarhatja, hogy egy napon rátámadjon magára.

Ebben a pillanatban kilépett az ajtón egy nõvér s vele Rik. Közben halkan csitítgatta, ahogy egy gyereket szokás. Rik fél kezével a fejét fogta, majd bámész tekintete megállt Valonán; akkor feléje nyújtotta mindkét kezét, és gyámoltalanul elsírta magát: – Lona…

A lány odaugrott hozzá, fejét a vállára húzta, és szorosan ott tartotta.

– Õ soha semmiért nem bántana engem – nézett az orvosra.

– Az esetet természetesen jelentenem kell – mondta elgondolkodva a doktor. – Nem értem, hogy az akkori állapotában hogyan szökhetett meg a hatóságoktól.

– Ez azt jelenti, doktor, hogy el fogják vinni tõlem?

– Attól tartok, igen.

– Kérem, doktor, ne tegye ezt! – A lány elõrántotta a zsebkendõjét, benne az öt csillogó pénzdarabbal. – Mind a magáé lehet, doktor! – kiáltotta. – Én rendesen bánok majd vele. Senkit sem fog bántani.

A doktor ránézett a pénzre.

– Maga malomgyári munkás, ugye?

A lány bólintott.

– Mennyit fizetnek magának hetente?

– Két egész nyolc tized egységet.

Az orvos finoman megrázta az érméket, halk fémcsörgés közepette fél markába zárta, majd kinyújtotta a lány felé.

– Vegye vissza, lányom. Nem számítok fel semmit.

A lány ámulva vette vissza a pénzt.

– Nem mondja el senkinek, doktor?

De a válasz így szólt:

– Sajnos kénytelen leszek rá. Ez a törvény.

A lány vakon, kimerülten hajtott vissza a faluba, s mindvégig kétségbeesetten szorította magához Riket.

A következõ héten a hipervideo hírmûsora beszámolt róla, hogy meghalt egy orvos egy vasúti szerencsétlenségben, amikor egy rövid idõre hiba keletkezett a helyi sugárvezérlésben. A név ismerõsen csengett, és Valona aznap éjjel a szobájában összehasonlította azzal a névvel, ami a cédulán állt. Ugyanaz a név volt.

Elszomorodott, mert az orvos jó ember volt. Még régen, egy másik munkástól kapta meg a nevét, mint olyanét, aki lovag létére jól bánt a malombeli munkásokkal. Ezért megõrizte a papírdarabkát, hátha egyszer szüksége lesz rá. És amikor valóban úgy volt, jól bánt vele is. De azért az öröme nagyobb volt a szomorúságánál. A doktornak nem volt rá ideje, hogy jelentést tegyen Rikrõl. Legalábbis senki sem jött kérdezõsködni a faluba.

Késõbb, amikor Rik esze kezdett megjönni, Valona elmesélte neki, mit mondott az orvos. A férfi tehát itt maradhatott a faluban, és biztonságban volt.

Rik megrázta a lányt, mire az magához tért merengésébõl.

– Nem hallasz? – kérdezte a férfi. – Nem lehettem bûnözõ, ha egyszer fontos munkám volt!

– Nem lehet, hogy valami rosszat tettél? – kérdezte tétován a lány. – Még ha nagy ember voltál is, ilyesmi veled is elõfordulhatott. Még a lovagok is…

– Biztos, hogy nem tettem semmi rosszat. De nem érted, rá kell jönnöm, hogy a többiek is biztosak lehessenek benne. Nem lehet másképp. El kell mennem a malomból, el a faluból is, hogy többet megtudhassak magamról.

A lány érezte, hogy elfogja a rémület.

– Rik! Veszélyes lenne! Miért kellene elmenned? Még ha a Semmit elemezted is, miért olyan fontos az, hogy többet is megtudj róla?

– A másik dolog miatt, ami még az eszembe jutott.

– Miféle másik dolog?

– Nem akarom elmondani neked – suttogta a férfi.

– Valakinek el kell mondanod. Lehet, hogy megint elfelejted.

– Igaz! – ragadta meg a férfi a lány karját. – Ugye, nem fogod elmondani senkinek, Lona? Te leszel az én tartalék emlékezetem, ha netán elfelejteném.

– Persze, Rik.

Rik körülnézett. Csodálatosan szép volt a világ. Valona egyszer elmesélte, hogy a Felsõvárosban, de még afölött is kilométerekkel, van egy fénylõ felirat, s az így szól: “A galaxis minden bolygója közül a Florina a leggyönyörûbb.”

Ahogy így körülpillantott, el is hitte.

– Szörnyû dolog emlékezni – mondta –, de amikor emlékszem, mindig pontosan emlékszem. Ez ma délután jutott az eszembe.

– Micsoda?

A férfi halálra vált arccal meredt a lányra.

– Ezen a világon mindenki meg fog halni. Mindenki, aki a Florinán él.

MÁSODIK FEJEZET

A fõpolgár

Myrlyn Terens épp egy könyvfilmet emelt le a polcról, amikor jelzett az ajtó. A töprengés mély barázdákat rajzolt kövérkés arcára, de a ráncok hirtelen eltûntek, s az arc ismét a megszokottabb nyájasságot és megfontoltságot sugározta. Végigsimított gyérülõ vörös haján, és elkiáltotta magát:

– Pillanat!

Visszatette a filmet, és megnyomott egy gombot, amitõl a helyére csúszott a borítólemez, s a rejtett könyvespolc belemosódott a fal síkjába. A vele kapcsolatban álló egyszerû malomgyári és gazdasági munkásokat valami tétova büszkeséggel töltötte el a tudat, hogy egy legalábbis születés szerint közülük valónak saját filmjei lehetnek. Ennek világosságában, mint egy homályos tükörben, megláthatták saját értelmük földhözragadtságát. És mégsem lett volna bölcs dolog nyíltan mutogatni a filmeket.

A látvány sok mindent tönkretett volna. Megbénította volna amúgy is akadozó nyelvüket. Lehet, hogy elhencegtek volna fõpolgáruk könyveivel, de valódi és kézzelfogható látványuk Terenset túlságosan hasonlóvá tette volna a lovagokhoz.

Mert persze voltak lovagok is. Csöppet sem volt valószínû, hogy közülük akár egy is betette volna a lábát ebbe a házba, de ha mégis, nos, akkor igazán botorság lett volna könyvfilmek sorát mutogatni neki. Terens ugyan fõpolgár volt, így bizonyos elõjogokat élvezett, ez azonban nem jelentette azt, hogy kérkedhet is velük.

– Jövök! – kiáltotta ismét.

Míg az ajtóhoz ért, összezárta tunikája felsõ szegélyét. Még a ruhája is valahogy a lovagokéra emlékeztetett. Néha hajlamos volt elfeledkezni róla, hogy õ is a Florinán született.

Az ajtóban Valona March állt. Illendõ köszönésképpen meghajtotta a térdét, és lehorgasztotta a fejét.

Terens szélesre tárta az ajtót.

– Gyere be, Valona. Ülj le. Már érvényben van a kijárási tilalom. Remélem, nem láttak meg a járõrök.

– Nem hiszem, fõpolgár.

– Nos, reméljük, hogy úgy van. Ugye, tudod, hogy nem tiszta a múltad?

– Tudom, fõpolgár. Nagyon hálás vagyok azért, amit értem tett.

– Szóra sem érdemes. Gyere, ülj le. Kérsz valamit enni vagy inni?

A lány egyenes háttal leült a szék szélére, és megrázta a fejét.

– Nem, köszönöm, fõpolgár. Ettem már.

A falusiak illendõségbõl frissítõvel szokták kínálni egymást, amit nem illett elfogadni. Terens tudta ezt. Nem erõltette a lányt.

– Most mi a baj, Valona? Megint Rik?

Valona bólintott, de nem nagyon tudta, hogyan magyarázza el a dolgot.

– A malomban került bajba? – tudakolta Terens.

– Nem, fõpolgár.

– Megint fáj a feje?

– Nem, fõpolgár.

Terens várt; világos szeme összeszûkült, pillantása áthatóvá vált.

– Nos, Valona, ugye, nem akarod, hogy én próbáljam kitalálni, mi a bajod? Rajta, beszélj, különben nem tudok segíteni. Feltételezem, hogy segítségért jöttél.

– Igen, fõpolgár. – felelte a lány, majd hirtelen kitört belõle a kétségbeesés: – Hogyan mondjam el magának, fõpolgár? Úgy hangzik, mint valami õrültség!

Terens a legszívesebben vállon veregette volna a lányt, de tudta, hogy az összerándulna a mozdulattól. Valona úgy ült ott, mint máskor, széles kezét, amennyire tudta, a ruhája ráncai közé temetve. De a férfi észrevette, hogy egymásba kulcsolódó vastag, erõs ujjai ide-oda csavarodnak.

– Akármirõl legyen is szó, hallgatlak – mondta a férfi.

– Emlékszik, fõpolgár, amikor azért jöttem el, hogy a városi doktorról meséljek, meg arról, hogy mit mondott?

– Igen, emlékszem, Valona. És arra is emlékszem, hogy figyelmeztettelek, ne csinálj többé ilyesmit, csak ha elõzõleg megbeszélted velem. Vajon te emlékszel-e rá?

A lány tágra meresztette a szemét. Nem kellett különösebben ösztökélni, elevenen élt benne azóta is a férfi haragja.

– Soha többé nem csinálnék ilyet, fõpolgár! Csak arra szeretném emlékeztetni, hogy akkor azt mondta, mindent megtesz, hogy segítsen nekem megtartani Riket.

– Meg is teszek. Miért, talán a járõrök kérdezõsködnek felõle?

– Nem. Ó, fõpolgár, gondolja, hogy megtehetik?

– Biztos vagyok benne, hogy nem teszik meg. – Elhagyta a türelme. – Mondd el végre, Valona, mi a baj!

A lány szeme elfelhõsödött.

– Fõpolgár! Azt mondja, el fog hagyni. Akadályozza meg benne, kérem!

– Miért akar elhagyni?

– Azt mondja, emlékszik dolgokra.

Terens arcán végre felcsillant valami érdeklõdés. Elõrehajolt, és kis híján odakapott a lány kezéhez.

– Emlékszik dolgokra? Miféle dolgokra?

Terensnek eszébe jutott az a nap, amikor megtalálták Riket. Gyerkõcök ácsorogtak az egyik város széli öntözõárok közelében. Amikor meglátták, még jobban kieresztették fülsértõen éles hangjukat:

– Fõpolgár! Fõpolgár!

– Mi a baj, Rasie? – Már futott is feléjük. Amikor idekerült, gondja volt rá, hogy megtanulja a kölykök nevét. Ezzel megnyerte az anyákat, s megkönnyítette az elsõ pár hónapot.

Rasie olyan képet vágott, mint akinek hányingere van.

– Né már, fõpolgár!

Egy fehéren vonagló valamire mutatott, és ez volt Rik. A többiek egymást túlkiabálva belekezdtek valami zavaros magyarázatba, amibõl Terensnek sikerült annyit megértenie, hogy játszottak, és a játékban volt futás, rejtõzködés meg üldözés. Mindent el akartak mesélni: a játék nevét, hogy mibõl áll, hogy mikor, a játék mely pontján kellett félbeszakítaniuk – ekkor kisebbfajta vita indult el azon, hogy pontosan ki, illetve melyik csapat állt nyerésre. Mindez persze teljesen mellékes volt.

A tizenkét éves, fekete hajú Rasie hallotta meg a nyöszörgést. Óvatosan közelebb ment. Azt gondolta, valami állat lesz, talán mezei patkány, ami remek vadászattal kecsegtetett. És megtalálta Riket.

A különös látványtól a fiúkon a rosszullét és az ámulat jól elkülöníthetõ jelei mutatkoztak. Egy felnõtt ember, és szinte teljesen csupasz, a nyála lecsurog az állán, nyafog, pityereg, miközben keze-lába céltalanul kaszál a levegõben. A férfi fakókék szeme ide-oda repdesett borostával borított arcában. Pillantása egy másodpercre összetalálkozott Terensével, és akkor mintha kitisztult volna. A hüvelykujja megmozdult, és beletalált a szájába.

– Odass, fõpolgár! Cumizik! – kacagott fel az egyik gyerek.

A váratlanul felcsapó kiáltás kellemetlenül hatott a fekvõ alakra. Arca elvörösödött és eltorzult. Halkan, száraz szemmel vinnyogni kezdett, de közben a hüvelykujja ott maradt, ahol volt. A nedves, rózsaszín ujj élesen elütött a piszkos kéz többi részétõl.

Terens felocsúdott a látvány okozta zsibbadtságából.

– Jól van, gyerekek – mondta –, de nem kellene itt, épp a kyrtföldön rohangálnotok. Kárt tesztek a termésben, és tudjátok, mit kaptok, ha a béresek elkapnak benneteket. Tûnés innen, errõl a dologról meg ne szóljatok senkinek. Figyelj csak, Rasie, szaladj el Jencus úrhoz, és mondd meg neki, hogy jöjjön ide.

A faluban Ull Jencus volt az az ember, akit félig-meddig doktorszámba lehetett venni. Famulusként töltött el valamennyi idõt a városban, egy igazi orvos rendelõjében, így aztán felmentették a gazdaságokban vagy a malmokban való munkavégzés alól. A dolog végül is nem mûködött nagyon rosszul. Tudott lázat mérni, tablettákat adni, injekciózni, és ami a legfontosabb, meg tudta állapítani, ha egy betegség olyan súlyos volt, hogy az illetõt indokolt volt kórházba szállítani. E félhivatalos háttér nélkül a gerincvelõ-vagy akut vakbélgyulladásban szenvedõk kegyetlen fájdalmaknak lettek volna kitéve, ha többnyire nem is hosszú ideig. A munkafelügyelõk persze morogtak, és mindenért Jencust okolták, csak éppen a szimulálók összeesküvésében való bûnpártolással nem vádolták meg.

Jencus és Terens együttes erõvel beemelték az embert egy robogóba, s a lehetõ legkisebb feltûnéssel bevitték a faluba.

Aztán lemosták róla a felgyülemlett és megszáradt mocskot-szennyet. A hajával nem lehetett mit kezdeni – Jencus leborotválta az egész testét, s legjobb tudomása szerint végig is vizsgálta.

– Fertõzést nem látok, fõpolgár – közölte. – Enni is adtak neki; a bordái nem állnak ki túlságosan. Fogalmam sincs, mire véljem a dolgot. Maga szerint hogy kerülhetett ki oda, fõpolgár?

De ezt olyan lemondó hangon kérdezte, mintha el sem várná Terenstõl, hogy bármire is választ tudjon adni. Terens megõrizte a higgadtságát. Amikor egy falu elveszíti a majd ötven éven át megszokott fõpolgárát, a zsenge korú jövevénynek bele kell nyugodnia a gyanakvás és bizalmatlanság átmeneti korszakába. Nem volt ebben semmi személyre szóló indíték.

– Sajnos, nem tudom – felelte.

– Látja, még járni se tud. Egy lépést se. Csakis úgy tehették oda. Olyan, akár egy kisbaba. Mintha minden kiment volna belõle.

– Van olyan betegség, aminek ilyen hatása van?

– Nem tudok ilyenrõl. Agykárosodás okozhat ilyet, de arról én semmit se tudok. Ha ilyen volna, már küldeném is a városba. Maga látta már ezt az embert valaha, fõpolgár?

– Én csak egy hónapja vagyok itt – felelte szelíd mosollyal a fõpolgár.

– Na igen – sóhajtotta Jencus, és a zsebkendõje után kotorászott. – Az öreg fõpolgár, az rendes ember volt. Jól bánt velünk, az már igaz. Én majd hatvan éve itt élek már, de ezt a fickót még nem láttam. Csakis máshonnan való lehet.

Jencus kövér ember volt, talán már kövéren is született, és ha e természetes adottságához hozzávesszük a meglehetõsen nyugalmas életet, hát nem csoda, hogy még a rövid szónoklatok után is szeretett nagyokat szusszantani. Így tett most is, és közben hatalmas vörös zsebkendõjével meg-megtörölgette csillogó homlokát.

– Nem nagyon tudom ám, mit mondjak a járõröknek – mondta.

A járõrök jöttek is annak rendje és módja szerint. Ez elkerülhetetlen volt. A fiúk elmesélték a szüleiknek, a szülõk meg egymásnak. Az élet itt meglehetõsen csendben folydogált. Ami történt, abban volt annyi szokatlanság, hogy megérte elmesélni, méghozzá annyiféleképpen, ahány változat a hírt közlõbõl és a hírt kapóból kitelt. Márpedig ennyi mesélés közepette a járõrök óhatatlanul értesültek a történtekrõl.

A Florinai Õrjárat tagjait nevezték járõröknek. Nem a bolygó szülöttei, s nem is a Sark bolygóról származó lovagok honfitársai voltak, hanem zsoldosok. A zsoldot fizetõ ország javára tartották fenn a rendet, és vérségi vagy születési kötelékek révén nem lehetett õket a florianiak iránti rokonszenv csapdájába csalni.

Ketten voltak, és törpe hatalma teljes tudatában velük jött a malom egyik munkafelügyelõje is.

A járõrök unottak voltak és közönyösek. Napi munkájukba belefért akár egy eszetlen idióta is, de aligha kellett tõle izgalomba jönni.

– Na, mennyi idõbe telik, míg azonosítani tudod? – kérdezte az egyik a munkafelügyelõtõl. – Ki ez az ember?

– Sohasem láttam õt, tiszt úr – rázta meg erõteljesen a fejét a felügyelõ. – Nem idevalósi!

– Vannak papírjai? – fordult akkor a járõr Jencushoz.

– Nincsenek, uram. Csak egy rongy volt rajta. Elégettem, nehogy fertõzzön.

– Mi a baja?

– Nincs esze, már amennyire látom.

Terens ekkor félrehúzta a járõröket. Most megközelíthetõk voltak, mert unták az egészet.

– Jól van – mondta a kérdezgetõ, és eltette a jegyzetfüzetét –, az egész ügy nem ér annyit, hogy jegyzõkönyvbe vegyük. Semmi közünk hozzá. Szabaduljatok meg tõle valahogy.

Azzal elmentek.

A munkafelügyelõ ottmaradt. Szeplõs, vörös hajú, nagy sörtebajszú ember volt. Szigorúságáról híres felügyelõ volt már öt éve, ami azzal járt, hogy a malom mennyiségi teljesítményének felelõssége súlyosan nehezedett a vállára.

– Ide figyeljenek! – robbant ki indulatosan. – Mit kezdjünk ezzel itt? A nyavalyás népség már dolgozni se tud, csak a pletykálkodáson jár az eszük!

– Küldjük el a városi kórházba, én mást nem tudok kitalálni – mondta Jencus a zsebkendõjét gyûrögetve. – Én nem tehetek érte semmit.

– A városba! – hõkölt vissza a felügyelõ. – És ki fog fizetni? Ki állja majd a cehhet? Nem is közülünk való, igaz?

– Nem, amennyire én tudom – ismerte el Jencus.

– Hát akkor miért mi fizessünk? Derítsük ki, kinek a hozzátartozója. Fizessen õ!

– Hogyan derítsük ki? Ezt mondja meg!

A felügyelõ gondolkodóba esett. Nyelve hegyével birizgálni kezdte pirosas színû, cserepes felsõ ajkát.

– Akkor egyszerûen szabaduljunk meg tõle – mondta végül. – Ahogy a járõr mondta.

– Ide hallgasson – szakította félbe Terens. – Ezt meg hogy érti?

– Lehetne akár hulla is – felelte a felügyelõ. – Megváltás volna neki.

– Nem ölhetünk meg egy élõ embert – mondta Terens.

– Akkor mondja meg maga, hogy mit tegyünk.

– Nem viselhetné valaki a gondját a falubeliek közül?

– Ki lenne hajlandó rá? Maga?

Terens elengedte a füle mellett a nyíltan pökhendi megjegyzést.

– Nekem más dolgom van.

– Mint mindenki másnak. Senkinek sem engedhetem meg, hogy elhanyagolja a munkáját a malomban, csak hogy ennek a bolondnak a gondját viselje.

Terens sóhajtott, aztán harag nélkül mondta: – Jól van, felügyelõ, beszéljünk értelmesen. Ha nem hozza a teljesítményt ebben a negyedévben, gondolhatok arra is, hogy talán azért, mert az egyik munkása erre a szerencsétlenre visel gondot, és szót emelek az érdekében a lovagoknál. Amúgy csak azt mondanám, amennyiben ez az eset elõfordulna, hogy semmi okát nem látom, hogy miért nem teljesítette a kvótát.

A felügyelõ elkomorodott. A fõpolgár még csak egy hónapja volt itt, és máris beleártja magát azoknak a dolgába, akik egész életüket ebben a faluban töltötték. De hát az õ lapját a lovagok írták alá. Nem okos dolog túl sokáig nyíltan szembeszegülni vele.

– De ki venné magához? – Hirtelen szörnyû gyanúja támadt. – Én nem tehetem. Nekem három gyerekem van, és a feleségem nincs jól.

– Nem mondtam olyat, hogy magának kellene.

Terens kinézett az ablakon. Most, hogy a járõrök elmentek, az izgatottan sutyorgó emberek közelebb húzódtak a fõpolgár házához. A többségük suttyó kamasz, még túl fiatalok, hogy dolgozzanak, meg a közeli gazdaságok cselédei. Néhány malomgyári munkás is akadt köztük, õk a mûszakból léptek meg.

Terens a sokaság legszélén megpillantotta a nagydarab leányzót. Sokszor megállt rajta a szeme az elmúlt hónap során. Erõs, értelmes, jó munkabírású lány. Hiába vágott olyan szerencsétlen képet, kitetszett mögüle a veleszületett intelligencia. Ha férfi volna, minden bizonnyal kiválasztják, hogy fõpolgári kiképzésben részesítsék. De nõ volt; a szülei meghaltak, õ pedig ezzel a külsõvel eleve lehetetlenné tett mindenféle romantikus mellékgondolatot. Más szóval egy magányos nõ, aki minden bizonnyal az is marad.

– Õhozzá mit szól? – kérdezte.

A felügyelõ odanézett, aztán elbõdült: – A mindenségit! A munkában kéne lennie!

– Jól van – csillapította Terens. – Hogy hívják?

– Valona Marchnak.

– Úgy van. Most már emlékszem. Hívja be.

Attól a perctõl fogva Terens a pár nem hivatalos pártfogójaként viselkedett. Minden tõle telhetõt megtett, hogy fölös élelmiszeradagokat szerezzen a lánynak, meg ruhakuponokat és minden egyebet, ami ahhoz kellett, hogy két felnõtt ember (az egyik nem szerepelt a nyilvántartásban) meg tudjon élni az egyikük jövedelmébõl. Az õ hathatós segítségével tudta a lány kitaníttatni Riket a kyrtmalmokban végzendõ munkára. Az õ közbelépése mentette meg Valonát a súlyosabb büntetéstõl, amikor összeveszett az egyik részlegvezetõvel. A városi doktor halálával fölöslegessé vált, hogy ebben az irányban újabb lépéseket tegyen, de erre is fel volt készülve.

Valona természetesnek tartotta, hogy minden gondjával Terenshez forduljon, s õ most várta, hogy a lány válaszoljon a kérdésére.

Valona csak nagy sokára, tétován mondta ki: – Azt mondja, mindenki a világon meg fog halni.

– Azt is megmondta, hogy hogyan? – képedt el Terens.

– Azt mondja, nem tudja, hogy hogyan. Csak annyit mond, emlékszik rá, még abból az idõbõl,, amikor nem volt ilyen, amilyen most. És azt is mondja, hogy emlékszik rá, valami fontos munkája volt, de én nem értem, mi volt az.

– Mit mondott róla?

– Azt, hogy a Semmit ele… elemezte. Nagy S-sel.

Valona várt valami megjegyzésre, majd sietõsen magyarázni kezdte: – Elemezni annyit jelent, hogy valamit szétszedni, mint a …

– Tudom, mit jelent, lányom. – Terens gondolkodóba esett.

– Maga tudja, mire gondol Rik? – nézett rá aggodalmasan Valona.

– Talán, Valona.

– De fõpolgár, hogy tud valaki bármit is csinálni a Semmivel?

Terens fölállt. Mosoly suhant át az arcán.

– Miért, Valona, te nem tudod, hogy minden, ami csak van az egész galaxisban, az jórészt Semmi?

A lány ebbõl sem értett semmit, de elfogadta. A fõpolgár nagyon tanult ember volt. Hirtelen belehasított a büszke bizonyosság, hogy az õ Rikje még annál is tanultabb ember.

– Gyere – nyújtotta ki Terens a lány felé a kezét.

– Hová megyünk?

– Miért, hol van Rik?

– Otthon – felelte a lány. – Alszik.

– Jó. Elviszlek. Azt akarod, hogy a járõrök észrevegyenek, amikor egyedül járkálsz az utcán?

A falu kihaltnak látszott ebben a késõi órában. A lámpák tompán világították be az egyetlen utcát, mely kétfelé vágta a munkások kalyibáival beépített területet. A levegõben esõillat érzõdött, a minden éjszaka megérkezõ könnyû kis esõ illata. Nem is kellett különösebben védekezni ellene.

Valona még sohasem járt kint hétköznap este ilyen késõn. Félt. A saját léptei zajától is riadozott, s folyton a járõrök lépéseit fülelte, nem hangzanak-e föl a távolban.

– Ne lépkedj lábujjhegyen, Valona – szólt rá Terens. – Itt vagyok veled.

A hangja szinte belezendült a csendbe, amitõl Valona ugrott egyet. A férfi nógatására válaszul megszaporázta a lépteit.

Valona kunyhója is sötét volt, akárcsak a többi; óvatosan léptek be. Terens is egy ilyen kunyhóban született, ilyenben nõtt fel, és bár azóta élt a Sarkon is, jelenleg pedig egy háromszobás, vízvezetékkel ellátott házban lakott, a kunyhó kopár belsejének láttán most is erõt vett rajta valami nosztalgia. Egy szoba volt az egész, benne ágy, fiókos szekrény, két szék, simára öntött cementpadló, s a sarokban egy szekrény.

Konyha nem kellett ide, mivel minden étkezés a malomban zajlott, és nem kellett fürdõszoba sem, mert a házak mögötti térségben egy sor közös árnyékszék és zuhanyozófülke húzódott. Az idõjárás mindig enyhe volt, ezért nem kellettek ablakok a hideg és az esõ ellen; redõnyös nyílást vágtak mind a négy falba, s fölöttük az eresz elegendõ védelmet nyújtott a szélcsendes éjszakában csepergõ esõ ellen.

Kis zseblámpája fényénél – melyet egyik markával védõn körülfogott – Terens észrevette, hogy a szoba egyik sarkát leválasztották egy ócska rekeszfallal. Eszébe jutott, hogy nemrégiben õ szerezte ezt Valonának, amikor Rik kezdett nem annyira gyerek, mint inkább férfi lenni. A rekeszfal mögül kihallatszott az alvó szabályos lélegzése.

– Ébreszd föl, Valona – intett a fejével a fal irányába.

– Rik! – kopogtatott Valona a rekeszfalon. – Rik, kicsikém!

Halk nyöszörgés hallatszott.

– Csak én vagyok az, Lona – nyugtatta a lány. Beléptek a válaszfal mögé, és Terens a kis fényt végigjáratta elõbb a saját arcukon, majd Riken is.

Rik fél karja mögé bújt a fény elõl.

– Mi baj van?

Terens leült az ágy szélére. Észrevette, hogy Rik alszik a rendes ágyon, holott õ annak idején szerzett Valonának Rik számára egy rozoga priccset. A lány azt tartotta meg magának.

– Rik – kezdte –, Valona szólt, hogy kezdesz visszaemlékezni dolgokra.

– Igen, fõpolgár – Rik mindig nagyon alázatosan viselkedett a fõpolgárral, aki a legfontosabb ember volt azok közül, akiket ismert. A fõpolgárral még a malomigazgató is udvariasan beszélt. Rik elismételte azokat a morzsákat, melyeket az agya összegyûjtött a nap folyamán.

– Jutott-e más is az eszedbe, amióta ezt elmondtam Valonának?

– Más semmi, fõpolgár.

– Jól van, Rik – dörzsölte a kezét Terens. – Alhatsz tovább.

Valona kikísérte. Nagyon iparkodott, nehogy sírásra görbüljön a szája, miközben durva kézfejével végigsimított a szemén.

– El kell majd hagynia engem, fõpolgár?

Terens megfogta a kezét, és komolyan válaszolta: – Viselkedj felnõtt nõhöz méltóan, Valona. Egy rövid idõre velem kell jönnie, de vissza fogom hozni.

– És aztán?

– Nem tudom. Meg kell értened, Valona. Most az a legfontosabb, hogy minél többet megismerjünk Rik emlékei közül.

– Gondolja, hogy mindenki meghalhat a Florinán, úgy, ahogy õ mondja? – kérdezte váratlanul a lány.

Terens megszorította a kezét.

– Ezt soha senkinek ne említsd, Valona, különben a járõrök örökre elvihetik Riket. Komolyan beszélek.

Elfordult, és lassan, gondolatokba mélyedve visszaballagott a házához. Észre sem vette, hogy remeg a keze. Hasztalan próbált elaludni, ezért egy óra múlva bekapcsolta a narkomezõt. Egyike volt ez annak a kevés dolognak, amit magával hozott a Sarkról, amikor megérkezett a Florinára, hogy itt fõpolgár legyen belõle. Ráillesztette a koponyájára, mint valami vékony, fekete nemezsapkát, aztán beállította a szerkezetet öt órára, és bekapcsolta.

Bõven jutott rá ideje, hogy kényelmesen elhelyezkedjen az ágyba, mire a késleltetett reakció rövidre zárta agya tudatközpontjait, s belemerítette az azonnali, álomtalan álomba.

HARMADIK FEJEZET

A könyvtáros

A diamágneses robogót kint hagyták a határban, egy siklógarázsban. A faluban nemigen kellettek ezek a jármûvek, és Terens nem akarta fölöslegesen magukra vonni a figyelmet. Egy bõsz pillanatig eszébe jutottak a felsõvárosiak, a diamágneses autóikkal meg az antigravitációs siklóikkal. Ám az a Felsõváros. Ez itt más világ.

Rik megvárta, míg Terens bezárja és ujjlenyomatával lepecsételi a garázst. Kicsit kényelmetlenül érezte magát új, egybeszabott ruhájában, s kelletlenül követte a fõpolgárt a Felsõvárost tartó magas, hídszerû építmény alatt.

A Florinán minden más városnak volt neve, csak ezt az egyet hívták egyszerûen a “Városnak”. A benne és körülötte élõ munkások és parasztok a bolygó többi lakója szemében szerencsésnek számítottak, mert a Városban jobb orvosok és kórházak, több gyár és több szeszt áruló üzlet volt, s itt-ott még holmi kis szolid fényûzés is akadt. Maguk a lakók már kevésbé voltak lelkesek. Õk a Felsõváros árnyékában éltek.

A Felsõváros pontosan az volt, amit a neve kifejezett, tudniillik a Város kettõs volt: egy körülbelül húszezer vasbeton oszlopon nyugvó ötven négyzetmérföldnyi vízszintes cementötvözet réteg osztotta ketté. Odalent az árnyékban éltek a “bennszülöttek”, odafönt, a napfényben pedig a lovagok. A Felsõvárosban nehéz volt elhinni, hogy ez a bolygó itt Florina. Lakói szinte kivétel nélkül a Sark bolygó szülötteinek jellegzetességeit viselték magukon, s hébe-hóba járõrök is felbukkantak köztük. Õk alkották a felsõbb osztályt, átvitt és valóságos értelemben egyaránt.

Terens tudta, hová megy, ezért gyorsan lépdelt, kerülve a járókelõk bámész tekintetét, melyben fõpolgári ruhája láttán irigységgel vegyes neheztelés tükrözõdött. Rik kurta lábán megpróbált lépést tartani vele, így járását a legkevésbé sem lehetett méltóságteljesnek nevezni. Nemigen emlékezett a Városban tett eddigi egyetlen látogatására. Most valahogy minden másmilyen volt. Akkor felhõ takarta az eget, most sütött a nap, sugarai áthatoltak a fönti cementboltozat tágas nyílásain, s ettõl a fénykévék közti terek még jobban elsötétültek. A fényes sávokba érve mozgásuk ritmikus, szinte delejes módon felgyorsult.

A napsütötte sávokban öregek ültek kerekes kocsikban; a melegben már-már feloldódva, szomjasan követték a sáv mozgását. Olykor elaludtak, s hátramaradtak az árnyékban; leejtett fejjel szunyókáltak, míg a mocorgástól megcsikorduló kerekek föl nem ébresztették õket. Megesett, hogy a csemetéiket kocsiban toló anyák szinte teljesen ellepték a sávokat.

– Na most, Rik, szedd össze a bátorságodat – szólt Terens. – Fölmegyünk.

Megálltak egy építmény elõtt, mely négy, a földrõl a Felsõvárosba vezetõ, négyszögben elhelyezett oszlop között betöltötte a teret.

– Félek – mondta Rik.

Sejtette, mi ez az építmény. Lift, mely fölvisz a felsõ szintre.

Ilyenekre nyilvánvalóan szükség volt. A termelés odalent zajlott, a fogyasztás azonban odafönt. Az Alsóvárosba alapvetõ vegyszereket és nyers élelmiszereket szállítottak, s onnan vitték föl a kész mûanyag termékeket és a finom élelmiszereket. A lenti népességfelesleget odafent szobalányokként, kertészekként, sofõrökként, szerelõkként használták.

Terens ügyet sem vetett Rik rémült arckifejezésére. Meglepte, milyen hevesen dobog a saját szíve. Persze, nem a félelemtõl. Inkább valami vad elégedettség fogta el attól, hogy íme, most fölmegy. Végig fogja tapodni a szent cementötvözetet, megtapossa, rajta hagyja a cipõje piszkát. Fõpolgárként megteheti. A lovagok szemében természetesen ettõl még továbbra is bennszülött florinai marad, de fõpolgár volt, tehát akkor lép rá a cementötvözetre, amikor csak akar.

A galaxisra, hogy gyûlölte õket!

Megállt, vett egy mély lélegzetet, és jelzett a liftnek. Nincs értelme, hogy most a gyûlöletére gondoljon. Sok évet töltött el a Sark bolygón magán, a lovagok központi világán, szülõbolygójukon. Megtanulta, hogy csendben tûrjön. Kár lenne most elfelejtenie, amit ott, akkor tanult. Éppen most.

Hallotta az alsó szinten pihenõ lift zümmögését, majd a szemközti fal becsúszott a vájatába.

A liftet kezelõ bennszülött arcára kiült az undor.

– Csak ti ketten…

– Csak mi ketten – mondta Terens, és belépett. Rik ment utána.

A liftkezelõ nem mozdult, hogy a lecsúszott falat visszahelyezze eredeti helyzetébe.

– Szerintem nyugodtan megvárhatjátok a kétórás szállítást, s fölmehettek azzal – mondta. – Két fickó kedvéért nem furikázok le-föl. – Kiköpött, gondosan ügyelve rá, hogy a köpés az alsóbb szintû betonra essen, ne a lift padlójára.

– Hol vannak a szolgálati jegyeitek?

– Én fõpolgár vagyok – felelte Terens. – Nem látod az öltözékemrõl?

– A ruha nem jelent semmit. Miért, azt hiszed, kockára teszem az állásomat, mert te, mondjuk, loptál valahol egy egyenruhát? Hol a kártyád?

Terens nem szólt, csak elõvette azt az irattartót, melyet minden bennszülöttnek állandóan magánál kellett tartania: azonosító szám, munkaadói igazolás, adónyugták. A vörös fõpolgári jogosítványnál nyitotta ki. A liftkezelõ futtában belepillantott.

– Persze lophattad ezt is, de ez már nem rám tartozik. Megvan neked, én tehát elviszlek, ámbár a fõpolgári rang az én szememben csak cicoma a bennszülöttön. Hát ez a másik?

– Érte én felelek – mondta Terens. – Velem jöhet, vagy hívjunk egy járõrt, hogy nézze meg a szabályt?

Terens ezt a legkevésbé sem szerette volna, de azért kellõ dölyffel tette meg a javaslatát.

– Jó, jó! Nem kell annyira mellre szívni. – A lift fala fölemelkedett, s egy enyhe rándulással megindultak. A kezelõ mogorván dünnyögött valamit az orra alatt.

Terens arcán komor mosoly játszott. Ami történt, jóformán elkerülhetetlen volt. Azok, akik közvetlenül a lovagok szolgálatában álltak, elõszeretettel azonosították magukat az uralkodókkal, és valóságos alsóbbrendûségükért az elkülönülés szabályaihoz való szigorúbb ragaszkodással, embertársaikkal szembeni nyers és fennhéjázó viselkedéssel kárpótolták magukat. “Felsõembereknek” hívták õket, s a florinaiak irántuk érzett sajátos gyûlöletébe semmi sem vegyült abból a beléjük sulykolt áhítattal vegyes félelembõl, mellyel a lovagokkal szemben viseltettek.

Tíz métert ha mentek fölfelé, de az ajtó egy új világra nyílt ki. A Sark bolygón épült városokhoz hasonlóan a Felsõváros is különös érzékkel alkalmazta a színeket. Az egyes épületek, akár lakóházak, akár középületek voltak, közelrõl értelmetlen összevisszaságnak tetszõ bonyolult és színpompás mozaikba illeszkedtek bele, amely azonban már száz méter távolságból, a nézõpont szöge szerint változó lágy harmóniájú, más-más árnyalatú képpé állt össze.

– Gyere, Rik – mondta Terens.

Rik tágra nyílt szemmel bámészkodott. Semmi, ami él, ami növekszik! Csak kövek és színek óriási tömbjei! Soha nem gondoltam volna, hogy a házak ilyen hatalmasak is lehetnek! Egy pillanatra valami megmoccant az agyában. Egy másodpercig nem is volt olyan idegen a nagyság e képzete… Aztán újra bezárult az emlékezete.

Egy kocsi villant el mellettük.

– Azok a lovagok? – suttogta Rik.

Épp csak egy pillantásra jutott az idõbõl. Rövidre nyírt haj, lobogó ingujjak, kékek, lilák, de mindig egyszínûek, fényesek, bársonyos hatású térdnadrágok, hosszú, áttetszõ harisnyák, melyeket mintha vékony rézhuzalból szõttek volna. Emberek, akik egyetlen pillantást sem vesztegettek Rikre és Terensre.

– Fiatalok – mondta Terens. Azóta, hogy eljött a Sarkról, nem látta õket ilyen közelrõl. Elég komiszak voltak a Sarkon is, de ott legalább a helyükön voltak. Hiába, ide a pokol fölött tíz méterre nem illettek angyalok. Újból harcot kellett vívnia magával, hogy elnyomja az értelmetlen gyûlölet reszketését.

Egy kétszemélyes sínautó süvített el mellettük. Új típus volt, beépített légszabályozókkal. Pár centiméterre a felszín felett suhant el simán, csillogó, lapos feneke fölfelé hajlott a széleken, hogy legyõzze a légellenállást. De a levegõ még így is nekiütközött a jármû alsó felszínének, s a maga jellegzetesen sziszegõ hangjával jelezte, hogy itt vannak a járõrök.

Termetesek voltak, mint minden járõr, arcuk széles és lapos, a hajuk hosszú, egyenes szálú, fekete, az arcbõrük világosbarna. A bennszülöttek minden járõrt egyformának láttak. Fényes fekete egyenruhájukon csillogtak a hadászati fontosság szerint elhelyezkedõ ezüstcsatok és díszgombok, melyektõl az arcuk jellegtelenné vált, s még hangsúlyosabb lett az egyformaságuk.

Az egyik járõr bent maradt a vezetõ helyén, a másik könnyedén átugrott a kocsi alacsony peremén.

– Papírokat! – mondta, s miután gépiesen belepillantott, visszalökte Terensnek. – Mi dolgod itt?

– Utánanézek valaminek a könyvtárban, biztos úr. Jogosult vagyok rá.

– És veled mi a helyzet? – fordult a járõr Rikhez.

– Én… – kezdte volna Rik.

– Õ a segédem – vágott közbe Terens.

– Neki nincsenek a fõpolgárt megilletõ elõjogai – közölte a járõr.

– Vállalom érte a felelõsséget.

– A te dolgod – rándított egyet a vállán a járõr. – A fõpolgároknak vannak kiváltságaik, de azért még nem lovagok. Ezt ne felejtsd el, fiú!

– Igenis, biztos úr. Egyébként megmutatná, merre van a könyvtár?

A járõr megmutatta, méghozzá tûpuskája halálos veszedelmet hordozó csövével. Ahol álltak, a könyvtár egy élénkpirosból kárminvörösbe mélyülõ foltként tündökölt le rájuk a magasból. Közeledtükre a vörös folt lejjebb ereszkedett.

– Szerintem csúnya – jelentette ki Rik váratlan hevességgel.

Terens gyors, meglepett pillantást vetett rá. Õ az ilyesmikhez hozzászokott már a Sarkon, de a Felsõváros rikító színeit valahogy maga is közönségesnek találta. Mintha a Felsõváros Sarkabb akart volna lenni a Sarknál. Odaát nem mindenki volt arisztokrata – akadtak szegény sarkitok is, az átlag florinaiaknál alig jobban eleresztve. Ideát csak a piramis csúcsa élt, és ez meglátszott a könyvtáron is.

Nagyobb volt, mint a sarki könyvtárak általában, sokkal nagyobb, mint amekkorára szükség volt itt, a Felsõvárosban, s ez mutatta az olcsó munkaerõ elõnyét. Terens megállt a fõbejárathoz vezetõ ívelt feljárón. Színmintája a lépcsõk illúzióját keltette, ami zavarba hozta és botladozásra kényszerített Riket, ám a könyvtárnak a hagyományosan az akadémiai épületekkel együtt járó régiesség sajátos levegõjét kölcsönözte.

A tágas, hideg elõcsarnok majdnem üres volt. Mint duzzadt hüvelyben az egy szem fonnyadt borsó, úgy ült a könyvtárosnõ az egyetlen íróasztal mögött. Fölpillantott, s félig föl is emelkedett ültében.

– Fõpolgár vagyok – mondta gyorsan Terens. – Különleges elõjogokkal. Vállalom a felelõsséget ezért a bennszülöttért. – Már készenlétben tartotta a papírjait, hogy átnyújtsa, ha kell.

A könyvtárosnõ szigorú képpel visszaült. Fémdarabkát vett elõ egy nyílásból, és odalökte Terensnek. A fõpolgár erõsen rányomta a jobb hüvelykujját. A könyvtáros visszatette, majd egy másik nyílásba helyezte a fémdarabot, ahol kigyulladt egy halványlila fény.

– 242-es szoba – mondta a nõ.

– Köszönöm.

A második emeleten sorakozó fülkék jellegtelenek voltak, mint egy végtelen lánc szemei. A foglaltak üvegezett ajtaja homályosan áttetszõ volt, de a többiek között ezek kivételesnek számítottak.

– Kettõnegyvenkettõ – mondta csikorgó hangon Rik.

– Mi a baj, Rik?

– Nem tudom. Nagyon izgatottnak érzem magam.

– Jártál valaha könyvtárban?

– Nem tudom.

Terens hüvelykujját ráhelyezte a kerek alumíniumkorongra, mely öt perccel korábban érzékelte annak lenyomatát. Az ajtó kitárult, majd némán be is csukódott mögöttük, s mintha egy függönyt húztak volna el elõtte, áttetszõvé vált.

Az ablaktalan, dísztelen helyiség minden irányban két méter széles volt. Szórt mennyezeti fény világította meg, a levegõjét mesterséges huzat frissítette. Mindössze egy faltól falig érõ íróasztal volt benne, meg egy párnázott, támlátlan pad. Az asztalra három “leolvasót” helyeztek. Homályos üvegû frontlencséjük harmincfokos szögben megdõlt. Mindegyik elõtt ott voltak a különbözõ beállítótárcsák.

– Tudod, mi ez? – Terens leült, és puha, kövérkés kezét rátette az egyik leolvasóra.

– Könyvek? – kérdezte mohón Rik, és õ is leült.

– Hát – bizonytalanodott el Terens –, mivel ez itt egy könyvtár, nem csoda, hogy errefelé tapogatózol. Tudod, hogy kell kezelni a leolvasót?

– Nem. Nem hiszem, fõpolgár.

– Biztos? Gondolkozz egy kicsit.

Rik hõsiesen próbálkozott.

– Sajnálom, fõpolgár.

– Akkor majd megmutatom. Figyelj! Látod, itt van ez a “katalógus” feliratú gomb, rajta az ábécé betûivel. Mivel nekünk legelõször az enciklopédia kell, elfordítjuk a gombot az E betûhöz, aztán lenyomjuk.

Miután megtette, több dolog is történt egyszerre. A homályos üveg megelevenedett, és megjelent rajta egy nyomtatott szöveg. A mennyezeti fény elhalványult, s a sárga alapon fekete betûk élesebbé váltak. Mindhárom leolvasó elõtt három sima lemez jelent meg, mint valami kiöltött nyelv, melyeket külön fénysugár világított meg.

– Nem, nem akarunk jegyzeteket készíteni – mondta Terens, és rácsapott egy billenõkapcsolóra, mire a lemezek visszahúzódtak süllyesztett rejtekhelyükre.

Aztán így folytatta:

– Most pedig elfordítjuk ezt a gombot, és végignézzük az E betûnél sorakozó címeket.

A betûbe rendezett anyagok, címek, szerzõk, katalógusszámok sora sebesen siklott fölfelé, majd megállt egy sûrûn megírt oszlopnál, amely az enciklopédia számtalan kötetét sorolta fel.

– A keresett könyv után nyomja be a számokat és a betûket ezeken a kis gombokon, és meg fog jelenni a képernyõn – szólalt meg váratlanul Rik.

– Honnan tudod? – fordult feléje Terens. – Emlékszel rá?

– Lehet. Nem tudom biztosan. Mindenesetre ez látszott a helyesnek.

– Hát, vegyük úgy, hogy ez egy intelligens ráhibázás volt.

Beütötte a betû-szám kombinációt. Az üvegen a fény elhomályosult, majd újra felragyogott. Ez állt rajta: “Sark enciklopédia, 54. kötet, Tan-Tip.”

– Most figyelj, Rik – mondta Terens – nem szeretnék bogarat ültetni a füledbe, ezért nem mondom meg, mire gondolok. Csak annyit szeretnék, hogy nézd át ezt a kötetet, és ha valamit ismerõsnek találsz, ott állj meg. Érted?

– Igen.

– Helyes. Akkor láss hozzá.

Teltek a percek. Rik lélegzete hirtelen elakadt, s kezdte hátrafelé pörgetni a tárcsákat.

Amikor megállt, Terens elolvasta a címet. Elégedettnek látszott.

– Emlékszel rá? Nem csak találgattál? Valóban emlékszel rá?

Rik élénken bólogatott.

– Eszembe jutott, fõpolgár. Egy pillanat alatt az eszembe jutott.

A Térelemzés szócikke volt az.

– Tudom, mit jelent – közölte Rik. – Majd meglátja, meg fogja látni. – Nehezére esett, hogy szabályosan vegye a levegõt, ami pedig Terenset illette, õ majdnem olyan izgatott volt, mint Rik.

– Nézze – mondta Rik. – Mindig ezzel a résszel jönnek.

Hangosan, kicsit akadozva olvasta, mégis sokkal gyakorlottabban, mint elvárható lett volna a Valonától kapott felületes olvasásgyakorlatok után. A szöveg így szólt: “Nem meglepõ, hogy a térelemzõ vérmérsékleténél fogva befelé forduló és gyakran alkalmazkodásra képtelen egyén. Hogy valaki felnõtt életének nagyobbik részét a csillagok közti rettenetes üres terek magányos feltérképezésének szentelje, az több, mint amit egy teljesen normális embertõl kívánni lehet. Talán ez a felismerés is tükrözõdik a Térelemzõ Intézet hivatalos, ámbár kissé száraznak tûnõ jelmondatában: Mi a Semmit elemezzük.”

Rik az utolsó szavakat szinte rikkantotta.

– Érted, hogy mit olvastál? – kérdezte Terens.

A kis ember égõ tekintettel pillantott fel rá.

– Azt mondja, “mi a Semmit elemezzük”. Ez az, amire emlékeztem. Én is közéjük tartoztam.

– Térelemzõ voltál?

– Igen! – kiáltotta Rik. Majd halkabban hozzátette: – Fáj a fejem.

– Azért, mert emlékszel dolgokra?

– Gondolom, igen. – Homlokát ráncolva fölnézett. – Többre is emlékeznem kell. Veszély van. Óriási veszély! Nem tudom, mit kellene tenni.

– Rendelkezésünkre áll az egész könyvtár, Rik. – Terens alaposan megfontolta minden szavát, és nagyon figyelt. – Használd egyedül a katalógust, és keress szövegeket a térelemzésrõl. Figyeld, merre vezetnek ezek a szövegek.

Rik rávetette magát a leolvasóra. Egész testében remegett. Terens félrehúzódott, hogy legyen elég helye.

– Mit szólna Wrijt Tanulmány a térelemzés mûszerezettségérõl címû munkájához? – kérdezte Rik. – Biztatónak hangzik, nem?

– Te tudod, Rik.

Rik beütötte a katalógusszámot. A képernyõt erõs fény öntötte el. Ez állt rajta: Kérjük, hogy a kérdéses könyv ügyében forduljon a könyvtároshoz.

Terens gyorsan odakapott, és kikapcsolta a képernyõt.

– Válassz inkább egy másik könyvet, Rik.

– De hát… – Rik elbizonytalanodott, aztán engedelmeskedett. Újabb keresés után kiválasztotta a katalógusból Enning A tér összetétele címû mûvét.

A képernyõn megint megjelent a kérés, hogy forduljon a könyvtároshoz.

– A fenébe! – káromkodott Terens, és újból kikapcsolta a képernyõt.

– Mi a baj? – érdeklõdött Rik.

– Semmi, semmi – felelte Terens. – Ne ess pánikba, Rik. Csak nem egészen értem…

A leolvasókészülék oldalán látható rácsozat mögött volt egy kicsiny hangszóró. Onnan hallatszott a könyvtáros vékony, száraz hangja, amitõl mindketten megdermedtek: – 242-es szoba! Van valaki a 242-es szobában?

– Mit óhajt? – kérdezett vissza nyersen Terens.

– Milyen könyvet kér? – tudakolta a hang.

– Semmilyet. Köszönjük. Csak próbálgatjuk a leolvasót.

Csend lett, mintha a háttérben egy láthatatlan beszélgetés folyna. Aztán még élesebben újra megszólalt a hang: – A felvétel olvasási kérelmet jelez Wrijt Tanulmány a térelemzés mûszerezettségérõl és Enning A tér összetétele címû könyvek iránt. Így van?

– Találomra ütögettünk be katalógusszámokat – mondta Terens.

– Megtudhatom, miért óhajtották ezeket a könyveket? – folytatta kérlelhetetlenül a hang.

– Mondom, hogy nem kérjük õket… Hagyd már abba! – Ez utóbbi dühös félreszólás Riknek szólt, aki pityeregni kezdett.

Újabb szünet következett, majd ismét megszólalt a hang: – Ha lejönnek az asztalhoz, megkaphatják a könyveket. Egy külön listán vannak, ki kell tölteni hozzájuk egy ûrlapot.

– Menjünk – nyújtotta a kezét Riknek Terens.

– Lehet, hogy megsértettünk valami szabályt – makogta Rik.

– Képtelenség, Rik. Nos, megyünk?

– Nem töltjük ki az ûrlapot?

– Nem. Majd egyszer máskor kivesszük a könyveket.

Terens sietõsen húzta maga után Riket. Lejutottak az elõcsarnokba. A könyvtáros fölnézett.

– Á, itt vannak! – Fölállt, és megkerülte az asztalt. – Egy pillanat. Egy pillanat.

Õk azonban nem álltak meg.

De akkor egy járõr toppant elébük.

– Rettentõen sietõs, fiúk.

A könyvtáros lélekszakadva futott oda.

– Maguk a 242-es, ugye?

– Ide figyeljen – mondta Terens határozott hangon –, miért állít meg bennünket?

– Nem maguk érdeklõdtek bizonyos könyvek után? Szeretnénk kikeresni maguknak.

– Túl késõ. Majd máskor. Nem érti, hogy nem kérjük azokat a könyveket? Majd holnap visszajövök.

– A könyvtár mindenkor arra törekszik – mondta a nõ kimérten –, hogy meg legyenek vele elégedve. Egy pillanat, és máris hozzáférhetnek a kért könyvekhez. – Két piros folt gyulladt ki a pofacsontja fölött. Elfordult, és sietve távozott egy kis ajtón át, mely a közeledtére magától kinyílt.

– Biztos úr, ha nem bánja… – kezdte Terens.

A járõr azonban fölemelte közepesen hosszú, súlyos idegkorbácsát, amely furkósbotként is nagyszerûen beválhatott volna, de tudott bénító erejû, nagyobb hatótávolságú fegyver is lenni. – Miért nem ültök le nyugodtan, fiúk, s várjátok meg, míg a hölgy visszajön? – kérdezte. – Már csak udvariasságból is…

A járõr már nem volt sem fiatal, sem vékony termetû. Közel járhatott a nyugdíjhoz, talán épp a hátralévõ idõt akarta itt, a könyvtárban eltölteni békében, mint könyvtárõr, de volt fegyvere, és csak álarcként hordta füstös képén a jóindulatot.

Terens homloka nyirkos volt, és érezte, hogy a tarkóján összegyûlt az izzadság. Úgy látszik, alábecsülte a helyzet komolyságát. Minden értékelésében, így a helyzetértékelésében is biztos volt, csakhogy ez most egy különleges helyszín volt, ahol nem lett volna szabad ilyen meggondolatlannak lennie. Mert olyan átkozottul erõs volt benne a vágy, hogy behatoljon a Felsõvárosba, s úgy lépkedhessen végig a könyvtár folyosóin, mintha maga is sarkit volna.

Egy eszelõs pillanatig rá akarta vetni magát a járõrre, de a következõ pillanatban kiderült, hogy nem kell.

Elõbb csak a mozdulat villant. A járõr kicsit túl késõn fordult. Árulóivá váltak a korral lassuló reflexek. A kezébõl kicsavarták az idegkorbácsot, s mielõtt még kiszakadhatott volna a torkából egy rekedt kiáltás, végighúztak vele a halántékán. Abban a pillanatban összeesett.

Rik boldogan felrikoltott, Terens pedig azt kiáltotta: – Valona! Sark minden ördögére, Valona!

NEGYEDIK FEJEZET

A lázadó

Terens a következõ pillanatban már fel is ocsúdott.

– Kifelé! Gyorsan! – kiáltotta, s már indult is.

A legszívesebben bevonszolta volna a járõr magatehetetlen testét az elõcsarnok szélén körbefutó oszlopok mögötti árnyékba, de erre nyilvánvalóan nem volt idõ.

A délutáni nap fényes-meleg színekbe öltöztette körülöttük a világot, mire újból kijutottak a feljáróra. A Felsõváros színei eltolódtak a narancssárga irányába.

– Menjünk már! – mondta Valona idegesen, de Terens elkapta a könyökét.

Mosolygott, a hangja azonban fojtottan, keményen kopogott:

– Ne szaladj. Lépkedj rendesen, mindig mögöttem. Kapaszkodj Rikbe. Ne engedd, hogy elfusson.

Elindultak. Mintha ragasztóban mozognának. Várták a hangokat a hátuk mögül, a könyvtár felõl. Voltak-e vagy csak képzelõdtek? Terens nem mert hátrapillantani.

– Befelé! – adta ki az utasítást, s a délutáni napfényben vibráló feliratra mutatott. Hiába, nem állta a versenyt a Florina napjával. Ez állt rajta: Elsõsegélyhely.

A feljárón át az oldalbejárathoz jutottak, onnan be az elképesztõen fehér falak közé. Mint ismeretlen eredetû foltok, valósággal úgy éktelenkedtek a folyosó steril üvegvilágában.

Egy egyenruhás nõ már messzirõl figyelte õket. Zavartan összehúzta a szemöldökét, majd elindult feléjük. Terens nem várta be. Sarkon fordult, megindult az egyik oldalfolyosón, aztán befordult egy másikba. Újabb egyenruhások mellett haladtak el. Terens el tudta képzelni, micsoda bizonytalanságot keltettek maguk körül. Példátlan, hogy bennszülöttek mászkálnak mindenfelé felügyelet nélkül egy kórház felsõ szintjein. Vajon mit csinálnak?

A végén nyilván feltartóztatják õket.

Terens szívverése felgyorsult, amikor meglátta a szerényen meghúzódó ajtót, melyen ez állt: Lejárat a bennszülöttek szintjeire. Beterelte Riket és Valonát az ott várakozó liftbe – nagyobb öröm nem érte aznap, mint amikor egy zökkenéssel megindultak lefelé.

A Városban háromféle épület volt. A legtöbbje úgynevezett “alsó” volt, s kivétel nélkül csak az alsó szinten épültek. Munkásházak – akár háromszintesek is –, gyárak, pékségek, elosztótelepek. Voltak aztán “felsõk”: a sarkitok otthonai, színházak, a könyvtár, sportcsarnokok. És akadt néhány “kettõs” épület is, azaz olyanok, melyeknek voltak szintjei és bejáratai lent is meg fönt is: például a járõrök õrszobái és a kórházak.

Egy kórházon keresztül tehát el lehetett jutni a Felsõvárosból az Alsóvárosba, elkerülve a nagy teherlifteket, melyek lassúak voltak, s kezelõik gyakran túlságosan is odafigyeltek az emberre. Ilyen törvénytelenséget persze egy bennszülött nem követhetett el, de az efféle mellékbûnök igazán apróságnak számítottak azoknak, akik járõrök megtámadásában voltak vétkesek.

Kiléptek az alsó szinten. A falak – habár továbbra is tökéletesen sterilek – itt mintha kissé megviseltebbek lettek volna. Talán mert ritkábban sikálták õket. Itt nem sorakoztak kárpitozott ülések, mint odafönt. A folyosón a gyanakvó férfiak és rémült asszonyok feszültséget keltõ mormolása hallatszott. Az egyetlen tisztviselõ hiába próbált egymaga szót érteni a sokasággal.

Nyersen rivallt rá egy borostás öregemberre, aki nadrágja gyûrött térdét ráncigálva bocsánatkérõ, színtelen hangon válaszolgatott:

– Tulajdonképpen mi a panasza?... Mióta vannak ezek a fájdalmai?... Volt már valaha kórházban?... Ide figyeljen, csak nem képzeli, hogy minden aprósággal zavarhat bennünket? Üljön le, majd a doktor megnézi, és ad valami orvosságot.

– A következõt! – rikoltotta a nõ éles hangon, majd a nagy faliórára pillantva dünnyögött valamit az orra alatt.

Terens, Valona és Rik feltûnésmentesen próbáltak átfurakodni a sokaságon. Valona, mintha florinai embertársai közelsége megoldotta volna nyelve bénaságát, feszülten suttogta:

– Oda kellett mennem, fõpolgár. Annyira aggódtam Rikért. Azt gondoltam, nem fogja visszahozni, és…

– Hogy jutottál föl egyáltalán a Felsõvárosba? – szólt a válla fölött hátra Terens, miközben félretologatta a békésen álldogáló bennszülötteket.

– Mentem maga után, és láttam, hogy fölmegy a teherliften. Amikor a lift lejött, szóltam, hogy én is magával voltam, mire engem is fölvitt.

– Csak így egyszerûen…

– Megráztam egy kicsit.

– Sark ördögeire! – nyögött fel Terens.

– Muszáj volt – magyarázta szerencsétlen képpel Valona. – Aztán láttam, hogy a járõrök egy házat mutatnak magának. Megvártam, míg elmennek, aztán én is odamentem. Csak bemenni nem mertem. Nem tudtam, mitévõ legyek, ezért elbújtam, míg egyszer csak láttam, hogy jönnek kifele. De akkor a járõr megállította magukat…

– Maguk ott! – harsant fel az asszisztensnõ éles, ingerült hangja. Felállt. A cement asztallapon keményen kopogó fémtoll hangja elnyomta az egyhangú mormolást, és fojtott csendet parancsolt rájuk.

– El akarnak menni! Jöjjenek csak ide! Nem mehetnek el vizsgálat nélkül. Hamisan jelentenek beteget, így akarnak munkát kerülni? Jöjjenek csak vissza ide!

De azok hárman már kijutottak az Alsóváros félhomályos világába, ahol körülvették õket azok a szagok és zajok, melyek a sarkitok számára egyet jelentettek a “bennszülött negyeddel”. A felsõ szint újra csak azt a tetõt jelentette a fejük felett. Most, hogy messze kerültek a sarkit környezet nyomasztó gazdagságától, Valona és Rik megkönnyebbülhetett, Terens aggodalma azonban nem múlt el. Túl messzire mentek – mostantól fogva, meglehet, sehol sem lesznek biztonságban.

Még akkor is ez a gondolat zakatolt az agyában, amikor Rik felkiáltott:

– Nézze!

Terens sós ízt érzett a torkában.

Ijesztõbb látványt nem is láthattak volna az Alsóváros õslakói. Mintha egy óriási madár ereszkedett volna le a Felsõvárosba vezetõ egyik átjáróból. Eltakarta a napot, s a környéken még sötétebbé vált az amúgy is baljós homály. De nem madár volt, hanem a járõrök páncélozott szárazföldi jármûve.

A bennszülöttek üvöltve eredtek futásnak. Szanaszét spricceltek, még akkor is, ha különösebb okuk nem volt a félelemre. Egy férfi kelletlenül lépett odébb az autó útjából. Valami üzleti ügyben járt, sietõs dolga lehetett. Ekkor esett rá az árnyék. Körülnézett – a nyugalom szigete a vad rohanásban. Nem volt igazán magas, de annál szélesebb vállú. Az egyik, hosszában végighasított ingujja látni engedte a karját, mely beillett volna egy más ember combjának is.

Terens elbizonytalanodott. Rik és Valona pedig egy lépést sem tett nélküle. A fõpolgár lázas töprengésbe kezdett. Hová fussanak? Vagy maradjanak, ahol vannak? Mit tegyenek? Végtére is volt rá egy kis esély, hogy a járõrök mást üldöznek, nem õket, de tekintve a könyvtár padlóján eszméletlen állapotban hagyott járõrt, ez az esély elhanyagolható volt.

A széles vállú ember súlyos léptekkel, félig ügetve közeledett. Mellettük elhaladtában egy pillanatra megállt, mintha elbizonytalanodott volna. Csak úgy mellékesen odavetette:

– Khorov-féle pékség, balra a második sarok, a mosoda után.

S már vissza is fordult.

– Gyerünk – mondta Terens.

Csak úgy dõlt róla az izzadság, ahogy futott. A nagy lármán keresztül is hallotta a járõrök ugató parancsszavait. A válla fölött gyorsan hátrapillantott. Fél tucat ember ugrált ki a kocsiból, s nyomban legyezõállást vettek föl. Nem lesz nehéz dolguk, gondolta Terens. Ez az átkozott fõpolgári öltözék legalább olyan feltûnõ, mint a Felsõvárost tartó oszlopok.

A járõrök közül kettõ épp feléjük indult el, s futva. Hogy meglátták-e vagy sem, nem tudta, de nem is számított. Mindketten belerohantak a széles vállú férfiba. Közel voltak, Terens hallotta a férfi rekedt ordítását és a járõrök heves szitkozódását. Riket és Valonát be is terelte rögtön a mellékutcába.

Khorov pékségét egy számtalan helyen eltört, jóformán azonosíthatatlan, kivilágított mûanyag tábla jelezte – de eltéveszthetetlenné a nyitott ajtón át kiáradó, ínycsiklandó illat tette. Mást nem is kellett tenniük, mint belépni.

A belsõ szobából, melybõl kivilágított a radarkemencék liszttõl homályos fénye, egy öregember kukkantott ki. Esélye már nem maradt, hogy megkérdezze, mit keresnek itt.

– Egy széles vállú ember… – kezdte Terens, s illusztrálásul széttárta a karját, de nem folytathatta, mert odakint felhangzott a kiáltás:

– Járõrök! Járõrök!

– Erre! Gyorsan! – szólt rekedten az öregember.

– Oda be? – hõkölt hátra Terens.

– Az egyik kemence csak díszlet – mondta az öreg.

Elsõnek Rik, majd Valona, végül Terens mászott be a kemenceajtón. A hátsó fal egy halk kattanással könnyedén elmozdult, s ott lógott szabadon a felfüggesztett csuklópántokon. Ezen átnyomakodva egy szûk, rosszul megvilágított szobácskába jutottak.

Vártak. Idebent megállt a levegõ, a pékség illata csak növelte, lecsillapítani nem tudta éhségüket. Valona mosolyogva nézte Riket, s idõnként gépiesen megpaskolta a kezét. Rik üres tekintettel bámult vissza rá. Néha égõ arcára szorította az egyik kezét.

– Fõpolgár… – kezdte Valona.

– Most ne, Lona! Kérlek! – súgta vissza idegesen a férfi.

Keze fejével végigsimított a homlokán, aztán csak nézte a nyirkosságot, ami a kezére tapadt.

Kattanás hallatszott, amit a zárt tér aránytalanul felerõsített. Terens teste megfeszült. Nem is tudott róla, hogy ökölbe szorított keze felemelkedik.

A széles vállú ember préselõdött át nagy üggyel-bajjal a nyíláson. Éppenhogy csak befért rajta.

Derûs képpel nézett Terensre.

– Ugyan már, barátom. Csak nem fogunk verekedni!

Terens az öklére nézett, majd leeresztette.

A férfi szemmel láthatóan viharvertebb állapotban volt, mint amikor elõször látták. Az inge cafatokban lógott a hátán, az egyik pofacsontján pedig friss korbácsütés pirosból bíborba játszó nyoma látszott. Alul-felül bedagadt szemhéja közül alig látszott ki a szeme.

– Felhagytak a kereséssel – mondta. – Ha éhesek vagytok, itt van mit enni, ha nem is túl különleges a kínálat. Mi a véleményetek?

A Városra leszállt az éjszaka. A Felsõváros fényei mérföldekre megvilágították az égboltot, az Alsóvárosban azonban sûrû sötétség honolt. A pékségben gondosan elhúzták a függönyt, ne lássák takarodó után az engedély nélkül világító fényt.

Rik most, hogy megtöltötte a hasát, jobban érezte magát. Múlóban volt a fejfájása is. Szemét rászegezte a széles vállú férfi arcára.

– Megsebesítettek, mester? – kérdezte félénken.

– Kicsit – válaszolta az. – Nem számít. Mindennapos dolog az én szakmámban. – Jókora fogait villogtatva elnevette magát. – Be kellett látniuk, hogy nem csináltam semmit, csak épp az útjukba kerültem, miközben másvalakit üldöztek. Így a legkönnyebb egy bennszülöttet eltenni az útból…– Fölemelkedõ keze lehanyatlott, mintha tusával elõre egy láthatatlan fegyvert tartana benne.

Rik elhúzódott, mire Valona védelmezõ karja aggódva kinyúlt utána.

A széles vállú ember hátradõlt, s az ételmaradékot szívogatta ki a foga közül.

– Matt Khorov vagyok – mondta –, de mindenki csak úgy hív, hogy a pék. Hát ti kik vagytok?

– Hát… – húzta föl a vállát Terens.

– Értem – mondta a pék. – Amit nem tudok, azzal nem árthatok senkinek. Lehet. Lehet. De ami ezt a dolgot illeti, megbízhattok bennem. Megmentettelek benneteket a járõröktõl, nem?

– De. Köszönjük. – Terens nem tudott szívélyességet erõltetni magára. – Honnan tudta, hogy minket üldöznek? – kérdezte. – Futottak még rajtunk kívül is elegen.

A másik elmosolyodott.

– Csak õk nem olyan arccal futottak, mint ti. A ti arcotokat megõrölve krétának is lehetett volna használni.

Terens megpróbálta – kevés sikerrel – viszonozni a mosolyt.

– Nem egészen értem, miért tette kockára az életét. De azért köszönöm. Nem valami nagy dolog puszta köszönömöt mondani valakinek, de ennél többet most nem tehetek.

– Semmit sem kell tenned. – A pék roppant válla nekitámaszkodott a falnak. – Ahányszor csak tudom, mindig megteszem ezt. Nincs benne semmi személyes. Ha a járõrök üldöznek valakit, én mindent elkövetek az illetõ érdekében. Gyûlölöm a járõröket.

Valonának elállt a lélegzete.

– Nem kerül bajba?

– Dehogynem. Ezt nézze meg. – Ujjával mutatta felhorzsolt arcát. – De remélem, nem gondolja, hogy ez megállíthat. Ezért építettem a hamis kemencét. Így a járõrök nem kapnak el, s nem nehezítik meg túlságosan a dolgomat.

Valona kerekre tágult szemében félelemmel vegyes elragadtatás látszott.

– Miért? – folytatta a pék. – Tudja, hány lovag van a Florinán? Tízezer. Tudja, hány járõr? Talán húszezer. És mi, bennszülöttek ötszázmillióan vagyunk. Ha mind felsorakoznánk ellenük… – Pattintott egyet az ujjával.

– Tûpuskákkal és lángszóró ágyúkkal szemben sorakoznánk fel, pék – jegyezte meg Terens.

– Igen – válaszolta amaz. – Nekünk is vállalni kéne a magunkét. Ti, fõpolgárok, túl közel éltetek a lovagokhoz. Féltek tõlük.

Valona számára a világ ma a feje tetejére állt. Ez az ember harcba szállt a járõrökkel, és könnyelmû magabiztossággal beszélt a fõpolgárral. Amikor Rik megráncigálta a ruhája ujját, õ szelíden elhúzódott, s azt mondta neki, hogy aludjon. Jóformán rá se nézett Rikre. Hallani akarta, hogy mit beszél ez az ember.

Épp azt mondta:

– A lovagok még a tûpuskáikkal és a lángszóró ágyúikkal is csak úgy tudják megtartani a Florinát, hogy százezer fõpolgár segít nekik.

Terensen látszott, hogy megsértõdött, a pék azonban folytatta:

– Nézz csak magadra. Finom ruha. Takaros. Csinos. Fogadok, van szép kis vityillód is, tele könyvfilmekkel, saját áramforrással, a kijárási tilalom viszont nem vonatkozik rád. Ha akarsz, még a Felsõvárosba is feljárhatsz. A lovagok nem adják ezt semmiért.

Terens nem érezte magát abban a helyzetben, hogy elveszíthetné az önuralmát.

– Jól van – mondta. – Szerinted mit csináljanak a fõpolgárok? Szálljanak harcba a járõrökkel? Mi jó származna abból? Beismerem, én rendet tartok a városomban, és teljesítem a beadást, de távol tartom õket a bajtól. Próbálok nekik segíteni, amennyire a törvény megengedi. Ez nem számít? Egy napon…

– Ó, egy napon! Ki tud addig várni? Ha már te is, én is meghaltunk, mit számít, hogy ki kormányozza a Florinát? Úgy értem, mit számít nekünk?

– Elõször is én jobban gyûlölöm a lovagokat, mint te – mondta Terens. A szava elakadt, az arca vörös lett.

– Folytasd – nevetett a pék. – Mondd még egyszer. Nem foglak beárulni, amiért gyûlölöd a lovagokat. Mit tettél, hogy így magadra uszítottad a járõröket?

Terens hallgatott.

– Ki is találhatom – mondta a pék. – Amikor a járõrök rám támadtak, nagyon dühösek voltak. Úgy értem, igazából, és nem azért, mert valamelyik lovag parancsba adta, hogy legyenek haragosak. Ismerem õket, meg tudom állapítani. Szerintem csak az történhetett, hogy leütöttél egy járõrt. Vagy meg is ölted.

Terens továbbra is hallgatott.

A pék tovább csevegett ebben a kellemes társalgási stílusban.

– Helyes, ha valaki csendben marad, de van ám túlzott óvatosság is, fõpolgár. Szükségetek lesz segítségre. Tudják, hol vagytok?

– Nem, nem tudják – vágta rá Terens.

– Nyilván megnézték a papírodat a Felsõvárosban.

– Ki mondta, hogy voltam a Felsõvárosban?

– Feltevés. Fogadok, hogy voltál.

– Megnézték a papíromat, de ennyi idõ alatt a nevemet se olvashatták el.

– Azt azért látták, hogy fõpolgár vagy. Most már csak egy olyan fõpolgárt kell keresniük, aki éppen nem tartózkodik a városában, vagy nem tud elszámolni a mai napjával. E percekben az egész Florinán sistereghetnek a telefonvonalak. Azt hiszem, bajban vagy.

– Lehetséges.

– Magad is tudod. Akarsz segítséget?

Suttogva beszélgettek. Rik összegömbölyödve feküdt a sarokban, és már aludt. Valona szeme egyik beszélõtõl a másikig járt.

– Nem, köszönöm – rázta meg a fejét Terens. – Majd… majd kimászok belõle.

A pék mindig készenlétben lévõ nevetése most is felhangzott.

– Érdekes lesz megfigyelni, hogyan. Ne nézz le engem, csak mert nincs iskolám. Vannak más eszközeim. Nézd, gondolkozz rajta az éjjel. Lehet, hogy úgy döntesz, hasznát veszed a segítségnek.

Valona nyitott szemmel nézte a sötétet. Az ágya csak egy földre dobott takaró volt, de majdnem olyan jó, mint azok az ágyak, amelyekhez hozzá volt szokva. Rik mélyen aludt a szemközti sarokban egy másik takarón. A fejfájása elmúltával mindig mély álomba merült.

A fõpolgár visszautasította a fekhelyet, mire a pék nevetett (valóban mindenen nevetett), eloltotta a lámpát, és közölte vele, hogy nyugodtan üldögélhet is akár a sötétben.

Valona szeme nem akart lecsukódni. Az álom messze elkerülte. Fog-e még valaha aludni? Leütött egy járõrt!

Megmagyarázhatatlan módon az apja és anyja jutott az eszébe.

Csak nagyon homályosan éltek az emlékezetében. Az eltelt évek alatt majdnem sikerült elfelejtenie õket. De most visszaemlékezett az éjszakai suttogó beszélgetéseikre, amikor azt hitték, hogy õ már alszik. Emlékezett az emberekre, akik bejöttek a sötétben.

A járõrök egy éjszaka felköltötték, és kérdéseket tettek föl neki, amiket nem értett, de igyekezett válaszolni rájuk. Soha többé nem látta viszont a szüleit. Neki azt mondták, hogy elmentek. Másnap dolgozni vitték, és a többi gyereknek nem engedték meg, hogy játszanak vele, még akkor sem, amikor vége lett a munkának. Megtanulta, hogy egyedül legyen. Megtanulta, hogy ne beszéljen. Így aztán “Ló Lonának” hívták, kinevették és féleszûnek csúfolták.

Vajon a ma éjjeli beszélgetés miért juttatta eszébe a szüleit?

– Valona.

A hang olyan közelrõl jött, hogy az idegen lélegzet beleborzolt a hajába, és olyan halk volt, hogy alig hallotta. Teste a félelemtõl és a zavartól megfeszült. Meztelenségét csak egy lepedõ takarta.

– Ne szólj semmit – mondta a fõpolgár. – Csak figyelj. Elmegyek. Az ajtó nincs bezárva. De vissza fogok jönni. Hallasz engem? Érted?

A lány nyújtotta a kezét a sötétben, megfogta és megszorította a férfi kezét. A férfi elégedett volt.

– És vigyázz Rikre. Ne veszítsd szem elõl. És Valona… – Hosszú szünet következett. Aztán folytatta: – Ne bízz meg túlságosan ebben a pékben. Nem ismerem. Érted?

Halk neszezés hallatszott, még halkabb távoli nyikorgás, aztán csend lett. Valona fél könyékre emelkedett; a csöndben csak Rik és a saját lélegzését hallotta.

Szorosan összezárta a szemhéját a sötétben, úgy próbált gondolkodni. Vajon a fõpolgár, aki mindent tud, miért mondta ezt a pékrõl, aki gyûlölte a járõröket és megmentette õket? Miért?

Csak egy dologra tudott gondolni. A férfi egyszer csak ott termett. Épp amikor a helyzet már olyan reménytelen volt, amilyen csak lehetett, jött a pék, és cselekedett. Vagy mintha a pék egyenesen várta volna, hogy ez fog történni.

A lány a fejét csóválta a sötétben. Különös. Ha a fõpolgár nem mondja ezt, õ ugyan soha nem gondolt volna rá.

A csend reszketõ darabokra hullt szét egy hangos és hányaveti megjegyzéstõl:

– Halló! Még itt vagytok?

A lány megdermedt, amikor egy fénysugár telibe kapta. Lassan megnyugodott, és a lepedõt összébb húzta a nyaka körül. A fénykéve elfordult róla.

Nem lepte meg a megszólaló személye. Zömök, széles formája kirajzolódott a lámpából hátrafelé szûrõdõ félhomályban.

– Én meg azt hittem, elmentetek vele – mondta a pék.

– Kivel, uram? – kérdezte gyámoltalanul Valona.

– A fõpolgárral. Te is tudod, lányom, hogy elment. Ne húzd az idõt azzal, hogy teszed magad.

– Vissza fog jönni, uram.

– Azt mondta, visszajön? Ha azt mondta, rosszul mondta. A járõrök el fogják kapni. Nem valami okos ember ez a fõpolgár, különben tudná, mikor hagynak nyitva egy ajtót szándékosan. Te is el akarsz menni?

– Én megvárom a fõpolgárt – felelte Valona.

– Tégy, amit akarsz. Sokat fogsz várni. De akkor mész, amikor akarsz.

A fénysugár elfordult róla, végigkúszott a padlón, s megállapodott Rik sápadt, vékony arcán. Rik szempillája megrebbent a fény érintésére, de aludt tovább.

A pék hangja elgondolkodóvá vált.

– De amikor elmész, ezt hagyd itt. Érted, ugye? Ha úgy döntesz, hogy elmész, az ajtó nyitva áll, de nem az õ számára.

– Hisz õ csak egy szegény, beteg nyomorult – kezdte Valona siránkozó, ijedt hangon.

– Igen? Nos, én gyûjtöm a szegény, beteg nyomorultakat, ez tehát ittmarad. El ne felejtsd!

A fénysugár nem mozdult el Rik alvó arcáról.

ÖTÖDIK FEJEZET

A tudós

Dr. Selim Junz már egy éve türelmetlenkedett, de az ember nem szokja meg idõvel a türelmetlenséget. Sõt. Mindazonáltal ez az év megtanította arra, hogy a sarkit közszolgálatot nem lehet siettetni; annál inkább így volt ez, amióta maguk a közalkalmazottak nagyrészt áttelepült florinaiak voltak, és ezért rettenetesen vigyáztak a méltóságukra.

Egyszer megkérdezte az öreg Abelt, a trantori nagykövetet, aki már olyan régóta élt a Sarkon, hogy talán a cipõje is gyökeret eresztett itt, hogy a sarkitok miért engedték meg, hogy a kormányhivatalaikat épp azok az emberek vezessék, akiket szívbõl megvetnek.

Abel összehúzott szemmel nézett át zöld borral teli talpas poharán.

– Politika, Junz – mondta – politika. Sarkit logikával kivitelezett genetikai húzás. A Sark önmagában kicsi, jelentéktelen világ, csak addig él, amíg az örök aranybányát, a Florinát birtokolja. Így aztán minden évben leszedik a Florina mezõinek és falvainak a zsírját: elviszik ifjúságának színe-virágát a Sarkra, kiképzésre. A középszerûekkel iktattatják az irataikat, töltetik ki a nyomtatványaikat, íratják alá az íveiket, és a valóban eszeseket visszaküldik a Florinára, hogy mint bennszülött kormányzók dolgozzanak a városokban. Fõpolgároknak nevezik õket.

Junz doktor valójában térelemzõ volt. Nem egészen értette, mi ennek az értelme. Ezt szóvá is tette.

Abel rábökött tompa, vén mutatóujjával. A poharán átcsillanó zöld fény megfestette barázdás, természettõl sárgásszürke színû körmét.

– Sohasem lesz ügyintézõ – mondta. – Ne is kérjen tõlem ajánlást. Nézze, a Florina legintelligensebb elemei szívvel-lélekkel a sarkitok ügye mellé állnak, mivel amíg a Sarkot szolgálják, jól megy soruk, ha pedig hátat fordítanának a Sark bolygónak, az egyet jelentene a florinai létezéshez való visszatéréssel, ami nem jó dolog, barátom, nem jó dolog.

Egy hajtással kiitta a borát, majd folytatta:

– Továbbá, sem a fõpolgárok, sem a Sark papi alkalmazottai nem nemzhetnek utódokat, mert akkor elveszítik a pozíciójukat. Még nõnemû florinaiakkal sem. Sarkitokkal való faji keveredés természetesen szóba sem jöhet. Ilyenformán a florinai gének legjava folyamatosan kivonódik a forgalomból. Florina tehát fokozatosan azoké lesz, akik fát vágnak és vizet hordanak.

– Ugyanilyen ütemben õk is kifogynak a hivatalnokokból, nem?

– Ez már a jövõ gondja lesz.

Így most dr. Junz ott ült a Florinai Ügyek Hivatalának egyik külsõ elõszobájában, és türelmetlenül várta, hogy beengedjék. Eközben florinai tisztviselõk végezték vég nélküli, szapora papírmunkájukat.

Egy korosabb, a szolgálatban megaszalódott florinai állt meg elõtte:

– Dr. Junz?

– Igen.

– Jöjjön velem!

Egy képernyõn felvillanó szám éppoly hatékonyan felszólíthatta volna, vagy megtette volna egy kivilágított folyosó is, de ahol az emberi erõ olcsó volt, ott kár lett volna bármivel is helyettesíteni. Dr. Junz szándékosan gondolt “emberi erõre”. Soha egyetlen sarki kormányhivatalban sem látott nõket. A florinai nõket lent hagyták a bolygójukon, annak a néhány házicselédnek pedig valószínûleg megtiltották, hogy szaporodjanak; a sarkit nõk viszont ahogy Abel mondta, szóba se jöhettek.

Az államtitkár írnokának íróasztala elõtt ülõhellyel kínálták. A férfi rangját az asztal lapjába mélyített világító feliratból tudta. Természetesen egyetlen florinai sem vihette az írnokságnál többre, tekintet nélkül arra, hogy az ügyek a valóságban hány szálon futnak át fehér ujjai között. Maga az államtitkár és a florinai ügyek titkára csak sarkit lehetett, de bár dr. Junz találkozhatott velük társaságban, tudta, hogy itt a hivatalban sohasem futhatna össze velük.

Ült, továbbra is türelmetlenül, de legalább közelebb a célhoz. Az írnok tüzetesen megnézte az okmányt, úgy lapozva fel minden egyes aprólékosan rejtjelezett oldalt, mintha a világegyetem titkait tartalmaznák. Nagyon fiatal volt, talán csak nemrégiben végzett, és mint minden florinai, egészen világos bõrû és hajú.

Junz doktort elfogta valami atavisztikus borzongás. Õ maga a Libair világáról jött, és mint minden libairinek, neki is sötét, melegbarna színû bõre volt. Kevés világ akadt a Galaxisban, ahol a bõrszín a Liabiren és a Florinán elterjedthez foghatóan különleges volt. Általában a köztes árnyalatok számítottak szabályosnak.

Némely radikális ifjú antropológus eljátszott a gondolattal, hogy például a Libairhez hasonló világokon az emberek egymástól független, noha azonos irányú fejlõdésen mentek keresztül. Az idõsebbek elkeseredetten tiltakoztak minden olyan elképzelés ellen, mely lehetségesnek tartotta a különbözõ fajok keveredését – ahogy az nyilván elõfordult a Galaxis valamennyi világán. Állították, hogy az eredeti bolygón, akármelyik volt is az, az emberek már különbözõ pigmentációjú alcsoportokra váltak szét.

Ez pusztán elodázta a problémát idõben, de nem adott választ semmire, dr. Junz tehát nem kapott kielégítõ magyarázatot a kérdésére. Idõnként még most is rajtakapta magát, hogy ezen töri a fejét. A sötét világokon valami okból kifolyólag viszályokkal teli múltról szóltak a legendák. Például egyes libairi mítoszok szerint háborúkat viseltek a más bõrszínû emberek ellen, és magának a Libairnak az alapítását is egy vesztes csatából elmenekült barna bõrû embercsoportnak tulajdonították.

Amikor dr. Junz Libairból az arkturi Ûrtechnikai Intézethez került át, és késõbb elhelyezkedett a szakmájában, elfelejtette a régi tündérmeséket. Azóta csak egyszer töprengett el rajtuk igazán. Hivatalos úton járva rábukkant a Centaurus övezet egyik régi világára, ama világok egyikére, melyeknek évezredekben lehet mérni a történetét, nyelvük pedig olyan õsrégi, hogy lehetett akár annak az elveszett, mitikus angol nyelvnek is a nyelvjárása. Volt például egy külön, sajátos szavuk a sötét bõrû emberekre.

De hát miért kell külön szóval jelölni azt az embert, akinek sötét színû a bõre? Nincs a kék szemû, a nagy fülû vagy a göndör hajú emberre sem. Nincs külön szó…

Elmélázásából az írnok száraz hangja riasztotta fel:

– A feljegyzések szerint ön járt már ebben az irodában.

– Valóban, uram – válaszolta dr. Junz kissé zordul.

– De nem mostanában.

– Nem, nem mostanában.

– Továbbra is egy térelemzõt keres – pörgette az írnok a lapokat –, aki tizenegy hónappal és tizenhárom nappal ezelõtt tûnt volna el.

– Úgy van.

– Mindeközben – kopogott tovább az írnok hangja, amelybõl mintha szántszándékkal irtottak volna ki minden elevenséget – az illetõ felõl nem érkezett semmi jelzés, és nincs bizonyíték rá, hogy valaha is járt volna sarkit felségterületen.

– Utoljára a Sark közeli ûrbõl adott jelentést – mondta a tudós.

Az írnok fölnézett, fakókék szeme egy másodpercre megállt Junz doktoron, majd hirtelen elfordult róla.

– Lehet, hogy így van, de nincs bizonyíték rá, hogy az illetõ a Sarkon tartózkodik.

Nincs bizonyíték! Dr. Junz keményen összeszorította a száját. Ezt hajtogatta a Bolygóközi Térelemzõ Hivatal is hónapokon át, egyre gorombábban.

Nincs bizonyíték, dr. Junz. Úgy véljük, hasznosabban is eltölthetné az idejét, dr. Junz. A Hivatal azon lesz, hogy a kutatás tovább folyjék, dr. Junz.

Eközben valójában azt gondolták: “Hagyj már békén bennünket, Junz!”

Az egész ügy, az írnok pontosan megjelölte, szabványidõ szerint tizenegy hónappal és tizenhárom nappal ezelõtt kezdõdött (az írnok természetesen megtehette volna, hogy egy ilyen természetû ügyben a helyi idõt használja).

Junz a szokásos ellenõrzés elvégzésére indult a Sarkra, de alig két napot töltött ott, amikor elkezdõdött ez az ügy, aminek… nos, aminek ez lett a vége.

Akkor felkereste a B. T. H. egy helyi képviselõje, egy keszeg fiatalember, aki fõleg azzal tette magát felejthetetlenné Junz doktor számára, hogy szünet nélkül a sarki vegyipar egyik gyártmányát, egy nyúlós vackot rágott.

A vizsgálat már majdnem lezajlott, amikor a helyi képviselõnek eszébe jutott valami; akkor fölragasztotta a nyúlós vackot a zápfogai mögé, és azt mondta:

– Üzenet jött az egyik terepmunkástól, dr. Junz. Valószínûleg nem fontos. Ismeri ezeket.

A lefokozás szokásos kifejezése volt ez: “Ismeri ezeket.” Dr. Junz felháborodva kapta föl a fejét, s már mondta volna, hogy tizenöt évvel ezelõtt maga is “terepmunkás” volt, de aztán eszébe jutott, hogy három hónapnál tovább nem bírta. Ettõl a csöppnyi haragtól azonban lelkesebb figyelemmel olvasta el az üzenetet.

Így szólt: Kérem, nyissanak közvetlen rejtjelezett vonalat a B. T. H. fõhadiszállásához egy részletes és rendkívül fontos üzenet számára. A legrövidebb útvonal mentén leszállok.

Az ügynök felderült. Álla ismét a megszokott ütemben mozgott, és közben azt mondta:

– Na, mit szól, uram? “Érinti az egész Galaxist.” Ez még egy terepmunkástól is szép. Hívtam azután, hogy ezt megkaptam, hátha ki tudok szedni belõle valami értelmeset, de hiába. Folyton csak azt hajtogatja, hogy a Florinán minden ember élete veszélyben forog. Tudja, félmilliárd ember életérõl van szó. Úgy beszélt, mint egy komplett õrült. Õszintén szólva nem szívesen maradnék vele négyszemközt, ha majd földet ér. Maga mit javasol?

– Van másolat a beszélgetésükrõl? – kérdezte dr. Junz.

– Van, uram. – Néhány percnyi keresés után elõkerült a felvétel.

Dr. Junz átfuttatta a leolvasón.

– Ez másolat, nem? – húzta össze a szemöldökét.

– Az eredetit elküldtem ide a Sarkra, a Bolygóntúli Szállítási Hivatalnak. Gondoltam, legjobb lesz, ha mentõautóval várják a leszállóhelyen. Lehet, hogy rossz bõrben van.

Junz doktor hajlott rá, hogy egyetértsen a fiatalemberrel. A mélyûr magányos elemzõin pályafutásuk vége felé nemritkán a vad elmezavar jelei mutatkoztak.

– De várjunk csak – mondta. – Úgy beszél, mintha még nem ért volna földet.

Az ügynök meglepett arcot vágott.

– Feltételezem, hogy földet ért, de engem senki sem értesített róla.

– Jó, akkor hívja fel a Szállítási Hivatalt, és érdeklõdje meg a részleteket. Elmebeteg vagy sem, a részleteknek szerepelniük kell a feljegyzéseinkben.

A térelemzõ másnap az utolsó percben megint beszólt, s csak azután hagyta volna el a bolygót. Más ügyek várták más világokon, nem odázhatta el õket. Már szinte az ajtóból, a válla fölött szólt vissza:

– Mi van a terepmunkásunkkal?

– Jó, hogy kérdezi – felelte a tisztviselõ. – El akartam újságolni magának. A Szállítási Hivatal nem is hallott róla. Elküldtem a hipermeghajtású motorjairól készült energiamintát, de azt mondták, ilyen hajó nincs sehol a közeli ûrben. A fickó meggondolhatta magát, és mégsem szállt le.

Junz doktor elhatározta, hogy huszonnégy órával mégis elhalasztja az utazását. Másnap már a bolygó fõvárosában, Sark Cityben, a Bolygóntúli Szállítási Hivatalban volt. Elsõ ízben találkozott a florinai tisztviselõi karral. A hivatalnokok a fejüket rázták: igen, megkapták az üzenetet, hogy a B. T. H. egyik elemzõje leszállni készül, de semmiféle hajó nem ért földet.

Junz doktor azonban erõsködött, hogy az ügy fontos. Az az ember nagyon beteg. Nem kapták meg a helyi B. T. H. képviselõjével folytatott megbeszélése másolatát? Tágra nyílt szemmel néztek rá. Másolat? Senki sem emlékezett rá, hogy ilyesmit kaptak volna. Nagyon sajnálják, ha az illetõ beteg volt de semmiféle B. T. H.-hajó nem szállt le, és nincs is a közeli ûrben.

Dr. Junz visszatért szállodai szobájába, és több mindenfélére gondolt. Elutazásának határideje kitolódott. Felhívta a portát, és másik, a hosszabb tartózkodásra alkalmasabb lakosztályt kért. Aztán nyélbe ütött egy találkozót Ludigan Abellel, a trantori nagykövettel.

A másnapot a sarkit történelemrõl szóló könyvek olvasgatásával töltötte, és mire eljött az Abellel való találkozó ideje, a dühtõl úgy felhúzta magát, hogy valósággal szívdobogást kapott. Tudta már, hogy egykönnyen nem fog innen elmenni.

Az öreg nagykövet úgy viselkedett, mintha Junz udvariassági látogatásra jött volna; szorongatta a kezét, begurította automata “csaposát”, és amíg az elsõ két italt meg nem itták, szóba sem hozhatott hivatalos ügyeket. Junz megragadta az alkalmat, hogy mégis valami érdemleges dologról társalogjanak, ezért a florinai közszolgálat felõl kérdezõsködött – mire kiselõadást kapott a Sark fejlõdéstörténetébõl. Dühe közben nõttön-nõtt.

Ezután Abel mindig úgy jelent meg lelki szemei elõtt, amilyen aznap volt. Mélyen ülõ szemét félig lehunyta hófehér szemöldöke alatt, újra meg újra horgas orra alá emelte borospoharát, és egyik bütykös ujja lassan dobolt egy hallhatatlan zene ütemére. Beesett arcától az egész ember még soványabbnak tûnt.

Junz belekezdett a történetébe, s tárgyilagosan, visszafogottan elõadta. Abel figyelmesen, közbeszólás nélkül végighallgatta.

Amikor Junz befejezte, finoman megpaskolta az ajkát, és azt kérdezte:

– Na már most, ismeri azt az illetõt, aki eltûnt?

– Nem.

– Soha nem is találkozott vele?

– Nehéz a terepen dolgozó elemzõinkkel találkozni.

– Lehettek korábban is téveszméi?

– A B. T. H. központi nyilvántartása szerint ez az elsõ eset – ha valóban téveszmérõl van szó.

– Ha? – A nagykövet ezt a vonalat nem folytatta tovább. – És ön miért jött hozzám?

– Segítségért.

– Nyilván. De mit tehetek én?

– Hadd magyarázzam el. A Sarki Bolygóntúli Szállítási Hivatal a közeli ûrben azonosította emberünk ûrhajójának energiamintáját, és még sincs róla nyom. Nyilván nem hazudnak. Nem mintha a sarkitoknál nem létezne hazugság, de fölöslegesen nyilván nem szoktak hazudni. Márpedig tudniuk kell, hogy én két-három óra leforgása alatt ellenõriztethetem a dolgot.

– Így van. Mi következik ebbõl?

– Az energiaminta nyoma két esetben tûnhet el. Ha a hajó azért nincs a közeli ûrben, mert átugrott a hipertéren, és már a Galaxis egy másik térségében tartózkodik; vagy ha egyáltalán nincs az ûrben, mert leszállt egy bolygón. Nem hiszem, hogy a mi emberünk ugrott volna. Ha a Florinát illetõ és galaktikus méretû veszélyrõl szóló állításai megalomániás téveszmék, semmi sem akadályozhatja meg, hogy leszálljon a Sarkon, és jelentést tegyen róluk. Nem fogja meggondolni magát, és nem fog elmenni. Az ilyen dolgokban tizenöt éves tapasztalatom van. Ha az állításai netán megfontoltak és igazak, akkor a helyzet annyira komoly, hogy nem engedhetjük meg neki, hogy meggondolja magát, és elhagyja a közeli ûrt.

Az öreg trantori fölemelte az ujját, és szelíden intett vele.

– Tehát ön arra következtet, hogy az illetõ a Sarkon van.

– Pontosan. És ebben az esetben is két lehetõség van. Vagy valóban elmezavar lépett fel nála, vagy valahol másutt szállt le a bolygón, és nem a rendes ûrkikötõk valamelyikében. Lehet, hogy betegen és félig emlékezetét vesztve kóborol valahol. Az ilyen dolgok még a terepmunkásoknál is nagyon szokatlanok, de megtörténnek. A rohamok rendszerint átmenetiek. A mikor elmúlnak, az áldozatban rendszerint elõbb elevenednek meg a munkája részletei, mint a személyes emlékei. Végtére is a térelemzõ munkája egyszersmind az élete is. Az emlékezetvesztõt nagyon gyakran egy közkönyvtárban találják meg, ahová betéved, és térelemzésre vonatkozó utalásokat keres.

– Értem. Tehát segítsek, hogy a Könyvtárosok Testülete értesítse, ha ilyen eset elõfordulna.

– Nem, inkább azt fogom kérni, hogy a térelemzésrõl szóló bizonyos alapmûveket tegyenek félre, és ha valaki, aki nem tudja bizonyítani, hogy született sarkit, ezeket kéri, tartóztassák fel és hallgassák ki. Ebbe bele is fognak egyezni, mert tudni fogják – illetve a feletteseik tudni fogják –, hogy egy ilyen terv semmire se vezet.

– Miért nem?

– Mert – folytatta Junz egyre dühösebben – biztos vagyok benne, hogy emberünk, pontosan úgy, ahogy eltervezte, leszállt Sarki City ûrkikötõjében, és akár normális volt, akár elmebeteg, nincs kizárva, hogy börtönbe zárták, de meg is ölhették a sarkit hatóságok.

Abel letette majdnem kiürült poharát.

– Tréfál?

– Úgy nézek én ki, mint aki tréfál? Mit mondott ön alig félórája a Sarkról? Az életük, a jólétük, a hatalmuk múlik azon, hogy ellenõrzésük alatt tudják-e tartani a Florinát. Mit tudtam én meg mindabból, amit az utóbbi huszonnégy órában elolvastam? Azt, hogy a Florina kyrtültetvényei biztosítják a Sark jólétét. És akkor jön egy ember, józan vagy háborodott, mindegy, aki kijelenti, hogy egy galaktikus fontosságú valami veszélyezteti minden férfi és nõ életét a Florinán. Nézze meg ezt a másolatot emberünk utolsó ismert szavairól.

Abel a kezébe vette a filmszalagot, amelyet Junz nagy sebbel-lobbal kikapott a tartójából, és elvette az elébe tartott leolvasót. Lassan futott át a sorokon, fakó szeme pillogva kukucskált be a szemlencsébe.

– Nem sokat lehet kihámozni belõle.

– Persze hogy nem. Azt mondja, veszély fenyeget. Azt mondja, nagyon sürgõs. Ez minden. De soha nem lett volna szabad elküldenie a sarkitoknak. Még ha tévedett is ez az ember, megengedhette-e a sarkit kormány, hogy szétkürtölje azt, ami vagy õrültség volt, vagy nem, és megtöltse vele a Galaxist? Most ne beszéljünk a pánikról, amit a hír a Florinán keltene, a zavaró hatásról, amit a kyrtfonál gyártásában elõidézne, csak arról beszéljünk, hogy a Sark és a Florina közti piszkos politikai viszony, úgy, ahogy van, a Galaxis szeme elé tárulna. Gondolja meg: mivel én egymagam nem intézkedhetek e másolat alapján, és ezt õk is tudják, mindössze egyetlen embert kell eltávolítaniuk az útból, hogy mindennek elejét vegyék. Habozna-e a Sark, hogy ilyen esetben elkövessen-e egy gyilkosságot vagy sem? Azon a világon, ahol a genetikának olyan szakemberei vannak, ahogy ön mesélte, nyilván nem haboznának.

– És mit kíván tõlem? Meg kell mondanom, teljesen most sem gyõzött meg. – Abelt a történet nem hatotta meg.

– Derítse ki, megölték-e? – mondta Junz komoran. – Önöknek biztosan van itt kémszervezetük. Jaj, ne körtönfalazzunk! Elég hosszú ideig csatangoltam a Galaxisban, kinõttem már a politikai serdülõkorból. Járjanak a dolog végére, én meg közben elvonom a figyelmüket a könyvtári tárgyalásaimmal. És ha kideríti, hogy valóban gyilkosok, a Trantornak legyen rá gondja, hogy a Galaxis egyetlen kormánya se képzelje, hogy még egyszer megölheti a B. T. H. alkalmazottját, és büntetlenül megúszhatja a dolgot.

Ezzel az Abellel folytatott elsõ megbeszélése véget ért.

Junznak egy dologban igaza volt. A sarkit hivatalnokok együttmûködtek, sõt rokonszenveztek, amíg a könyvtári intézkedésekrõl volt szó.

De mintha semmi egyébben nem lett volna igaza. Hónapok teltek el, és Abel ügynökei semmi nyomát nem találták a Sarkon, sem élve, sem holtan, az eltûnt terepmunkásnak.

Így volt ez tizenegy hónapon keresztül. Junz már azon volt, hogy mégiscsak elutazik. Még megvárja a tizenkettedik hónapot, de többet nem. És akkor végre történt valami, és nem is Abel, hanem a már-már elfeledett stróman ténykedése nyomán, akit õ maga állított be. Jelentés érkezett Sark Közkönyvtárából; Junz tehát most itt ült egy florinai köztisztviselõ íróasztalával szemben a Florinai Ügyek Hivatalában.

A hivatalnok befejezte az ügy gondolatbeli elrendezését. Az utolsó oldalhoz ért.

Fölnézett.

– És most mit tehetek önért?

Junz szabatosan fogalmazott:

– Tegnap délután 4 óra 22 perckor arról értesítettek, hogy a sarki Közkönyvtár florinai fiókjában feltartóztattak számomra egy embert, aki két, a térelemzéssel foglalkozó mûnek akart utánanézni, és nem volt született sarkit. Azóta nem hallottam a könyvtárról.

Hangját fölemelve folytatta, nem engedve szóhoz jutni a hivatalnokot, aki valamilyen megjegyzést akart tenni.

– Egy televíziós hírközleményt hallottam tegnap délután 5 óra 5 perckor abban a szállodában, amelyben jelenleg lakom, miszerint a Florinai Õrjárat egy tagját leütötték a sarki Közkönyvtár florinai fiókjában, és a merényletért felelõsnek tartott három bennszülött florinait azóta körözik. A közleményt nem ismételték meg a késõbbi hírösszefoglalókban.

Na már most, nem kétlem, hogy összekapcsolták a két hírt. Nem kétlem, hogy az a férfi, akit én keresek, az õrjárat õrizetében van. Kértem engedélyt, hogy elutazhassak a Florinára, de megtagadták. Akkor azt kértem a Florinától, hogy küldjék el a szóban forgó embert a Sarkra, de nem kaptam választ. Eljöttem a Florinai Ügyek Hivatalába, hogy lépéseket követeljek e tárgyban. Vagy én mehessek oda, vagy õ jöhessen ide.

A hivatalnok száraz hangja válaszolta:

– A Sark kormánya nem fogadhat el ultimátumot a B. T. H. alkalmazottaitól. A feletteseim figyelmeztettek, hogy ön valószínûleg kérdéseket fog feltenni nekem e tárgyban, és olyan értelemben utasítottak, ahogy azt közölni szándékozom önnel. A férfi, akirõl jelentették, hogy a félretett szövegeket kívánta tanulmányozni, két társával együtt, egy fõpolgárral és egy florinai nõnemû egyénnel együtt valóban elkövette azt a támadást, amirõl ön tett említést, és üldözõbe is vette õket az õrjárat. Csak éppen nem fogták el õket.

Keserû csalódás hullámzott át Junzon. Nem is próbálta eltitkolni.

– Megszöktek?

– Nem egészen. A nyomaik elvezettek egy bizonyos Matt Khorov pékmûhelyébe.

– És megengedték, hogy ottmaradjanak? – bámult rá Junz.

– Beszélt ön mostanában Ludigan Abel õexcellenciájával?

– Mi köze ennek ahhoz, hogy…

– Értesüléseink szerint önt gyakran látták a trantori nagykövetségen…

– Már egy hete nem láttam a nagykövetet.

– Akkor javasolom, hogy látogassa meg. A Trantorral való megkülönböztetett bolygóközi kapcsolatunk tiszteletben tartása okán engedtük meg, hogy a bûnözõk sértetlenül megmaradhassanak Khorov mûhelyében. Utasítást kaptam, hogy ha szükségesnek látszik, elmondjam önnek, miszerint ez a Khorov – talán nem lepi meg, amit hall – (a fehér arcon valami egészen különös dolog: csúfondáros mosoly jelent meg) – biztonsági szolgálatunk elõtt jól ismert figura. Trantori ügynök.

HATODIK FEJEZET

A nagykövet

Tíz órával azelõtt, hogy Junz megbeszélést folytatott a hivatalnokkal, Terens elhagyta Khorov pékségét.

Útközben, míg óvatosan lépkedett a Város utcácskáin, fél kézzel meg-megfogta a munkáskunyhók durva tapintású falát. A Felsõvárosból szabályos térközönként lejutó halvány derengésen kívül teljes volt a sötétség. Az Alsóvárosban legföljebb a kettesével-hármasával közlekedõ járõrök gyöngyházfényû lámpái világíthattak.

Az Alsóváros undok szörnyteste szenderegve bújt meg a Felsõváros csillogó leple alatt. Bizonyos részei, meglehet, ilyenkor is élték árnyékéletüket, mivel a termést ilyenkor hordták be és készítették elõ a következõ napra, de nem itt, nem ezekben a nyomornegyedekben.

Terens behúzódott egy poros sikátorba (még az éjszakánkénti florinai zápor is alig tudott behatolni a cementövezet alatti sötét területekre), amikor a távoli léptek csikorgó zaja utolérte. Vagy száz méterre fények tûntek fel, majd elhaladtak és kihunytak.

Egész éjszaka jöttek-mentek a járõrök. Ennyi elég is volt. Olyan félelmet keltettek az emberben, hogy minden további erõfitogtatás nélkül is fenn tudták tartani a rendet. Mivel a Városban nem volt világítás, a sötétség számos rossz szándékú alakot elrejthetett volna, de ezt a veszélyt a járõrök távoli fenyegetése nélkül is nyugodtan ki lehetett iktatni. Az élelmiszerboltokat és a mûhelyeket jól õrizték; a Felsõváros pompája elérhetetlen volt; egymástól lopni, egymás nyomorúságán élõsködni pedig nyilvánvalóan hiábavalóság lett volna.

Mindaz, ami más világokon bûnnek számított volna, itt, a sötétségben gyakorlatilag nem létezett. A szegények kéznél voltak, de semmijük sem volt, a gazdagok pedig szigorú elérhetetlenségben trónoltak valahol.

Terens surranva haladt elõre. Amikor a feje fölötti cementötvözet egyik nyílása alá ért, és önkéntelenül felpillantott, arca fehéren megcsillant.

Elérhetetlenek!

Valóban elérhetetlenek voltak? Hányféle érzés gyötrelmét szenvedte át a Sark lovagjai miatt eddigi életében? Amikor gyerek volt, csak gyerek volt. A járõröket feketébe és ezüstbe öltözött szörnyeknek látta, akik elõl csakis menekülni lehetett, akár rosszat csinált valaki, akár nem. A lovagok távoli és titokzatos, végtelenül felsõbbrendû emberek voltak, akik a Sarknak nevezett paradicsomban éltek, és nagy gonddal, jóságos türelemmel viselték szívükön a balga florinai férfiak és asszonyok boldogulását.

Mindennap elismételte az iskolában: “A Galaxis Lelke õrködjék a lovagok felett, amint õk õrködnek felettünk.”

Igen, gondolta most. Pontosan! Úgy bánjon velük a Lélek, ahogy õk bánnak velünk. Se jobban, se rosszabbul. Ökle izzón összeszorult a sötétben.

Amikor tízéves volt, írt egy iskolai dolgozatot arról, hogy milyennek képzeli az életet a Sarkon. Képzelet után kellett dolgozniuk, amibõl kiderült, milyen az íráskészségük. Nagyon kevésre, igazából csak egy bekezdésre emlékezett belõle. Ebben úgy festette le a lovagokat, mint akik reggelenként összegyûlnek egy csarnokban, mely színes, mint a kyrtvirágok, és komoran állnak ott hét méter magas tündöklõ fenségükben, a florinaiak bûneirõl tanácskoznak, s keseregnek nagy búsan, hogyan vezethetnék vissza õket az erény útjára.

A tanár nagyon meg volt elégedve, és év végén, amikor a többi fiú és lány áttért a rövid olvasás-, írás-és erkölcstanleckékre, õt átvitték egy különleges osztályba, ahol számtant, galaktográfiát és sarkit történelmet tanult. Tizenhat éves korában elvitték a Sarkra.

Ma is emlékezett annak a napnak a nagyszerûségére; valósággal beleborzongott az emlékbe. És elszégyellte magát.

Közeledett a város széléhez. A feltámadó szellõ idáig sodorta a kyrtvirágok nehéz, éjszakai illatát. Pár perc még, és kijut a nyílt mezõk viszonylagos biztonságába, ahol nem szoktak járõrözni, és ahol a rongyos éjszakai felhõk között újra megpillanthatja a csillagokat. Azt a szúrós fényû, sárga csillagot is, a Sark napját.

Fél életén keresztül az õ napja is volt. Amikor egy ûrhajó kerek ablakán át elõször látta nagyobbnak egyszerû csillagnál, többnek egy elviselhetetlenül fényes kis golyónál, térdre akart esni. Az a gondolat, hogy a paradicsomhoz közeledik, még azt a bénító félelmét is elmulasztotta, amit az elsõ ûrbeli útja keltett benne.

Megérkezvén a paradicsomba elvitték egy öreg florinaihoz, akinek gondja volt rá, hogy megfürödjék és illõen felöltözködjék. Aztán elmentek egy nagy épületbe; útközben öreg kísérõje mélyen meghajolt egy elhaladó alak elõtt.

– Hajolj meg! – súgta dühösen az ifjú Terensnek.

Terens zavartan engedelmeskedett.

– Ki volt ez? – kérdezte utóbb.

– Egy lovag, te tudatlan kis paraszt!

– Õ? Lovag?!

Mint akibe villám csapott, megtorpant, úgy kellett továbbnógatni. Életében elõször látott lovagot. Egyáltalán nem volt hét méter magas, csak olyan ember, mint a többi. Más florinai fiatalok talán felépültek az ilyen csalódás okozta megrázkódtatásból, Terens azonban soha többé. Valami megváltozott benne, méghozzá véglegesen.

Kiváló eredménnyel végezte el a tanulmányait, de soha többé nem felejtette el, hogy a lovagok emberek.

Tíz éven keresztül tanult, és amikor se nem tanult, se nem evett, se nem aludt, számtalan apróságban kellett hasznossá tennie magát. Megtanították rá, hogy üzenetekkel és bevásárlókosarakkal szaladgáljon, hogy mélyen meghajoljon, valahányszor elhalad mellette egy lovag, és tisztelettel fordítsa a fal felé az arcát, ha egy lovag hölgye közeledik.

Öt évig dolgoztatták a közszolgálatban, hol az egyik, hol a másik posztra helyezve, hogy mindenféle körülmények között kipróbálják a képességeit.

Egyszer fölkereste egy puha, kövér florinai, barátságosan mosolygott, szelíden megszorongatta a vállát, és megkérdezte, mi a véleménye a lovagokról.

Terens a legszívesebben megfordult és elrohant volna, de nem tette. Kíváncsi lett volna, vajon a gondolatai rávésõdhettek-e valami homályos rejtjelekkel az arcára. Megrázta a fejét, s elmormogott egy sor közhelyet a lovagok jóságáról.

A kövér azonban elhúzta a száját, és azt mondta:

– Ezt te sem gondolod komolyan. Gyere el erre a helyre ma este. – Egy kis kártyát nyújtott át neki, aztán pár perc múlva összegyûrte és elégette.

Terens elment. Félt, de vitte a kíváncsisága. Ott összetalálkozott némely barátaival, akik titkokat rejtõ pillantással néztek rá, de késõbb, munka közben nyájas közönnyel viseltettek iránta. Meghallgatta, amit mondtak, és úgy találta, hogy sokan hiszik ugyanazt, amit õ is forgat az elméjében, és eddig naivul azt hitte, minderre csakis õ jött rá, senki más.

Megtudta, hogy egyes florinaiak aljas és kegyetlen vadembereknek tartják a lovagokat, amiért a florianiakat megfosztják a javaiktól, maguknak képezve belõle fölös hasznot, miközben hagyják, hogy a keményen dolgozó bennszülöttek tudatlanságban és szegénységben sínylõdjenek. Megtudta, hogy közeledik az idõ, amikor nagyszabású lázadás tör ki a Sark ellen, és a Florina minden pompája és gazdagsága a jogos tulajdonosaié lesz.

Hogyan? – kérdezte Terens. Ezt kérdezte újra és újra. Végtére is a fegyverek a lovagoknál és a járõröknél voltak.

És akkor meséltek neki Trantorról, a gigászi birodalomról, amely az elmúlt néhány évszázadban csak nõtt és nõtt, mígnem a Galaxis lakott világainak a fele már hozzá tartozott. A Trantor, mondták, a florinaiak segítségével tönkre fogja tenni a Sarkot.

De, mondta Terens elõbb csak magának, aztán a többieknek is, ha a Trantor olyan hatalmas, a Florina pedig olyan kicsi, nem fog-e a Trantor egyszerûen a Sark helyére telepedni, mint egy még nagyobb és még zsarnokibb úr? Ha ez a menekülés egyetlen útja, inkább a Sarkot viseljék el. Jobb a már ismert gazda, mint az, akit nem is ismernek.

Kinevették és kivetették maguk közül, és életveszélyesen megfenyegették, ha netán valaha beszélni mer arról, amit hallott.

De idõvel észrevette, hogy az összeesküvésben résztvettek egyenként eltünedeztek, míg már csak az eredeti kövér alak maradt meg.

Néha látta, hogy ez az ember itt-ott sugdos az újonnan jöttek fülébe, de nem lett volna biztonságos figyelmeztetni az ifjú áldozatot, hogy kísértésnek és próbának van kitéve. Neki is meg kell találnia a maga útját, akárcsak Terensnek.

Terens még a Biztonsági Szolgálatnál is eltöltött valamennyi idõt, amire csak nagyon kevés florinai számíthatott életében. Rövid tartózkodás volt ez, mert a Szolgálat emberének olyan hatalma volt, hogy ott mindenki még rövidebb idõt tölthetett csak el, mint bárhol másutt.

Itt Terens némi meglepetéssel megtudta, hogy számolni kell valódi összeesküvésekkel is. A férfiak és nõk valahogy összejöttek a Florinán, és lázadást szerveztek. Ezeket rendszerint titokban trantori pénzzel támogatták. Néha az önjelölt lázadók valóban azt hitték, hogy a Florinának egyedül is sikerülhet.

Terens eltöprengett a dolog felett. Keveset szólt, jól viselte magát, de a gondolatait nem ellenõrizhették. A lovagokat gyûlölte, részben mert nem voltak hét méter magasak, részben mert nem nézhetett az asszonyaikra, és mert szolgált is néhányuknál, lehajtott fejjel, és úgy tapasztalta, hogy minden dölyfösségük ellenére balga lények voltak, nem iskolázottabbak, mint õ maga, és rendszerint sokkal kevésbé értelmesek.

De miféle választási lehetõsége volt neki, a szolgának? Az ostoba sarkit lovagot kicserélni az ostoba Trantori Birodalomra fölösleges volt. Azt remélni, hogy a florinai parasztok majd maguktól csinálnak valamit, dõreség lett volna. Kiút tehát nem volt.

Évek óta küszködött ezzel a gonddal mint diák, mint kishivatalnok és mint fõpolgár.

És akkor a körülmények különös alakulása folytán olyan választ kapott annak a jelentéktelen külsejû embernek a személyében, aki valaha térelemzõ volt, és aki valami olyasmirõl hablatyolt, miszerint veszélyben volna a Florinán minden férfi és nõ élete, amirõl nem is álmodott.

Terens ekkorra kiért a mezõre, ahol már elvonult az éjszakai esõ, s a csillagok nedvesen fénylettek a felhõk között. Mélyen beszívta a kyrt – Florina kincse és átka – illatát.

Nem voltak illúziói. Már nem volt fõpolgár. Még csak szabad florinai paraszt sem volt. Szökésben lévõ bûnözõ volt, rejtõzködésre kényszerülõ hontalan.

De valami kigyulladt az agyában. Az elmúlt huszonnégy órában a kezébe került a legnagyobb fegyver a Sark ellen, amirõl senki nem is álmodott. Efelõl semmi kétsége nem volt. Tudta, hogy Rik jól emlékszik, hogy egykor valóban térelemzõ volt, hogy a pszichoszondával szinte kiirtották az agyát, és hogy amire emlékszik, az igaz és rémséges és – hatalmas dolog.

Ebben biztos volt.

És ez a Rik most egy olyan ember markában van, aki florinai hazafinak tetteti magát, holott valójában trantori ügynök.

Terens hátul a torkában érezte a düh kesrû ízét. Persze hogy ez a pék trantori ügynök. Az elsõ pillanattól kezdve nem volt kétséges elõtte. Ki másnak volt tõkéje az Alsóvárosban, hogy álcázott radarkemencéket építsen?

Nem engedheti meg, hogy Rik a Trantor kezébe kerüljön. Nem szabad megengednie, hogy Rik a Trantor kezébe kerüljön. Bármilyen kockázatot hajlandó volt vállalni ezért. Mit számítanak a kockázatok? Már úgyis kiérdemelte a halálos büntetést.

Halvány fényt vett észre az ég alján. Megvárja a hajnalt. A járõrállomások természetesen megkapták a személyleírását, de azért beletelik pár percbe, míg ráismernek.

És azokban a percekben fõpolgár lesz. Ezzel idõt nyer, hogy olyasmit csináljon, amire nem is nagyon mert gondolni.

Tíz órával azután, hogy beszélt a hivatalnokkal, Junz ismét találkozott Laudigan Abellel.

A nagykövet megszokott, felszínes szívélyességgel üdvözölte, ám magatartásában volt valami félreérthetetlen és zavaró bûntudat. Elsõ találkozásukkor (régen volt, azóta majdnem egy kerek szabványév telt el) per se nem figyelt oda a történetre, amit ez az ember elõadott. Mindvégig csak az járt a fejében, fog-e, tud-e ez az ügy használni a Trantornak.

Trantor! Mindig ez volt az elsõ gondolata, holott nem tartozott azok közé a bolondok közé, akik egy csillaghalmazt imádtak, vagy a trantori fegyveres erõ tagjainak ûrhajót és napot ábrázoló sárga jelvényéért voltak oda. Egyszóval nem volt hazafi a szónak a közönséges értelmében, és a Trantor mint Trantor nem jelentett számára semmit.

A békét viszont imádta; annál is inkább, mert vénült, és élvezte a pohár borokat, a halk zenével és illattal átitatott légkört, a délutáni szunyókálást és a halálra való csendes várakozást. Úgy képzelte, hogy minden embernek így kell éreznie; és mégis, minden ember háborúzott és szenvedett. Halálra fagytak az ûr vákuumában, elpárologtak a felrobbant atomok légnyomásában, éhen vesztek valamely ostrom alá vett és szétbombázott bolygón.

Hogyan lehet hát kierõszakolni a békét? Bizonyára nem érvekkel, sem neveléssel. Ha valaki nem látja, mi a béke és mi a háború, ha nem az elõbbit választja az utóbbi kárára, milyen érv gyõzheti meg ezután? Mi ítélheti el meggyõzõbben a háborút, mint maga a háború? A dialektikának miféle óriási tette ér föl egyetlen kiégett hajó erejének tizedével s annak szellemrakományával?

Így hát, hogy véget vessenek az erõ rossz célra való felhasználásának, csak egy megoldás maradt, maga az erõ.

Abelnek volt egy térképe a Trantorról a dolgozószobájában, olyan, amelyik megmutatta, hogy kell ezt az erõt alkalmazni. Átlátszó kristálytojás volt, három dimenzióban elrendezett galaktikus lencsével. Csillagjai fehér gyémántporszemcsék, csillagködei fényfoltok vagy sötét ködök, központi mélységeiben pedig néhány piros foltot lehetett látni: ez volt a Trantori Köztársaság.

Valaha. Mert a Trantori Köztársaság ötszáz éve még csupán öt világból állt.

Ez azonban történelmi atlasz volt, és abban a korszakában mutatta a köztársaságot, amikor a számlap nullán állt. Ha a számlapot egy rovátkával arrébb fordították, a Galaxis képe az ötven évvel késõbbi állapotot mutatta, amikor a Trantor szomszédságában egy halom csillag öltötte fel a vörös színt.

Tíz fokozaton át telt el a fél évezred, és a vörösség úgy terjedt, mint egy vérfolt, mígnem a Galaxis felét elöntötte a vörös pocsolya.

A vér vörössége volt ez, és nemcsak átvitt értelemben. Ahogy a Trantori Köztársaságból Trantori Államszövetség majd Trantori Birodalom lett, útja kizsigerelt emberek, kizsigerelt hajók és kizsigerelt világok kusza erdején át vezetett. De a Trantor mindebbõl megerõsödve került ki, és a vörösségen belül béke honolt.

Ez a trantori test most megfeszülve remegett az újabb átalakulás meredélyének a szélén: a Trantori Birodalom átalakul Galaktikus Birodalommá, amikor is a vörösség elnyeli az összes csillagot, és megszületik az egyetemes béke – a pax Trantorica.

Abel ezt akarta. Ötszáz évvel ezelõtt, négyszáz évvel ezelõtt, de még kétszáz évvel ezelõtt is felemelte volna a szavát a Trantorral szemben, a durva, anyagias szemléletû és agresszív emberek e kellemetlen fészke ellen, amely nem törõdik mások jogaival, hazai demokráciája ugyanakkor elõszeretettel hánytorgatja fel mások jelentéktelen rabszolgaintézményeit, és ráadásul végtelenül kapzsi. De mindezek fölött már elmúlt az idõ.

Nem a Trantorért küzdött, hanem azért a mindent átfogó célért, amelyet képviselt. Így a “hogyan segíti ez a galaktikus békét?” kérdése természetes módon változott át a “hogyan segíti ez a Trantort?” kérdésre.

A baj az volt, hogy ebben a sajátos helyzetben nem látott tisztán. Junz számára a megoldás nyilvánvalóan egyenes irányú volt: a Trantornak támogatnia kell a B. T. H.-t, és meg kell büntetnie a Sarkot.

Ez bizonyára jó volna, ha rá lehetne bizonyítani valamit is a Sarkra. Vagy talán még akkor sem. És nyilván nem volna jó, ha semmit nem lehetne rábizonyítani. Mindenesetre a Trantor nem cselekedhetett meggondolatlanul. Az egész Galaxis láthatta, hogy a Trantor a galaktikus uralom küszöbére érkezett, és még most is volt rá esély, hogy a megmaradt nem trantori bolygók összefognak ellene. A Trantor még egy ilyen háborút is megnyerhetett, de meglehet, olyan áron, amitõl a gyõzelem csupán megnyerõbb elnevezése lenne a vereségnek.

A Trantornak tehát nem volt szabad elhamarkodott lépést tenni a játszmának ebben a végsõ szakaszában. Abel ezért lassan tapogatta az utat elõre, finom fonalat húzva maga után a közszolgálat útvesztõjében és a sarkit lovagság csillogó berkeiben, miközben szüntelenül mosolygott, és úgy kérdezõsködött, mintha nem is azt tenné. Nem felejtette el azt sem, hogy a trantori titkosszolgálat kezét mindvégig ott tartsa Junzon, nehogy a dühös libairi egy pillanat alatt olyan kárt okozzon, amit õ egy év alatt sem tud helyrehozni.

Abelt meglepte a libairi nem múló haragja. Egyszer megkérdezte tõle: Miért foglalkoztatja ennyire egy ügynök sorsa?

Valamiféle szónoklatra számított a B. T. H. tisztességérõl és mindazok kötelességérõl, akiknek meg kell védeniük a Hivatalt, amely nem ennek vagy annak a világnak, hanem az egész emberiségnek dolgozik. Nem ezt kapta.

Junz ehelyett összevonta a szemöldökét, és azt mondta:

– Mert mindennek a mélyén a Sark és a Florina közötti viszony rejlik. Fel akarom tárni és tönkre akarom tenni ezt a viszonyt.

Abelt erre szabályos hányinger fogta el. Mindig és mindenütt ez a henye bánásmód a szavakkal, amely újra meg újra meggátolja, hogy józanul mérlegeljék a galaktikus egység problémáját. Nyilván léteztek itt-ott társadalmi igazságtalanságok. Ezeket olykor bizonyára nem lehetett elviselni. De ki gondolhat olyat, hogy ilyen igazságtalanságokat galaktikusnál kisebb léptékben meg lehet oldani? Elõször is véget kell vetni a háborúnak és a nemzeti versengésnek, és csak azután lehet a belsõ nyomorúságok felé fordulni, melyeknek végül is mindig külsõ konfliktus a fõ okozója.

Junz ráadásul még nem is florinai. Még csak azt sem lehet rá mondani, hogy érzelmi rövidlátásban szenved.

– Mit jelent magának a Florina? – kérdezte Abel.

Junz tétovázott.

– Rokonságot érzek vele – mondta végül.

– De hiszen ön libairi. Vagy legalábbis nekem az a benyomásom.

– Az vagyok, de épp itt rejlik a rokonság. A Galaxis átlagához képest mindketten szélsõségek vagyunk.

– Szélsõségek? Nem értem.

– A bõrünk színe miatt – magyarázta Junz. – Õk szokatlanul sápadtak. Mi szokatlanul sötétek vagyunk. Ez jelent valamit. Összeköt bennünket. Közösséget ad nekünk. Nekem úgy tûnik, hogy õseinknek a másságukból kifolyólag hosszú történeteik lehettek, talán még kis is rekesztõdhettek a társadalmi többségbõl. Mi, fehérek és feketék, szerencsétlenek vagyunk: testvérek a másságban.

Junz észrevette Abel megdöbbent tekintetét, és elakadt a szava. A témát soha többé nem hozták szóba.

És most, egy év után, minden figyelmeztetés, minden elõzetes értesítés nélkül, épp azon a ponton, ahol talán az egész szerencsétlen ügy nyugodt lezárását lehetett volna várni, és ahol még Junz buzgalma is alábbhagyni látszott, egyszer csak jött egy hatalmas bumm.

Most egy egészen más Junzcal állt szemben, aki nemcsak a Sark számára tartogatta a haragját, hanem ráöntötte, rázúdította Abelre is.

– Nem mintha neheztelnék, amiért az ügynökei örökösen a sarkamban vannak – mondta többek között a libairi. – Ön alighanem óvatos, és senkiben és semmiben nem bízhat meg. Eddig rendben is van. De miért nem értesítettek, amikor megtalálták az emberünket?

Abel keze végigsimított széke puha kárpitján.

– A dolgok bonyolultak. Mindig bonyolultak. Úgy intézkedtem, hogy a térelemzési adatok iránt illetéktelenül érdeklõdõ személyrõl az egyik ügynökömnek is tegyenek jelentést, akárcsak önnek. Már arra is gondoltam, hogy önnek netán védelemre lesz szüksége. De a Florinán…

– Igen – jegyezte meg Junz keserûen. – Bolondok voltunk, hogy erre nem számítottunk. Majdnem egy évet eltöltöttünk annak a bebizonyításával, hogy nem találjuk õt sehol a Sarkon. Pedig csakis a Florinán lehetett, és mi vakok voltunk. Mindenesetre most megtaláltuk. Illetve ön megtalálta, és remélhetõleg elintézi, hogy én is találkozhassam vele…

Abel nem adott egyenes választ. Azt kérdezte:

– Önnek tehát azt mondták, hogy ez a Khorov nevû ember trantori ügynök?

– Hát nem az? Miért hazudtak volna? Vagy tévesen vannak tájékoztatva?

– Sem nem hazudtak, se félretájékoztatva nincsenek. Ügynökünk volt egy évtizeden át, és számomra zavaró, hogy tudtak róla. Töprengésre késztet, hogy vajon mit tudnak még rólunk, és hogy végsõ soron milyen ingatag lehet a rendszerünk. De önnek nem szúr szemet, vajon miért mondták meg nyíltan, hogy az az ember a mi szolgálatunkban állt?

– Gondolom, mert ez volt az igazság, és mert engem egyszer és mindenkorra vissza akartak tartani attól, hogy további kérdésekkel zaklassam õket, amivel csak zavart támasztottam volna köztük és a Trantor között.

– Az igazság hitelét vesztett árucikk diplomatakörökben, és mellesleg mi okozna nagyobb bajt nekik, mint ha a tudomásunkra hoznák, hogy mi mindent tudnak rólunk – ha még mielõtt túl késõ lenne, megadnák a lehetõséget nekünk, hogy megrongálódott hálónkat visszahúzzuk, megfoltozzuk és újból kivessük?

– Válaszoljon is a saját kérdésére.

– Én azt mondom, hogy afféle gyõzelmi gesztusként közölték önnel, hogy ismerik Khorov valódi személyazonosságát. Tudták, hogy maga a puszta tény sem nem segíthet, sem nem árthat nekik, hiszen én már tizenkét órája tudom, hogy õk azonosították Khorovot mint a mi egyik emberünket.

– De hogyan?

– A lehetõ legfélreérthetetlenebb utalásból. Figyeljen ide! Tizenkét órával ezelõtt Matt Khorov trantori ügynököt a Florinai Õrjárat egyik tagja megölte. A két florinai, akiket az idõt bújtatott, egy nõ és az a férfi, aki minden valószínûség szerint az ön által keresett terepmunkás, kereket oldott, eltûnt. Alighanem a lovagok kezében vannak.

Junz felkiáltott, és félig felemelkedett ültébõl.

Abel nyugodtan emelte ajkához a pohár bort, és azt mondta:

– Hivatalosan semmit sem tehetek. A halott ember florinai, és akik eltûntek, ugyancsak florianiaknak számítanak, amíg nem bizonyítjuk be az ellenkezõjét. Láthatja tehát, hogy alaposan lehengereltek és ráadásul most még ki is gúnyoltak bennünket.

HETEDIK FEJEZET

A járõr

Rik látta, amikor a péket megölték, látta, hogyan esik össze hang nélkül, hogy ütik át a mellkasát, s hogyan válik füstölgõ ronccsá a lövés néma nyomása alatt. Ez a látvány elmosta benne az eddig történtek nagy részét, és szinte mindent, ami ezután következett.

Halványan emlékezett a járõr közeledtére, arra, ahogy nyugodtan, de ijesztõ elszántsággal elõhúzta a fegyverét. A pék fölnézett, utolsó szóra nyitva a száját, de kimondani már nem maradt ideje. Rik fülében zúgni kezdett a vér, s a vadul sikoltozó csõcselék mint megáradt folyó kavargott minden irányba.

A jelenet egy pillanatra visszafordította azt a javulást, amely Rik agyában az elmúlt pár órai alvás alatt végbement. A járõr úgy tört utat feléje az üvöltözõ férfiak és nõk között, mintha egy sûrû sártengeren kellene átgázolnia. Rik és Lona az áramlattal együtt az ellenkezõ irányban sodródtak el. Örvények és kisebb sodrások keletkeztek a tömegben, midõn a járõrök repülõi megjelentek a fejük fölött. Valona gyorsabb futásra nógatta Riket, mindig kijjebb-kijjebb, a Város széle felé. A férfi most megint a tegnapi rémült gyerek volt, mintha a reggeli majdnem felnõtt nem is létezett volna soha.

Amikor felébredt, nem láthatta a hajnal szürkeségét abban az ablaktalan szobában, amelyben aludt. Hosszú percekig feküdt, csak befelé figyelve. Valami begyógyult az éjszaka; valamik egymásba illeszkedtek és egésszé váltak. Ez készülõdött már attól a perctõl kezdve, amikor két nappal ezelõtt “emlékezni” kezdett. A folyamat megállás nélkül zajlott tegnap óta. A Felsõvárosba és a könyvtárba tett út, a járõrt ért támadás, az azt követõ menekülés és a pékkel való találkozás mind úgy hatott rá, mint valami serkentõszer. Elméje összezsugorodott, kiszáradt, régóta alvó rostjait valami megmarkolta és kifeszítette, sajgó aktivitásra kényszerítette, és most, az alvás után gyönge lüktetés támadt bennük.

Az ûrre és a csillagokra gondolt, a hosszú-hosszú magányos utakra és a nagy csendekre.

Végül félrefordította a fejét, és azt mondta: – Lona.

A lány abban a pillanatban fölébredt, fél könyékre húzta magát, s tekintetét feléje fordította.

– Rik?

– Itt vagyok, Lona.

– Jól vagy?

– Persze. – Nem tudott úrrá lenni izgatottságán. – Remekül érzem magam, Lona. Figyelj! Még többre emlékszem! Egy hajón voltam, és pontosan tudtam…

A lány azonban nem figyelt rá. Bebújt ruhájába, és háttal a férfinak összeillesztette elöl a szegélyeket. Idegesen elbíbelõdött az övével.

Aztán lábujjhegyen elindult feléje.

– Nem akartam elaludni, Rik. Megpróbáltam ébren maradni.

Rik érezte, hogy a lány idegessége átragad rá.

– Valami baj van? – kérdezte.

– Pszt, ne beszélj olyan hangosan! Minden rendben.

– Hol van a fõpolgár?

– Nincs itt. El… el kellett mennie. Miért nem alszol még egy kicsit, Rik?

A férfi eltolta a lány karját.

– Jól vagyok. Nem akarok aludni. Beszélni akartam a fõpolgárnak a hajómról.

A fõpolgár azonban nem volt ott, és Valona nem akart rá figyelni. Rik elhallgatott, és most elõször igazi ingerültséget érzett Valonával szemben. A lány úgy bánt vele, mint egy gyerekkel, holott õ már kezdte férfinak érezni magát.

A szobában megjelent valami világosság, és vele együtt a pék terjedelmes alakja is. Rik hunyorogva nézett rá, és egy pillanatra megrémült. Erõtlenül tiltakozott, amikor Valona megnyugtatásul átfogta a vállát.

A pék vastag ajka mosolyra húzódott.

– Korán felébredtek.

Egyikõjük sem válaszolt.

– Így is jó – folytatta a pék. – Ma el fognak menni innen.

Valona szája kiszáradt.

– Csak nem ad át bennünket a járõröknek?

Emlékezett rá, hogyan nézett a férfi Rikre, miután a fõpolgár elment. Most is csak Rikre nézett egyedül Rikre.

– Nem a járõröknek – felelte a pék. – A megfelelõ embereket értesítettem, tehát megfelelõ biztonságban lesznek.

Kiment, és amikor röviddel ezután visszatért, hozott ételt, ruhát és két, vízzel teli mosdótálat. A ruhák újak voltak, és teljesen idegenszerûek.

Nézte, ahogy esznek, és közben beszélt:

– Új nevet és új élettörténetet adok maguknak. Figyeljenek, és ne felejtsék el. Nem florinaiak, értik? Testvérek, és a Wotex bolygóról jöttek a Florinára látogatóba…

És sorolta tovább a részleteket, majd kérdéseket tett föl, és meghallgatta a válaszaikat.

Rik boldog volt, hogy megmutathatja, hogyan mûködik az emlékezete, milyen könnyen tanul, de Valona szemében aggodalom sötétlett.

A pék figyelmét ez sem kerülte el. Így szólt a lányhoz:

– Ha a legkisebb gondot okozza nekem, egyedül õt küldöm el, maga meg itt marad.

Valona erõs keze görcsösen megrándult.

– Nem fogok gondot okozni.

Már jól benne jártak a reggelben, amikor a pék fölállt, és azt mondta:

– Menjünk!

Még utoljára kis, fekete, vékony mûbõr lapokat tett a mellsõ zsebükbe.

Amikor kiértek, Rik döbbenten nézett végig magán. Nem tudta, hogy egy ruha ilyen bonyolult is lehet. A pék segített az öltözésben, de ki segít majd, amikor le kell vetkõzni? Valona egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy parasztlány. Még a lábát is valami vékony kelme borította, a cipõje sarka pedig úgy fel volt emelve, hogy járás közben alig gyõzött egyensúlyozni.

Bámész, szájtáti járókelõk gyûltek köréjük, s egymást szólongatták. Gyerekek, bevásárló asszonyok és dologtalan, rongyos semmittevõk voltak. A pék keresztülnézett rajtuk, vastag botjával néha, mintegy véletlenül, odatalált a túl közel nyomakodó lába közé.

Legföljebb ha száz méterre lehettek a pékségtõl, még éppen csak befordultak, amikor a körülöttük lévõ sokaság széle izgatottan megbolydult, és Rik megpillantotta azokat a fekete és ezüst színeket, amelyek csak járõrt jelenthettek.

Ekkor történt. A fegyver, a légnyomás és újra a vad menekülés. Volt egyáltalán idõ, amikor nem kellett félni, amikor nem üldözte a járõr árnyéka?

A Város egyik külsõ, szennyes negyedében találták magukat. Valona hangosan zihált, új ruháján nagy foltokban ütött át az izzadság.

– Nem tudok tovább szaladni – kapkodott levegõ után Rik is.

– Muszáj.

– Ne így. Figyelj. – Kihúzta magát a lány markának szorításából. – Hallgass rám.

Múlóban volt a rémülete és a riadalma.

– Miért nem megyünk el, és miért nem tesszük azt, amit a pék mondott? – kérdezte.

– Honnan tudott, mit akart velünk a pék? – kérdezte vissza a lány. Nyugtalan volt. Tovább akart menni.

– Azt mondta – magyarázta a férfi –, tegyünk úgy, mintha egy másik világból valók volnánk, és ezeket adta. – Rik izgatottan elõhúzta a zsebébõl a kis téglalapot, jól megnézte mindkét oldalát, aztán ki akarta nyitni, mintha apró könyv volna.

Nem tudta. Sima lap volt az egész. Végigtapogatta az éleit, és ahogy az ujjai az egyik saroknál összezárultak, hallotta, vagy inkább érezte, hogy valami enged, ugyanakkor a feléje esõ oldal meglepõ módon tejfehérré változott. Az újszerû felületen megjelenõ tömör szöveget nehezen értette, de annál gondosabban silabizálta a szótagokat.

– Útlevél – mondta végül.

– Mi az?

– Olyasmi, amivel elmehetünk. – Ebben biztos volt. Valahogy beugrott. A szó, hogy “útlevél”… csak úgy beugrott. – Nem érted? Azt akarta, hogy hagyjuk el a Florinát. Hajón. Csináljuk meg.

– Nem – mondta a lány. – Õt nem engedték. Megölték. Nem tehetjük, Rik. Nem tehetjük, meg.

A férfi azonban nem tágított. Szinte dadogott.

– De ennél jobbat nem is tehetnénk. Nem feltételezik rólunk, hogy megtesszük. Azt figyelhetik. Másik hajóval mennénk. Akármelyikkel.

Hajó. Valamilyen hajó. A szavak visszacsengtek a fülébe. Nem bánta, jó-e az ötlete vagy sem. Hajóra akart szállni. Az ûrben akart lenni.

– Kérlek, Lona!

– Jól van – egyezett bele a lány. – Ha tényleg így gondolod. Tudom, hol van az ûrkikötõ. Amikor kislány voltam, szabadnapokon néha kijártunk, és messzirõl néztük, hogy szállnak föl az ûrhajók.

Ismét útnak eredtek. Rik tudatküszöbét valami egyre birizgálta, de hiába. Ezúttal nem a régmúltból, hanem a nagyon közeli múltból jött ez a valami; emlékeznie kellett volna, de nem tudott, pedig itt motoszkált benne. Valami.

Elnyomta az érzést, mert a hajóra gondolt, a hajóra, amely vár rájuk.

A kapuban álló florinai merõ izgalom volt aznap, ez az izgalom azonban távoli eseményekre vonatkozott. Vad történetek keringtek tegnap este megtámadott járõrökrõl és vakmerõ szökevényekrõl. Reggelre a történetek még vadabb formát öltöttek, és meggyilkolt járõrökrõl suttogtak.

Nem merte elhagyni az õrhelyét, de a nyakát nyújtogatva figyelte az elhaladó légi kocsikat és a komor arccal távozó járõröket. Addig-addig szûkítették az ûrkikötõben szolgálatot teljesítõ létszámot, míg szinte semmi se maradt belõle.

Mindet a Városba vitték, gondolta, és egyszerre volt ijedt és mámorosan feldobott. Miért boldog attól a gondolattól, hogy járõröket gyilkolnak meg? Õt soha nem bántották. Legalábbis nem nagyon. Jó munkája volt. Nem olyan, mintha holmi ostoba paraszt volna.

És mégis boldog volt.

Alig figyelt az elõtte lévõ párra, akik feszengve és izzadva álltak ott külföldies öltözékükben, amely egybõl elárulta, hogy viselõik idegenek. A nõ a nyíláson át egy útlevelet nyújtott be.

Egy pillantás a nõre, egy pillantás az útlevélre, egy pillantás a helyfoglalások listájára. Megnyomta a megfelelõ gombot, mire két áttetszõ filmszalag ugrott eléjük.

– Tovább – mondta türelmetlenül. – Tegyék a csuklójukra és induljanak tovább.

– Melyik hajó a miénk? – kérdezte a nõ az elfogódottságtól suttogva.

Ez tetszett neki. a florinai ûrkikötõben ritkán fordulnak meg külföldiek. Az utóbbi években egyre ritkábban. De õk legalább nem voltak sem járõrök, sem lovagok. Úgy látszott, nem tudják, hogy maga is egyszerû florinai, és udvariasan beszéltek vele.

Két hüvelykkel magasabban érezte magát.

– A 17-es kikötõhelyen találják meg, asszonyom – felelte. – Kellemes utazást kívánok a Wotexre. – Mindezt méltósága teljes tudatában mondta.

Aztán folytatta eddigi ténykedését, azaz titokban felhívogatta a városbeli barátait újabb információkért, s még kevésbé feltûnõ módon, magánerõsugarak közvetítette beszélgetéseket hallgatott le a Felsõvárosból.

Csak órák múlva eszmélt rá, hogy elkövetett egy rettenetes hibát.

– Lona! – Rik megrántotta a lány könyökét, odamutatott, és azt súgta: – Az az!

Valona kétkedve nézte a hajót. Sokkal kisebb volt, mint a 17-es kikötõhelyen lévõ, amire a jegyük szólt. Az még fényesebb is volt. Nyitva ásított a négy légzsilip és az utastér ajtaja, ahonnan rámpa vezetett le, egészen a földig, mint valami kiöltött nyelv.

– Szellõztetik – mondta Rik. – Rendszerint repülés elõtt kiszellõztetik az utasszállító hajókat, hogy megszabaduljanak az újra meg újra felhasznált konzervoxigén felgyülemlett szagától.

– Honnan tudod? – meresztett rá nagy szemeket Valona.

Rik érezte, hogy a hiúság mocorogni kezd benne.

– Tudom és kész. Látod, most nincs benne senki. Ebben a huzatban nem volna kellemes odabent.

Feszengve pillantott körül.

– De azért nem értem, miért nincs itt több ember. Akkor is így volt, amikor te jártál ki nézelõdni?

Valona úgy gondolta, hogy nem, de már alig emlékezett rá. A gyerekkori emlékeke távoliak voltak.

Járõrt sehol sem láttak, amikor remegõ lábbal felsétáltak a rámpán. A polgári alkalmazottakat meg erõsen lefoglalta a munkájuk, és egyébként is csak apró alakoknak látszottak a távolból.

A légvonat valósággal nekik rontott, amikor beléptek a rakodótérbe; Valonának le kellett fognia a szoknyáját a kezével, nehogy felfújja a szél.

– Mindig ilyen? – kérdezte. Még soha nem ült ûrhajón, nem is álmodott róla, hogy valaha fog. Összeszorította a száját, s a szíve hevesen vert.

– Nem – felelte Rik. – Csak szellõztetéskor.

Boldogan lépkedett a keményfémmel borított átjárókban, s mohó tekintettel vizsgálgatta az üres helyiségeket.

– Itt – mondta, amikor a hajókonyhához értek. – Nem annyira az étel számít. Ennivaló nélkül sokáig meg tudunk lenni. A víz miatt.

Miután ezeket egy szuszra elhadarta, átkutatta a takaros rendben, szorosan egymás mellé állított konyhai edényeket, és talált egy jókora, kupakkal ellátott tartályt. Míg nézte, hol a vízcsap, erõsen remélte, hogy fel is töltötték a víztartályokat. Megkönnyebbülten elvigyorodott, amikor meghallotta a pumpa halk zaját, és meglátta az egyenletesen csurgó folyadékot.

– És most vegyünk el néhány kannát. Ne túl sokat. Nem kell, hogy észrevegyék.

Rik kétségbeesetten próbálta kigondolni, mivel kerülhetnék el a lebukást. És újra vaktában keresett valamit, amire nem tudott visszaemlékezni. Olykor kénytelen volt szembesülni emlékezetkieséseivel, aztán gyáván meghátrált, mintha nem is léteznének.

Talált egy apró szobát, amelyben tûzoltó készülék, rendkívüli helyzetben szükséges orvosi és sebészeti felszerelés, valamint hegesztõkészülék volt.

– Ide csak vészhelyzetben jönnek – mondta nem túl meggyõzõen. – Félsz, Lona?

– Veled nem fogok félni, Rik – felelte megadóan a lány. Két nappal ezelõtt, nem, tizenkét órával ezelõtt az egész fordítva volt. De itt, a hajó fedélzetén, egy számára meg nem kérdõjelezhetõ személyiségváltozás következtében Rik lett a felnõtt és õ lett a gyerek.

– A világítást nem tudjuk használni – mondta Rik –, mert észrevennék az energia kiáramlását. A vécét is csak pihenõ idõszakokban vehetjük igénybe, és nem szabad, hogy az éjszakai szolgálat észrevegyen bennünket.

A huzat hirtelen elmúlt. Megszûnt arcukon a levegõ hideg érintése, elhallgatott a messzirõl jövõ halk, állandó zümmögés, és a nyomában nagy némaság töltötte be a hajót.

– Hamarosan beszállnak, és akkor kimegyünk az ûrbe. – mondta Rik.

Valona még sohasem látott ilyen örömet Rik arcán. Mint a szerelmes, aki a párjával való találkozóra indul.

Ha Rik férfinak érezte magát a ma hajnali ébredéskor, most óriás volt, akinek kitárt karja átéri a Galaxist. Kezében játék golyók voltak a csillagok, s a csillagködök félresöpörni való pókhálók.

Hajón volt! Emlékek áramlottak belé mint hosszú folyamok, más emlékek meg kiröppentek a fejébõl, hogy amazoknak helyet csináljanak. Lassan feledte a kyrtmezõket, a malmot és Valona dúdolását a sötétben. Ezek csak átmeneti szakadások voltak azon a mintán, amely most – lassan bogozódó, összekuszált szálaival – újra szétterült elõtte.

A hajón volt!

Bárcsak már rég föltették volna egy hajóra! Akkor nem kellett volna ilyen sokáig várnia, hogy kiégett agysejtjei meggyógyítsák magukat.

Halkan beszélt Valonához a sötétben:

– Most ne ijedj meg. Remegést fogsz érezni, és hallasz hozzá egy zajt; de az csak a motorok zaja lesz. Nehéznek fogod érezni magad. Ez a gyorsulás.

A florinaiaknak nem volt közismert szavuk erre a fogalomra, és a férfi egy másik szót használt, olyat, ami könnyen az eszébe jutott. Valona nem értette.

– Fájni fog? – kérdezte.

– Nagyon kellemetlen lesz, mert nincs antiakcelerációs fékünk a nyomás kiegyensúlyozására, de nem tart sokáig – hangzott a válasz. – Csak támaszkodj a falnak, és amikor úgy érzed, hogy mindjárt belényomódsz, lazíts. Figyelj, kezdõdik.

Rik megfogta a jobb falat, és ahogy a hiper-atommeghajtású motorok hangja fölerõsödött, a látható gravitáció eltolódott, és az eddig függõleges fal egyre ferdébb és ferdébb lett.

Valona felnyögött, aztán csak némán nyeldeste a levegõt. Torkuk reszelõssé vált, amint hevederekkel és hidraulikus tompítókkal nem védett mellkasuk fala küszködve próbálta megszabadítani tüdejüket, hogy legalább egy kis levegõt be tudjanak szívni.

Rikbõl lihegve tört elõ pár szó; mindegy mi, csak Valona tudja, hogy ott van mellette, s könnyítsen az ismeretlentõl való iszonyatos félelmen, melyrõl tudta, hogy teljesen elborítja a lányt. Pedig csak hajó volt, csak egy csodálatos hajó; de a lány még soha nem volt ûrhajón.

– Majd jön még persze az ugrás – mondta –, amikor átjutunk a hipertéren, és egy ugrással levágjuk a csillagok közötti távolság nagy részét. Az egyáltalán nem lesz zavaró. Észre sem fogod venni, már meg is történt. Ehhez képest az semmiség. Kicsit összeszorul a gyomrod, és kész. – Szótagról szótagra küszködve mondta el mindezt. Sokáig tartott.

Mellükrõl lassanként fölemelkedett a súly, és megnyúlt, majd lehullott a láthatatlan lánc, amely a falhoz rögzítette a testüket. Zihálva estek a padlóra.

– Megsebesültél, Rik? – kérdezte aztán Valona.

– Én, megsebesülni? – A férfinak sikerült elnevetnie magát. Még nem tudott rendesen lélegezni, de arra a gondolatra nevetnie kellett, hogy õ egy hajón megsebesülhet.

– Egyszer évekig éltem egy hajón – mondta. – Hónapokon át egy bolygóra se szálltam le.

– Miért? – kérdezte a lány. Közelebb mászott, és a kezét a férfi arcára tette, hogy megbizonyosodjon, valóban ott van.

A férfi átkarolta a lány vállát, aki, elfogadva a dolgok megfordulását, békésen megpihent az ölelésben.

– Miért? – kérdezte újra.

Rik nem emlékezett rá, hogy miért. Megtette; nem akart leszállni. Valami miatt szükséges volt, hogy fönnmaradjon az ûrben, de arra nem emlékezett, hogy miért. Újra kitért az emlékezetkiesés elõl.

– Dolgom volt – mondta.

– Igen – jegyezte meg a lány. – Elemezted a Semmit.

– Úgy van – örvendezett a férfi. – Pontosan ezt csináltam. Tudod, mit jelent ez?

– Nem.

Nem várta el, hogy a lány megértse, de beszélnie kellett. Ki kellett élveznie az emléket, mámorosan gyönyörködni benne, hogy ripsz-ropsz, elõ tud hívni rég elmúlt dolgokat.

– Tudod – kezdte –, a világegyetemben minden anyag száz különbözõ fajta alapanyagból van. Ezeket mi anyagelemeknek nevezzük. A vas és a réz például elemek.

– Azt hittem, hogy fémek.

– Azok, és ugyanakkor elemek is. Akárcsak az oxigén, a nitrogén, a szén és a palládium. Mindezek közül a legfontosabb a hidrogén és a hélium. Ezek a legegyszerûbbek és a legelterjedtebbek.

– Sohasem hallottam róluk – mondta Valona szomorkás vágyakozással.

– A világmindenség kilencvenöt százaléka hidrogén, és a maradék legnagyobb része hélium. Még az ûr is.

– Nekem egyszer azt mondták, hogy az ûr légüres tér – mondta Valona. – Azt mondták, ez azt jelenti, hogy ott nincs semmi. Ez nem igaz?

– Nem egészen. Ott majdnem semmi sincs. De tudod, én térelemzõ voltam, ami azt jelenti, hogy jártam az ûrt, begyûjtöttem a végtelenül parányi mennyiségben elõforduló elemeket, és ezeket elemeztem. Vagyis megnéztem, mennyi bennük a hidrogén, mennyi a hélium, és mennyi a többi elem.

– Miért?

– Hát, ez bonyolult. Tudod, az elemek elrendezõdése nem mindenütt egyforma az ûrben. Egyes térségekben kicsit több a hélium a normálisnál; másutt a nátrium több és így tovább. Ezek a sajátos elemszerkezetû térségek áramlatokként húzódnak át az ûrön. Így is nevezik õket. Ûráramlatoknak. Fontos, hogy tudjuk, milyen elrendezõdésûek ezek az áramlatok, mert magyarázatot adhatnak arra, hogyan teremtették a világmindenséget, és az hogyan fejlõdött.

– Hogyan adhatnak erre magyarázatot?

Rik elbizonytalanodott.

Sietve mondta tovább, zavartan, amiért az ismereteknek ez az óriási tárháza, melyben elméje hálásan tobzódott, ily könnyen eljuthatott az “ismeretlen” feliratú végponthoz, pedig aki kérdezett, az csak egy… csak egy… Hirtelen ébredt rá, hogy Valona csak egy florinai parasztlány.

– Aztán még megállapítjuk a fajsúlyt – magyarázta –, tudod, annak a gáznak a sûrûségét, amely mindent betölt a Galaxisban. Ez különbözõ helyeken más és más, és nekünk pontosan tudnunk kell, hogy mi ez, hogy a hajók ki tudják számítani, hogyan ugorjanak át a hipertéren. Olyan ez…– A hangja váratlanul elhalt.

Valona megmerevedett, és feszengve várta a folytatást, ám a csendnek csak nem akart vége szakadni. Rekedten szólt a hangja a teljes sötétségben.

– Rik! Mi a baj, Rik?

Csak a csend válaszolt. A lány két keze kitapogatta a férfi vállát, és megrázta. – Rik! Rik!

És ekkor valahogy a régi Rik hangja válaszolt. Vékony, ijedt hang, amibõl eltûnt az öröm és az önbizalom.

– Lona. Valamit rosszul csináltunk.

– Mi a baj? Mit csináltunk rosszul?

A jelenet emléke, ahogy a járõr lelõtte a péket, élesen és tisztán rajzolódott ki a férfi elméjében, mintha emlékezete épp ezt hívta volna elõ oly sok egyéb dolog közül.

– Nem lett volna szabad elfutnunk – mondta. – Nem kellene itt lennünk, ezen a hajón.

Csillapíthatatlanul reszketett, és Valona igyekezete, hogy letörölje a homlokáról a verítéket, hasztalan volt.

– Miért? – unszolta. – Miért?

– Mert tudnunk kellett volna, hogy ha a pék fényes nappal hajlandó volt elvinni bennünket, akkor nem tartott a járõrök támadásától. Emlékszel a járõrre? Arra, aki lelõtte a péket?

– Igen.

– Emlékszel az arcára?

– Nem mertem ránézni.

– Én igen. Volt benne valami különös, de akkor nem gondoltam rá. Nem gondoltam rá. Lona, az nem járõr volt. Az a fõpolgár volt, Lona. A fõpolgár volt, járõrnek öltözve.

NYOLCADIK FEJEZET

A Lady

Samia Fife pontosan 152 centiméter magas volt, és testének mind a 152 centimétere remegett a bosszúságtól. Ez a hatvanhüvelyknyi test pillanatnyilag másfél fontot nyomott hüvelyenként, és kilencven fontjának mindegyike tizenhat uncia tömör dühöt képviselt.

Gyors léptekkel járkált föl-alá; sötét haja magasra volt tornyozva a fején, magas cipõsarka csalfán megnyújtotta a termetét; keskeny, vágott álla remegett.

– Ó, nem! – kiáltotta. – Ezt nem teszi meg velem. Ezt nem teheti meg velem. Kapitány!

Éles hangja vitán felül tekintélyt sugárzott. Racety kapitány meghajolt a viharban.

– Parancsol, Lady?

Bármelyik florinai számára a kapitány “lovag” lett volna. Csak ennyi. A florinaiak számára minden sarkit lovag volt. A sarkitok azonban kétfélék voltak, lovagok és igazi lovagok. A kapitány csak egyszerû lovag volt. Samia Fife igazi lovag, vagy annak nõi megfelelõje volt, ami ugyanazt jelentette.

– Parancsol, Lady? – kérdezte a kapitány.

– Nekem ne adjanak utasításokat – mondta a Lady. – Nagykorú vagyok. Független vagyok. Úgy döntöttem, hogy itt maradok.

– Kérem, értse meg, Lady, hogy itt nem az én utasításaimról van szó – mondta óvatosan a kapitány. – Az én tanácsomat nem kérte ki senki. Nekem világosan és kertelés nélkül megmondták, hogy mi a teendõm.

Bátortalanul nyúlt az utasítás másolata után. Eddig kétszer próbálta már megmutatni, de a lány nem volt hajlandó megnézni. Mintha azzal, hogy nem nézi meg, továbbra is tiszta lelkiismerettel elzárkózhatna annak tudomásul vételétõl, hogy mi a férfi kötelessége.

Megint pontosan azt mondta, amit az elõbb: – Nem érdekelnek az utasításai.

Koppantak a cipõsarkai, amint elfordult, s már indult is.

A férfi utánament, és halkan beszélt hozzá: – Lady, az utasításokban az is benne foglaltatik, hogy ha ön nem hajlandó jönni, nekem kell, már megbocsásson, hogy ezt mondom, önt elvinnem a hajóhoz.

A lány megpördült.

– Ilyesmit nem merészel megtenni!

– Ha meggondolom – mondta a kapitány –, hogy ki utasított rá, hogy megtegyem, bármit meg merek tenni.

A lány ekkor hízelgéssel próbálkozott.

– Igazán, kapitány, hisz nincs valódi veszély. Ez annyira nevetséges, hogy már teljességgel õrület. A Város békés. Mindössze az történt, hogy tegnap délután a könyvtárban leütöttek egy járõrt. Tényleg!

– És ma hajnalban megöltek egy másik járõrt, és ez is florinai támadás volt.

Ez megrendítette a lányt, de olajbarna bõre elsötétült, fekete szeme villámokat szórt.

– Mi köze ennek hozzám? Én nem vagyok járõr!

– Lady, a hajót már elõkészítették. Hamarosan indul. Önnek rajta kell lennie.

– És a munkám? A kutatásom? Van róla fogalma… Nem, magának nincs róla fogalma.

A kapitány nem szólt semmit. A lány már elfordult tõle. Rézvörös kyrtbõl szõtt csillogó ruhája, benne a tejezüst csíkokkal, kiemelte válla és felsõ karja különlegesen puha simaságát. Racety kapitány nézésében valamivel több volt, mint az a puszta udvariasság és alázatos elfogulatlanság, amivel egy egyszerû sarkit egy elõkelõ ladynek tartozik. A kapitány eltûnõdött, hogy vajon egy ilyen kívánatos, falatnyi nõ miért pazarolja az idejét arra, hogy egy egyetemi tanár tudományos ténykedését majmolja.

Samia nagyon jól tudta, hogy lelkes tudományos munkája enyhe gúnyt vált ki azokból az emberekbõl, akik megszokták, hogy úgy tekintsenek az arisztokratikus sarki ladykre, mint akik kizárólag a mûvelt társaságot óhajtják elkápráztatni, és végsõ fokon legföljebb két jövendõ sarki lovag keltetõgépeként jöhetnek még számításba. A lányt mindez nem érdekelte.

Jöttek hozzá kíváncsiskodva.

– Tényleg könyvet írsz, Samia? – És meg akarták nézni. És vihogtak.

Így a nõk. Még rosszabbak voltak a férfiak a nyájas leereszkedésükkel és a nyilvánvaló meggyõzõdésükkel, miszerint elég egy pillantásuk vagy simogatásuk, hogy kigyógyuljon lehetetlen viselkedésébõl, és figyelmét végre az igazán fontos dolgok felé fordítsa.

Majdnem olyan régen kezdõdött, mint amire vissza tud emlékezni; összefüggött azzal a szeretetteljes viszonnyal, amely a kyrthez fûzte, holott az emberek többsége teljesen természetesnek tartotta a létezését. Kyrt! Az anyagok királya, császára, istene! Minden hasonlat kevés volt.

Vegyi értelemben a kyrt sem volt több, mint a cellulóz egy változata. A vegyészek esküdtek rá. Mégis, az összes eszközükkel és elméletükkel együtt sem tudták még soha megmagyarázni, hogy a cellulóz miért a Florinán és az egész Galaxisban egyedül Florinán lett kyrtté. Egyfajta fizikai állapot volt ez; így mondták. De ha megkérdezték, pontosan hogyan tér el ez a fizikai állapot a közönséges cellulózétól, már nem tudtak mit mondani.

Ezt a tudatlanságot eredetileg a nevelõnõjénél tapasztalta.

– Ez miért csillog, dadus?

– Mert ez kyrt, Miakins.

– A többi holmi miért nem csillog így, dadus?

– A többi holmi nem kyrt, Miakins.

Ennyi volt az egész. A tárgyról írott kétkötetes monográfia csak három évvel ezelõtt íródott. Figyelmesen elolvasta és végsõ soron az egészet össze lehetett volna foglalni a dadus magyarázatával. A kyrt azért volt kyrt, mert kyrt volt. Mindaz, ami nem kyrt volt, azért nem volt kyrt, mert nem kyrt volt.

A kyrt természetesen önmagában nem csillogott, de ha rendesen megfonták, fémesen csillogott a napon. Egy másik kezelési mód nyomán a szál gyémántos fényben szikrázott. Kis erõfeszítéssel 600 oC-ig hõállóvá lehetett tenni, amikor is közömbössé vált szinte minden vegyi hatással szemben. Szálait finomabbra lehetett sodorni, mint a legfinomabb szintetikus szálakat, mégis olyan húzóerejük volt, amilyet egyetlen ismert acélötvözet sem tudott produkálni.

Több mindenfélére lehetett használni, sokoldalúbb volt, mint az ember által ismert bármilyen más anyag. Ha nem olyan drága, mint amilyen, lehetett volna üveget, fémet vagy mûanyagot helyettesíteni vele, amit az ipar tetszés szerint felhasználhatott volna. Jelen körülmények között csak kyrtet használtak optikai berendezések fonalkeresztjéhez, a hiper-atommotorokban használt hidrokrón öntvények öntõformájaként és könnyû súlya, hosszú élettartama miatt minden olyan helyen, ahol a fém törékeny vagy nehéz, netán mindkettõ lett volna.

De ilyen célokra csak nagyon keveset használtak, mert a mennyiségi alkalmazást tiltották. A Florinán learatott kyrt a ruhagyártó iparba került, ahol a Galaxis történetének legmesésebb öltözékeit készítették belõle. Florina öltöztette milliónyi világ arisztokráciáját, az egyetlen Florina kyrttermésébõl ezért mindenüvé kellett juttatni. Egy-egy világon körülbelül húsz asszonynak lehetett teljes kyrtkelengyéje; további kétezernek egy ünneplõ kabátja készülhetett ebbõl az anyagból, vagy esetleg egy pár kesztyûje. Húszmillióan messzirõl nézték és vágyódtak rá.

A Galaxis milliónyi világán ismerték azt a kifejezést, amit a sznobokra használtak. Ez volt az egyetlen olyan nyelvi fordulat, amit könnyedén és pontosan megértettek mindenütt. Így szólt: “Összedõl a világ, ha nem kyrtbe fújja az orrát!”

Amikor Samia már idõsebb volt, egyszer odament az apjához.

– Mi a kyrt, papa?

– A vajas kenyered, Mia.

– Az enyém?

– Nemcsak a tiéd, Mia. Az egész Sark vajaskenyere.

Hát persze! Elég könnyen megértette ennek az okát. A Galaxis nem egy világa megpróbálta már a saját földjében termeszteni a kyrtet. A Sark elõször halálos büntetést helyezett kilátásba annak, akit – legyen az bennszülött vagy idegen – rajtakapnak, hogy kyrtmagot csempész ki a bolygóról. Ezzel nem akadályozták meg a sikeres csempészést, de ahogy teltek az évszázadok, és az igazság felderengett a Sarkon, a törvényt hatályon kívül helyezték. Bárhonnan jöttek emberek, szívesen adtak nekik kyrtmagot, jó áron, súlyra, annyiért, amennyibe a kész kyrtruha került.

Mert kiderült, hogy a Florinán kívül bárhol a Galaxisban a kyrt helyett csak egyszerû cellulóz nõtt. Fehér, színtelen, gyenge és haszontalan. Még becsületes pamutnak se jó.

A talajban volt valami? A Florina napjának sugárzásában? A florinai élet baktériumszerkezetében? Mindent megvizsgáltak. Vittek florinai talajmintákat. Mesterséges ívfénnyel utánozták a Florina napjának ismert színképét. Az idegen talajt beoltották florinai baktériumokkal. És a kyrt mindig fehérnek, gyengének és haszontalannak nõtt.

Annyi mindent el kellett volna mondani a kyrtrõl, amit nem mondtak el róla soha. Másfajta anyagokról szóltak a mûszaki könyvek, a tudományos közlemények, de még az útikönyvek is. Samia öt éve álmodozott arról, hogy ír egy nagyszerû könyvet a kyrt történetérõl; a földrõl, ahol termesztik, és az emberekrõl, akik termesztik.

Ezt az álmát mindenfelõl gúnyos nevetés fogadta, õ azonban ragaszkodott hozzá. Mindenáron el akart utazni a Florinára. Egy egész évszakot akart eltölteni kint a kyrtföldeken, és néhány hónapot a malmokban. Úgy akarta, hogy…

De mit számított az, hogy õ mit akart? Visszaparancsolták.

Azzal a hirtelen ráérzéssel, amely minden cselekedetét jellemezte, eldöntötte a dolgot. Meg tud ezért harcolni a Sarkon is. Elszánt fogadást tett magában, hogy egy héten belül visszajön a Florinára.

A kapitányhoz fordult, és hidegen megkérdezte:

– Mikor indulunk, uram?

Samia addig maradt a megfigyelõállásban, amíg a Florina már csak egy gömbként volt látható. Zöld, tavaszt idézõ világ, sokkal kellemesebb éghajlatú, mint a Sark. Már elõre várta, hogy majd tanulmányozhatja a bennszülötteket. A Sarkon nem szerette a florinaiakat. E hamvukba holt férfiak rá se mertek nézni, amikor elhaladt mellettük, elfordultak, úgy, ahogy azt a törvény elõírta. De a saját világukon, az általános megfigyelés szerint, boldogok és gondtalanok voltak. Felelõtlenek, mint a gyerekek, de volt bennük valami báj.

Racety kapitány szakította félbe a gondolatait.

– Visszavonulna a szobájába, Lady?

A lány felpillantott, két szeme között megjelent egy apró, függõleges vonal.

– Milyen új parancsot kapott, kapitány? Fogoly vagyok?

– Természetesen nem. Csak elõvigyázatosság. Az ûrállomás szokatlanul kihalt volt a felszállás elõtt. Úgy hírlik, egy másik gyilkosság is történt, megint egy florinai követte el, és a kikötõ járõrei testületileg csatlakoztak a többiekhez a Városban, ahol most folyik az embervadászat.

– És mi köze mindennek hozzám?

– Csak annyi, hogy ilyen körülmények között, amikor nekem magamnak is testõrt kellene állítani magam mellé, illetéktelen személyek szállhattak föl a hajóra.

– Mi célból?

– Nem tudhatom, de aligha azért, hogy a kedvünkre tegyenek.

– Regényes elképzelései vannak, kapitány.

– Attól tartok, hogy nem, Lady. Energiamérõinknek természetesen nem sok hasznát vehettük a Florina napjától bolygóméretû távolságon belül, de most már nem ez a helyzet, és attól félek, hogy határozott hõsugárzási többlet mutatkozik a tartalékraktárból.

– Komolyan beszél?

A kapitány ösztövér, kifejezéstelen arca egy pillanatig közömbösen nézett szembe a lányéval. Aztán azt mondta: – A sugárzás egyenértékû azzal, amit két normális ember bocsátana ki magából.

– Vagy valaki elfelejtett kikapcsolni egy fûtõegységet.

– A mi energiaegységünkben nincs szivárgás, Lady. Hajlandóak vagyunk vizsgálatot indítani, de kérjük, hogy elõbb ön vonuljon vissza a szobájába.

A lány némán bólintott és kiment. Két perccel késõbb a kapitány nyugodta, ráérõsen szólt bele a mikrofonba:

– Hatoljanak be a tartalékraktárba.

Myrlyn Terens, ha a legkisebb mértékben is engedett volna feszült idegeinek, könnyen, sõt hálásan átadta volna magát a hisztériának. Egy hajszálnyit késett csak el a pékségbõl. Õk már elmentek, és egy kis szerencsével akár össze is futhatott velük az utcán. Következõ ténykedését a muszáj parancsolta: nem volt helye a szabad cselekvésnek, és jaj, a pék holtan feküdt elõtte.

Utána, ahogy kavarogni kezdett a tömeg, magába nyelve Riket és Valonát, és a járõrök, az igazi járõrök légi kocsijai mint a keselyûk újból feltünedeztek, mit tehetett?

Elsõ sugallata az volt, hogy Rik után veti magát, de ezt gyorsan leküzdötte. Nem jó. Sohasem találná meg õket, ellenben túl nagy volt az esély, hogy a járõrök észrevennék. Sietve elindult a másik irányba, a pékség felé.

Egyetlen esélye magában a járõri szervezetben rejlett. Itt nemzedékek óta nyugodtan folyt az élet. Legalább két évszázada nem fordult elõ említésre méltó florinai lázadás. A fõpolgári intézmény (ádázul vigyorgott a gondolatra) csodákat mûvelt, azóta a járõrök csak felületes rendfenntartó szolgálatot láttak el. Hiányzott az a kifinomult csapatmunka, amely feszültebb viszonyok között fejlõdhetett volna ki.

Hajnalban besétált egy járõrállomásra, ahová már elküldhették a személyleírását, de nyilván még nem sokat nézegették. Az egy szem szolgálatos járõr közömbös is, mogorva is volt. Felszólította Terenset, hogy adja elõ az ügyét, az õ ügye azonban egy mûanyag léc volt, amit a külvárosban, egy düledezõ fészerrõl feszegetett le.

Lesújtott vele a járõr koponyájára, aztán magára húzta a ruháját, és elvette a fegyvereit. Bûnlajstroma már olyan elképesztõ volt, hogy a legkevésbé sem zavarta, amikor felidézte, hogy nemcsak elkábította, hanem meg is ölte a járõrt.

Nagyjából mégis megõrizte a nyugalmát, az igazságszolgáltatás rozsdás gépezete messze-messze és hiábavalóan csikorgott mögötte.

A pékségnél járt. A pék idõsebb segédje, aki az ajtóban állt, halkan vinnyogott a járõrt jelzõ félelmetes fekete és ezüst színek láttán, és visszahúzódott a mûhelybe.

A fõpolgár utánavetette magát, vaskos markával megragadta és megcsavarta az ember puha, lisztes gallérját.

– Hol járt a pék?

Az öreg szája kinyílt, de hang nem jött belõle.

– Két perce sincs, hogy megöltem egy embert – mondta a fõpolgár. – Megölhetek egy másikat is.

– Kérem. Kérem, uram. Én nem tudom.

– Akkor ezért fogsz meghalni.

– De nem mondta meg nekem. Valami helyfoglalást intézett el.

– Ennyit azért meghallottál, igaz? És még mit?

– Egyszer említette a Wotexet. Azt hiszem, a helyfoglalás egy ûrhajóra szólt.

Terens ellökte magától.

Várnia kell. Várnia kell, amíg a kinti izgalom valamelyest lecsillapodik. Kockáztatni, hogy megérkeznek a pékségbe az igazi járõrök.

De nem sokáig. Nem sokáig. Ki kell találnia, mit tesznek egykori társai. Rik persze kiszámíthatatlan volt, de Valona értelmes lány. Abból ítélve, ahogy elrohantak, nyilván járõrnek nézték, és Valona biztosan úgy érezte, csak úgy maradhatnak biztonságban, ha folytatják a menekülést, ahogy a pék elrendezte számukra.

A pék tehát helyet foglalt nekik. Egy ûrhajó várja õket. Nyilván odamentek.

És neki kell elsõnek odaérnie.

Kétségbeejtõ helyzet. Ha elveszíti Riket, a sarki zsarnokok elleni potenciális fegyvert, az õ élete már csak egy apró ráadás a veszteséglista végén.

Amikor tehát elindult, nem érzett semmi szorongást, pedig fényes nappal volt, pedig a járõrök addigra már biztosan tudták, hogy egy járõrruhába öltözött embert keresnek, és két légikocsi is ott várakozott elérhetõ közelségben.

Terens tudta, melyik ûrkikötõ jöhet csak számításba. Ilyen típusú mindössze egy volt a bolygón. Tucatnyi apró állomást építettek a Felsõvárosban a magán ûrjachtok számára, és százával járták a bolygót az otromba teherhajók, melyek nem is szállítottak mást, mint gigászi méretû kyrtvászon végeket a Sarkra, majd onnan vissza mindenféle gépezeteket és egyszerû fogyasztási cikkeket. A közönséges utazók számára azonban mindezek között csak egyetlenegy ûrkikötõ volt. Innen indultak a szegényebb sarkitok, a florinai közszolgálatot ellátók és az a kevés külföldi, akinek sikerült engedélyt szereznie, hogy ellátogasson a Florinára.

A florinai élénk érdeklõdéssel figyelte a bejárati kapuból a közeledõ Terenst. Körülötte elviselhetetlenné vált a légüres tér.

– Üdvözlöm, uram – mondta. A hangjában volt valami alattomos buzgóság. Végtére is, mostanában járõröket gyilkolnak. – Meglehetõs izgalom van a Városban, nemde?

Terens nem harapott rá a horogra. Lehúzta sapkájának ívelt rostélyát, és begombolta tunikáján a legfelsõ gombot.

– Belépett-e a kapun mostanában két személy, egy férfi és egy nõ, hogy elutazzanak a Wotexre? – förmedt rá a kapusra.

Amaz meghökkent. Nagyot nyelt és fojtott hangon felelte.

– Igen, tiszt úr. Körülbelül félórája. Lehet, hogy annyi sincs. – Hirtelen elvörösödött. – Van közük a… Tiszt úr, foglalt helyük volt, teljesen szabályos. Nem engedek át idegeneket szabályos engedély nélkül.

Terens erre már nem figyelt oda. Szabályos engedély! A pék elintézte egyetlen éjszaka alatt! A Galaxisra, ámult el, milyen mélyre dolgozhatta be magát a trantori kémszervezet a sarkit közigazgatásba?

– Milyen nevet adtak meg?

– Gareth és Hansa Barne.

– Elment már a hajójuk? Gyorsan!

– N-nem, uram!

– Melyik kikötõhely?

– A tizenhetes.

Terens kényszerítette magát, hogy lépésben menjen, de a járása nem sokban különbözött a futástól. Ha van a közelben igazi járõr, s látja ezt a meg-megiramló, cseppet sem méltóságteljes haladást, ez lett volna az utolsó szabad útja.

Tiszti egyenruhát viselõ ûrhajós állt a hajó fõ légzsilipjében.

Terens egy kicsit kapkodta a levegõt.

– Gareth és Hansa Barne már beszálltak a hajóba? – kérdezte.

– Nem, még nem – felelte félvállról az ûrhajós. Õ sarkit volt, a járõrt nem tekintette másnak, csak egy másik egyenruhás embernek. – Üzenetet hozott tõlük?

– Nem szálltak be! – méltatlankodott Terens.

– Pontosan ezt mondtam. És nem is várunk rájuk. A menetrend szerint indulunk, akár velük, akár nélkülük.

Terens már ott sem volt. Meg sem állt a kapus bódéjáig.

– Elmentek?

– Elmentek? Kicsodák, uram?

– Barne-ék. Akik a Wotexrõl jöttek. Nem szálltak föl a hajóra. Elmentek?

– Nem, uram. Tudtommal nem.

– Mi van a többi kapunál?

– Azok nem kijáratok, uram. Ez az egyetlen kijárat.

– Ellenõrizze õket, maga szerencsétlen idióta!

A kapus rémülten kapta föl a mikrofont. Járõr még soha nem beszélt vele ilyen dühösen, és õ rettegett a következményektõl. Két perc múlva letette.

– Senki sem lépett ki, uram – mondta.

Terens rábámult. Fekete sapkája alatt homokszín haja nyirkosan tapadt a koponyájára. S arcán kétfelõl csillogó nyomot rajzolt az izzadság.

– Felszállt-e hajó azóta, hogy õk beléptek ide? – kérdezte.

A kapus megnézte a menetrendet.

– Egy – felelte –, az Endeavor nevû járat.

Pergõ nyelvvel, buzgón folytatta, hogy az önkéntes felvilágosítással elnyerje a dühös járõr tetszését.

– Az Endeavor különleges úton van a Sarkra; Lady Samia Fife-ot viszi vissza a Florináról.

Azt már nem mesélte el, micsoda rafinált módon szerzett fülesekkel sikerült hozzájutnia a “bizalmas értesüléshez”.

De Terensnek most semmi sem számított.

Lassan, elgondolkodva hátrált. Ki kell zárni a lehetetlent és ami marad, bármilyen valószínûtlen legyen is, az az igazság. Rik és Valona belépett az ûrkikötõbe. Nem kapták el õket, különben a kapus nyilván tudna róla. Nem is kóborolnak a kikötõ területén, mert akkor már elfogták volna õket. Nem tartózkodnak azon a hajón, amelyikre a jegyük szól. Nem hagyták el a kikötõ területét. Az egyetlen tárgy, amelyik elhagyta a terepet, az Endeavor. Ennélfogva, akár mint foglyok, akár mint potyautasok, Rik és Valona annak a fedélzetén tartózkodnak.

Márpedig a kettõ egyet jelent. Ha potyautasok voltak, hamarosan foglyok lesznek. Csak egy florinai parasztlány és egy agyalágyult teremtmény nem tudja, hogy a modern ûrhajókon nem lehet elbújni.

És minden ûrhajó közül épp azt tudták kiválasztani, amelyiken Fife lovagjának a lánya utazik!

Fife lovagjának!

KILENCEDIK FEJEZET

A lovag

Fife lovagja a legfontosabb személy volt a Sarkon, és ezért nem szerette, ha álló helyzetben látták. Õ is alacsony volt, mint a lánya, ráadásul neki az arányai sem voltak tökéletesek, mivel kis termetéért elsõsorban a lába volt a felelõs. Erõteljesnek is mondható felsõtestén kétségtelenül fenséges fej ült, a testét azonban rövid és vaskos láb támasztotta alá, mely csak esetlenül, totyogva bírta el a rárakott súlyt.

Így aztán ott ült az íróasztala mögött, és a lányán, a személyes szolgálóin és – amikor még élt – a feleségén kívül senki nem látta õt más testhelyzetben.

Így olyan férfinak látszott, amilyen valójában volt. Hatalmas fejével, széles, majdnem alaktalan szájával, jókora, tág orrlyukú orrával és hegyes, hasított állával egyforma könnyedséggel tudott jóindulatúnak és hajlíthatatlannak mutatkozni. Haja, melyet holmi divatokra mit sem adva mereven hátrafésülve viselt, majdnem a válláig ért, és kékesfekete színét egyetlen szürke tincs sem csúfította el. Itt-ott az arcán, az ajka felett és az állán kékes árnyék mutatta, hol kell florinai borbélyának naponta kétszer megküzdenie makacsul kiütközõ szõrzetével.

A lovag viselkedése merõ póz volt, és ezt nagyon is tudta. Fegyelmezetten letörölt minden érzelmet az arcáról, kezét pedig úgy pihentette tökéletesen csupasz, fényes felületû asztalán, hogy széles, erõs és rövid ujjai lazán kulcsolódjanak össze. Az asztalon nem volt egyetlen papírdarab, egy szócsõ, de még egy dísztárgy sem. Hangsúlyozott egyszerûsége még jobban kiemelte a lovag jelenlétét.

Sápadt, viaszfehér titkárának azon az élettelen hangon szólt oda, amelyet kizárólag a gépi berendezései és florinai polgári alkalmazottai számára tartott fenn.

– Gondolom, mindegyik elfogadta?

A válasz felõl nem voltak kétségei.

Titkára hasonlóan élettelen hangon felelte:

– Bort lovagja közölte, hogy üzleti ügyei miatt nem tud három elõtt megjelenni.

– És megmondtad neki?

– Közöltem, hogy az ügy természete nem tûr semmiféle késlekedést.

– Az eredmény?

– Itt lesz, uram. A többiek fenntartás nélkül beleegyeztek.

Fife elmosolyodott. Félóra ide vagy oda, nem számít. Itt mindössze egy új elvrõl volt szó. A Nagy Lovagok túl érzékenyen õrizték függetlenségüket, márpedig az efféle érzékenykedésnek véget kell vetni.

Most hát várt. A szoba tágas volt, a helyek készen álltak a többiek számára. A nagy kronométer, melynek energiát adó apró radioktavitás-szikrája ezer év óta nem késett és nem sietett, két óra huszonegyet mutatott.

Micsoda robbanás az elmúlt két napban! Ehhez hasonlót csak a vén kronométer láthatott valaha a múltban!

Az persze sok mindent láthatott ezeréves élete során. Elsõ perceit élte, amikor a Sark még új világ volt, és átabotában felépült városai igencsak felemás viszonyban voltak más, öregebb világokkal. Az idõmérõ szerkezet akkoriban egy öreg téglaépület falán lógott, amelynek már a tégladarabjai is porrá lettek azóta. Egyenletes tenorja áttiktakolta a három rövid életû sarkit “birodalom” idejét, amikor is Sark fegyelmezetlen katonáinak sikerült rövidebb-hosszabb ideig vagy fél tucat környezõ világot elkormányoznia. Radioaktív atomjai szigorú statisztikai sorozat szerint robbantak két olyan korszakon keresztül, amikor a szomszédos világok flottái szabták meg a politikát a Sarkon.

Ötszáz évvel ezelõtt kerek idõt jelzett – ekkor jött rá a Sark, hogy a hozzá legközelebb esõ világ, a Florina mérhetetlen kincset rejt a földjében. Egyenletesen járt tovább két gyõztes háború alatt, és ünnepélyesen mutatta a hódító diktálta béke kihirdetését. A Sark lemondott a birodalmairól, keményen magához kötötte a Florinát, és úgy vált hatalmassá, hogy azt maga a Trantor sem tudta utánacsinálni.

A Trantor szívesen megkaparintotta volna a Florinát, ahogy más hatalmak is. E bolygót az évszázadok olyannak mutatták, mint amely után kezek nyúlnak ki az ûrön át, hogy nagy igyekezettel megragadják. De a Sark keze már köréje kulcsolódott, és inkább belement volna egy galaktikus méretû háborúba, mintsem hogy engedjen ebbõl a szorításból.

A Trantor ezt tudta! A Trantor ezt tudta!

Mintha a kronométer halk ketyegése keltette volna életre a lovag agyában a monoton kis dallamot.

Két óra huszonhárom perc.

Majdnem egy éve már, hogy a Sark öt Nagy Lovagja utoljára találkozott egymással. Az a találkozó is, akárcsak ez a mostani is, itt, az õ termében volt. Akkor is, akárcsak most, mindegyik lovag megmaradt a maga kontinensén, csak háromdimenziós megtestesülésük találkozott e helyiségben.

Ez annyit jelentett, hogy életnagyságú, színes háromdimenziós hangosított televíziós képük volt jelen. A berendezés a Sark minden, viszonylag jómódú háztartásában megtalálható volt. A megszokottól ez itt csak annyiban tért el, hogy nem lehetett látni semmiféle felvevõ készüléket. Fife-on kívül minden lovag minden lehetséges módon jelen volt, csak valóságosan nem. Nem lehetett látni mögöttük a falat, nem vibráltak, csak éppen a kéz át tudott hatolni a testükön.

Rune lovagjának valódi teste a bolygó túloldalán ült; jelenleg csak az õ kontinensén uralkodott éjszaka. A képét Fife irodájában közvetlenül körbevevõ hasáb alakú tér hideg és mesterséges fehérségét kissé elhalványította a környezõ éles, nappali fény.

A szobában, testben vagy képben, maga a Sark gyûlt össze. Különös és nem egészen hõsi megszemélyesítése volt ez a bolygónak. Rune kopasz, rózsás kövérségével szemben állt Balle szürke, aszott ráncossága. Steen púderezett és rúzsozott arcán azoknak a kétségbeesett mosolya ült, akik elnyûtten is életerõt akarnak mutatni ott, ahol már nincs nekik; Bort pedig olyannyira közömbösnek mutatkozott mindenféle komfortérzet iránt, hogy visszataszító kétnapos borostát hordott, és piszkos volt a keze.

De még így is õk voltak az öt Nagy Lovag.

Õk ültek a Sarkot kormányzó háromlépcsõs hatalom csúcsán. A legalsó fok természetesen a florinai közigazgatás volt, amely az állandóságot képviselte mindama viszontagság közepette, amely a Sark nemesi házainak emelkedését és bukását jellemezte. A közigazgatás olajozta a tengelyeket és forgatta a kormány kerekét. Fölötte a miniszterek és az örökös (és ártalmatlan) államfõ által kinevezett kormányzati vezetõk álltak. Az õ nevüknek és az államfõ nevének szerepelnie kellett ama fontos iratokon, amelyek ezáltal emelkedtek jogerõre; de nem is volt más kötelességük, mint hogy aláírják a nevüket.

A legmagasabb lépcsõfokon ez az öt ember állt. Mindegyikük hallgatólagos beleegyezését adta, hogy a többi négy uralkodjék egy-egy kontinens felett. Ama családoknak fejei voltak õk, amelyek a kezükben tartották a kyrtkereskedelem nagy részét, és élvezték az ebbõl származó jövedelmet. A Sarkon a pénz jelentette a hatalmat, az diktálta a politikát is – és a pénzzel õk rendelkeztek. Ötük közül pedig Fife-nak volt a legtöbb pénze.

Fife lovagja aznap, majdnem egy évvel ezelõtt, szembenézett velük, és így szólt a Galaxis második leggazdagabb bolygója (a Trantor után a leggazdagabb, amely azonban nem kettõ, hanem félmillió világ kincseibõl meríthetett) többi gazdájához:

– Különös üzenetet kaptam.

Amazok nem szóltak. Vártak.

Fife átnyújtott a titkárának egy darabka metallitfilmet, s õ sorban odalépett mindegyik ülõ alak elé, s odatartotta a filmet, hogy azok jól láthassák, s elég hosszú ideig, hogy el is tudják olvasni.

A Fife dolgozószobájába összehívott ülés négy résztvevõje számára õ maga valóságos volt, míg a többiek, Fife-ot is beleértve, csak árnyékok. A metallitfilm is csak árnyék volt. Mást nem tehettek, mint ültek és figyelték azokat a fénysugarakat, amelyek hatalmas térségeken át gyûltek össze egy pontban Fife kontinensétõl elindulva Balle, Bort, Steen szárazföldjén és Rune kontinensének szigetén. Az általuk olvasott szavak árnyak voltak az árnyékon.

Csak a finom részletek iránt érzéketlen Bort feledkezett meg errõl, s nyúlt az üzenet után.

A keze túlért a négyszögletes képfelvevõ szélein, és eltûnt. A karja jellegtelen csonkban végzõdött. A saját szobájában, Fife tudta, Bort keze a semmi fölött csukódik össze, s ujjai áthatolnak a filmre írott üzenet szavain. Elmosolyodott, s mosolyogtak a többiek is. Steen egyenesen kuncogott.

Bort elvörösödött. Visszahúzta a karját, amitõl újra láthatóvá lett a keze.

– Nos, láttátok mindnyájan – mondta Fife. – Ha nincs ellenetekre, most hangosan fel is olvasom, hogy végig tudjátok gondolni a jelentõségét.

Fölnyúlt, és odasietõ titkára úgy nyújtotta át a filmet, hogy Fifeujjai azonnal összezáródhassanak rajta, s egy másodpercig se kelljen keresgélniük a levegõben.

Fife bársonyos hangon olvasta, átéléssel, mintha az üzenet a sajátja volna, s élvezettel tudatná a többiekkel.

– Íme, az üzenet. “Te a Sark egyik Nagy Lovagja vagy, nincs senki, aki hatalomban és gazdagságban versenyezhetne veled. Ez a hatalom és gazdagság azonban szerény alapon nyugszik. Azt gondolhatod, hogy az a bolygónyi kyrtkészlet, amely a Florinán van, semmiképpen sem szerény alap, de kérdezd csak meg magadtól, meddig fog a Florina létezni. Örökké?

Nem! A Florina akár már holnap elpusztulhat! De megmaradhat még ezer évig is. A kettõ közül valószínûbb, hogy holnap pusztul el. Nem én fogom, de történhet valami, amit elõre nem lehet megjósolni, sem látni. Vedd fontolóra ezt a veszélyt. Gondolkozz el azon is, hogy hatalmadnak és gazdagságodnak máris vége, mert én magamnak igénylem belõlük a nagyobbik részt. Lesz idõd gondolkodni rajta, bár nem túl sok.

Ha megpróbálod húzni az idõt, közhírré teszem az igazságot a várható pusztulásról az egész Galaxisban, különösen a Florinán. Attól fogva nem lesz több kyrt, nem lesz több gazdagság, nem lesz több hatalom. Nekem sem lesz semmim, de én már megszoktam ezt az állapotot. Neked sem lesz semmid, és ez már roppant komoly dolog, hiszen te beleszülettél a nagy gazdagságba.

Add át nekem birtokaid nagy részét, úgy, ahogy majd a közeljövõben utasítalak, és akkor a maradék rész felett te maradsz az úr. A jelenlegi állapothoz képest biztos, hogy nem sok marad neked, de az is több lesz, mint az a semmi, ami amúgy maradna. Azért ne kicsinyeld le a megtartható töredéket se. Lehet, hogy a Florina életed végéig megmarad, és akkor élhetsz, ha nem is fényûzésben, de kényelemben.”

Fife befejezte az olvasást. Egy darabig csak forgatta a filmet a kezében, aztán óvatosan áttetszõ, ezüstös fényû hengerré formálta, melyen vöröses foltokká álltak össze a ráfestett betûk.

Most már a természetes hangján folytatta:

– Mulattató levél. Nincs rajta aláírás, a hangja pedig, ahogy hallottátok, mesterkélt és dagályos. Mit gondoltok felõle, lovagok?

Rune pirospozsgás arcára kiült a nyugtalanság.

– Nyilvánvalóan olyan ember mûve, aki már-már komplett õrültnek mondható – mondta. – Úgy ír, mintha történelmi regényt írna. Komolyan mondom, Fife, nem értem, hogy egy ilyen badarság miatt miért háborgatod hagyományos kontinentális autonómiánkat. És nem tetszik, hogy mindez a titkárod jelenlétében zajlik.

– A titkárom? Mert florinai? Félsz, hogy a gondolatai összezavarodnak egy ilyesfajta levéltõl? Képtelenség. – A szelíden derûs hang hirtelen szigorúvá, parancsolóvá változott: – Fordulj oda Rune lovagjához!

A titkár engedelmeskedett. Szemét tapintatosan lesütötte, fehér arcát ránc nem gyûrte, érzelem nem háborgatta. Majdhogynem élettelennek látszott.

– Ez a florinai az én személyes szolgám – mondta Fife, ügyet sem vetve rá, hogy a szolga is hallja. – Soha nincs távol tõlem a fajtájabeliek között. De nem ezért tökéletesen megbízható. Nézzetek rá. Nézzétek a szemét. Nem látjátok rajta, hogy pszichoszondás kezelésen esett át? Képtelen bármi olyan gondolatra, amely irántam a legkisebb mértékben is barátságtalan volna. Minden sértõ szándék nélkül mondhatom, hogy jobban megbízom benne, mint bármelyikõtökben.

– Nem csodálom – kuncogott Bort. – Mi nem vagyunk olyan hûségesek hozzád, mint egy megszondázott florinai szolga.

Steen megint felvihogott, s úgy fészkelõdött a székében, mintha az egyre jobban forrósodna alatta.

Egyikük sem tett megjegyzést rá, hogy Fife pszichoszondát alkalmaz a személyi szolgáinál. Õ azonban rettenetesen meglepõdött volna, ha a többiek csinálják ugyanezt. A szonda használata bármi más okból mint szellemi rendellenességek kiküszöbölése vagy bûnözõi hajlamok eltávolítása céljából tilos volt. Voltaképpen még a Nagy Lovagoknak is.

Fife mégis szondázott, amikor szükségesnek ítélte, különösen ha az illetõ florinai volt. A sarkitok megszondázása már sokkal kényesebb ügy volt. Steen lovagja – akinek a szondázás hallatán rendezett vonaglása nem kerülte el Fife figyelmét – híres volt arról, hogy egyáltalán nem azért szokta szondázni a mindkét nembeli florinaiakat, hogy titkárt faragjon belõlük.

– No már most – fonta össze Fife tömpe ujjait –, nem azért hívtalak össze benneteket, hogy felolvassam egy õrült levelét. Ez, remélem, világos. De tartok tõle, hogy itt egy fontos problémával állunk szemben. Elõször is nem értem, miért veszõdött csak velem. Bár a lovagok közül én vagyok a leggazdagabb, de egymagamban csak a kyrtkereskedelem egyharmadát tartom a kezemben. Öten együtt irányítjuk az egészet. Egy levélrõl könnyû öt celofánmásolatot készíteni; semmiképpen sem nehezebb, mint egyet megcsinálni.

– Túl sok a szöveg – morogta Bort. – Mit akarsz?

Balle fonnyadt, vértelen ajka megmozdult fakószürke arcában.

– Azt akarja tudni, Bort lovag, hogy kaptunk-e másolatot ebbõl a levélbõl.

– Akkor azt mondja.

– Szerintem azt mondtam – jegyezte meg Fife egykedvûen. – Nos?

Egymásra néztek, kétkedve vagy bizalmatlanul, kinek hogy diktálta a személyisége.

Rune szólalt meg elsõnek. Rózsás homlokát finom izzadságpermet lepte el; puha kyrtdarabbal itatta fel a redõkbõl, a fülétõl a füléig húzódó hájrétegek közül.

– Én nem tudok róla, Fife – mondta. – Megkérdezhetem a titkáraimat, akik egyébként mind sarkitok. De még ha egy ilyen levél eljutott volna is az irodámba, csak valami rögeszmés alak irományának tekintették volna. El se jutott volna hozzám. Ez biztos. Hogy téged nem kíméltek meg ettõl a szeméttõl, az csak a te sajátos titkári rendszereden múlik.

Mosolyogva nézett körül; nedvesen fénylõ ínyében krómacél fogsor villogott. Fogait egyenként mélyen beültették, az állcsonthoz forrasztották, így erõsebbek voltak, mint bármilyen zománcfog. A mosolya hideglelõsebb volt, mintha mogorva képet vágott volna.

Balle vállat vont.

– Úgy gondolom, amit Rune mondott, az mindannyiunkra érvényes.

Steen fojtottan nevetett.

– Én sohasem olvasom el a postát. Komolyan! Olyan unalmas, és olyan rengeteg, hogy egyszerûen nincs rá idõ. – Úgy nézett körül, mintha valóban meg kellene gyõznie a társaságot errõl a fontos dologról.

– Hülyeség – közölte Bort. – Mi van veletek? Féltek Fife-tól? Ide hallgass, Fife, nekem nincs is titkárom, mert senkire sincs szükségem, hogy közém és az ügyeim közé álljon. Kaptam a levélbõl másolatot, és biztos vagyok benne, hogy ezek hárman szintén kaptak. Tudod, mit csináltam vele? Kidobtam a szemétbe. Csak ezt tudom javasolni nektek is. Fejezzük ezt be. Fáradt vagyok.

A keze már nyúlt föl a billenõkapcsoló felé, hogy eltüntesse Fife-tól önnön képmását.

– Várj, Bort! – harsant Fife hangja élesen. – Ne tedd! Még nem végeztem. Ne akard, hogy nélküled intézkedjünk, nélküled hozzunk döntéseket. Ezt nyilván nem akarod.

– Szánjunk még rá kis idõt, Bort lovag – fuvolázta Rune, bár apró, hájjal benõtt szemének pillantása csöppet sem volt barátságos. – Kíváncsi vagyok, miért aggodalmaskodik Fife lovag egy ilyen semmiség miatt.

– Nos – szólalt meg száraz, fülsértõ hangján Balle –, Fife talán azt hiszi, hogy levélíró barátunk egy Florina elleni trantori támadásról értesült.

– Ugyan – mordult fel Fife. – Honnan tudna ilyesmirõl bárki is? Titkosszolgálatunk a helyén van, efelõl biztosíthatlak benneteket. És hogyan állíthatná le a támadást, ha megvesztegetésként megkapná a mi javainkat? Nem, nem. Úgy beszél a Florina pusztulásáról, mintha fizikai, nem pedig politikai pusztulásra gondolna.

– Õrültség az egész – vélte Steen.

– Igen? – kérdezte Fife. – Te tehát nem tartod jelentõségteljesnek az elmúlt két hét eseményeit?

– Miféle eseményekrõl van szó? – érdeklõdött Bort.

– A jelek szerint eltûnt egy térelemzõ. Nyilván hallottatok a dologról.

Bort bosszús volt, és ezt nem is titkolta:

– Hallottam róla a trantori Abeltõl. És aztán? Nem is tudom, kik azok a térelemzõk.

– Legalább olvastad az utolsó üzenetének másolatát, amelyet a sarki bázisra küldött, mielõtt nyoma veszett volna?

– Abel mutatta meg nekem. Nem figyeltem rá.

– És ti, többiek? – Fife egyenként nézett végig társain. – Vissza tudtok emlékezni egy héttel ezelõttre?

– Én olvastam – mondta Rune. – És emlékszem is rá. Hát persze! Szó volt benne a pusztulásról is. Erre akarsz kilyukadni?

– Ide figyelj! – mondta metszõ hangon Steen. – Az az írás tele volt piszkos kis célzásokkal, amiknek nincs semmi értelme! Remélem, most nem fogunk ezen vitatkozni. Abeltõl is alig tudtam, megszabadulni, ráadásul õ is épp ebéd elõtt jött. Szörnyen kellemetlen ügy. Komolyan!

– Nem tehetünk ellene semmit, Steen – felelte érezhetõ türelmetlenséggel Fife. (Mit lehet kezdeni egy ilyen alakkal, mint Steen?) – Újra kell beszélnünk róla. A térelemzõ a Florina pusztulásáról beszélt. Az eltûnésével egyidejûleg üzenetet kaptunk, amely szintén a Florina pusztulásával fenyeget. Véletlen lenne?

– Azt állítod, hogy a térelemzõ küldte a zsarolólevelet? – suttogta az öreg Balle.

– Nem valószínû. Miért írta volna elõször a saját nevében, aztán névtelenül?

– Amikor elõször szólt róla – felelte Balle –, nem hozzánk, hanem a saját kirendeltségéhez címezte az üzenetet.

– Még úgy is. A zsaroló, ha teheti, senki mással nem beszél, csak az áldozatával.

– Tehát?

– Eltûnt. Tegyük fel, hogy a térelemzõ becsületes ember. De veszélyes információkat közöl. Olyanok kezébe került, akik nem becsületesek, ellenben zsarolók.

– Kik lennének azok?

Fife komor képpel dõlt hátra a székében, szája alig mozgott.

– Ezt komolyan kérdezed? A trantoriak kezébe került, nem vitás.

– A Trantor! – Steen megborzongott. Éles hangja megbicsaklott.

– Miért ne? Tudnál jobb módszert, hogy megszerezzék az uralmat a Florina fölött? Ez külpolitikájuk egyik legfõbb célja. És ha megtehetik háború nélkül, annál jobb. Nézzétek, ha elfogadjuk ezt a lehetetlen ultimátumot, a Florina az övék. Valamit felkínálnak majd nekünk is – két összezárt ujját a homlokához emelte –, de mennyi ideig leszünk képesek még azt is megtartani?

Másrészt mi van akkor, ha nem veszünk róla tudomást, mert mellesleg nincs is más választásunk? Mit tesz akkor a Trantor? Nos, elhíresztelik a florinai parasztok között, hogy hamarosan itt a világ vége. Azok pánikba esnek, és akkor jöhet a katasztrófa! Mert miféle erõ veheti rá az embert a munkára, ha õ azt hiszi, hogy holnap vége lesz a világnak? Megrohad a termés. Kiürülnek a raktárak.

Steen fölemelte az ujját, hogy elsimítsa arcán a festéket, s közben belepillantott egy tükörbe, amely már nem fért bele a tér megvilágított hasábjába.

– Nem hinném, hogy ez sokat ártana nekünk – mondta. – Ha a készlet csökken, nem emelkednek-e az árak? Idõvel aztán kiderül, hogy a Florina továbbra is megvan, és a parasztok visszamennek dolgozni. Különben is, azt a fenyegetést mindig bedobhatjuk, hogy leállítjuk az exportot. Nem is értem, hogy kulturált világban hogy lehet az életet kyrt nélkül elképzelni. Ó, kyrt királlyal nincs semmi baj! Szerintem az egész ügy szóra sem érdemes.

Látványosan unott képet vágott; egyik ujját kényeskedve az arcához támasztotta.

Balle vén szeme mindvégig csukva volt.

– Most nem növekedhetnek az árak – mondta. – Már amúgy is a plafonon vannak.

– Úgy van – hagyta helyben Fife. – Komoly szakadásra egyébként sem kerülhet sor. A Trantor jelre vár, hogy kitört a lázadás a Florinán. Ha Galaxis-szerte elhíreszteli a Sarkról, hogy képtelen biztosítani a kyrtszállításokat, számukra a világegyetem legtermészetesebb dolga lesz, hogy beavatkozzanak, abból a célból, hogy fenntartsák az úgynevezett rendet, és biztosítsák a kyrt útját. És fennáll a veszélye, hogy a Galaxis szabad világai a kyrt kedvéért együttmûködnek majd vele. Különösen akkor, ha a Trantor beleegyezik a monopólium megosztásába, növeli a termelést, és leszorítja az árakat. Azután már egy másik történet kezdõdik, de addigra megszerezték a világok támogatását.

Ez az egyetlen ésszerû útja annak, hogy a Trantor megkaphassa a Florinát. Ha csak erõ kérdése volna, a trantori befolyási övezeten kívül esõ Galaxis már puszta önvédelembõl is csatlakozna hozzánk.

– Hogy jön mindehhez a térelemzõ? – érdeklõdött Rune. – Kell õ egyáltalán ide? Ha jó az elméleted, akkor erre is magyarázatot kell adnia.

– Szerintem van is rá magyarázat. Ezek a térelemzõk általában kiegyensúlyozatlan emberek; ez a mi emberünk is kialakított valamiféle – Fife ujjai úgy mozdultak meg, mintha egy bizonytalanul ingó építményt emelnének föl –, valamiféle ostoba elméletet. Mindegy mit. A Trantor nem engedheti, hogy a dolog kitudódjék, mert akkor a Térelemzõ Hivatal helyre tenné az ügyet. Mindamellett ha elkapják az illetõt, és megtudják tõle a részleteket, bizonyos információtöredékek a nem szakemberek számára is jelenthetnek egyet s mást. Felhasználhatják, amennyiben valószerûnek hangzanak. A Hivatal a Trantor bábja, és ha a tudományos rémhírterjesztõk már elhíresztelték a történetet, a cáfolat sohasem lesz olyan hatékony, hogy felülkerekedjék a hazugságon.

– Ez túl bonyolultan hangzik – vélekedett Bort. – Szamárság. Nem engedik, hogy kiderüljön, aztán meg õk híresztelik el.

– Nem engedik, hogy komoly tudományos bejelentésként kitudódjék, vagy akár mint ilyen eljusson a Hivatalhoz – magyarázta Fife türelmesen –, de engedik, hogy szóbeszédként kiszivárogjon. Ezt nem érted?

– Akkor az öreg Abel minek vesztegeti az idejét a térelemzõ felkutatására?

– Talán azt várod tõle, hogy elhíresztelje, elkapta az illetõt? Amit Abel tesz, és amit Abel látszólag tesz, az két teljesen különbözõ dolog.

– Nos – mondta Rune –, ha igazad van, akkor nekünk mi a teendõnk?

– Értesültünk a veszélyrõl és ez a fontos – válaszolta Fife. – Ha tudjuk, megkeressük a térelemzõt. Szigorú megfigyelés alatt tartjuk a Trantor minden ismert ügynökét, anélkül hogy valójában érintkeznénk velük. A tevékenységükbõl megtudhatjuk a bekövetkezõ események menetét. Minden propagandát teljesen el kell nyomnunk a Florinán a bolygó elpusztulásával kapcsolatban. Az elsõ halk suttogást a legkegyetlenebb megtorlásnak kell követnie.

És ami a legfontosabb, egységben kell maradnunk. E megbeszélésnek az én szándékom szerint valójában ez a célja: közös front kialakítása. Mindnyájan tisztában vagyunk a kontinentális autonómiával, és biztos vagyok benne, hogy senki jobban nem ragaszkodik hozzá, mint én. Rendes körülmények között ez így van. Ezek most nem rendes körülmények. Értitek?

Mivel a kontinentális autonómia nem olyan dolog volt, amit könnyedén fel lehetett adni, többé-kevésbé vonakodva, de belátták a dolgot.

– Akkor – mondta Fife – megvárjuk a második lépést.

Ez történt egy évvel ezelõtt. Ezután a legkülönösebb és legteljesebb fiaskó következett, ami Fife lovagjának osztályrészül jutott meglehetõsen hosszú és az elképzelhetõnél is merészebb pályafutása során.

Második lépés ugyanis nem következett. Újabb levél egyáltalán nem jött egyikõjüknek sem. A térelemzõ nem került elõ a Trantor kampányszerû kutatása nyomán sem. Szó nem volt titokzatos szóbeszédekrõl a Florinán, és a kyrt betakarítása és feldolgozása zökkenõk nélkül folyt.

Rune lovagja hetenként hívta fel Fife-ot.

– Fife – kérdezte ilyenkor –, semmi újság? – Kövér teste reszketett a gyönyörûségtõl, torka mélyérõl kásás kuncogás bugyborékolt elõ.

Fife fagyos közönnyel fogadta a dolgot. Mit tehetett? Újra és újra megvizsgálta a tényeket. Hiába. Valami hiányzott. Egy kulcsfontosságú tényezõ.

Tudta, hogy megtalálta a választ, azt, amit nem várt.

És aztán egyszer csak bekövetkezett a robbanás, és õ megkapta a választ.

Újabb találkozót hívott össze. A kronométer most két óra huszonkilencet mutatott.

Lassan összeverõdtek. Elsõnek Bort érkezett, összeszorított szájjal, szálkás körmû ujjaival vakargatva szürke borostás állát. Aztán jött Steen; arcáról most moshatta le a festéket, s ettõl sápadt, egészségtelen színe volt. Balle, közömbösen és fáradtan, beesett arccal pihent párnákkal kibélelt karszékében, egy pohár meleg tejjel maga mellett. Legutolsónak, kétperces késéssel futott be Rune; nedves ajakkal, sértõdötten ült, ismét csak sötétben. Ezúttal annyi világítást tûrt meg maga körül, hogy látni lehetett ülõ alakja homályos tömbjét egy sötét négyszögben, melyet Fife fényei – noha rendelkezésére állt Sark napjának minden ereje – sem tudtak földeríteni.

– Lovagok! – kezdte Fife. – Tavaly egy távoli és bonyolult veszélyrõl elmélkedtem. Akkor csapdába estem: a veszély létezik, de nem távoli. Közel van hozzánk, nagyon is közel. Egyikõtök már tudja, mire gondolok. A többiek hamarosan rá fognak jönni.

– Mire gondolsz? – kérdezte kurtán Bort.

– Felségárulásra! – vágta rá Fife.

TIZEDIK FEJEZET

A szökevény

Myrlyn Terens nem volt a tettek embere. Ezzel mentegetõzött maga elõtt, mivel most, hogy elhagyta az ûrkikötõt, észrevette, hogy az agya mintha lebénult volna.

Vigyázva kellett lépkednie. Nem túl lassan, nehogy úgy látszódjék, mintha tétlenül õdöngene, s nem túl gyorsan, nehogy futásnak véljék. Csak fürgén, ahogy egy járõr tenné, aki a dolga után jár, s mindjárt beszáll a kocsijába.

Bárcsak beszállhatna egy kocsiba! Sajnos a vezetés nem volt tananyag a florinaiak számára, még ha fõpolgár is volt az illetõ, így hát menet közben próbált gondolkozni, de nem tudott. Csendre és ráérõ idõre lett volna szüksége.

Még a menéshez is túl gyengének érezte magát. Lehet, hogy nem volt a tettek embere, de most, az elmúlt nap alatt, éjszaka és a mai napon eddig valóban gyorsan cselekedett. Idegei a végsõkig feszültek.

És mégsem mert megállni.

Ha éjszaka volna, legalább néhány órányi gondolkodási ideje lenne. De kora délután volt.

Ha tudna autót vezetni, maga mögött hagyhatná a Várost. Jó messze elmehetne, s gondolkozhatna kicsit, mielõtt eldönti, mit lépjen legközelebb. De csak a lábára hagyatkozhatott.

Csak tudna gondolkozni! Mert errõl volt szó. Ha tudna gondolkozni. Ha nem kellene mozognia, tevékenykednie. Ha egy adott pillanatban elkaphatná a világegyetemet, ha megálljt parancsolhatna neki, míg átgondolja a dolgokat! Kell lennie valami módnak.

Alámerült az Alsóváros jótékony homályába. Merev testtel lépkedett, ahogy a járõröktõl látta, és meg-meglóbálta jó erõsen marokra fogott gumibotját. Az utcák üresek voltak. A bennszülöttek behúzódtak a kunyhóikba. Annál jobb.

A fõpolgár gondosan választotta ki a célba vett házat. Legyen szemrevaló, amelyiken a színes mûanyag téglák messzirõl virítanak, és polarizált üveg van az ablakban. A szegények mogorvábbak. Kevesebb a vesztenivalójuk. Egy “felsõbb ember” kezét-lábát töri, hogy segítsen neki.

Elindult fölfelé egy rövid úton a kiszemelt házhoz. Beljebb építették az úttól, ami szintén a jómód jele volt. Tudta, nem lesz rá szükség, hogy dörömböljön az ajtón, vagy hogy betörje. Már a rámpáról észrevette, hogy az egyik ablakban mozdul valaki. (Lám, a nemzedékeken át tartó szükség alkalmassá tette a florinai embert, hogy megérezze a járõr közeledtét.) Nyilván ki fog nyílni az ajtó.

Ki is nyílt.

Fiatal lány nézett ki. Esetlenül festett ruhájában, amelynek fodrai világosan árulkodtak a szülõk elszánt erõfeszítésérõl, hogy a “florinai szemét” átlagánál valamelyest magasabbra emeljék a színvonalat. A lány félreállt, hogy beengedje; szaporán szedte a levegõt.

A fõpolgár intett neki, hogy csukja be az ajtót.

– Itt van az apád, te lány?

– Papa! – sikkantotta a lány, s csak aztán mondta elfúló hangon: – Igen, uram!

“Papa” bocsánatkérõ képpel jött be egy másik szobából. Lassan közeledett. Nem lepte meg, hogy az ajtóban egy járõr áll. A biztonság kívánta úgy, hogy egy fiatal lány engedje be. Õ kevésbé volt kitéve annak, hogy ott helyben leütik, ha a járõr történetesen harapós kedvében van.

– A neved? – kérdezte a fõpolgár.

– Jacof, tisztelettel uram.

A fõpolgár egyenruhájának egyik zsebében vékonyka jegyzetfüzet volt. Kinyitotta, belepillantott, határozott kézzel beleírt valamit, majd így szólt:

– Jacof! Igen! Mindenkit látni akarok, aki a házhoz tartozik! Gyorsan!

Ha a reménytelen szorongáson kívül érezni tudott volna mást is, Terens szinte élvezte volna a helyzetet. Nem volt érzéketlen a hatalom csábító örömeivel szemben.

Odabent mindenki felsorakozott. Egy sovány, gondterhelt asszony, karjában egy kétévesforma ficánkoló gyerekkel, a lány, aki beengedte és az öccse.

– Összesen ennyi?

– Mindenki, uram – készségeskedett Jacof.

– Lefektethetem a kicsit? – kérdezte idegesen a nõ. – Most van a délutáni alvás ideje. Épp most tettem le. – Úgy emelte Terens elé, mintha a gyermeki ártatlanság e képe meglágyíthatná még egy járõr szívét is.

A fõpolgár nem nézett a nõre. Úgy gondolta, egy járõr nem nézne rá, és õ most járõr volt.

– Tedd le, és adj neki cukros cumit, hogy csöndben maradjon. Mi pedig nézzük! Jacof!

– Igen, uram!

– Megbízható fiú vagy, igaz-e? – A bennszülött, bármilyen korú volt is, csak “fiú” volt.

– Igen, uram! – Jacof szeme felcsillant, válla picikét megemelkedett. – Tisztviselõ vagyok egy élelmiszergyártó központban. Tanultam matematikát, írásbeli osztást. Tudok logaritmust csinálni.

Igen, gondolta a fõpolgár, megmutatták neked, hogyan használd a logaritmustáblázatot, és megtanítottak, hogyan ejtsd ki a szót.

Ismerte ezt a típust. Az ilyen ember büszkébb volt a logaritmusaira, mint egy lovag a jachtjára. Az ablakaiban lévõ fénypolarizáló a logaritmusai gyümölcse volt, és arról, hogy tud írásban osztani, a színes téglák árulkodtak. A tanulatlan bennszülöttet úgy megvetette, ahogy az átlag lovag megvet minden bennszülöttet, de még jobban gyûlölte õket, mivel közöttük kellett élnie, miközben a különbek számára õ is csak egy volt a tömegbõl.

– Hiszel a törvényben és a jóságos lovagokban, igaz-e, fiú? – A fõpolgár ragaszkodott ahhoz a hatásos módszerhez, hogy a jegyzetfüzetét tanulmányozza.

– Az én férjem jó ember – fakadt ki pergõ nyelvvel az asszony. – Még sohasem keveredett bajba. Az aljanéppel nem tart kapcsolatot. És én sem. Meg a gyerekek sem. Mi mindig…

Terens leintette.

– Persze, persze. Ide figyelj, fiú, ülj le ide, és tedd, amit mondok. Írd le mindazok nevét, akiket a háztömbben ismersz. Nevek, címek, mit csinálnak, mifélék. Különösen ez utóbbi érdekel. Ha van köztük bajkeverõ, tudni akarok róla. Tisztogatásra készülünk. Érted?

– Igen, uram. Hogyne, uram. Elõször is itt van Husting. Lejjebb lakik a tömbben. Õ…

– Nem így, fiam. Fogj egy darab papírt. Ülj le, és írd le az egészet. Részletesen. Lassan írj, mert nem tudom elolvasni a bennszülött krikszkrakszokat.

– Nekem kiírt kézírásom van, uram.

– Akkor lássuk.

Jacof hozzálátott a feladathoz; lassan mozgott a keze a papíron. A felesége a válla fölött nézte.

Terens a lányhoz fordult.

– Menj az ablakhoz, és szólj, ha erre talál jönni egy másik járõr. Beszélni akarok velük. Hívni ne hívd õket ide. Csak szólj nekem.

És akkor végre megpihenhetett. A veszély közepette kialakíthatott magának egy pillanatnyilag nyugalmas helyet.

Viszonylag csend volt, csak a baba cumizott hangosan a sarokban. Idejében figyelmeztetni fogják a veszélyre, hogy el tudjon menekülni.

Most pedig gondolkodhat.

Elõször is járõrszerepe nagyjából véget ért.

Kétségtelenül voltak útszakaszok a Városban, ahonnan kijáratok nyíltak, és azt is tudták, hogy diamágneses robogónál bonyolultabb jármûvel nem boldogul. Nemsokára feldereng majd a berozsdásodott agyú nyomozó járõröknek, hogy csak úgy találhatják meg, ha módszeresen, házról házra járva végigvizsgálják a Várost.

Ha végre elhatározásra jutnak, nyilván a külvárosban kezdik, és onnan haladnak befelé. Vagyis ez a ház az elsõk között lesz, az ideje tehát nagyon is kiszámított.

Mostanáig, bár az ezüst-fekete szín épp eléggé feltûnõ volt, egyenruhája igen hasznosnak bizonyult. Maguk a bennszülöttek sem fogtak gyanút. Nem álltak meg, hogy megbámulják sápadt florinai arcát; nem vették szemügyre a megjelenését. Az egyenruha elég volt.

Ez nemsokára az üldözõ kopók agyában is meg fog világosodni. Eszükbe fog jutni, s kihirdetik a bennszülöttek között, hogy azt a járõrt, aki nem tudja magát igazolni, különösen ha még vörösesszõke haja és fehér bõre is van, fel kell tartóztatni. Minden valódi járõr kap ideiglenes személyazonossági kártyát. Jutalmat tûznek ki. Lehet, hogy száz bennszülött közül csak egynek lesz bátorsága, hogy a kezét az egyenruhára tegye, bármilyen nyilvánvaló lesz is, ki van benne. Százból egy is elég.

Tehát a jövõben nem lehet járõr.

Ez az egyik; volt azonban más is. Mostantól fogva a Florinán sehol sem lehet biztonságban. Fõbenjáró bûnnek számított járõrt ölni, amiért ötven évig – ha az elfogatást ilyen sokáig meg tudja úszni – fogják lelkesen üldözni. Vagyis el kell hagynia a Florinát.

Hogyan?

Nos, még egy napot adott magának. Nagyvonalú volt. Feltételezte, hogy a járõrök ostobasága határtalan, s neki mindig és mindenben szerencséje lesz.

Bizonyos értelemben ez elõnynek számított. Huszonnégy órányi életet nem volt nagy ügy kockára tenni. Azt jelentette, hogy olyan vakmerõségekre vállalkozhat, amilyenekre épeszû ember nem is gondolna.

Felállt.

Jacof fölpillantott a papírról.

– Még nem vagyok egészen kész, uram. Nagyon gondosan írok.

– Hadd lássam, mit írtál le eddig.

Megnézte a papírt, és azt mondta:

– Ennyi elég. Ha más járõrök jönnének, ne pazarold az idejüket azzal, hogy már készítettél egy listát. Nagyon sietnek, és lehet, hogy más feladatot adnak neked. Csak tedd, amit mondanak. Látsz most járõröket?

– Nem, uram – felelte az ablaknál álló lány. – Menjek ki az utcára, és onnan figyeljem õket?

– Nem szükséges. Lássuk csak. Hol a legközelebbi lift?

– Bal felé indulva körülbelül negyed mérföldre, uram. Vagy mehet…

– Jó, jó. Engedj ki.

Épp amikor a lift ajtaja csikorogva a helyére csúszott, egy csapat járõr fordult be az utcába. Érezte, hogy meglódul a szíve. Talán már meg is kezdõdött a módszeres keresés, és a nyomában vannak.

Egy perccel késõbb, még kalapáló szívvel, kilépett a liftbõl a Felsõvárosban. Itt nincs tetõ, sem oszlopok, sem cementötvözet, amely eltakarná elõle az eget.

Úgy érezte magát a rikítóan színes és fényes épületek között, mint valami mozgó fekete pont. Mintha mérföldekrõl, de még az égbõl is õt nézné mindenki. Mintha hatalmas nyilak mutatnának rá minden irányból.

Járõröket sehol nem látott. A mellette elhaladó lovagok keresztül néztek rajta. Ha egy florinai számára félelmetes is volt a járõr, a lovagoknak nem jelentett semmit. Ha valami, akkor ez fogja megmenteni.

A Felsõváros földrajzáról volt valami halvány fogalma. Valahol ebben a negyedben van a Városi Park. A legésszerûbb az lett volna, ha megkérdezi az irányt, vagy bemegy egy viszonylag magas épületbe, s kinéz föntrõl, valamelyik teraszáról. Az elsõ megoldás képtelenség volt. Egy járõr nem kérdezõsködhet holmi irányokról. A második viszont túl kockázatos lett volna; egy épület belsejében feltûnhet a járõr jelenléte. Gyanút foghatnak.

Találomra elindult hát arra, amerre a Felsõváros nagy ritkán látott térképe alapján emlékezett. Jól számított. Öt percen belül megérkezett oda, ami minden valószínûség szerint a Városi Park volt.

E mesterséges zöldterület nagyjából száz acre-en terült el. Sark-szerte híres volt idilli békéjétõl kezdve az itteni éjszakai orgiákig sok mindenrõl. Aki a Florinán hallott már róla, tízszer, sõt százszor akkorának képzelte, és ezerszer fényûzõbbnek vélte, mint amilyen valójában volt.

Mindazonáltal a valóság is eléggé kellemes volt. A florinai enyhe éghajlatnak köszönhetõen egész évben zöldellt. Pázsitos, ligetes és barlangos részek váltakoztak benne. Volt egy kis medence is, díszes halakkal, s egy nagyobb, amelyikben a gyerekek pancsolhattak. Éjszakánként lobogva égtek benne a színes fények, míg csak el nem eredt a könnyû esõ. Alkonyattól az esõ megeredéséig zajlott benne az eleven élet. Ilyenkor volt tánc, trimenziós show-mûsorok, s a párok bevehették magukat a kanyargó sétányokra.

Terens azelõtt sohasem járt a parkban. Most körülnézve visszataszítónak találta a mesterkéltséget. Tudta, hogy a talaj és a lába alatt a kövek, körös-körül a vizek és a fák, mind, mind cementötvözetbõl készült alapzaton nyugszanak, és ez idegesítette. Eszébe jutottak a tágas, nyílt kyrtföldek és a dél felé magasodó hegyek. Megvetette az idegeneket, akiknek a csodák kellõs közepén játékokat kellett építeniük maguknak.

Félórán keresztül járta céltalanul a sétányokat. Amit tennie kellett, azt itt, a Városi Parkban kellett megtennie. Lehet, hogy még itt sem teheti meg. Másutt biztos, hogy lehetetlenség.

Senki sem látta. Senki sem gyanakodott rá. Ebben biztos volt. Csak kérdezzék meg a mellette elhaladt lovagokat és hölgyeket. Látott egy járõrt tegnap a parkban?

Csak bámulnának. Ezzel az erõvel azt is megkérdezhetnék tõlük, nem láttak-e három szúnyogot felröppenni az ösvényrõl.

A park túl csendes volt. Vad rémület fogta el. Megindult föl egy lépcsõn, nagy sziklatömbök között, majd ereszkedni kezdett lefelé, egy csésze alakú mélyedésbe, melyet kis barlangok vettek körül. Ezeket azért építették ide, hogy az éjszakai esõ elõl menedékre leljenek bennük a párok.

És akkor meglátta azt, amiért idejött.

Meglátott egy férfit! Vagyis egy lovagot. Szapora léptekkel járt föl-alá. Mohón bele-beleszívott a cigarettájába, aztán behajította az egyik hamunyílásba. A csikk egy pillanatig békésen nyugodott ott, majd egy villanás kíséretében eltûnt. A férfi megnézte a zsebóráját.

Senki más nem volt odalent. Az ilyen helyeket estére és éjszakára szánták.

A lovag várt valakit. Ez nyilvánvaló volt. Terens körülnézett. Senki sem jött föl mögötte a lépcsõn.

Kell lennie másik lépcsõnek is. Biztos, hogy vannak más lépcsõk is. Mindegy. Nem szalaszthatja el ezt a lehetõséget.

Megindult le, a lovag felé. Az meg sem látta, egészen addig, amíg Terens meg nem szólította:

– Bocsásson meg, kérem.

Eléggé tiszteletteljesen hangzott, de a lovagok nem szoktak hozzá, hogy egy járõr megérintse a könyöküket, ha mégoly tisztelettudóan is.

– Mi az ördög? – mondta.

Terens továbbra is tisztelettudóan, de némi sürgetõ éllel beszélt. (Beszéltetnie kell a lovagot. Csak fél percig függessze rá a tekintetét!)

– Erre, uram – mondta. – Egy bennszülött gyilkos után nyomozunk az egész városban.

– Mirõl beszél?

– Egy perc az egész.

Terens feltûnésmentesen elõhúzta az idegkorbácsát. A lovag észre sem vette. Halk zümmögés, és a férfi teste feszesre rándult, majd eldõlt.

A fõpolgár még soha nem emelt kezet lovagra. Meglepte, milyen nyomorultnak, milyen bûnösnek érzi magát.

Még ekkor sem mutatkozott senki. Bevonszolta a legközelebbi barlangba a merev, homályos szemmel bámuló testet; be, egészen a barlang alacsony mennyezetû végébe.

Nagy üggyel-bajjal leráncigálta a ruhát a merev végtagokról, majd maga is kilépett piszkos, izzadságfoltokkal tarkított járõregyenruhájából, és magára húzta a lovag alsónemûjét. Elõször ért a testéhez kyrtbõl szõtt anyag; eddig csak az ujjai között tapinthatta.

Sorra következett a többi ruhadarab, majd a lovag kis kerek sapkája. Ez utóbbira nagy szüksége volt. A sapkát a fiatalok már nem tartották annyira divatosnak, de voltak, akik még hordták, és ez a lovag szerencsére ilyen volt. Terens nem nélkülözhette, különben világos színû haja tönkretette volna az álöltözéket. Szorosan a fejébe húzta a sapkát, még a fülét is eltakarta vele.

Aztán tette, amit tennie kellett. Most eszmélt csak rá, hogy járõrt ölni nem is a legfõbb bûn.

A legmagasabb fokozatra állítva a lángszóróját ráfordította az öntudatlan lovagra. Tíz másodperc múlva egy elszenesedett kupac maradt belõle. Nehezen fogják azonosítani, s ez hátráltatni fogja az üldözõit.

Úgy megdolgozta a járõregyenruhát, hogy abból csak valami fehér por maradt, miután kikotorta belõle a megfeketedett ezüstgombokat és kapcsokat. Ez is nehezíti majd az üldözést. Lehet, hogy csak egy órát nyer, de még az is megéri.

Most pedig haladéktalanul el kell tûnnie innen. Egy pillanatra megállt a barlang szája elõtt, és körülkémlelt. A lángszóró tiszta munkát végzett. Éppen csak érezni lehetett az égett hús szagát, s pár perc múlva azt is szétoszlatja a könnyû szellõ.

Lefelé menet a lépcsõn fiatal lány haladt el fölfelé mellette. Egy pillanatra, megszokásból, lesütötte a szemét. Egy lady volt. Aztán ismét fölnézett, s látta, hogy a nõ igencsak szemrevaló, és nagyon siet.

Megfeszült az álla. Nos, nem fogja ott találni a férfit. Elkésett, ezért nézte úgy a lovag az óráját. A lány majd azt gondolja, hogy megunta a várakozást, és elment. Megszaporázta a lépteit. Nem akarta, hogy a lány megforduljon, lélekszakadva utánarohanjon azzal, hogy nem látott-e egy fiatalembert.

Tétován kilépett a parkból. Újabb félóra telt el.

És most mi legyen? Már nem volt járõr, lovag volt.

De mitévõ legyen?

Megállt egy kis téren, melynek közepén pázsittal körülvett szökõkút állt. A vízhez kevés tisztítószert adagoltak, amitõl az szivárványos színekben habzott és tajtékzott.

Nekidõlt a korlátnak, háttal a lenyugvó napnak, és lassan, egyiket a másik után, bedobálta a szökõkútba az elfeketedett ezüstdarabokat.

Közben a lányra gondolt, aki elment mellette a lépcsõn. Milyen fiatal volt! Aztán az Alsóváros jutott az eszébe, és ettõl elmúlt a lelkifurdalás görcse.

Megszabadult az ezüstholmiktól, a keze kiürült. Lassan átkutatta a zsebeit; igyekezett, hogy mozdulatai természetesek legyenek.

A zsebek tartalma nem volt különösebben szokatlan. Egy kis füzetre való ezüstforgács, néhány pénzérme és személyazonossági kártya. (Szentséges Sark! Még a lovagok is maguknál hordják. De nekik legalább nem kell minden járõrnek felmutatniuk.)

Új neve, a jelek szerint, Alstare Deamone volt. Remélte, hogy nem kell majd használnia. A Felsõvárosban mindössze tízezer férfi, asszony és gyerek élt. Az esély, hogy köztük olyanra akad, aki személyesen ismerte Deamone-t, nem volt nagy, de elhanyagolható sem.

Huszonkilenc éves volt. Ismét émelygés fogta el, amikor arra gondolt, mit hagyott a barlangban, de leküzdötte. Lovag volt és kész. Hány huszonkilenc éves florinai lelte halálát a kezük között vagy a parancsuk nyomán? Hány kilencéves florinai?

Talált egy címet is, de az semmit sem jelentett neki. a Felsõváros földrajzáról csak kezdetleges ismeretei voltak.

Nocsak!

Egy kisfiú, talán hároméves ál-háromdimenziós színes képe. Ahogy kihúzta a tartójából, felvillantak a színek, majd ahogy visszatette, fokozatosan ismét elhalványultak. A kisfia? Az unokaöccse? Az a lány a parkban arra vallott, hogy nem lehet a fia, igaz?

Vagy házas volt? Amolyan “titkos találka” készülõdött a parkban? Lehet-e ilyesmit fényes nappal csinálni? Miért ne, ha megengedik a körülmények.

Terens ebben reménykedett. Ha a lány nõs emberrel randevúzott, akkor nem fogja azonnal jelenteni az eltûnését. Feltételezi majd, hogy a férfi nem tudta kijátszani a feleségét. Õ pedig idõt nyer.

Nem, nem így lesz. Pillanatnyi csüggedés vett rajta erõt. Bújócskázó gyerekek belebotlanak a maradványokba, és sikítozva szétszaladnak. Huszonnégy órán belül rá fognak jönni.

Még egyszer számba vette a zseb tartalmát. Jachtvezetõi engedély zsebméretû másolata. Nem foglalkozott vele. Minden jobb módú sarkitnak volt jachtja, és vezetni is tudta. Ez volt az évszázad divathóbortja. Végül néhány, hitelképességet igazoló irat sarkitok számára. No, ez átmenetileg hasznos szolgálatokat tehet.

Eszébe jutott, hogy az elõzõ este óta, amikor a péknél vendégeskedtek, semmit sem evett. Milyen gyorsan ébred tudatára az ember, hogy éhes!

Újra kezébe vette a jachtjogosítványt. Várjunk csak, most, hogy a tulajdonosa meghalt, nem használja senki; ez most az õ jachtja. Hangárszáma 26, 9-es kikötõ. Hát…

Hol lehet a 9-es kikötõ? Fogalma sem volt róla.

Homlokát a szökõkutat körülvevõ hûvös, sima korláthoz nyomta. Mitévõ legyen most?

Egy hangra riadt fel:

– Halló! Csak nincs rosszul?

Terens fölnézett. Egy idõsebb lovag volt. Hosszú cigarettát szívott, amelyben valami illatos levél volt. Zöld kõ lógott le arany csuklópántjáról. Arcán olyan kedves érdeklõdés látszott, hogy Terens a meglepetéstõl szólni sem tudott. Aztán eszébe jutott, hogy most maga is a klánhoz tartozik. Egymás között a lovagok rokonszenves emberi lények lehetnek.

– Csak pihenek – felelte. – Úgy gondoltam, sétálok egyet, és közben nem figyeltem az idõ múlására. Félek, hogy el fogok késni egy találkozóról.

Elég jól tudta utánozni a sarkit kiejtést – nem csoda, jó hosszú ideig élt köztük. De nem követte el azt a hibát, hogy eltúlozza. A túlzás mindig feltûnõbb, mint a hiányosság.

– Szúnyog nélkül bajban van, igaz? – Az öregebb embernek az ifjabbik butaságán érzett derûje áradt belõle.

– Nincs szúnyogom – vallotta be Terens.

– Használja az enyémet – jött azonnal az ajánlat. – Kint áll a parkolóban. Ha végzett, állítsa be az irányítószerkezetet, és küldje vissza ide. Az elkövetkezõ egy-két órában nem lesz rá szükségem.

Terens számára ez csaknem a legjobb megoldás volt. A szúnyogok fürgék voltak, és cikcakkban haladtak, mint a villám, tehát gyorsaságban és manõverezésben maguk mögé utasították a járõrök autóit. Azért nem lehetett mégsem ideális, mert Terens szúnyogot éppannyira nem tudott vezetni, ahogy nélküle sem tudott volna repülni.

– Innen a Sarkra – mondta. Ismerte, és most elõvette ezt a lovagi szlenget a “köszönöm”-re. – Azt hiszem, gyalog megyek. Nincs messze a 9-es kikötõ.

– Valóban nincs messze – értett egyet vele a másik.

Ettõl Terens semmivel sem lett okosabb, mint elõtte. Újra próbálkozott hát.

– Persze, lehetne közelebb is. Már az is jót tesz az egészségnek, ha az ember a Kyrt útig elgyalogol.

– A Kyrt útig? Hogy jön az ide?

Vajon furcsán nézett rá? Terens megijedt, hogy talán az öltözéke sem illik rá tökéletesen.

– Várjon! – mondta gyorsan. – Belezavarodtam. Séta közben mentem volna át rajta? Lássuk csak. – Bizonytalanul körülnézett.

– Nézze. Most a Recket Roadon vagyunk. Csak végig megy a Triffis Avenue-n, aztán balra fordul, s addig megy, míg a kikötõbe nem ér. – A lovag mutatta is az irányt.

Terens mosolygott.

– Igaza van. Jobb lesz, ha abbahagyom az ábrándozást, és elkezdek gondolkodni. Innen a Sarkra, uram.

– Még áll az ajánlat a szúnyogra.

– Kedves öntõl, de…

Terens megindult, kicsit túl gyorsan, s integetve. A lovag utánabámult.

Holnap, amikor már megtalálták a tetemet a kövek között, és nyomozni kezdenek, talán újra eszébe jut ez a beszélgetés. Lehet, hogy azt fogja mondani: “Volt valami furcsa benne, ha érti, mire gondolok. Furcsán fûzte a szót, és mintha nem tudta volna, hogy hol van. Esküszöm, hogy még életében nem hallott a Triffis Avenue-ról.”

De ez majd holnap lesz.

Arrafelé ment, amerre a lovag mutatta az irányt. Elérkezett a Triffis Avenue csillogó felirathoz, amely szinte szürkének hatott a mögötte lévõ épület színjátszó narancssárga háttere elõtt. Ott balra fordult.

A 9-es kikötõben nyüzsögtek a fiatalok, akik mind csúcsos kalapot és csípõben kibuggyosodó térdnadrágos jachtöltözéket viseltek. Feltûnõnek érezte magát köztük, de senki se figyelt rá. A levegõben csak úgy röpködtek az olyan kifejezésekkel fûszerezett mondatok, amelyeket nem értett.

Megtalálta a 26-os állást, de percekig várt, mielõtt megközelítette volna. Nem akarta, hogy bárki is a közelben tartózkodjék; valamelyik lovag, akinek történetesen egy közeli állásban van hajója, és látásból ismerheti Alstare Deamone-t. Esetleg elcsodálkozna, mit keres egy idegen az hajója körül.

Végül, amikor a környék látszólag biztonságos volt, odamerészkedett. A jacht orra kikukucskált a hangárból, s körös-körül sorakoztak az állások. Terens a nyakát nyújtogatva bámészkodott.

És most?

Az elmúlt tizenkét órában megölt három embert. Florinai fõpolgárból járõrré emelkedett, járõrbõl pedig lovaggá. Az Alsóvárosból följött a Felsõvárosba, a Felsõvárosból pedig kijutott az ûrkikötõbe. Tulajdonképpen van egy jachtja, egy ûrhajózásra alkalmas jármûve, akár el is mehetne a Galaxis e körzetének bármely lakott világára.

Egy bökkenõ volt csak.

Nem tudott jachtot vezetni.

Holtfáradt volt és farkaséhes. Eljutott egészen idáig, és innen nem tud továbbmenni. Itt áll az ûr szélén, és nincs rá lehetõsége, hogy innen elrugaszkodjon.

Azóta nyilván a járõrök is belátták, hogy az Alsóvárosban nem akadhatnak a nyomára. Mihelyt kemény koponyájuk befogadja, hogy egy florinai ilyesmire vetemedhet, átirányítják a nyomozást a Felsõvárosba. Megtalálják a tetemet, ami új irányt ad a keresésnek, s attól kezdve egy szélhámos lovag után folyik majd a hajsza.

Most itt tart. Elmerészkedett a zsákutca legtávolabbi pontjára, s ott hátát a falnak vetve várhatja, mint válik mind hangosabbá és hangosabbá az üldözõk távoli hangja, míg végül rárontanak a vérebek.

Harminchat órával ezelõtt a kezében volt élete legnagyobb lehetõsége. A lehetõségnek befellegzett, és hamarosan erre a sorsra jut a puszta élete is.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A kapitány

Ez volt az elsõ eset, hogy Racety kapitány úgy találta, nem képes érvényesíteni az akaratát egy utas felett. Ha az utas történetesen Nagy Lovag, akkor is számíthatott volna az együttmûködésére. Egy Nagy Lovag lehetett mindenható a saját kontinensén, de õ is tudta, hogy a hajón csak egy úr van, a kapitány.

Egy nõvel persze más a helyzet. Bárki legyen is az a nõ. Hát még ha az egyik Nagy Lovag lánya!

– Lady – kérdezte –, hogy engedhetném meg, hogy hatszemközt beszéljen velük?

– Miért ne? – kérdezte vissza Samia Fife, s villant a szeme. – Vannak fegyvereik, kapitány?

– Természetesen nincsenek. Nem errõl van szó.

– Két halálra rémült alak, mindenki láthatja. Se elevenek, se holtak az ijedségtõl.

– Az ijedt emberek nagyon veszélyesek tudnak lenni, Lady. Nem várható el tõlük, hogy értelmesen cselekedjenek.

– Akkor miért hagyja meg õket rémületükben? – A lány olyan dühös volt, hogy parányit még dadogott is. – Három jól megtermett matróza vigyáz lángszórókkal a szegény nyomorultakra. Ezt nem felejtem el, kapitány.

Nem, nem fogja elfelejteni, gondolta Racety kapitány. Érezte, hogy kezdi feladni az állásait.

– Megmondaná egészen pontosan, hogy mit óhajt, Lady?

– Egyszerû. Már mondtam. Beszélni akarok velük. Ha florinaiak, ahogy ön mondja, felbecsülhetetlenül értékes információkat kaphatok tõlük a könyvemhez. De ha annyira félnek, hogy meg sem tudnak szólalni, akkor errõl szó sem lehet. Az volna jó, ha egyedül maradhatnék velük. Egyedül, kapitány! Fel tud fogni egy egyszerû szót? Egyedül!

– És mit mondjak az édesapjának, Lady, ha rájön, hogy megengedtem önnek, hogy felügyelet nélkül maradjon két mindenre elszánt bûnözõ társaságában?

– Mindenre elszánt bûnözõ! Ó, nagy ûr! Két szerencsétlen flótás, aki megpróbált elszökni a bolygójáról, és csak annyi esze volt, hogy egy Sarkra tartó hajón rejtõzzön el! Különben is, honnan tudná meg az apám?

– Ha bántalmazzák önt, akkor meg fogja tudni.

– Miért bántalmaznának? – A lány apró ökle remegve fölemelkedett, s nagyon igyekezett, hogy a hangja is erélyes legyen. – Követelem, kapitány!

– Mit szól a következõ megoldáshoz, Lady? – kérdezte Racety kapitány. – Én is jelen leszek. Nem három, lángszóróval fölfegyverzett matróz, egyedül én, láthatóan lángszóró nélkül. Egyébként – és most õ beszélt erélyesen – vissza kell utasítanom a követelését.

A lány lélegzete elakadt.

– Jól van hát – mondta végül. – De ha maga miatt nem fognak beszélni, személyesen gondoskodom róla, hogy ne lehessen többé hajóskapitány.

Amikor Samia a hídra lépett, Valona Rik szeme elé kapta a kezét.

– Mi a baj, te lány?! – csattant fel Samia, még mielõtt eszébe juthatott volna, hogy megnyugtató hangon akart velük beszélni.

Valona nehezen szólalt meg:

– Õ nem valami gyors felfogású, Lady. Nem tudja, hogy ön Lady. Esetleg önre nézett volna. Úgy értem, nem rossz szándékkal, Lady.

– Ó, Istenem! – sóhajtotta Samia. – Csak hadd nézzen. Muszáj itt maradniuk, kapitány? – tette hozzá.

– Luxuslakosztályt óhajt, Lady?

– Adhatna nekik egy kevésbé nyomasztó kabint – mondta Samia.

– Önnek nyomasztó, Lady. Nekik, biztos vagyok benne, ez maga a fényûzés. Itt van folyó víz. Kérdezze meg tõlük, volt-e ilyen a Florinán a kunyhójukban.

– Nos, szóljon az embereinek, hogy menjenek el.

A kapitány intett nekik, mire megfordultak, és fürgén kimentek.

Racety kapitány letette a magával hozott összecsukható alumíniumszéket. Samia leült.

– Álljatok fel – szólt a kapitány nyersen Riknek és Valonának.

– Ne! – szólt közbe azonnal Samia. – Hadd üljenek. Ne avatkozzon bele, kapitány. Szóval florinai vagy, lányom – fordult kettejük felé.

– A Wotexrõl jöttünk – rázta meg a fejét Valona.

– Nem kell félnetek. Nem számít, hogy a Florinára valók vagytok. Senki sem fog bántani benneteket.

– A Wotexrõl jöttünk.

– De hát nem érted? Gyakorlatilag beismerted, hogy Florinára való vagytok, lányom! Miért takartad el a fiú szemét?

– Nem nézhet önre, mert ön Lady.

– Még akkor sem, ha a Wotexrõl jött?

Valona hallgatott.

Samia hagyta, hadd gondolkozzon rajta. Megpróbált aztán mosolyogni. Aztán azt mondta:

– Csak a florinaiaknak tilos ránézni egy ladyre. Ezzel tehát beismerted, hogy florinai vagy.

– Õ nem az! – kiáltotta Valona.

– Te az vagy?

– Igen, én az vagyok. Õ nem. Ne csináljon vele semmit. Õ tényleg nem florinai. Úgy találtak rá egy napon. Nem tudom, honnan jött, de nem florinai. – Valona hirtelen beszédessé vált.

Samia meglepett tekintettel nézett rá.

– Nos, majd beszélek vele. Mi a neved, fiú?

Rik csak bámult. Így néznek ki a nõi lovagok? Milyen kicsi és barátságos. És olyan jó szaga van. Boldog volt, amiért a lány engedte, hogy ránézzen.

– Mi a neved, fiú? – kérdezte ismét Samia.

Rik megelevenedett – de aztán sehogy sem boldogult azzal az egyetlen szótaggal.

– Rik – mondta ki aztán nagy nehezen, és eltûnõdött. Lám, hiszen ez nem is az én nevem. – Azt hiszem, Rik – tette hozzá.

– Nem tudod?

– Nem tudom – rázta a fejét Rik.

– Florinai vagy?

Rik ezúttal biztos volt a dolgában.

– Nem. Egy hajón voltam. Máshonnan érkeztem ide. – A szemét nem tudta elfordítani Samiáról, de mintha vele együtt a hajót is látta volna. Egy kicsi, meghitten otthonosan hajót. – Hajón érkeztem a Florinára, annak elõtte meg egy bolygón éltem.

– Miféle bolygón?

A gondolat fájdalmasan tört utat magának a túl keskeny mentális csatornákon. De amikor sikerült, Rik megörült annak, amit kimondott, a réges-régen elfelejtett szónak.

– A Földön! A Földrõl jöttem!

– A Földrõl?

Rik bólintott.

– Hol van a Föld nevû bolygó? – fordult Samia a kapitányhoz.

Racety kapitány arcán mosoly futott át.

– Soha nem hallottam róla. Ne vegye komolyan a fiút, Lady. A bennszülöttek úgy hazudnak, mint a vízfolyás. A legtermészetesebben jön a hazugság a szájukra. Azt mondják, ami a legelõször jut az eszükbe.

– Õ nem úgy beszél, mint a bennszülöttek. – A lány ismét Rikhez fordult. – Hol van a Föld, Rik?

– Én… – Reszketõ kézzel nyúlt a homlokához. Azután azt mondta: – A Szíriusz Szektorban. – A válasz félig kérdõ hangsúllyal hangzott el.

– Ugye, van olyan, hogy Szíriusz Szektor? – kérdezte Samia a kapitánytól.

– Igen, van. Meglep, hogy ezt tudja. De még ez sem tenné valószerûbbé a Földet.

– Pedig létezik – vágott közbe hevesen Rik. – Emlékszem rá. Olyan régen volt, hogy vissza tudtam emlékezni rá. Nem lehet, hogy most tévedek. Nem tévedhetek.

Megfordult, elkapta Valona könyökét, és belekapaszkodott a ruhaujjába.

– Lona, mondd meg nekik, hogy a Földrõl jöttem! Onnan jöttem. Onnan!

Valona szeme kerekre tágult az aggodalomtól.

– Úgy találtunk rá egy napon, Lady. Egy csöpp esze sem volt. Nem tudott egyedül öltözni, se beszélni, se járni. Egy nagy semmi volt. Azóta meg apránként kezd visszaemlékezni dolgokra. Eddig minden, amire visszaemlékezett, úgy is volt. – Gyors, ijedt pillantást vetett a kapitány unott arcára. – Lehet, hogy tényleg a Földrõl jött, lovag. Igazából nem cáfolja semmi.

Az utolsó mondat egy régóta létezõ, hagyományos kifejezés volt, amelyet mindig egy felettes korábbi kijelentésének ellentmondani látszó véleményhez fûztek hozzá.

– Attól, amit ez a történet bizonyít, akár a Sark középpontjából is érkezhetett, Lady – mordult fel a kapitány.

– Lehetséges, de van valami különös az egészben – erõsködött Samia, a romantikus oldaláról, egyszerû, nõi okoskodással szemlélve a dolgokat. – Biztos vagyok benne… Mitõl volt olyan magatehetetlen, amikor rátaláltatok, lányom? Megsebesült?

Valona elõször nem mondott semmit. A szeme tanácstalanul járt ide-oda. Elõbb Rikre nézett, aki két kézzel fogta a fejét, azután a kapitányra, aki fanyarul mosolygott, végül a várakozó Samiára.

– Válaszolj, lányom – biztatta Samia.

Valona nehéz döntés elõtt állt, de itt és most semmiféle hazugság nem állhatott meg az igazság helyett.

– Egyszer megnézte õt egy doktor – felelte. – Azt mondta, az én… az én Rikemet pszichopróbának vetették alá.

– Pszichoszondázták! – Samia hangulata egy csapásra megváltozott. Hátralökte a székét. Az megcsikordult a fémpadlón. – Úgy érted, elmebeteg volt?

– Nem tudom, mit jelent ez, Lady – felelte Valona alázatosan.

– Nem abban az értelemben, ahogy ön gondolja, Lady – vágott a szavába a kapitány. – A bennszülöttek nem szoktak pszichotikusok lenni. Az õ szükségleteik és vágyaik túl egyszerûek. Életemben nem hallottam még pszichotikus bennszülöttrõl.

– De hát akkor…

– Egyszerû a dolog, Lady. Ha bevesszük a mesét, amit ez a lány mond, csak arra a következtetésre juthatunk, hogy a fiú bûnözõ volt. Gondolom, ez is az elmebetegség egy fajtája. Ha így van, akkor nyilván kezelésbe vette valami kuruzsló, amilyenek a bennszülöttek között tevékenykednek. Amikor kis híján megölte, kihajította egy néptelen helyre, nehogy rájöjjenek, mit tett, és bíróság elé állítsák.

– De hát csak olyan valaki lehetett, akinek volt pszichoszondája – ellenkezett Samia. – Csak nem akarja azt állítani, hogy bennszülöttek képesek szondát használni?

– Valószínûleg nem. De nem feltételezhetjük, hogy illetéktelen használja és ilyen szakszerûtlenül. Maga az a tény, hogy itt ellentmondást tapasztalunk, bizonyítja, hogy a történet merõ kitalálás. Ha elfogadja a javaslatomat, Lady, adja át nekünk ezeket az alakokat. Beláthatja, hogy nincs értelme bármit is várni tõlük.

Samia elbizonytalanodott.

– Lehet, hogy igaza van.

Fölállt, és tétova pillantást vetett Rikre. A kapitány a lány mögé lépett, fölemelte és egy csattanással összecsukta a kis széket.

– Várjon! – ugrott talpra Rik.

– Parancsoljon, Lady – tárta ki az ajtót a lány elõtt a kapitány. – Majd az embereim lecsillapítják.

Samia a küszöbnél megtorpant.

– Nem fogják bántani?

– Kétlem, hogy ilyen túlzásokra kényszerítene bennünket. Könnyû eset lesz.

– Lady! Lady! – kiabálta Rik. – Be tudom bizonyítani. A Földrõl jöttem!

Samia elbizonytalanodott.

– Hallgassuk meg, mi mondanivalója van.

– Ahogy óhajtja, Lady – mondta hûvösen a kapitány.

A lány visszafordult, de nem ment messzire. Az ajtótól egy lépésre megállt.

Rik elvörösödött. Az erõfeszítéstõl, hogy felidézze emlékeit, ajka fagyott vigyorra rándult.

– Emlékszem a Földre – mondta. – Radioaktív volt. Emlékszem a tiltott területekre és az éjszakai nagy kék látóhatárra. A talaj vörösen izzott, és semmi nem nõtt rajta. Csak néhány hely maradt, ahol az emberek megmaradhattak. Ezért voltam én térelemzõ. Ezért nem bántam, hogy az ûrben kell lennem. Az én világom halott világ volt.

– Menjünk, kapitány – vont vállat Samia. – Csak fantáziál.

De ezúttal Racety kapitány szája maradt tátva.

– Radioaktív világ! – motyogta.

– Maga szerint létezik ilyesmi? – kérdezte a lány.

– Igen. De hát honnan vehette ezt a dolgot? – nézett döbbenten Samiára a kapitány.

– Hogy lehet egy világ radioaktív, és mégis lakott?

– Van egy ilyen. Méghozzá a Szíriusz Szektorban. Nem emlékszem a nevére. Lehet éppenséggel a Föld is.

– A Föld az – jelentette ki büszkén és mély meggyõzõdéssel Rik. – A legöregebb bolygó a Tejútrendszerben. Az egész emberi faj errõl a bolygóról származik.

– Úgy van! – mondta halkan a kapitány.

Samia szédülõ fejjel kérdezte:

– Úgy érti, az emberi faj errõl a Földrõl származik?

– Nem, nem – felelte szórakozottan a kapitány. – Ez babona. Csak arról van szó, hogy én is így hallottam hírét a radioaktív bolygónak. Ezt mondják az emberiség szülõbolygójának.

– Nem tudtam, hogy szülõbolygónk is volt.

– Feltételezem, hogy elindultunk valahonnan, Lady, de kétlem, hogy bárki tudhatná, pontosan melyik bolygóról.

A kapitány hirtelen elhatározással elindult Rik felé.

– Mire emlékszel még?

Majdnem hozzátette, “fiú”, de lenyelte.

– Leginkább a hajóra – mondta Rik – és a térelemzésre.

Samia csatlakozott a kapitányhoz, s most ott álltak közvetlenül Rik elõtt. Samia érezte, hogy újra föltámad benne az izgalom.

– Akkor hát minden igaz? De akkor hogyan vethették alá pszichopróbának?

– A pszichopróba! – ismételte Racety kapitány elgondolkodva. – Kérdezzük meg tõle. Hé te, bennszülött, vagy külvilági, vagy micsoda vagy! Hogy volt az, amikor megszondáztak?

Rik elbizonytalanodott.

– Mind ezt mondják. Még Lona is. De én nem tudom, mit jelent ez a szó.

– Hát akkor mikortól nem tudsz visszaemlékezni?

– Nem tudom. Egy hajón voltam – kezdte Rik újból kétségbeesetten.

– Ezt tudjuk. Mondd tovább!

– Nincs értelme, hogy ráförmedjen, kapitány – mondta Samia. – Még azt a kevés értelmet is, ami maradt, kitörli belõle.

Rik teljesen elmerült abban, hogy az agyában lévõ homályt kutassa. Az erõfeszítéstõl semmiféle érzelemre nem maradt benne hely. Maga is meglepõdött, amikor ezt mondta:

– Nem félek tõle, Lady. Próbálok visszaemlékezni. Veszély volt. Ebben biztos vagyok. Nagy veszély fenyegette a Florinát, de a részletekre nem emlékszem.

– Az egész bolygót fenyegetõ veszély? – Samia gyors pillantás vetett a kapitányra.

– Igen. Benne volt az áramlatokban.

– Miféle áramlatokban?

– Az ûr áramlataiban.

A kapitány széttárta, majd leejtette a két karját.

– Ez õrültség.

– Nem, nem. Csak hadd folytassa. – Most megint Samián volt a sor, hogy higgyen. Ajkai szétnyíltak, sötét szeme csillogott, s ahogy mosolygott, arca és álla között gödröcskék jelentek meg. – Mik azok az ûr áramlatai?

– A különbözõ elemek – felelte tétován Rik. Ezt már magyarázta egyszer. Nem akart megint belemélyedni.

Gyorsan, már-már összefüggéstelenül mondta tovább, ahogy a gondolatok jöttek.

– Üzenetet küldtem a Sarkon mûködõ irodába. Erre nagyon világosan emlékszem. Óvatosnak kell lennem. A veszély túlnõhetett a Florinán. Igen. Túl a Florinán. Olyan széles volt, mint a Tejút. Óvatosan kellett kezelni.

Úgy látszott, mintha a hallgatóságával minden valóságos kapcsolatot elveszítve átkerült volna egy olyan múltbeli világba, amely elõtt itt-ott függöny takarta a kilátást. Valona csillapítólag tette vállára a kezét, s kérõn mondta:

– Ne! – De õ ekkor már erre sem reagált.

– Valahogy – folytatta zihálva – elfogta az üzenetemet a Sarkon egy tisztviselõ. Hiba volt. Nem tudom, hogyan történt.

Összehúzta a szemöldökét.

– Biztos vagyok benne, hogy a helyi kirendeltséghez a Hivatal saját hullámhosszán küldtem. Lehet, hogy lehallgatják a szubétert? – Fel sem tûnt neki, hogy a “szubéter” szó ilyen könnyen az eszébe jutott.

Lehet, hogy választ várt, de a szeme továbbra is a semmibe révedt.

– Egyébként, amikor földet értem a Sarkon, már vártak rám.

Újabb szünet következett, ezúttal hosszú és elgondolkodó. A kapitány semmit sem tett, hogy megtörje a csendet; maga is elmélyedhetett a gondolataiban.

Samia azonban megszólalt:

– Ki várt rád? Ki?

– Nem… nem tudom – válaszolta Rik. – Nem emlékszem. Nem a Hivataltól. Valaki a Sarkról. Emlékszem, hogy beszélgettünk. Tudott a veszélyrõl. Beszélt róla. Biztos vagyok benne, hogy beszélt róla. Ketten ültünk egy asztalnál. Emlékszem az asztalra. Szemben ült velem. Idáig minden tiszta, mint az ûr. Hosszan beszélgettünk. Úgy rémlik, nem akartam elárulni neki a részleteket. Ebben biztos vagyok. Elõbb a Hivatallal kellett volna beszélnem. És akkor õ…

– És akkor õ? – sürgette Samia.

– Csinált valamit. Akkor õ… nem, semmi többre nem emlékszem. Semmire nem emlékszem!

Kiszakadt belõle a kiáltás, aztán csend lett. Hirtelen felzümmögött a kapitány karján az apró szócsõ.

– Mi van? – szólt bele.

Készséges és kimérten tiszteletteljes hang válaszolta:

– Üzenet a kapitánynak a Sarkról. Kérik, hogy fogadja személyesen.

– Helyes. Azonnal lemegyek szubéterire. Lady – fordult Samiához –, ha szabad felhívnom rá a figyelmét, amúgy is vacsoraidõ van.

Látta, hogy a lány máris tiltakozni akar, mondván, nincs étvágya, és küldené, menjen csak nyugodtan, ne zavartassa magát miatta. Még diplomatikusabban folytatta hát.

– Ideje, hogy megetessék e lényeket is. Nyilván fáradtak és éhesek.

Samia erre már nem mondhatott semmit.

– Még találkoznom kell velük, kapitány.

Amaz némán bólintott. Ez lehetett beleegyezés is – de nem feltétlenül.

Samia Fife zaklatott lelkiállapotban volt. A Florináról folytatott tanulmányai kielégítették bizonyos intellektuális törekvéseit, de a Pszichoszondázott Földlakó Titokzatos Esete (így, csupa nagybetûvel gondolt az ügyre) énjének egy sokkal primitívebb és mohóbb rétegére hatott: felkeltette benne a puszta állati kíváncsiságot.

Rejtélyes ügy!

Három kérdés különösen szöget ütött a fejébe. Közöttük (tekintve a körülményeket) nem szerepelt az a talán ésszerû kérdés, hogy a férfi története inkább érzékcsalódás vagy szándékos hazugság volt-e, mint igazság. Ha nem hisz neki, az tönkretette volna magát a rejtélyt, és Samia ezt nem engedhette meg.

A három kérdés tehát a következõ volt: 1. Miféle veszély fenyegette a Florinát vagy még inkább az egész Galaxist? 2. Ki volt az, aki pszichopróbának vetette alá a földlakót? 3. Miért használta az illetõ a szondát?

El volt rá szánva, hogy alaposan, a maga teljes megelégedésére megvizsgálja a kérdést. Senki sem olyan szerény, hogy ne hinné magát hozzáértõ mûkedvelõ nyomozónak, és Samia csöppet sem volt szerénynek mondható.

Rögtön étkezés után, már amennyire az udvariasság megengedte, lesietett a hídra.

– Nyissa ki az ajtót! – utasította az õrt.

De a matróz mintha karót nyelt volna, üres tekintettel és tisztelettudóan bámult elõre.

– Megbocsát, Lady, az ajtót nem nyithatom ki – közölte.

– Hogy merészeli? – kérdezte elfúló lélegzettel Samia. – Ha azonnal nem nyitja ki az ajtót, szólok a kapitánynak.

– Megbocsát, Lady, de nem nyithatom ki. Ez a kapitány szigorú parancsa.

A lány újra leviharzott az emeleteken, s úgy rontott be a kapitány kabinjába, mint egy százötven centiméterbe sûrített tornádó.

– Kapitány!

– Lady?

– Maga adott utasítást, hogy tartsák tõlem távol a földlakót és a bennszülött nõt?

– Úgy vélem, Lady, megegyeztünk, hogy csak az én jelenlétemben tesz föl neki kérdéseket.

– Vacsora elõtt, igen. De maga is láthatta, hogy ártalmatlanok!

– Láttam, hogy ártalmatlannak látszanak.

Samiában forrt a méreg.

– Ebben az esetben megparancsolom, hogy most rögtön jöjjön velem.

– Nem tehetem, Lady. A helyzet megváltozott.

– Milyen értelemben?

– Ki kell hallgatnia õket az illetékes sarki hatóságnak, és addig, azt hiszem, magukra kell hagyni õket.

Samia álla leesett, de szinte azonnal magához tért méltatlan helyzetébõl.

– Remélem, nem viszi õket a Florinai Ügyek Hivatalába.

– Hát – húzta az idõt a kapitány –, bizonyára ez volt az eredeti szándék. Engedély nélkül elhagyták a falujukat. Ráadásul titokban felszálltak egy sarki jármûre.

– Az utóbbi tévedés volt.

– Valóban?

– Mindenesetre ön a legutóbbi beszélgetésünk elõtt is tudott az összes bûnükrõl.

– De csak akkor hallottam, amit az úgynevezett földlakó elmondott.

– Úgynevezett? Maga mondta, hogy Föld nevû bolygó létezik!

– Azt mondtam, létezhet. De, Lady, lehetek olyan vakmerõ, hogy megkérdezzem, ön szerint mit kellene tenni ezekkel az emberekkel?

– Azt hiszem, ellenõrizni kell a földlakó történetét. Szólt a Florinát fenyegetõ veszedelemrõl és egy sarki illetõségû emberrõl, aki szándékosan megpróbálta eltitkolni az illetékes hatóságok elõl a veszedelemrõl szóló hírt. Szerintem az esettel egyenesen az apámhoz kellene menni. Ami azt illeti, ha elérkezik az ideje, magam viszem az ügyet az apám elé.

– Hát erre megy ki az egész! – fakadt ki a kapitány.

– Gúnyolódik, kapitány?

Racety elvörösödött.

– Bocsásson meg, Lady. A foglyainkra utaltam. Megengedi, hogy hosszasabban szóljak?

– Nem tudom, mit jelent az, hogy “hosszasabban” – vágott vissza a lány dühösen –, de talán kezdje el.

– Köszönöm. Elõször is, Lady, remélem, nem siklik el a Florinán történt zavargások fölött.

– Miféle zavargások?

– Nem felejthette el a könyvtárban történt incidenst.

– Megöltek egy járõrt. Csakugyan, kapitány!

– Ma reggel egy újabb járõrt öltek meg, Lady, továbbá egy bennszülöttet is. Nem túl mindennapos dolog, hogy bennszülöttek járõröket gyilkolnak, márpedig itt valaki kétszer is megtette, s azóta sem fogták el. Magányos gyilkos volna? Vagy véletlen baleset történt? Vagy mindez egy gondosan kidolgozott terv része lenne?

– Láthatóan maga ez utóbbit hiszi.

– Igen. A gyilkos bennszülöttnek két bûntársa is volt. A leírásuk eléggé illik a mi két potyautasunkra.

– Ezt eddig nem is mondta!

– Nem akartam megrémíteni, Lady. De nyilván emlékszik rá, hogy többször is elmondtam, veszélyesek lehetnek.

– Nagyon helyes. Mi következik mindebbõl?

– Mi van akkor, ha a florinai gyilkosságokat csak azért követték el, hogy eltereljék a járõrszázad figyelmét, s közben ez a kettõ felsurrant a hajóra?

– Rém ostobán hangzik.

– Valóban? Miért szöktek el a Florináról? Még meg sem kérdeztük tõlük. Tegyük fel, mivel ez a legvalószínûbb feltevés, hogy a járõrök elõl menekülnek. Vajon épp a Sarkra kell szökniük? És épp azon a hajón, amelyiken ön utazik? Ráadásul a férfi térelemzõnek mondja magát!

– Ezzel meg mi van? – húzta össze a szemöldökét Samia.

– Egy évvel ezelõtt jelentették egy térelemzõ eltûnését. A történet soha nem kapott nagy nyilvánosságot. Persze tudtam róla, mert a többi között az én hajóm is kutatta a közeli ûrt a hajója életjelei után. Akárki támogatja is ezeket a florinai zavargásokat, nyilván szintén tudott errõl, és már az az értesülés, hogy az eltûnt térelemzõ ügye ismert elõttük, mutatja, milyen ütõképes és meglepetésszerûen hatékony szervezetük van.

– Lehet, hogy a földlakónak és az eltûnt térelemzõnek nincs is köze egymáshoz.

– Valódi kapcsolatuk kétségtelenül nincsen, Lady, de azt várni, hogy egyáltalán semmi kapcsolat nincs köztük, annyit jelent, hogy túl sokat várunk a véletlentõl. Mi itt egy bûnözõvel állunk szemben. Ezért állítja azt, hogy pszichopróbának vetették alá.

– Ó?

– Hogyan bizonyítsuk be, hogy nem térelemzõ? Nem tud közelebbi részleteket a Föld bolygóról, csak a puszta tényt, hogy radioaktív. Nem tud hajót vezetni. Semmit sem tud a térelemzésrõl. És azzal takarózik, hogy pszichoszondázták. Ért engem, Lady?

Samia nem tudott egyenes választ adni.

– De milyen célból? – kérdezte.

– Azért, hogy ön megtegye, amirõl jelezte, hogy szándékában áll megtenni, Lady.

– Mármint hogy tanulmányozni fogom a rejtélyt?

– Nem, Lady. Hogy elviszi ezt az embert az apjához.

– Nem látom be, mi értelme lenne.

– Több lehetõség is van. A legjobb esetben ezt az embert akár a Florina, akár esetleg a Trantor küldte, hogy kémkedjen az apja ellen. Úgy képzelem, az öreg trantori Abel bizonyára fölbukkanna, hogy megállapítsa a földlakó személyazonosságát, ha másért nem, hát azért, hogy kínos helyzetbe hozza a Sarkot, firtatván az igazat e feltételezett pszichopróbáról. A legrosszabb esetben az apja gyilkosával van dolgunk.

– Kapitány!

– Lady?

– Ez nevetséges!

– Lehet, Lady. De akkor a biztonsági szolgálat is nevetséges. Emlékezhet rá, hogy közvetlenül vacsora elõtt elhívtak egy üzenet miatt, amely a Sarkról érkezett.

– Igen.

– Tessék, ez az.

Samia átvette a vékony, áttetszõ fóliát, amelyre vörös betûkkel írták az alábbi üzenetet: “Jelentés érkezett, hogy két florinai titokban, illegálisan utazik a hajóján. Vegye õket azonnal õrizetbe. Egyikük esetleg térelemzõnek adhatja ki magát. Az ügynek ezzel a részével nem kell foglalkoznia. De teljes mértékben felelõs ezeknek az embereknek a biztonságáért. Fel kell õket tartóztatni, hogy majd a szolgálat átvehesse mindkettõjüket. Szigorúan bizalmas. Nagyon sürgõs.”

Samia elképedt.

– Szolgálat – motyogta. – A biztonsági szolgálat!

– Szigorúan bizalmas – tette hozzá a kapitány. – Kivételesen hoztam a tudomására, Lady, mert nem hagyott számomra más lehetõséget.

– Mit fognak velük csinálni? – kérdezte a lány.

– Nem tudom – felelte a kapitány. – Egy kémkedéssel és gyilkossággal gyanúsított személy nyilván nem számíthat szelíd bánásmódra. A szerep, amit eljátszik, részben akár igazzá is válhat: még megtudhatja, milyen az, ha valóban megszondázzák az embert.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A nyomozó

A négy Nagy Lovag mindegyike a maga módján nézett Fife lovagjára: Bort dühösen, Rune magában mulatva, Balle bosszúsan, Steen pedig ijedten.

Rune szólalt meg elsõnek:

– Felségárulás? Szavakkal akarsz rémítgetni bennünket? Mit jelent ez? Téged árultak el? Vagy Bortot? Engem? Ki és hogyan? És a Sark szerelmére, Fife, ezek a tanácskozások mindig felborítják a megszokott alvásrendemet.

– A következmények még ennél is jobban felboríthatják a megszokott alvásrendedet – felelte Fife. – Nem olyasféle árulásról beszélek, Rune, amelyik valamelyikõnk ellen irányulna. Én a Sark elleni árulásról beszélek.

– A Sark? – kérdezte Bort. – Hát az meg mi, ha nem mi vagyunk?

– Nevezd mítosznak. Nevezd bármilyen közönséges dolognak, amiben a sarkitok hisznek.

– Nem értem – nyafogta Steen. – Ti mindig olyan nagy élvezettel társalogtok egymás között. Komolyan! Miért nem intézitek el magatok között?

– Egyetértek Steennel – közölte Balle. Steen hálás volt érte.

– Igyekszem mindjárt elmagyarázni. Gondolom, hallottatok a legújabb florinai zavargásokról.

– A szolgálat jelentése néhány megölt járõrrõl tájékoztat – mondta Rune. – Erre gondolsz?

– A Sarkra! – fakadt ki Bort. – Ha tárgyalunk, akkor tárgyaljunk komolyan! Megölt járõrök! Ha meg tudták ölni õket, akkor meg is érdemlik! Azt akarjátok mondani, hogy egy bennszülött csak úgy odamehet, és egy vacak fütykössel simán beverheti egy járõr fejét? Az meg miért engedi, hogy holmi bennszülött, a kezében fütykössel, olyan közel menjen hozzá, hogy neki is támadhasson? Miért nem égette hamuvá már húsz lépésrõl?

A Sarkra! Én bizony kapitánytól újoncig gatyába ráznám az egész testületet, és minden tökfilkót elzavarnék hajószolgálatra. Az egész járõr testület merõ hájtömeg! Túl könnyû életük van ezeknek odalent. Ötévenként statáriumot kellene hirdetnünk a Florinán, hogy kiirtsuk a bajkeverõket. Akkor aztán csendben maradnának a bennszülöttek, ne féljetek, behúznák fülüket-farkukat!

– Befejezted? – érdeklõdött Fife.

– Egyelõre igen. De majd még folytatom. Tudjátok, nekem is vannak odalent beruházásaim. Talán nem olyan nagyok, mint a tieid, Fife, de én azért ezekért is aggódom.

Fife vállat vont, majd hirtelen Steenhez fordult.

– És te? Te hallottál a zavargásokról?

– Hallottam – ugrott fel Steen. – Úgy értem, most hallottam róluk, ahogy említetted…

– Nem olvastad a szolgálat jelentését?

– Nos, ami azt illeti… – Steen tüntetõ figyelemmel fordult hosszú, hegyes körmeihez, melyekre páratlan eleganciával illesztették rá a rézszínû bevonatot. – Nincs idõ rá, hogy mindig minden jelentést elolvassak. Nem tudtam, hogy kötelességem. Komolyan – minden bátorságát összeszedve Fife szemébe nézett –, nem tudtam, hogy szabályokat állíthatsz fel a számomra. Komolyan!

– Nem állítok fel szabályokat – felelte Fife. – Csak mert, gondolom, a részleteket nem ismered, szeretném összegezni számodra a történteket. Lehet, hogy a többiek is érdekesnek találják majd.

Meglepõ volt, hogy milyen kevés szóba össze tudta sûríteni az elmúlt negyvennyolc óra eseményeit, s hogy azok itt és most milyen fakónak hatottak. Elõször váratlan utalás történt térelemzésszövegekre. Azután leütöttek egy már nyugdíjas járõrt, aki két óra múlva koponyatörésben meghalt. Ezután egy üldözés következett, amely sikertelenül ért véget egy trantori ügynök odújában. Hajnalban újabb járõrhalál, majd a gyilkos magára húzta a halott egyenruháját, s végül pár órával késõbb meghalt a trantori ügynök is.

– Ha kíváncsiak vagytok a legeslegújabb fejleményre – összegezte Fife –, a látszólagos csekélységek katalógusába fölvehetitek, hogy néhány órája egy teste – illetve csak a csontmaradványait – találtak a florinai Városi Parkban.

– Kinek a testét? – érdeklõdött Rune.

– Pillanat. Egy hamukupac volt mellette, láthatóan valamiféle ruha elszenesedett maradványai. Gondosan eltávolítottak belõle minden fémes részt, de az elemzés kimutatta, hogy az valaha egy járõr egyenruhája volt.

– Szélhámos barátunké? – kérdezte Balle.

– Nem valószínû – felelte Fife. – Ki ölné meg õt titokban?

– Öngyilkosság – gonoszkodott Bort. – Mit képzelt a nyavalyás, meddig menekülhet meg a kezünkbõl? Így legalább könyörületesebb halála volt. A magam részérõl mindenképpen utánajárnék, ki a felelõs a testületbõl, hogy ez az alak eljuthatott az öngyilkosságig, s az õ kezébe nyomnék egy egytöltetû lángszórót.

– Nem valószínû – ismételte meg Fife. – Ha az illetõ öngyilkos lett, akkor vagy elõbb ölte meg magát, s csak utána vette le és égette hamuvá az egyenruháját, gondosan eltávolítva a hamuból, majd eltüntetve a gombokat, csatokat és a paszományt – vagy elõbb levette, elégette a ruhát, eltüntette a csatokat, gombokat, paszományt, azután meztelenül, esetleg alsóruhában elhagyta a barlangot, ledobta õket, visszajött és megölte magát.

– A park egyik díszbarlangjában. No igen.

– Rengeteg ideje volt, és nem látta senki – védte álláspontját harciasan Bort. – Lehet, hogy elõbb vette le a csatokat és a paszományt, s csak azután…

– Próbáltál valaha járõregyenruháról csatokat levenni, majd hamuvá égetni a ruhát? – kérdezte maró gúnnyal Fife. – És tudsz valami indítékot javasolni arra az esetre, ha a tetem az öngyilkosságot elkövetett csirkefogóé? Egyébként megkaptam az orvosszakértõi jelentést a csontozat felépítésérõl. A csontváz nem járõré és nem florinaié. Hanem sarkité.

– Valóban? – szisszent fel Steen. Balle vén szeme kerekre tágult. Rune fém fogsora – mely meg-megcsillant, amikor ráesett a fény, s ettõl a körülötte lévõ homály kissé elevenebb lett – eltûnt, jelezvén, hogy Rune becsukta a száját. Még Bort is megdöbbent.

– Tudtok követni? – kérdezte Fife. – Értitek már, miért távolították el az összes fémet az egyenruháról? Akárki ölte is meg a sarkitot, azt akarta, hogy a hamut a sarkit saját öltözékének véljék, amit viszont a gyilkosság elõtt égetett el. Úgy okoskodott, hogy vagy öngyilkosságra, vagy valami családi viszálykodás végzetes következményére fogunk gyanakodni, de az esetet semmiképpen sem hozzuk összefüggésbe a mi szélhámos járõrünkkel. Csak arról nem volt tudomása, hogy a hamu elemzése különbséget tud tenni a sarkitok kyrtruhája és a járõregyenruha cellulóz anyaga között – még akkor is, ha a csatokat és a zsinórokat eltávolították.

Most tehát egy halott sarkit és egy elégett járõregyenruha birtokában csak feltételezhetjük, hogy valahol a Felsõvárosban van egy sarkit ruhát viselõ fõpolgár. Florinai barátunk ugyanis, járõrként már túlontúl nagynak ítélve a veszélyt, úgy döntött, ezentúl lovag lesz. És megragadva a számára kínálkozó egyetlen lehetõséget, az is lett.

– Elkapták már? – hördült fel Bort.

– Nem, nem kapták el.

– Miért nem? A Sarkra, miért nem?

– Majd elkapják – felelte közönyösen Fife. – Pillanatnyilag fontosabb dolgokon kell gondolkodnunk. Amikhez képest csekélység ez az utolsó rémtett is.

– Térj a tárgyra! – követelte azon nyomban Rune.

– Türelem! Elõbb hadd kérdezzem meg, emlékeztek-e a tavaly eltûnt térelemzõre.

Steen kuncogott.

– Már megint? – Bort hangjából mérhetetlen megvetés áradt.

– Van valami összefüggés? – érdeklõdött Steen. – Vagy csak elõ akarod venni azt a rémes tavalyi ügyet? Én fáradt vagyok ehhez.

Fife nem hagyta magát zavartatni.

– A tegnapelõtti és tegnapi robbanásszerû események azzal kezdõdtek, hogy a florinai könyvtárból térelemzésrõl szóló könyveket akartak kikölcsönözni. Összefüggésnek ez nekem elég. Lássuk, fel tudom-e ismertetni veletek is az összefüggést. Azzal kezdem, hogy elmondom, milyen volt a könyvtári incidensben szereplõ három ember, s arra kérlek benneteket, hogy pár percig ne szakítsatok félbe.

Elõször is itt van ez a fõpolgár. Hármójuk közül õ a veszélyes figura. Kiváló minõsítést kapott a Sarkon: értelmes és hûséges emberanyagnak bizonyult. Sajnos ellenünk fordította a képességeit. Az immár négyre szaporodott gyilkosságokért kétségtelenül õ a felelõs. Ilyen teljesítménnyel nem dicsekedhet akárki! Ráadásul a négy közül kettõ járõr, egy pedig sarkit – hihetetlenül figyelemre méltó, tekintve, hogy bennszülött elkövetõrõl van szó. Aki még szabadon sétál!

A második személy egy bennszülött nõ. Tanulatlan, jelentéktelen nõszemély. Mindazonáltal az elmúlt két napban alaposan feltárták az ügy minden vonatkozását, ennélfogva ismerjük a nõ életét. A szülei részt vettek a “Kyrt Lelke” mozgalomban – talán emlékszik valamelyikõtök arra a húsz évvel ezelõtti meglehetõsen szánalmas paraszti összeesküvésben, amelyet minden gond nélkül felszámoltunk.

És ezzel el is jutottunk a harmadik személyhez, hármójuk közül a legkülönösebbikhez. Az illetõ közönséges malomgyári munkás, mellesleg félkegyelmû.

Tisztán hallatszott, ahogy Bort kieresztette a levegõt, Steen pedig éles fejhangon elvihogta magát. Balle továbbra is elhunyt szemmel, Rune pedig mozdulatlanul ült a sötétben.

– A “félkegyelmû” szót ne képletesen értsétek – folytatta Fife. – A szolgálat, noha nem kímélte magát, tíz és fél hónapnál tovább nem tudott visszanyomozni az életében. Akkor bukkantak rá a florinai Város határában, a tökéletes eszetlenség állapotában. Se járni, se beszélni nem tudott. Egyedül még enni sem.

Vegyétek tekintetbe, hogy felbukkanása a térelemzõ eltûnte után néhány héttel történt. És azt is tudnotok kell, hogy nemcsak hogy járni megtanult hónapok alatt, de megtanulta azt is, hogy hogyan kell a kyrtmalomban betölteni egy munkakört. Miféle idióta képes ilyen gyors tanulásra?

– Na, ha rendesen megszondázták volna – kezdte Steen nagy hangon –, azt úgy meg lehetett volna csinálni… – A hangja elvékonyult.

– Nagyobb szaktekintélyt nem is találhatnánk e tárgyban – jegyezte meg kajánul Fife. – De én a tapasztalt Steen szakvéleménye nélkül is ugyanerre a következtetésre jutottam. Ez volt az egyetlen lehetséges magyarázat.

Márpedig a szondázás csak a Sarkon vagy a florinai Felsõvárosban történhetett. Az elemi alaposság úgy kívánta, hogy sorra ellenõrizzék a Felsõváros minden orvosi rendelõjét. Sehol sem bukkantak illetéktelen pszichoszondázás nyomára. Az egyik ügynökünk javaslatára megnéztük azoknak az orvosoknak az anyagát, akik a félkegyelmû felbukkanása óta meghaltak. Gondom lesz rá, hogy ezért az ötletéért elõléptessék.

Az egyik ilyen rendelõben megtaláltuk a mi idiótánk kartonját. Körülbelül hat hónapja vitte oda orvosi ellenõrzésre az a parasztlány, aki triónk második tagja. Mindez titokban történhetett, mivel a lány aznap egy egészen más ürüggyel maradt távol a munkából. Az orvos megvizsgálta a féleszût, és megbizonyosodott róla, hogy szondával piszkáltak az agyában.

És itt egy érdekes dologra bukkantunk. Ez az orvos is olyan rendelõt tartott fenn, amely megközelíthetõ volt mind a Felsõ-, mind pedig az Alsóvárosból. Azok közé az idealisták közé tartozott tehát, akik szerint a bennszülötteknek is kijár az elsõ osztályú orvosi ellátás. Módszeres ember lévén, s hogy ne kelljen fölöslegesen lifteznie, kettõs kartonrendszerrel dolgozott mindkét rendelõjében. Gondolom, az is jót tett az idealizmusának, hogy nem különítette el a sarkit és a florinai betegek kartonjait. A szóban forgó féleszû kartonjának azonban nem volt meg a párja – voltaképpen ez volt az egyetlen olyan karton, amelyiknek nem volt párja.

Miért? Ha valami oknál fogva, a maga akaratából döntött úgy, hogy ebbõl a kartonból nem kell kettõ, akkor miért a Felsõvárosban lévõ kartonok közt lelték meg azt az egyetlent? Miért nem csak az alsóvárosiak között, ahol viszont egyáltalán nem szerepelt? Végtére is ez az ember florinai. És egy florinai nõ vitte el az orvoshoz. Az alsóvárosi rendelõben vizsgálták meg. Mindez világosan fel volt jegyezve a megtalált másolaton.

E sajátos rejtélyre csak egy válasz van. A kartont annak rendje és módja szerint elhelyezték mindkét nyilvántartásban, de az, aki az alsóvárosi rendelõben megsemmisítette, nem tudta, hogy a karton másolata megmarad a felsõ irodában. Most pedig haladjunk tovább.

A bolond megtalált kartonján szerepel az a bejegyzés, hogy az orvos elküldi az ilyenkor szokásos jelentést a biztonsági szolgálatnak. Tiszta ügy. Minden pszichoszondázott eset kapcsán felmerül a gyanú, nem bûnözõrõl vagy felforgatóról van-e szó. A jelentést azonban az orvos sohasem küldte el. Egy héten belül meghalt közlekedési balesetben.

Különös összejátszása a véletlennek, nem gondoljátok?

Balle kinyitotta a szemét.

– Kész detektívregény az, amit itt elõadsz nekünk.

– Úgy van – kiáltotta elégedetten Fife –, kész detektívregény! És pillanatnyilag én vagyok a detektív.

– És ki a vádlott? – suttogta kimerülten Balle.

– Még ne! Hadd játsszam még egy percig a detektívet!

Fife ugyan érezte, hogy ez most a Sarkot valaha is ért válságok legveszélyesebbike, mégis rettentõ jól érezte magát.

– Most közelítsük meg a másik oldaláról a történetet – folytatta. – Felejtsük el egy pillanatra az idiótát, és idézzük vissza emlékezetünkbe a térelemzõt. Elõször akkor értesültünk a személyérõl, amikor megkaptuk a Szállítási Hivatal értesítését arról, hogy a hajója hamarosan földet ér. Az értesítéshez mellékelték a korábban tõle érkezett üzenetet.

A térelemzõ sohasem érkezett meg. A közeli ûrben sem bukkantak a nyomára sehol. Ráadásul a Szállítási Hivatalnak küldött üzenete is eltûnt. A B. T. H. azt állította, hogy mi rejtegetjük az üzenetet. A biztonsági szolgálatnak az volt a véleménye, hogy propagandacélokra kiagyaltak egy sosem volt üzenetet. Most úgy érzem, mindketten tévedtünk. Az üzenetet valóban elküldték, de azt nem titkolta el a Sark kormánya.

Gondoljunk ki valakit, és egyelõre nevezzük el X.-nek. X. hozzá tud férni a Szállítási Hivatal irataihoz. Értesül a térelemzõrõl és annak üzenetérõl, és van olyan okos és tehetséges, hogy azonnal cselekszik. Úgy intézi, hogy titkos szubétergram menjen ki a térelemzõ hajójára, azzal az utasítással, hogy szálljon le egy kis magánreptéren. A térelemzõ engedelmeskedik az utasításnak, és a megadott helyen találkozik X.-szel.

X. magával viszi a térelemzõ baljós üzenetét. Talán két okból is. Egyrészt, hogy a bizonyíték eltüntetésével az esetleges késõbbi nyomozást megnehezítse. Másrészt, hogy megnyerje az õrült térelemzõ bizalmát. Ha a térelemzõ netán úgy érezte, csak a saját feletteseivel szabad tárgyalnia, és méltán érezhette úgy, X. – azáltal, hogy birtokában volt a történet lényegét képezõ üzenetnek – meggyõzhette õt arról, hogy bizalommal legyen iránta.

A térelemzõ kétségtelenül beszél. Akármilyen összefüggéstelen, zagyva és minden tekintetben lehetetlen beszédet adhat is elõ, X. felismeri benne a remek propagandalehetõséget. Zsaroló levelet küld a Nagy Lovagoknak, azaz nekünk. Lehet, hogy akkor pontosan úgy tervelt ki mindent, ahogy én sejtettem, csak épp az egészet a Trantornak tulajdonítottam. Az a szándéka, hogy amennyiben nem tudunk megállapodni, úgy kényszerít bennünket megadásra, hogy a pusztulásról szóló mendemondákkal tönkreteszi a florinai termelést.

Ezen a ponton számítja el magát elsõ ízben. Valamitõl megijed. Késõbb majd látni fogjuk, hogy mitõl. Mindenesetre elhatározza, hogy vár, s csak azután folytatja. A várakozás azonban bonyodalmat rejt magában. X. nem hiszi el a térelemzõ történetét, holott nem kétséges, hogy az halálosan komolyan beszél. X.-nek úgy kell rendeznie a dolgokat, hogy a térelemzõ hajlandó legyen engedni, azaz elhalassza az “ítéletét”.

A térelemzõ ezt nem teheti meg, csak ha elborult agyát cselekvésképtelenné teszik. X. meg is ölhetné, én azonban úgy vélem, õ továbbra is használja akarja mint információforrást (végtére is magáról a térelemzõrõl semmit sem tud, márpedig sikeres zsarolási akciót nem alapozhat valaki merõ blöffre), vagy végsõ kudarc esetén váltságdíjat követelhet érte. Mindenesetre beveti a pszichoszondát. A kezelés után nem térelemzõ, hanem egy idióta van a kezében, aki egy ideig semmiféle bajt nem okozhat neki. Idõvel persze megjöhet az esze…

És a következõ lépés? Biztosítani kell, hogy a várakozás esztendeje alatt ne bukkanhassanak a térelemzõ nyomára, s fontos ember még így, idiótaként se láthassa meg. Ezt is mesteri egyszerûséggel intézi el. Elviszi emberét a Florinára, s ott csaknem egy teljes éven át félkegyelmû bennszülöttként dolgoztatja a kyrtmalmokban.

Úgy képzelem, hogy ez idõ alatt vagy õ, vagy valamelyik bizalmi embere ellátogatott abba a városba, ahová “elhelyezte” a szerencsétlent, s megnézte, vajon biztonságban van-e és viszonylag egészséges-e. Az egyik ilyen látogatás alkalmával valahogy megtudja, hogy emberét orvoshoz vitték, aki természetesen felismeri, ha valakit pszichopróbának vetettek alá. Az orvos meghal, a jelentésének pedig nyoma vész – legalábbis az alsóvárosi rendelõbõl. Nos, itt számította el magát X. másodízben. Az ugyanis nem jutott eszébe, hogy a felsõvárosi rendelõben is lehet egy másolat.

Utána becsúszik a harmadik hiba is a számításba. A félkegyelmû kissé túl gyors iramban nyeri vissza az eszét, és a falu fõpolgára van olyan okos, hogy észreveszi, itt nemcsak egy idióta handabandázásáról van szó. Az is lehet, hogy a hülyére gondot viselõ lány mesélt a fõpolgárnak a pszichoszondázásról. Mindez azonban csak találgatás.

Nos, ennyi a történet.

Fife összekulcsolta a kezét, és várta a hatást.

Rune reagált elsõnek. Körülötte néhány perce kigyulladt a fény, s most ott ült hunyorogva, arcán mosollyal.

– Elég unalmas történet volt, Fife. Ha egy perccel tovább tart a sötétség, elalszom.

– Én úgy látom – vette át a szót lassan Belle –, a tavalyihoz hasonlóan megint összeraktál egy olyan történetet, ami nem áll meg a lábán. A kilenctizede találgatás.

– Üres duma! – mondta Bort.

– Igaz is, kicsoda legyen X.? – érdeklõdött Steen. – Ha nem tudjuk, az egésznek nincs semmi értelme. – És behajlított mutatóujjával eltakarva apró fehér fogait, illedelmesen ásított.

– Legalább egyikõtök látja a dolog lényegét – vette vissza a szót Fife. – Ami nem más, mint X. személyazonossága. Gondoljátok végig azokat a tulajdonságokat, amelyekkel, ha az elemzésem pontos, X.-nek rendelkeznie kell.

X. mindenekelõtt olyan ember, aki kapcsolatban áll a titkosszolgálattal. Olyan ember, aki elrendelheti, hogy valakit pszichopróbának vessenek alá. Olyan ember, aki bízik benne, hogy végig tud vinni egy hatékony zsarolókampányt. Olyan ember, aki minden további nélkül el tudja vinni a térelemzõt a Sarkról a Florinára. Olyan ember, aki el tudja intézni, hogy egy orvos meghaljon a Florinán. Vagyis nem lehet akárki.

Ami azt illeti, nagyon is tekintélyes embernek kell lennie. Nagy Lovagnak. Nem gondoljátok?

Bort fölugrott a helyérõl. A feje eltûnt, mire visszaült. Steen éles, hisztérikus nevetésben tört ki. Rune zsírpárnákba ágyazódott szeme lázasan csillogott. Balle lassan ingatta a fejét.

– Az ûrre, hát kit vádolsz, Fife?! – üvöltötte Bort.

– Még senkit. – Fife nem hagyta magát kihozni a sodrából. – Kifejezetten senki. De gondolkozzatok. Öten vagyunk. Amit X. megtett, azt a Sarkon senki más nem tehette meg, csak mi öten. Ezt leszögezhetjük. Hogy melyikünk volt? Azzal kezdem, hogy én nem.

– A szavadat adod rá, igaz? – csúfondároskodott Rune.

– Nem a szavamra kell hinnetek – válaszolta Fife. – Én vagyok itt az egyetlen, akinek nincs indítéka. X. át akarta venni az ellenõrzést a kyrtipar felett. Én vagyok az, aki az ellenõrzésem alatt tartom. A Florina egész földterületének a harmada az enyém. A rendelkezésemre álló feldolgozóipar, géppark és flották birtokában, ha akarom, bármelyikõtöket vagy akár mindõtöket kiszoríthatom az üzletbõl. Nem vagyok rászorulva mindenféle bonyolult zsaroló hadmûveletekre.

Figyeljetek rám! – harsogta túl a többiek hangzavarát. – Nektek viszont mindenféle indítékotok van. Rune-é a legkisebb kontinens és a legkisebb birtok. Tudom, hogy ez nincs az ínyére. Csak ne tegyen úgy, mintha tetszene neki. Balle-nak van a legrégebbi családfája. Volt idõ, amikor õk kormányozták az egész Sarkot. Lehet, hogy õ ezt nem felejtette el. Bort azért haragszik, mert mindig leszavazzák a tanácsban, s ezért nem vezethet be olyan önkényt a saját birtokain, ahogy szeretné. Steen ízlése roppant kifinomult, csak a pénzügyei vannak pocsék állapotban. A kárpótlás igénye komoly hajtóerõ. Hát így állunk. Van itt mindenféle indíték. Irigység, hatalomvágy. Tekintélyféltés. Melyikõtök vállalja?

Balle vén szemében hirtelen gonosz fény villant.

– Nem tudod?

– Nem számít. Ide hallgassatok. Azt mondtam, X.-et valami megijesztette, miután elsõ leveleit megírta nekünk. Tudjátok, mi? Az elsõ tanácskozásunk, amikor az egységes cselekvés szükségességérõl papoltam. X. itt volt. X. közülünk való. Tudta, hogy az egységes cselekvés számára a kudarcot jelenti. Arra számított, hogy fölibénk kerekedik, hiszen tudta, hogy a kontinentális autonómia szigorú eszménye az utolsó percig és még azon is túl meghasonlásban tart bennünket. Amikor belátta, hogy tévedett, úgy döntött, megvárja, míg elalszik az éberségünk, s akkor újra a tettek mezejére lép.

De továbbra is tévedésben van. A közös cselekvésnek most sem múlt el az ideje, de tekintve, hogy X. közülünk való, a biztonságunkat csak egyféleképpen õrizhetjük meg. Ha véget vetünk a kontinentális autonómiának. Ezt a fényûzést a jövõben nem engedhetjük meg magunknak, mert X. terveinek csak a mi és a többiek gazdasági bukása vagy a Trantor fegyveres beavatkozása vet véget. Ami engem illet, én csak magamban bízom, így mostantól egy egyesült Sark fejének tekintem magam. Velem tartotok?

Ekkor már mindannyian talpon voltak. Kiabáltak. Bort az öklét rázta, szája sarkában híg tajték jelent meg.

Fizikailag semmit sem tehettek. Fife mosolygott. Kontinensek választották el õket egymástól. Ott ült az íróasztala mögött, s nézte, hogyan õrjöngenek.

– Nincs más választásotok – mondta végül. – Az elsõ tanácskozásunk óta eltelt évben én is megtettem a magam elõkészületeit. Amíg ti négyen békében konferenciáztatok, s itt hallgattatok engem, hû tisztjeim átvették a flotta feletti parancsnokságot.

– Árulás! – hördültek fel a többiek.

– A kontinentális autonómia ellen – emelte fel a hangját Fife. – De hûség a Sarkhoz.

Steen idegesen egymásba kulcsolta ujjait; rézvörös körmei színesen világítottak.

– Beszéljünk akkor X.-rõl. Még ha közülünk való is, három ártatlannal akkor is számolnunk kell. Én nem vagyok X. – Gonoszul körbepillantott. – A többiek között kell lennie.

– Akik ártatlanok közületek, ha akarják, benne lesznek a kormányomban. Nekik nincs vesztenivalójuk.

– Csakhogy nem te fogod megmondani, ki az ártatlan és ki nem! – ordította torka szakadtából Bort. – Kímélj meg bennünket ettõl az X.-mesétõl, ettõl a… ettõl a… – Kifogyott a szuszból, abba kellett hagynia.

– Nem én mondom meg. Huszonnégy órán belül tudni fogom, kicsoda X. Még nem említettem, hogy a térelemzõ, akirõl mindvégig szó volt, már a kezemben van.

Mindenki elhallgatott. Gyanakvó tekintetek méregették egymást.

– Szeretnétek tudni, melyikõtök lehet X. – kuncogott Fife. – Egyikõtök tudja, ebben biztosak lehettek. És huszonnégy órán belül valamennyien tudni fogjuk. És ne felejtsétek el, lovagok, hogy mindnyájan tehetetlenek vagytok. A hadihajókkal én rendelkezem. Isten veletek!

Egyetlen kézmozdulattal elbocsátotta õket.

A többiek egyenként tûntek el, mint az ûrmélyi csillagok, amikor eltakarja õket a képernyõn egy arra haladó ûrhajóroncs láthatatlan tömege.

Steen maradt utolsónak. – Fife – szólt reszketõ hangon.

– Nos? – nézett föl Fife. – Most, hogy már csak ketten maradtunk, be akarod vallani? Te vagy X.?

Steen arca eltorzult a rémülettõl.

– Nem, nem! Komolyan! Csak meg akartam kérdezni, valóban úgy van-e, ahogy mondtad. Úgy értem, a kontinentális autonómia meg az összes többi. Komolyan beszéltél?

Fife tekintete elidõzött a falon függõ régi kronométeren.

– Isten veled!

Steen nyüszített. Keze elindult a kapcsoló felé, azután eltûnt õ is.

Fife mereven, mozdulatlanul ült, mint egy sziklatömb. Most, hogy véget ért a tanácskozás, s elmúlt a kritikus pillanat heve, erõt vett rajta a búskomorság. Széles arcára kemény vonalat rajzolt a szája.

Minden számítás abból indult ki, hogy a térelemzõ õrült, ítélet nem lesz. Csakhogy egy õrült emberen kívül még sok minden szerepelhetett ebben az ügyben. Vajon Junz, a Bolygóközi Térelemzõ Hivatal embere eltöltött volna-e egy teljes évet holmi õrült felkutatásával? Ha egy tündérmese alapján indít hajszát, érthetõ-e ez a hajthatatlansága?

Fife ezeket a gondolatait senkivel sem osztotta meg. Még a saját lelkével is alig-alig. És ha a térelemzõ soha egy percig sem volt õrült? Ha valóban a Végsõ romlás fenyegeti a kyrt világát?

A florinai titkár surrant be a Nagy Lovag színe elé; a hangja szárazon kopogott:

– Uram!

– Mi van?

– A leányát hozó hajó földet ért.

– A térelemzõ és a bennszülött nõ biztonságban van?

– Igen, uram.

– A távollétemben ne hallgassák ki õket. Ne érintkezhessenek senkivel, amíg oda nem érek… Jött hír a Florináról?

– Igen, uram. A fõpolgárt õrizetbe vették, és úton vannak vele a Sarkra.

TIZENHARMADIK FEJEZET

A hajós

Az egyre sötétülõ alkonyatban egyenletesen világítottak a kikötõ fényei – mindenhová egyforma erõvel, s mindig a késõ délután illúzióját keltve. A 9-es kikötõben, mint a Felsõváros összes többi jachtkikötõjében is, éjjel-nappal fényesség volt. A déli napsütésben a fény szinte felizzott, de aztán újra helyreállt a megszokott állapot.

Markis Genro csak onnan tudta, hogy a nappal már múlóban van, a kikötõbe érve maga mögött hagyta a Város színes éjszakai fényeit. Az elsötétülõ égbolton villódzó színesség nem akarta a nappali világosság látszatát kelteni.

A fõbejáraton belépve Genro megállt; nem látszott rajta, hogy különösebben megilletõdne a három tucat hangárt és öt felszállóállást magában foglaló óriási patkó látványától. Mint minden tapasztalt hajósnak, a jachtkikötõ neki is szinte a teste részévé vált.

Elõvett egy hosszú, ibolyalila cigarettát (egyik végét ezüstös kyrt vonta be leheletvékonyan), és a szájába dugta. Két markát védelmezõn a cigarettavéghez illesztette, és nézte, hogyan izzik fel zöldes fénnyel, míg õ beszívja a levegõt. Lassan égett, és nem maradt utána hamu. Orrlyukain smaragdzöld füst áramlott ki.

– Mindig ugyanaz a nyüzsgés – dünnyögte.

A jachtbizottság egyik tagja – csak a zubbonyának egyik gombja fölött jelezte egy diszkrét és ízléses felirat, hogy az illetõ a bizottság tagja – lépett energikusan Genróhoz, noha még a látszatát is kerülni akarta, hogy bármi miatt sietõs volna a dolga.

– Nicsak, Genro! Mi bajod a nyüzsgéssel?

– Üdv, Doty. Csak arra gondoltam, nehogy ebben a nagy felhajtásban kitalálja valamelyik nagyokos, hogy becsukja a kikötõket. De hála a Sarknak, nem tették.

– Pedig könnyen megeshet még – mosolyodott el a bizottsági tag. – Hallottad a legújabbat?

– Honnan tudja az ember, hogy a legújabb óta nincs-e egy legeslegújabb is? – vigyorgott Genro.

– Szóval hallottad, hogy most már biztos, hogy bennszülött volt? Mármint a gyilkos…

– Azt akarod ezzel mondani, hogy el is kapták? Ezt nem hallottam.

– Nem, még nem kapták el. De azt már tudják, hogy nincs az Alsóvárosban!

– Nincs? Hát akkor hol van?

– A Felsõvárosban! Itt!

– Folytasd! – Genro kimeresztette, majd gyanakodva összehúzta a szemét.

– Ez komoly – hökkent meg kissé a bizottsági ember. – Úgy, ahogy mondom. A Kyrt úton föl-alá cirkálnak a járõrök. Körülvették a parkot. A Központi Arénában rendezték be a koordinációs bázist. Illetékes helyrõl tudom.

– Hát, elképzelhetõ. – Genro tekintete szórakozottan végigsiklott a hangárban sorakozó hajókon. – Vannak új hajók odabent?

– Nincsenek. Vagyis egy van. Hjordesse Tüzes nyila.

– Azt már láttam – rázta meg a fejét Genro. – Króm az az egész, semmi más. Rá se bírok gondolni, hogy a végén magamnak kell megterveznem a sajátomat.

– Eladod az Üstököst?

– Eladom vagy kiszuperálom. Elegem van az új típusokból. Csupa automatika az egész. Megöli a sportot az a rengeteg automata relé és röppályatervezõ számítógép.

– Már másoktól is hallottam ugyanezeket – bólogatott a bizottsági ember. – Mondok én neked valamit. Majd szólok, ha kikerül a piacra egy jó állapotban lévõ régi modell.

– Kösz. Nem bánod, ha egy kicsit elbóklászgatok itt?

– Nem, dehogy. Menj csak – intett a bizottsági tag, és vigyorogva elügetett.

Genro lassan rótta a maga útját; félig kialudt cigarettája kókadtan csüngött a szája sarkában. Minden foglalt hangárnál megállt, s alaposan szemügyre vette, mi áll benne.

A 26-os hangár felkeltette az érdeklõdését. Be is szólt az alacsony korlát fölött:

– Lovag!

Udvarias érdeklõdést kifejezõ kiáltását pár percnyi szünet után, kicsit határozottabban, valamivel kevésbé udvariasan meg kellett ismételnie.

A felszólításra elõkerülõ lovag nem nyújtott valami épületes látványt. Elõször is nem volt jachtöltözékben. Másodszor borotválatlan volt, s elképesztõen ódivatú látványt nyújtott a fejébe húzott kerek kis sapkájával. Szinte a fél arcát eltakarta vele. Harmadszor az egész emberbõl áradt a gyanakvásig menõ túlzott elõvigyázatosság.

– Markis Genro vagyok. Ez az ön hajója, uram?

– Igen, az. – A férfi lassan és feszülten ejtette ki a szavakat.

Genro nem törõdött vele. Hátrahajtott fejjel, figyelmesen nézte a jacht vonalait. Kivette a szájából s felpöckölte a levegõbe a csikket. Az még el sem érte kicsiny röppályája csúcsát, amikor egyetlen villanással eltûnt.

– Bemennék, ha nem bánja.

A másik tétován félreállt. Genro belépett.

– Milyen motor van benne? – kérdezte.

– Miért kérdi?

Genro magas volt, sötét bõrû és sötét szemû, göndör haját rövidre nyírva viselte. Fél fejjel a másik fölé magasodott, mosolya kivillantotta egyenletes, fehér fogsorát.

– Hogy egészen õszinte legyek – válaszolta –, vevõ lennék egy új hajóra.

– Úgy érti, érdekli ez a hajó?

– Nem tudom. Valami ilyesmi, esetleg, ha az ár megfelel. A mûszerfalat meg a motort azonban megnézném, ha megengedi.

A lovag ott állt némán.

Genro hangja érezhetõen hûvösebbre fordult.

– Ahogy óhajtja, természetesen. – Már el is fordult.

– Eladhatom éppen – szólalt meg a lovag. Belekotort a zsebébe. – Itt a jogosítvány.

Genro gyors, szakavatott pillantással megnézte mindkét oldalát, majd visszaadta:

– Deamone úr?

A lovag biccentett.

– Bejöhet, ha akar.

Genro futó pillantást vetett a kikötõi nagy órára, amelynek foszforeszkáló mutatói még nappali világosságban is fényesen ragyogtak, s mutatták, hogy kezdetét vette a napnyugta utáni második óra.

– Köszönöm. Mutatná, kérem, az utat?

A lovag újra belekotort a zsebébe, s kivette az ezüstforgácsokból álló könyvecskét.

– Csak ön után, uram.

Genro átvette a könyvecskét, átpörgette a forgácsokat, hogy lássa, melyiken van a “hajóbélyeg”. A másik meg sem próbált segíteni.

– Gondolom, ez az – állapodott meg az egyiknél Genro.

Fölment a légzsilip balkonjához vezetõ rövid feljárón, és gondosan szemügyre vette a zártól jobbra esõ finom hegesztési varratot.

– Nem látom… ó, hát itt van. – És átlépett a zár túloldalára.

A zár lassan, hangtalanul kinyílt, és Genro belépett a sötétbe. Ahogy az ajtó becsukódott utánuk, automatikusan kigyulladt a vörös zsiliplámpa. Nyílt a belsõ ajtó, már bent is voltak a hajóban, amelyben egyszerre gyulladtak ki végig a fehér világítótestek.

Myrlyn Terensnek nem volt választása. Valójában már rég nem emlékezett arra az idõre, amikor olyasmi, hogy “választás”, még létezett a számára. Már három hosszú, gyötrelmes órája várakozott tehetetlenül Deamone hajója mellett. Egészen mostanáig semmire sem ment. Úgy látszott, nincs más lehetõsége, mint hogy elkapják.

És akkor jött ez az alak, és kiszúrta a hajót. Tiszta õrület, hogy õ meg leáll vele üzletet kötni. Ilyen testközelbõl képtelen végigcsinálni a csalást. Az is igaz viszont, hogy nem maradhat tovább ott, ahol eddig volt.

Legalább odabent a hajóban utánanézhet valami élelemnek. Furcsa, hogy ez eddig eszébe sem jutott.

Talált.

– Lassan itt a vacsoraidõ – jegyezte meg. – Enne valamit?

– Talán késõbb lehet szó róla – szólt át a válla fölött a másik. – Köszönöm.

Terens nem erõsködött. Hagyta, hadd barangolja be a hajót, maga pedig hálásan kezdte bontogatni a konzervhúst és a cellulitba csomagolt gyümölcsöt. Szomjasan ivott. A konyhával szemben, átellenben a folyosón volt egy zuhanyozó. Bezárta az ajtaját, és megfürdött. Kész gyönyörûség volt, ha csak egy idõre is, de levenni a szoros sapkát. Egy kis szekrényt is talált, ahonnan tiszta ruhát vehetett ki.

Mire Genro visszatért, már sokkal jobb állapotban volt.

– Mondja – kérdezte Genro –, nem bánja, ha röpülnék egyet a géppel?

– Nincs ellenvetésem. Tud bánni ezzel a modellel? – kérdezte vissza Terens remekül megjátszott hányavetiséggel.

– Bizonyára – mosolyodott el a másik. – Azzal szoktam áltatni magam, hogy az elõírásos modellek mindegyikével boldogulok. Egyébként vettem a bátorságot, és felhívtam az irányítótornyot. Azt mondták, van igénybe vehetõ kilövõállás. Itt a jachtvezetõi jogosítványom, ha meg akarná nézni, mielõtt átveszem az irányítást.

Terens éppoly futó pillantást vetett rá, mint Genro korábban az övére.

– Öné az irányítás – mondta.

A hajó lassan, méltóságteljesen kigördült a hangárból; diamágneses törzse alaposan megtisztította az amúgy is simára döngölt földet.

Terens elnézte, milyen magabiztosan, milyen pontos mozdulatokkal kezeli Genro a mûszereket. Érintése nyomán valósággal életre kelt a hajó. Elég volt egy apró mozdulat, s már el is fordult a képernyõn a körülöttük lévõ tér apró mása.

A hajó most mozdulatlanul egyensúlyozott az egyik felszállóállás peremén. A hajó orra felé haladva mind erõsebbé vált a diamágneses mezõ, amitõl a jármû lassan elbillent fölfelé. Terens errõl szerencsére mit sem tudott, mivel a pilótafülke önmûködõen bekapcsolta univerzális kardáncsuklóját, s így fogadta a megváltozó gravitációt. A hátsó bordák méltóságteljesen beleilleszkedtek a verem megfelelõ vágataiba, s a hajó immár, mint egy égre mutató ujj, fölfelé állt.

A kilövõállás duralitfedele félrecsúszott, majd besiklott a vájatba, s alatta föltárult az a mintegy százméteres mélység, mely semleges bevonatával fogadni tudta a hiperatom-meghajtású motorok elsõ energiakilövelléseit.

Genro rejtjeles üzeneteket váltott az irányítótoronnyal. Végül közölte velük:

– Tíz másodperc múlva felszállás.

A múló másodperceket egy kvarccsõben emelkedõ vörös vonal jelezte. A kapcsolás pillanatában hátrafelé kilõtt az elsõ energiahullám.

Terens úgy érezte, elnehezült testét iszonyatos erõ préseli be az ülésbe. Rémület fogta el.

– Jól engedelmeskedik? – nyögte.

Genróra mintha nem is hatott volna a gyorsulás. Amikor megszólalt, a hangja nem sokban tért el a megszokottól:

– Elég tûrhetõen.

Terens hátradõlt a székben. A nyomás ellenére lazítani próbált, s a légkör eltûnte miatt hidegen szikrázó csillagokat nézte a képernyõn. A testét fedõ kyrt kihûlt és nyirkossá vált.

Immár kint jártak az ûrben. Genro kipróbálta, mit tud a hajó. Terens ezt csak abból sejtette, hogy látta a képernyõn egyenletes iramban vonuló csillagokat, s a hajós hosszú, vékony ujjait, melyek úgy játszottak a mûszereken, mint valami hangszer billentyûin. Végül egy jókora bolygó narancssárga cikkelye töltötte be a képernyõ áttetszõ felszínét.

– Nem rossz – szólt Genro. – Jó karban tartja a jármûvét, Deamone. Kicsi, de megvannak az elõnyei.

– Gondolom, szeretné megnézni, hogyan gyorsul, és hogy tud ugrani – mondta óvatosan Terens. – Megteheti, ha akarja. Nincs ellenvetésem.

– Nagyszerû – bólintott Genro. – Mit javasol, hová menjünk? Mit szólna például… – némi habozás után kimondta: – Nos, miért ne mehetnénk el a Sarkra?

Terens kissé szaporábban vette a levegõt. Épp ezt szerette volna. Már-már azt hitte, a varázslatok világába érkezett, ahol maguk a dolgok mozgatják õt, gyakran a tudta nélkül is. Nem lett volna nehéz meggyõzni arról, hogy nem “dolgok”, hanem valamiféle terv sietteti e mozdulatokat. A gyermekkora tele volt babonás hiedelmekkel, melyek szerint a lovagok a bennszülöttek között nevelõdtek, és az efféle dolgokat nehezen növi ki az ember. A Sarkon Rik várta a visszatérõ emlékeivel. A játszma nem ért még véget.

– Miért ne, Genro? – felelt vakmerõ kérdéssel a kérdésre.

– Akkor hát irány a Sark – adta ki a jelszót Genro.

A Florina bolygója hamarosan elmaradt mögöttük, s a képernyõ újra megtelt csillagokkal.

– Mi a legjobb ideje a Sark-Florina távon? – érdeklõdött Genro.

– Semmi rekordokat döngetõ – felelte Terens. – Átlagos.

– Ezek szerint hat óránál futott már jobbat is.

– Elõfordult néha.

– Nem bánja, ha megpróbálom lefaragni ötre?

– Egyáltalán nem – válaszolta Terens.

Órákba telt, mire elérték azt a távolságot, ahol már nem hatott az ûrszerkezet csillagtömegû torzítása, s így lehetõség nyílt az ugrásra.

Terens kínlódva próbált ébren maradni. Már harmadik éjszakája alig aludt, helyesebben szinte le sem hunyta a szemét, s alváshiányát csak növelte a nappalok õrjítõ feszültsége.

Genro a szeme sarkából pillantott rá.

– Miért nem fekszik le?

Terens némi elevenségre kényszerítette megereszkedõ arcizmait.

– Semmiség, igazán semmiség.

Óriásit ásított, majd bocsánatkérõen elmosolyodott. A jachtvezetõ visszafordult a mûszereihez, Terens szeme pedig újból üvegessé vált.

Az ûrjachtok üléseit a puszta szükség miatt kényelmesre képezték ki. Hogy kivédjék a gyorsulás kellemetlen hatásait, párnaként vették körül az ember testét. Egy ilyen ülésben még a nem különösebben fáradt ember is könnyen édes álomba merülhetett. Terens, aki pillanatnyilag még üvegcserepeken is el tudott volna aludni, észre sem vette, mikor lépte át a határt.

Órákig aludt; mélyebben és álomtalanabbul, mint életében eddig bármikor.

Meg se moccant; az egyenletes lélegzetvételén kívül nem is mutatott semmiféle életjelt, amikor lekerült a fejérõl a sapka.

Lassan, zavaros öntudattal ébredezett. Hosszú percekig azt sem tudta, hogy hol van. Odahaza, fõpolgári kunyhójában talán? A dolgok valódi állása csak fokozatosan szivárgott vissza az öntudatába. Végül meglátta az azóta is a mûszerfalnál álló Genrót, rámosolygott és megszólalt:

– Azt hiszem, elaludtam.

– Én is azt hiszem. Ez itt a Sark. – Genro a fejével intett a képernyõn látható nagy, fehér sarlóra.

– Mikor érünk földet?

– Körülbelül egy óra múlva.

Terens most már volt annyira éber, hogy felneszeljen a másik viselkedésében tapasztalható finom kis változásra. Arculcsapásként érte a felismerés, miszerint a Genro kezében lévõ acélszürke tárgy nem más, mint egy tûpuska keskeny csöve.

– Az ûrre, de hát mi a… – állt föl hirtelen.

– Ülj le – intette Genro. Egy sapkát tartott a másik kezében.

Terens a fejéhez kapott; ujjai belemarkoltak homokszínû hajába.

– Igen – mondta Genro. – Elég nyilvánvaló. Bennszülött vagy.

Terens csak bámult, és egy szót sem szólt.

– Még föl se szálltam szegény Deamone hajójára, már tudtam, hogy bennszülött vagy – közölte Genro.

Terens szája száraz volt, mint a pamut, a szeme égett. Tekintetét nem tudta levenni a puska kicsiny, halált hozó nyílásáról, és várta a zajtalanul fellobbanó lángot. Ilyen messzire, ilyen rettenetesen messzire eljutott, s a végén mégis elveszítette a játszmát.

Genrón nyoma sem látszott sietségnek. Erõs kézzel tartotta a tûpuskát, szavai egyenletes lassúsággal követték egymást.

– Alapvetõen hibás volt az elgondolásod, fõpolgár, hogy a végtelenségig túljárhatsz egy szervezett rendõrség eszén. De még így is jobban jártál volna, ha nem Deamone-t választod áldozatul, mert ez szerencsétlen választás volt.

– Nem én választottam õt – krákogta Terens.

– Akkor nevezzük véletlennek. Alstare Deamone nagyjából tizenkét órával ezelõtt a Városi Parkban várta a feleségét. Pusztán érzelmi oka volt, hogy annyi sok más hely közül épp ott várjon rá. Tudniillik azon a helyen ismerkedtek meg, s azóta minden évben visszamentek oda. Ifjú házasok szeretik az efféle szertartásokat, úgy látszik, az ilyesmi fontos nekik. Deamone természetesen nem gondolt rá, hogy e félreesõ helyen egy gyilkos áldozatává fog válni. Ki gondol az ilyesmire a Felsõvárosban?

Ha az események a szokott rendben folynak, esetleg még napokig nem fedezik fel a gyilkosságot. Deamone felesége azonban a bûntett elkövetésétõl számított félórán belül már a helyszínen volt. Meglepte, hogy a férjét nem találta ott. Elmondása szerint nem az a fajta ember volt, aki dühösen elrohan, mert a felesége késik egy kicsit. Az asszony gyakran késett – a férfi többé-kevésbé számolt is ezzel. A nõ akkor arra gondolt, talán a “barlangjukban” vár rá.

Deamone természetesen a “barlangjuk” elõtt várt. Lévén hogy ez esett a legközelebb a támadás helyszínéhez, ide vonszolták be. a feleség belépett a barlangba, és ott találta – nos, te pontosan tudod, hogy mit talált ott. A saját biztonsági szolgálatunk irodáin keresztül sikerült továbbítani a hírt a járõr testületnek, noha a megrázkódtatástól és a hisztériás rohamoktól szinte összefüggéstelenül beszélt.

Milyen érzés, fõpolgár, hidegvérrel megölni egy embert, aztán otthagyni, hadd találja meg a felesége a mindkettõjük számára boldog emlékekkel átitatott helyen?

Terens lélegzet elakadt. Agyát elborította a düh és a csalódottság vörös köde. Szaggatottan, zihálva beszélt.

– Önök, sarkitok, milliószámra öldösték a florianiakat. Nõket. Gyerekeket. Meggazdagodtak rajtunk. Ez a jacht… – nem bírta tovább.

– Deamone nem volt felelõs mindazért, amibe beleszületett – jegyezte meg Genro. – Mit tehettél volna te, ha történetesen sarkitnak születsz? Lemondasz a birtokaidról, és beállsz a kyrtföldeken dolgozók közé?

– Lõjön hát! – kiáltotta Terens. – Mire vár még?

– Nem sietõs. Rengeteg idõm van, hogy végiggondoljam a mesémet. Sem a tetem, sem a gyilkos személyazonosságában nem voltunk biztosak, de jól sejtettük, hogy Deamone az egyik, és te vagy a másik. Abból ítélve, hogy a tetem mellett lévõ hamuról bebizonyosodott, hogy egy járõregyenruha maradványa, számunkra nyilvánvalónak tûnt, hogy sarkitnak álcázod magad. És azt is számításba vettük, hogy el fogsz menni Deamone jachtjához. Ne becsüld túl az ostobaságunkat, fõpolgár.

Még ezzel együtt is elég bonyolult volt a helyzet. Te mindenre elszánt ember vagy, így az még nem volt elég, hogy a nyomodra bukkanunk. Mivel fegyver volt nálad, ha csapdába esel, minden bizonnyal megölöd magad. Nem kívántuk az öngyilkosságodat. Tõlem azt kérték, hogy vigyelek el, méghozzá jó állapotban, a Sarkra.

Én ezt az ügyet különlegesen kényesnek tartottam, ezért meg akartam gyõzni a szolgálatot arról, hogy egyedül is boldogulok veled, vagyis minden felhajtás vagy nehézség nélkül el tudlak vinni a Sarkra. El kell ismerned, épp ezt teszem most.

Az igazat megvallva az elején nem voltam benne biztos, hogy tényleg te vagy-e a mi emberünk. A kikötõben szokásos öltözék helyett te a hivatalnokok ruháját viselted, és ez hihetetlenül rossz ízlésre vallott. Úgy gondoltam, nincs a világon olyan ember, aki megfelelõ öltözék nélkül adhatná ki magát jachtvezetõnek. Gyanakodtam, hogy talán szántszándékkal küldtek ide csaléteknek, hogy kifejezetten arra utazol, hogy letartóztassanak, miközben az, akit keresünk, egy másik irányban elillan.

Hogy bizonytalanságomat eloszlassam, minden módon próbára tettelek. A rossz oldalon vacakoltam a hajó kulcsával. Soha még nem terveztek úgy hajót, hogy a légzsiliptõl jobbra nyíljon az ajtaja. Mindig a bal oldalon nyílik. A tévedésem láttán semmiféle meglepetést nem mutattál. A világon semmit. Aztán megkérdeztem, megtette-e a Sark-Florina távot a hajód kevesebb mint hat óra alatt. Azt felelted, elõfordult már ilyesmi. Ez roppant figyelemre méltó. A táv rekordja ugyanis kilenc óra fölött van.

Úgy döntöttem, nem lehetsz csalétek. Túlságosan tájékozatlan voltál. A lényedbõl fakadt a tudatlanságod, s ezért lehettél te a megfelelõ ember. Már csak meg kellett várnom, míg elalszol (és az arcodról lerítt az iszonyatos kialvatlanság), hogy lefegyverezhesselek, s egy alkalmas eszközzel sakkban tarthassalak. A sapkádat már inkább csak kíváncsiságból vettem le. Látni akartam, hogy néz ki egy sarkit ruha, ha vörös hajú fej ül rajta.

Terens nem vette le a szemét a korbácsról. Lehet, hogy Genro látta, hogyan ugranak csomóba Terens állizmai. De az is lehet, hogy kitalálta, mire gondol Terens.

– Természetesen nem ölhetlek meg, még akkor sem, ha rám ugrasz – mondta. – Még önvédelembõl sem ölhetlek meg. Ne gondold, hogy ez elõny, amit kihasználhatsz. Ha megmozdulsz, kilövöm alólad a lábadat.

Terensben lelohadt a harci kedv. Mozdulatlanul, homlokát kétoldalt a tenyerébe támasztva ült.

– Tudod-e, miért mondtam el mindezt? – kérdezte Genro halkan.

Terens nem válaszolt.

– Elõször is – folytatta Genro –, mert élvezem, hogy szenvedni látlak. Nem szeretem a gyilkosokat, és különösen nem szenvedhetem a sarkitokat gyilkoló bennszülötteket. Megparancsolták ugyan, hogy élve vigyelek el, de arról nem szól a parancs, hogy kellemessé is kell tennem számodra az utat. Másodszor, tökéletesen tisztában kell lenned a helyzettel, mert miután leszálltunk a Sarkon, rajtad állnak, mik lesznek a következõ lépéseink.

– Hogyhogy? – nézett föl Terens.

– A szolgálat tud a jöveteledrõl. Mihelyt a hajónk elhagyta a Florina légkörét, az ottani körzeti iroda elküldte az üzenetet. Ebben biztos lehetsz. De, mint már említettem, én mindenáron meg akartam gyõzni a szolgálatot arról, hogy ezzel az üggyel magam is elboldogulok, és számomra épp itt van a dolog lényege.

– Nem értem önt – mondta kétségbeesetten Terens.

– Azt mondtam, megparancsolták, hogy vigyelek a Sarkra, méghozzá jó állapotban – felelte hidegvérrel Genro. – Amikor “róluk” beszéltem, nem a szolgálatra gondoltam – hanem a Trantorra!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A hitehagyott

Selim Junzra igazán nem lehetett ráfogni, hogy flegma alak volna. A dühös csalódottságban eltelt esztendõ nem sokat javított ezen. Õ nem tudott békésen borozgatni, ha eszmevilágának alapjai váratlanul inogni kezdtek. Egy szó, mint száz, õ nem volt Ludigan Abel.

És amikor Junz befejezte dühödt ordítozását, miszerint hogy jön a Sark ahhoz, hogy elrabolja és börtönbe zárja a B. T. H. alkalmazottját, akármilyen állapotban van is a trantori kémhálózat, Abel csak ennyit mondott: – Szerintem jobb, ha az éjszakát itt tölti, doktor.

– Van jobb dolgom is – felelte Junz fagyosan.

– Nem kétséges, barátom, nem kétséges. Csakhogy ha az embereimet lelõdözik, akkor a Sark valóban vakmerõvé válhatott. Nagy a valószínûsége, hogy valami baleset érheti az éjszaka. Várjuk meg a reggelt, és meglátjuk, mit hoz az új nap.

Junz tiltakozása nem vezetett semmire. Abel, noha nem hagyta el hûvös, szinte nemtörõdöm közönye, hirtelen mintha megsüketült volna. Junzot ellentmondást nem tûrõ udvariassággal átvezették egy másik helyiségbe.

Az ágyban fekve csak bámulta a halványan fénylõ, festett mennyezetet (amelyen Lenhaden Az arkturi holdak harca címû freskójának egy elég ügyes másolata pompázott), és tudta, hogy nem fog elaludni. Azután elérte az altatógáz enyhe fuvallata, és mielõtt még egyet is szippanthatott volna belõle, elaludt. Öt perccel késõbb, amikor egy erõteljes légáramlat tisztára söpörte a szobát, már csak annyit kapott a szerbõl, amennyi nyolcórányi egészséges alváshoz kellett.

Hideg hajnali szürkületre ébredt. Felpislantott Abelre.

– Mennyi az idõ?

– Hat.

– Nagy ûr! – Körülnézett, és kidugta csontos lábát a takaró alól. – Maga aztán korán kelõ.

– Nem aludtam.

– Micsoda?

– Érzem is a hiányát, elhiheti. Már nem reagálok úgy az ellenaltatógázra, mint fiatalabb koromban.

– Ha megengedi egy pillanatra – motyogta Junz.

Ezúttal valóban alig vett több idõt igénybe a reggeli készülõdés. Amikor újra belépett a szobába, csak akkor kapcsolta be a mágneses csatot a teste köré csavart tunika övén.

– Nos? – kérdezte. – Nyilván nem virrasztotta át az éjszakát s keltett fel engem hatkor, ha nincs valami mondanivalója a számomra.

– Igaza van. Igaza van. – Abel leült Junz elhagyott, üres ágyára, s a fejét hátravetve nevetett. Fojtott, magas hangon nevetett. Erõs, halványsárga mûanyag fogsora nem illett fonnyadt ínyéhez.

– Bocsásson meg, Junz – mondta. – Nem vagyok teljesen magamnál. Kissé szédülök ettõl a kábítószeres virrasztástól. Néha már arra gondolok, szólnom kellene, hogy küldjenek a Trantorról egy fiatalabb embert a helyemre.

Junz enyhe gúnnyal, s némi reménykedéssel kérdezte: – Megtudta, hogy végül mégsem kapták el a térelemzõt?

– Nem, elkapták. Sajnos elkapták. Attól tartok, csak azért mulatok ilyen jól, mert a hálóink érintetlenek.

Junz szerette volna odakiáltani, hogy “fenébe a hálóikkal”, de fékezte magát.

– Nem kétséges – folytatta Abel –, hogy tudták, Khorov a mi ügynökünk volt. Másokról is tudhattak a Florinán. De mind jelentéktelen figura. Csakhogy a sarkitoknak eddig eszükbe sem jutott, hogy mást is tehetnének, mint hogy szemmel tartják õket.

– Most megöltek egyet – mutatott rá Junz.

– Nem – tiltakozott Abel. – A térelemzõ egyik társa tette, aki járõrnek öltözve használta a lángszórót.

– Nem értem – bámult rá Junz.

– Meglehetõsen bonyolult történet. Nem reggelizne velem? Rettenetesen éhes vagyok.

Kávézás közben Abel elmesélte az utolsó harminchat óra történetét.

Junz hüledezett. Letette félig tele kávéscsészéjét, és föl se vette többé.

– Azt még el tudom képzelni, hogy az összes hajó közül épp azon az egyen bújtak el, de akkor is tény marad, hogy nem vették észre õket. Ha küldenének embereket a hajóhoz, amikor az földet ér…

– Ugyan! Maga jobban tudja, mint én. A mai modern hajóknál észre lehet venni a fölös testhõ jelenlétét.

– Azt is elintézhetik. A mûszerek lehetnek tévedhetetlenek, de az emberek nem.

– Vágyálom. Ide figyeljen. Éppen abban az idõben, amikor a hajó, fedélzetén a térelemzõvel, közeledik a Sarkhoz, a legteljesebb mértékben szavahihetõ források jelentik, hogy Fife lovagja tanácskozást tart a többi Nagy Lovaggal. Az ilyen interkontinentális tanácskozások ritkábban fordulnak elõ, mint a csillagok a Tejúton. Véletlen volna?

– Interkontinentális tanácskozás egy térelemzõrõl?

– Igen, önmagában véve jelentéktelen tárgy. De mi fontossá tettük. A B. T. H. majdnem egy éve keresi õt, méghozzá figyelemre méltó állhatatossággal.

– Nem a B. T. H. – szögezte le Junz. – Én. Voltaképpen nem hivatalos módon.

– A lovagok ezt nem tudják, és ha mondaná sem hinnék el. Aztán még a Trantor is érdeklõdik.

– Kérésemre.

– Errõl sem tudnak, és ezt sem hinnék el.

Junz fölállt, mire a széke automatikusan eltávolodott az asztaltól. A kezét határozott mozdulattal összekulcsolta a háta mögött, és nagy léptekkel járkálni kezdett. Föl és alá. Föl és alá. Idõnként szigorú pillantást vetett Abelre.

Abel faarccal nekilátott a második csésze kávénak.

– Honnan tudja mindezt? – kérdezte Junz.

– Micsodát?

– Mindent. Hogy a térelemzõ hogyan és miképpen lett potyautas. Hogy a fõpolgár hogyan és mi módon úszta meg, hogy elfogják. Be akar csapni engem?

– Kedves Junz doktorom!

– Beismerte, hogy megvannak az emberei, akik tõlem függetlenül szemmel tartják a térelemzõt. Gondoskodott róla, hogy a múlt éjjel távol legyek, vagyis semmit sem bízott a véletlenre. – Junz hirtelen visszaemlékezett az altató fuvallatra.

– Átbeszélgettem az éjszakát az ügynökeimmel, doktor. Mindaz, amit tettem és amit megtudtam, hogy úgy mondjam, csak a titkos anyag címszó alatt jöhet szóba. Ön nem lehetett útban, de a biztonságát szavatolnom kellett. Amit az imént elmeséltem, azt ma éjjel tudtam meg az ügynökeimtõl.

– Hogy ilyen értesülésekhez jusson, ahhoz legkevesebb a sarkit kormányban kell ügynökeinek lennie.

– Nos, természetesen.

– Na ne! – fordult hirtelen szembe a követtel Junz.

– Meglepõnek találja? Bizony, a Sark kormányának stabilitása és népének lojalitása közmondásos. Ennek elég egyszerû oka van, mivel a florianiakhoz képest még a legszegényebb sarkit is arisztokrata, és ha tévesen is, de valamifajta uralkodó osztály tagjának számíthatja magát.

De gondolja csak meg: a Sark nem az a dúsgazdag világ, amelynek a Galaxis nagy része hiszi. Egyévi itt-tartózkodás meggyõzhette önt errõl. A népesség nyolcvan százalékának életszínvonala megfelel a más világokon megszokottnak, és nem sokkal magasabb, mint magán a Florinán. Mindig lesznek sarkitok elegen, akik éhségükben kellõképpen feldühödnek ama néptömegek láttán, amely lubickol a fényûzésben, s õk hajlandók az én szolgálatomba állni.

A sarkit kormánynak az a nagy gyengesége, hogy a lázadás fogalmát évszázadokon keresztül a Florinával kapcsolta össze. A sarkon elfelejtettek odafigyelni önmagukra.

– Az efféle jelentéktelen kis alakoknak, ha ugyan vannak, nem sok hasznát veheti – jegyezte meg Junz.

– Külön-külön nem. Együtt viszont már hasznos eszközeivé válhatnak a fontosabb posztokon lévõ embereinknek. Még az igazi uralkodó osztályban is akadnak olyanok, akik megszívlelték az elmúlt két évszázad tanulságait. Õk meg vannak gyõzõdve róla, hogy idõvel a Trantor kiépíti uralmát az egész Galaxisban, és szerintem ezt jól gondolják. Sõt azt is el tudják képzelni, hogy ez az uralom még az õ életükben megszilárdulhat, és szívesen állnak oda jó elõre a gyõztes oldalára.

– Úgy festi le a csillagközi politikát, mint valami piszkos játszmát – fintorodott el Junz.

– Az is, de attól, hogy a piszkot elítéljük, még nem távolítottuk el. És nemcsak szennybõl áll; vannak például idealisták is. Vannak a Sark kormányában olyanok is, akik nem pénzért és nem is a hatalom várományosaként szolgálják a Trantort, hanem mert õszintén hiszik, hogy az emberiség számára egy egyesült galaktikus kormány a legjobb, és hogy egy ilyen kormányt csak a Trantor tud kialakítani. Nekem egy ilyen emberem van – mellesleg a legjobb emberem – a Sark biztonsági szolgálatánál, aki e pillanatban úton van ide a fõpolgárral együtt.

– Azt mondta, elkapták – szólt közbe Junz.

– Igen, a szolgálat elkapta. Csakhogy a szolgálat egyszersmind az én emberem. – Abel egy pillanatra összehúzta a szemöldökét, és elkedvetlenedett. – Ezután persze már nem sok hasznát fogom venni. Ha engedi, hogy a fõpolgár elszökjön, az a legjobb esetben lefokozást, a legrosszabb esetben pedig börtönt jelent. Na, de ebbõl elég!

– Most mi a terve?

– Voltaképpen magam sem tudom. Elõször is meg kell kapnunk a fõpolgárt. Csak addig a pillanatig látok tisztán, amíg megérkezik az ûrállomásra. Hogy utána mi lesz… – Abel vállat vont; pofacsontján megfeszült öreg, pergamenszerû, sárga bõre.

Azután hozzátette:

– A lovagok is várni fogják a fõpolgárt. Azt hiszik, az övék, és amíg egyikünk vagy másikunk erõsen a markában tartja, semmi több nem történhet.

Ez a megállapítása azonban téves volt.

Az igazat megvallva Galaxis-szerte valamennyi nagykövetség területen kívüli jogokat élvezett a maga közvetlen környezetében. Ez általában nem volt több, mint jámbor óhaj, kivéve ott, ahol a külsõ bolygó ereje tiszteletet parancsoló volt. A gyakorlatban ez azt jelentette, hogy egyedül a Trantor tudta igazából biztosítani követei függetlenségét.

A trantori nagykövetség területe majdnem egy négyzetmérföldre terjedt, ahol trantori egyenruhás és jelvényes fegyveresek tartottak járõrszolgálatot. Sarkit ide csak meghívással léphetett be, sarkit fegyveres meg még úgy sem. Az igazsághoz persze hozzátartozik, hogy a trantori emberek és fegyverek összessége legfeljebb két vagy három órára tartózhatta volna fel egyetlen sarkit páncélos ezred céltudatos támadását – a kis csapat mögött azonban milliónyi világ szervezett haderejének megtorló hatalma állt.

Sérthetetlen terület volt hát.

Még a közvetlen anyagi összeköttetést is fenn tudta tartani a Trantorral sarkit kikötõk érintése vagy leszállás nélkül. Egy trantori anyahajó rakodóterébõl – amely épp a “planetáris ûr” és a “szabad ûr közötti százmérföldes határon túl lebegett – kicsiny, légcsavarszárnyakkal felszerelt, minimális üzemanyag ráfordítással légköri utazásra alkalmas helikopterek bukkanhattak elõ s ereszkedhettek le (félig lesiklással, félig irányítottan) a nagykövetség területén fenntartott kis kikötõbe.

Az a helikopter azonban, amelyik most jelent meg a nagykövetség légikikötõje fölött, sem menetrend szerinti, sem pedig trantori illetõségû nem volt. Az apró “moszkitók” idegesen lódultak fel a levegõbe, a tûhegyû ágyú pedig az égre emelte a csövét. Nem késlekedtek a felszállással a katonai vadászgépek sem.

Rádióüzenetek röpködtek ide-oda; rideg parancsok tartották féken az indulatokat fölfelé, s izgatott kiáltások jöttek lefelé.

– Nem tudom – mondta Camrum hadnagy, és elfordult a mûszerfaltól. – Azt mondja, ha nem engedjük le két percen belül, le fogják lõni. Azt mondja, menedéket kér.

Ekkor lépett be Elyout kapitány.

– Persze – mondta. – A Sark meg majd azt mondja, beavatkozunk a belügyeibe. Ha pedig a Trantor úgy dönt, hadd menjenek a dolgok a maguk útján, magának és nekem egy másodperc alatt végünk van. Ki ez az ember?

– Fogalmam sincs – felelte a hadnagy a végsõkig elkeseredve. – Azt mondja, a követtel kell beszélnie. Mégiscsak meg kellene mondania, mit tegyek, kapitány.

Zaj hallatszott a rövidhullámú vevõben, majd egy hisztérikusan izgatott hang azt kérdezte: – Van ott egyáltalán valaki? Indulok lefelé. Komolyan! Egy percet sem várhatok tovább, azt megmondhatom. – Egy kattanással csend lett.

– A nagy ûrre, ismerem ezt a hangot! – mondta a kapitány. – Engedjék le! Az én felelõsségemre!

A parancs elment. A helikopter függõlegesen ereszkedett alá, gyorsabban, mint kellett volna; látszott, hogy egy tapasztalatlan, egyszersmind pánikba esett ember tevékenykedik a mûszerek körül. A tûágyú tartotta az irányt.

A kapitány közvetlen vonalat tartott fenn Abellel, és a követség teljes készültségi állapotba helyezkedett. A sarkit flotta, amely ott lebegett a levegõben, szûk tíz perccel azután, hogy a jármû leszállt, tüntetõen készenléti alakzatot vett fel, majd két óra múlva elment.

Az ebédnél ültek, Abel, Junz és a jövevény. A körülményekhez képest Abel csodálatra méltó hidegvérrel játszotta a közönyös házigazdát. Órák óta megállta, s nem kérdezte meg, miért kér egy Nagy Lovag menedéket.

Junz már sokkal kevésbé bírta türelemmel.

– Az ûrre – sziszegte Abelnek. – Mit fog csinálni vele?

– Semmit – mosolygott vissza Abel. – Legalábbis, amíg ki nem derítem, megvan-e a fõpolgárom vagy sem. Mielõtt kockáztatok szeretem tudni, ki keveri a kártyát. És mivel õ jött hozzám, a várakozás õt jobban megviseli, mint minket.

Igaza volt. A lovag kétszer kezdett bele egy gyors monológba, és Abel kétszer mondta: – Kedves lovagom! Üres gyomorral nem jó komoly beszélgetésbe fogni! – Kedvesen mosolygott, és vacsorát rendelt.

A bornál a lovag újra próbálkozott:

– Nyilván kíváncsi rá, miért hagytam ott a Steen kontinenst.

– El nem tudom képzelni, mi lehet az oka – ismerte be Abel –, hogy Steen lovagja megfutamodik a sarkit hajóktól.

Steen töprengõ arccal nézett rájuk. Vékony termete és sovány, sápadt arca csupa ideges feszültség volt. Hosszú haját apró csatokkal összefogott tincsekbe rendezte, melyek minden egyes fejmozdulatára zizegve ütköztek egymáshoz, mintha arra akarnák felhívni a figyelmet, hogy Steen semmibe veszi a jelenlegi, rövidre nyírt hajdivatot. Ruhájából és bõrébõl enyhe parfümillat áradt.

Abel, akinek a figyelmét nem kerülte el, hogy Junz ajka keményen összezáródik, s hogy egy gyors mozdulattal megtapogatja rövidre nyírt, gyapjas haját, arra gondolt, milyen mulatságos volna Junz reagálását látni, ha Steen, a nála megszokott módon, kipirosított arccal és rézvörös körmökkel jelent volna meg.

– Ma volt egy interkontinentális tanácskozás – mondta Steen.

– Igazán? – kérdezte Abel.

Arcizma sem rándult, úgy hallgatta végig a beszámolót a tanácskozásról.

– Huszonnégy óránk sincs! – méltatlankodott Steen. – Mostantól tizenhat óra! Komolyan!

– És ön, X.! – kiáltotta Junz, aki a mese alatt egyre nyugtalanabb lett. – Ön, X.! Azért jött ide, mert a nyomában vannak. Hát ez szép! Abel, íme a bizonyítékunk a térelemzõ személyazonosságát illetõen. Õ lesz az eszköz, amivel kikényszeríthetjük az emberünk kiadatását.

Steen teljes erejébõl kieresztette sipító hangját, hogy túlkiabálja Junz tömör baritonját.

– Na de kérem! De komolyan! Maga megõrült. Hallgasson! Engedjen már szóhoz jutni… Kérem excellenciádat, nem emlékszem ennek az embernek a nevére.

– Dr. Selim Junz, lovag.

– Nos hát, dr. Selim Junz, életemben nem láttam még ezt a félkegyelmût vagy térelemzõt vagy mi a csodát. Komolyan! Soha nem is hallottam még ekkora képtelenségrõl. Az biztos, hogy nem én vagyok X. Igazán megköszönném, ha nem venné a szájára ezt a hülye betût. Így elhinni Fife nevetséges fantazmagóriáját! Komolyan!

– Akkor miért jött ide lóhalálában? – ragaszkodott Junz az elképzeléséhez.

– Jóságos Sark, hát nem világos? Jaj, mindjárt megfulladok! Komolyan! Ide figyeljen, hát nem érti mit mûvel Fife?

Abel nagy nyugalommal szakította félbe: – Ha elmagyarázza, lovag, nem fogjuk félbeszakítani.

– Nos, önnek legalább köszönöm. – Arcán a sértett méltóság kifejezésével folytatta: – A többiek nem sokra tartanak engem, mert nem vagyok hajlandó mindenféle papírokkal és statisztikákkal meg efféle unalmas dolgokkal foglalkozni. De, komolyan, hát mire való a hivatal, kérdezem én, ha egy Nagy Lovag igazából nem lehet Nagy Lovag?

De persze, csak mert szeretem a kényelmet, ez még nem jelenti azt, hogy én valami tökfej volnék. Komolyan! Lehet, hogy a többiek vakok, de én látom, hogy Fife fütyül arra a térelemzõre. Még azt sem hiszem el, hogy létezik egyáltalán. Fife-nak egy éve támadt ez az ötlete, és azóta mesterkedik vele.

Bolondoknak, idiótáknak tekint bennünket. Komolyan! Ilyenek ám a többiek is. Undorító alakok. Ezt az egész rémítõ esztelenséget elõre kitervelte. Nem lepne meg, ha az a bennszülött, aki állítólag tucatszám gyilkolja a járõröket, Fife egyik ügynöke volna vörös parókában. Vagy ha valóban bennszülött, akkor feltehetõleg Fife bérelte föl.

Kitelik tõle. Komolyan! Képes rá, hogy bennszülötteket használjon fel a saját fajtája ellen. Ennyire aljas.

Az mindenképpen nyilvánvaló, hogy csak ürügyként használja, hogy minket, többieket tönkretegyen, s magát a Sark diktátorává kiáltsa ki. Ezt maguk nem látják?

Nincs itt semmiféle X., de ha meg nem állítják, holnap tele fogja kürtölni a szubétert összeesküvésekkel meg vészhelyzetekkel, és ki fogja kiáltani önmagát vezérnek. Ötszáz éve nincs vezérünk a Sarkon, de ez nem fogja Fife-ot megállítani. Legföljebb felfüggesztik az alkotmányt. Komolyan!

Csak én akarom õt megállítani. Ezért kellett elmenekülnöm. Ha még most is Steenen lennék, azóta házi õrizetbe vett volna.

Mihelyt vége lett a tanácskozásnak, ellenõrzés alá vették a személyi kikötõmet; megszállták az emberei. A kontinentális autonómia teljes semmibevevése! Ilyet csak egy pimasz fráter csinálhat! Komolyan! De hiába olyan nagy gazember, mégsem volt elég okos! Azt gondolta, valamelyikünk esetleg megpróbálja elhagyni a bolygót, ezért figyeltette az ûrkikötõket. De – itt rókamosollyal halk kuncogást hallatott – az nem jutott eszébe, hogy a helikopterkikötõket is figyeltesse!

Talán azt hitte, nincs a bolygón biztonságos hely a számunkra. Nekem azonban eszembe jutott a trantori nagykövetség. Erre persze a többiek nem gondoltak. Úgy fárasztanak. Különösen Bort. Ismerik Bortot? Rettenetesen faragatlan. Ráadásul mocskos. Úgy beszél rólam, mintha valami rossz lenne abban, hogy valaki tiszta és jó szagot áraszt.

Ujjhegyeit az orrához emelte, és finoman beszívta a levegõt.

Abel könnyedén Junz csuklójára tette a kezét, mert ez utóbbi nyugtalanul mocorogni kezdett a székében.

– Ön egy családot hagyott hátra – mondta Abel. – Gondolt-e rá, hogy õket Fife továbbra is sakkban tarthatja?

– Nem zsúfolhattam be minden szerettemet a helikopterbe. – Steen arcát pír futotta el. – Fife nem mer hozzájuk nyúlni. Különben is, holnap visszamegyek.

– Hogyan? – érdeklõdött Abel.

Steen meglepetten nézett rá. Keskeny ajkai szétváltak.

– Szövetséget ajánlok excellenciádnak. Nem tehet úgy, mintha a Trantort nem érdekelné a Sark. Nyilván meg fogja mondani Fife-nak, hogy bármiféle kísérlet a Sark alkotmányának megváltoztatására elkerülhetetlenné tenné a Trantor fegyveres beavatkozását.

– Nemigen látom, hogyan volna ez lehetséges, még ha úgy érzem is, hogy a kormányom támogatna – mondta óvatosan Abel.

– Hogyan volna nem lehetséges? – méltatlankodott Steen. – Ha majd õ irányítja az egész kyrtkereskedelmet, fel fogja emelni az árat, koncessziót kér a gyors szállításra és minden egyébre.

– Nem önök ellenõrzik a jelenlegi árat?

Steen hátravetette magát ültében.

– Hát, komolyan! Nem ismerek minden részletet! Legközelebb számokat fog kérni tõlem. Jóságos ég, maga éppolyan kellemetlen, mint Bort! – Aztán észbe kapott, és halkan felnevetett. – Csak csúfolódom, természetesen. A Trantor köthet megállapodást velünk, többiekkel. Cserében a segítségükért teljesen jogos volna, hogy a Trantor kedvezményes feltételeket vagy akár egy kisebb érdekeltséget kaphasson a kereskedelemben.

– És hogy vegyük elejét, hogy a fegyveres beavatkozás Galaxis méretû háborúvá szélesedjen?

– Ó, hát tényleg nem érti? Pedig világos, mint a nap. Önök nem agresszorok lesznek. Csak megelõzik a polgárháborút, ami tönkretenné a kyrtkereskedelmet. Én bejelenteném, hogy segítséget kértem önöktõl. Világok választanák el a helyzetet az agressziótól. Az egész Galaxis az önök oldalán állna. Na persze ha a Trantor nyertesként kerül ki az ügybõl, hát ehhez senkinek semmi köze. Komolyan!

Abel összekulcsolta göcsörtös ujjait, és figyelmesen tekintett le rájuk.

– Nem hiszem, hogy komolyan gondolja, hogy az erõket egyesíti a Trantorral.

Steen bágyadtan mosolygó arcán egy pillanatra gyûlölködõ kifejezés jelent meg.

– Inkább a Trantor, mint Fife!

– Nem szeretem a fenyegetõ haderõt – mondta Abel. – Nem várhatunk, amíg az ügyek egy kicsit…?

– Nem, nem! – tiltakozott Steen. – Egy napot se! Komolyan! Ha nem határozza el magát most rögtön, utána már késõ lesz. Ha egyszer átlépte a határt, onnan már megszégyenülés nélkül nem vonulhat vissza. Ha most segít nekem, Steen népe felsorakozik mögém, s a többi Nagy Lovag csatlakozik hozzám. Ha akár csak egy napot is vár, beindul Fife propagandagépezete. Kikiált hitehagyottnak. Komolyan! Én! Én! Hitehagyott! Ki fogja használni a Trantor iránti összes elõítéletet, amit csak fel tud szítani, és tudja, ne sértõdjön meg, de az azért nem kevés.

– És ha megkérjük, engedje meg, hogy beszéljünk a térelemzõvel?

– Mi jó származna abból? Kettõs játékot fog ûzni. Nekünk azt fogja mondani, hogy a florinai idióta térelemzõ, önöknek viszont azt, hogy a térelemzõ egy florinai idióta. Maguk nem ismerik õt. Szörnyû ember!

Abel ezen elgondolkodott. Magában dünnyögött, mutatóujja szelíden vert valamiféle ritmust. Aztán megkérdezte: – Tudja, ugye, hogy a fõpolgár a kezünkben van?

– Miféle fõpolgár?

– Az, aki megölte a járõröket és a sarkitot.

– Ó! Nahát, komolyan! Gondolja, hogy Fife törõdni fog ezzel, ha az egész Sark megszerzésérõl van szó?

– Azt hiszem. Tudja, nem arról van szó, hogy a fõpolgár a miénk. Az elfogása körülményeirõl van szó. Azt hiszem, lovag, Fife meg fog hallgatni engem, méghozzá nagyon is alázatosan.

Ismeretségük alatt Junz most elsõ ízben érezte az öreg Abel hangjában a hidegség némi enyhülését. Nála ez a megelégedettség, már-már a diadal jele volt.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A fogoly

Lady Samia Fife számára szokatlan érzés volt a dühödt csalódottság. Példa nélkül álló, sõt elképzelhetetlen volt, hogy immár órák óta reményeiben megcsalatva érezte magát.

Az ûrkikötõ parancsnoka pontosan úgy viselkedett, mint korábban Racety kapitány. Udvarias volt, talán túlzottan alázatos is, egész boldogtalannak tûnt, egyre-másra sajnálkozott, tagadta, hogy a legcsekélyebb mértékben is ellenkezni akarna vele – de makacsul ellenszegült az õ világosan kinyilvánított akaratának.

A lány végül kénytelen volt – mintha bizony közönséges sarkit volna – az óhaja kifejezésétõl elállva a jogait követelni.

– Gondolom, mint polgárnak, jogom van bármelyik érkezõ hajóhoz kimenni, ha úgy akarom! – mondta.

Magánkívül volt a dühtõl.

A parancsnok megköszörülte a torkát, s ráncoktól barázdált arcán a fájdalmas kifejezés, ha lehet, még jobban elmélyült.

– Ami azt illeti, Lady, mi egyáltalán nem óhajtjuk korlátozni önt. Mindössze arról van szó, hogy különleges parancsot kaptunk az ön édesapjától: azt, hogy tiltsuk meg önnek a hajóval való találkozást.

– Tehát el kell hagynom a kikötõt? – kérdezte fagyosan Samia.

– Nem, Lady. – A parancsnok boldog volt, hogy egyezkedhet. – Arra nem kaptunk utasítást, hogy önt kizárjuk a kikötõ területérõl. Ha itt óhajt maradni, megteheti. De minden tiszteletünk ellenére meg kell akadályoznunk, hogy közelebb menjen a kilövõállásokhoz.

Azzal elment, Samia pedig továbbra is ott ülhetett magánautója haszontalan fényûzésétõl körülvéve, mintegy száz méterrel beljebb a kikötõ legkülsõ bejáratától. Ott már várták és szemmel tartották. Minden bizonnyal továbbra is szemmel fogják tartani. Ha csak egy keréknyomnyit is elõbbre gurulna, gondolta magában méltatlankodva, talán tönkre is tennék az autóját.

Összeszorította a fogát. Nem volt rendes az apjától, hogy ezt tette vele. Mindig ilyen volt. Õt mindig mindenki úgy kezelte, mintha a világon semmit sem értene. Holott õ úgy gondolta, hogy mindent ért.

Fölállt a székébõl, és elébe ment; amióta anya meghalt, ilyesmit nem tett meg senki másnak. Átölelte, szorosan magához vonta, minden munkáját félretette a kedvéért. Még a titkárát is kiküldte a szobából, mert tudta, hogy a lányt taszítja a bennszülött mozdulatlan, fehér lárvaarcának látványa.

Majdnem olyan volt, mint a régi szép idõkben, amikor még élt a nagyapja, s apja nem volt Nagy Lovag.

– Mia, gyermekem, már számoltam az órákat. Nem is tudtam, hogy a Florina ilyen messze van. Amikor meghallottam, hogy azok a bennszülöttek a te hajódon bújtak el, épp azon, amit azért küldtem, hogy gondoskodjam a biztonságodról, majd eszemet vesztettem!

– Papa! Semmi okod nem volt az aggodalomra.

– Nem volt? Már azon voltam, hogy kiküldöm a flottát, és katonai kísérettel hozatlak haza.

A gondolatra mindketten elnevették magukat. Percek teltek el, mire Samia vissza tudta fordítani a beszélgetést arra a témára, ami mindenekfelett foglalkoztatta.

Mintegy mellékesen megkérdezte:

– Mit fogsz csinálni a potyautasokkal, papa?

– Miért érdekel, Mia?

– Ugye, nem gondolod, hogy meg akartak ölni téged, vagy ilyesmi?

– Ne foglalkozz ilyen rémítõ gondolatokkal – mosolyodott el Fife.

– Ugye, nem gondolsz ilyesmire? – makacskodott a lány.

– Persze hogy nem.

– Helyes. Mert én beszéltem velük, papa, és nem hiszem, hogy mások lennének, mint nyomorult ártatlan emberek. Nem érdekel, mit mond Racety kapitány.

– Ahhoz képest, hogy csupán “nyomorult ártatlan emberek”, elég sok törvényt áthágtak, Mia.

– Nem bánhatsz velük úgy, mint közönséges bûnözõkkel, papa. – A lány hangja ijedten csapott a magasba.

– Hogyan másképp?

– A férfi nem is bennszülött. Õ egy Föld nevû bolygóról jött, pszichoszondázásnak vetették alá, így nem felelhet a tetteiért.

– Nos, az ilyesmit a biztonsági szolgálat felismeri, drágám. Nyugodtan rájuk bízhatod a dolgot.

– Nem, ez az ügy nagyon fontos, nem hagyhatjuk csak rájuk. Nem fogják érteni. Senki sem érti. Csak én!

– Az egész világon csak te, Mia? – kérdezte az apja elnézõen, és egyik ujjával megcirógatta a lány homlokába hulló egyik hajfürtjét.

– Csak én! Csak én! – kiáltotta hevesen Samia. – Mindenki más azt fogja gondolni, hogy a férfi bolond, de én biztos vagyok benne, hogy nem az. Azt mondja, valami nagy veszedelem fenyegeti a Florinát és az egész Galaxist. Õ térelemzõ, és te is tudod, hogy az ilyenek jártasak a kozmogóniában. Õ csak tudja!

– Honnan tudod, Mia, hogy térelemzõ?

– Õ állítja magáról.

– És milyen részleteket adott elõ arról a veszedelemrõl?

– Nem tudja a részleteket. Pszichoszondázták. Hát nem érted, hogy épp ez a döntõ bizonyíték? Túl sokat tud. Valakinek az volt az érdeke, hogy eltitkolja a dolgot. – A lány hangja ösztönösen elhalkult, és fátyolosan bizalmassá vált. Legyõzte a vágyat, hogy hátrapillantson. – Hát nem érted, ha hamis az elmélete, akkor semmi szükség nem lett volna rá, hogy megszondázzák!

– Ha így áll a dolog, miért nem ölték meg? – kérdezte Fife, de már meg is bánta a kérdést. Semmi értelme, hogy kínozza a lányt.

Samia ezen elgondolkodott, de hiába.

– Ha utasítod a szolgálatot, hogy engedjenek engem beszélni vele, majd kiderítem – mondta. – Bennem megbízik. Tudom. Én többet ki tudok szedni belõle, mint a szolgálat. Kérlek, szólj nekik, hogy engedjenek hozzá, papa. Nagyon fontos.

Fife szelíden megszorította a lány ökölbe zárt kezét, és rámosolygott.

– Még ne, Mia. Még ne. Néhány órán belül a harmadik személy is a kezünkben lesz. Azután, talán.

– A harmadik személy? A bennszülött, aki az összes gyilkosságot elkövette?

– Pontosan. A hajó, amelyik hozza, körülbelül egy óra múlva száll le.

– És addig semmit sem csinálsz a bennszülött lánnyal és a térelemzõvel?

– Semmit a világon.

– Jó. Ott leszek a hajónál. – A lány fölállt.

– Hová mész, Mia?

– A kikötõbe, apa. Sok kérdésem van ehhez a másik bennszülötthöz. – Nevetett. – Majd megmutatom neked, hogy a lányod kész detektív!

De Fife nem viszonozta a nevetését.

– Jobban szeretném, ha nem tennéd – mondta.

– Miért?

– Nagyon fontos, hogy ennek az embernek az érkezésekor semmi szokatlan ne történjék. A te jelenléted a kikötõben túlságosan gyanús volna.

– Mi következnék belõle?

– Nem magyarázhatok el neked diplomáciai fortélyokat, kislányom.

– Ugyan már, diplomáciai fortélyok! – A lány odahajolt hozzá, gyors csókot nyomott a homloka közepére, és kiment.

Most pedig tehetetlenül itt ült a kocsiban, miközben a feje fölött a magasban nõni kezdett egy pontocska, kis sötét folt a késõ délutáni ragyogásban.

Megnyomta a kesztyûtartó gombját, és kivette a pólószemüvegét. Rendszerint arra használta, hogy követni tudja a sztratoszferikus pólójáték egyszemélyes kilométerfalóinak forgó-keringõ ugrándozását a magasban. De komolyabb dolgokra is lehetett használni. Föltette a szemére, és a pontocska nyomban apró hajóvá változott, még a hátsó meghajtó vöröses derengését is tisztán ki lehetett venni.

Legalább látni fogja azt az embert, amikor elvonulnak, s majd azután valahogy szerét ejti, hogy beszélgessen vele.

A Sark betöltötte a képernyõt. Egy teljes szárazföld meg egy fél óceán, amelynek egy részét elhomályosította az alant elterülõ felhõk fakó pamutfehérsége.

Amikor Genro megszólalt, csupán egyenetlen beszédritmusa jelezte, hogy az esze kénytelen-kelletlen az elõtte lévõ mûszerekkel van elfoglalva.

– Az ûrkikötõt nem fogják nagy erõkkel õrizni. Ezt is én javasoltam így. Azt mondtam, hogy az érkezõ hajóknak a megszokottól eltérõ fogadása figyelmeztetheti a Trantort, hogy itt valami készül. Azt mondtam, a siker azon múlik, hogy a Trantor ne tudja, valójában hogy állnak az ügyek, amíg már túl késõ nem lesz. De hát ez mind nem érdekes.

– Mi a különbség? – rántotta meg Terens mogorván a vállát.

– Teljes mértékben rajtad múlik. A keleti kapuhoz legközelebb esõ leszállóaknát fogom választani. Te a hátsó biztonsági kijáraton szállsz majd ki, mihelyt földet érünk. Lépj ki, de ne menj túl gyorsan a kapu felé. Vannak papírjaim, amelyekkel ha igaz, baj nélkül átjuthatsz. Baj esetén rád bízom, tégy, amit szükségesnek gondolsz. A múltban történtek alapján, úgy vélem, ennyire megbízhatom benned. A kapun túl várni fog egy kocsi, az majd elvisz a követségre. Ennyi az egész.

– És magával mi lesz?

A Sark hatalmas, tagolatlan, vakító barnákkal, zöldekkel, kékekkel és felhõfehérekkel tarkított gömbje lassan megelevenedett, felszínét folyók szabdalták és hegyek gyûrték ráncossá.

Genro hûvösen és rosszkedvûen mosolygott.

– Neked csak magadért fájjon a fejed. Ha rájönnek, hogy elmentél, lehet, hogy engem mint árulót lelõnek. Ha úgy látják, hogy képtelen voltam rá, hogy megállítsalak, lehet, hogy csak lefokoznak. Az utóbbi a kívánatosabb, megkérlek hát, hogy mielõtt elmész, használj ellenem idegkorbácsot.

– Tudja, milyen az idegkorbács? – kérdezte a fõpolgár.

– Eléggé. – A férfi homlokán apró izzadságcseppek ütköztek ki.

– Honnan tudja, hogy nem ölöm meg utána? Hiszen én lovaggyilkos vagyok.

– Tudom. De azzal nem segítesz magadon, ha engem megölsz. Csak az idõdet vesztegetnéd. Én vállalom a nagyobb kockázatot.

A Sark látképe betöltötte az ernyõt, a peremvidékek sebesen száguldottak kifelé a látómezõ szélein, a kép közepe megnagyobbodott, és újabb peremvidékek tûntek el a széleken. Már egy sarkit város szivárványos képét is ki lehetett venni.

– Remélem – mondta Genro –, nem képzeled, hogy önállósíthatod magad. A Sark erre nem alkalmas hely. Ez itt nem a Trantor, és nem is a lovagok. Ne felejtsd el.

Most már határozottan kirajzolódott egy város látképe; mellette megnagyobbodott, majd ûrkikötõvé vált egy zöldesbarna folt, és lassan emelkedett feléjük.

– Ha a Trantor egy órán belül nem szerez meg téged, még az est beállta elõtt a lovagok kezébe kerülsz. Nem állok jót azért, amit esetleg a Trantor fog csinálni veled, de a Sarkról vannak elképzeléseim.

Terens szolgált valaha a közigazgatásban – tudta, mit tenne a Sark egy lovaggyilkossal.

A kikötõ képe szilárdan megállt a képernyõn, de Genro már nem nézett rá. Mûszereket kapcsolgatott, s lefelé irányította az impulzusvezérlésû sugarat.

A hajó lassan, egy mérföld magasságban megfordult a levegõben, majd farokkal lefelé helyezkedett.

Az akna fölött száz méterrel a gépek feldübörögtek. A hidraulikus rugózáson át Terens érezte a motorok rázkódását. Elszédült ültében.

– Fogd a korbácsot – mondta Genro. – Gyorsan! Minden másodperc számít. A vészkijárat be fog záródni mögötted. Öt percig csak csodálkozni fognak azon, hogy miért nem nyitom ki a fõajtót, újabb öt perc lesz, míg behatolnak, és még öt, mire téged megtalálnak. Tizenöt perced van, hogy kijuss a kikötõbõl és beszállj a kocsiba.

A rázkódás megszûnt, s Terens a sûrû csendbõl rájött, hogy leértek a Sarkra.

Az elmozduló diamágneses mezõk vették át az irányítást. A jacht méltóságteljesen megdõlt, majd lassan az oldalára billent.

– Most! – kiáltotta Genro. Egyenruhájából csavarni lehetett az izzadságot.

Terens, zúgó fejjel, elhomályosuló szemmel felemelte az idegkorbácsot…

Csípõs sarkit õsz fogadta. Éveket töltött el a bolygó rideg éghajlatán, míg már csaknem elfelejtette a Florina örök, szelíd júniusi melegét. Most visszatértek a közszolgálatban eltöltött napok emlékei, de úgy, mintha soha el se hagyta volna a lovagok e világát.

Csakhogy most menekült volt, és a legnagyobb bûn, egy lovag meggyilkolásának bélyegét viselte.

A szívverése üteméhez igazította a lépteit. Maga mögött hagyta a hajót és benne Genrót, a korbács okozta kínba fagyva. Az ajtó puhán becsukódott utána, és õ végigment egy széles, kövezett úton. Nyüzsögtek körülötte a munkások és szerelõk. Mindenkit elfoglalt a munkája, a tennivalói, nem álltak le, hogy belebámuljanak egy idegen képébe. Nem volt rá okuk.

Látta-e egyáltalán valaki, hogy kiszállt a hajóból?

Megállapította, hogy senki, különben azóta már hallaná az üldözõk lármáját.

Egy futó mozdulattal megtapintotta a sapkáját. Továbbra is takarta a fülét, és rajta volt a tapintásra puha kis medál. Genro azt mondta, ezzel fogják majd azonosítani. A Trantorról jött emberek ezt a napfényben csillogó medált fogják keresni.

Levehetné, dönthetne úgy, hogy elmegy egy másik hajóval – valahogy. Elszökhetne a Sarkról – valahogy. Megszökhetne – valahogy.

Túl sok ennyi “valahogy”! A szíve mélyén tudta, hogy útja végéhez ért, és ahogy Genro mondta, ez lehetett a Trantor is, de a Sark is,

Gyûlölte és rettegte a Trantort, de tudta, hogy a Sarkot nem választhatja, nem szabad választania.

– Maga! Maga ott!

Terens megdermedt. Jeges rémülettel pillantott föl. A kapu harminc méterre volt. Ha futni kezdene… Csakhogy egy szaladó embert nem engednek át. Ilyesmit nem mert megtenni. Nem szabad szaladnia.

A fiatal nõ egy olyan kocsi nyitott ablakából nézett ki, amilyet Terens sohasem, még a Sarkon eltöltött tizenöt év alatt sem látott. Fémesen csillogott, és csak úgy szikráztak rajta az áttetszõ drágakövek.

– Jöjjön ide – szólt a nõ.

Terenset lassan a kocsihoz vitte a lába. Genro azt mondta, a trantori kocsi a kapun kívül vár rá. Ezt mondta vagy nem? Nõt küldenének egy ilyen megbízással? Helyesebben lányt. Sötét bõrû, gyönyörû arcú lányt.

– Ugye, azzal a hajóval érkezett, amely épp most ért földet? – kérdezte a lány.

A férfi hallgatott.

A lány elveszítette a türelmét.

– De hiszen láttam, amint kiszállt a hajóból! – Megigazította pólószemüvegét. Terens már látott ilyen szemüveget.

– Igen, igen – motyogta Terens.

– Akkor szálljon be.

A lány kinyitotta az ajtót. A kocsi belül még pazarabb volt. A puha ülés vadonatúj, parfümös illatot árasztott, a lány pedig meseszép volt.

– Maga a legénységhez tartozik? – kérdezte.

Most vizsgáztatja, gondolta Terens.

– Tudja, hogy ki vagyok – felelte. Futó mozdulattal megérintette a medált.

A motor zaját nem is lehetett hallani, amikor a kocsi hátrált, majd megfordult.

A kapunál Terens szinte belesimult a puha, hûs, kyrttel borított kárpitba, de óvatosságra nem volt szükség. A lány magabiztos szavaira egyszeriben átengedték õket.

– Ez az ember velem van. Samia Fife vagyok.

Másodpercekbe telt, mire az elcsigázott Terens meghallotta és megértette ezt. Amikor merev testtel elõrebillent ültében, a kocsi már százzal ment a gyorsúton.

Az egyik kikötõi munkás fölnézett, és belemotyogott valamit a kabátja hajtókájába. Azután bement az épületbe, és folytatta a munkáját. Fõnöke összevont szemöldökkel jegyezte meg magában, hogy beszélnie kell Tippel arról a szokásáról, hogy cigarettaszívás ürügyén egyhuzamban félórát is elidõzik odakint.

A kikötõn kívül várakozó autóban bosszúsan megszólalt a két ember közül az egyik:

– Beszállt egy kocsiba egy lányhoz? Miféle kocsiba? Miféle lányhoz? – Sarkit öltözéke ellenére a kiejtése határozottan mutatta, hogy a Trantori Birodalom arkturi világaira való.

Társa sarkit volt, alaposan tájékozott a tévés hírek világában. Amikor a szóban forgó autó kigördült a kapun, sebességre kapcsolt, majd irányt változtatva fölzúgott a gyorsforgalmi útra, félig fölemelkedett, és felkiáltott:

– Ez Lady Samia kocsija! Nincs még egy ilyen! Jóságos Galaxis, most mit tegyünk?

– Kövessük – vágta rá a másik.

– De hát Lady Samiát…

– Bánom is én, kicsoda. Te se törõdj vele. Feladatot teljesítünk, nem?

Õk is megfordultak, majd fölkapaszkodtak a széles, majdnem üres sávokra, amelyeken csak a leggyorsabb utazás volt engedélyezve.

– Azt a kocsit nem érjük utol – nyögte a sarkit. – Mihelyt kiszúr bennünket, kikapcsolja az ellenállást. Akár kettõ ötvennel is tud menni.

– Eddig tartja a százat – mondta az arkturi, azután kisvártatva hozzátette: – Nem a szolgálathoz megy. Ez már biztos.

Pár perc múlva megint megszólalt:

– És nem is a Fife palotába.

Újabb idõ elteltével azt mondta:

– Lõjenek ki az ûrbe, ha tudom, hová megy. Megint kifelé tart a városból.

– Honnan tudjuk, hogy a lovaggyilkos ül a kocsijában? – kérdezte a sarkit. – És ha ez valami trükk, hogy elcsaljanak bennünket az õrhelyünkrõl? Nem is próbál lerázni minket, és be sem ülne ebbe az autóba, ha nem akarná, hogy kövessék. Két mérföldrõl sem lehet mással összetéveszteni.

– Tudom, de Fife nem a lányát küldené, ha el akarna téríteni bennünket az útból. Egy csapat járõr jobban megoldhatná a feladatot.

– Lehet, hogy nem is a Lady ül benne.

– Ki fogjuk deríteni, pajtás. Lassít. Húzz el mellette, s a következõ sarkon állj meg!

– Beszélni akarok magával – mondta a lány.

Terens arra a meggyõzõdésre jutott, hogy ez nem szokásos csapda, aminek kezdetben gondolta. A lány valóban Fife Ladyje. Annak kellett lennie. Mintha föl sem vetõdött volna benne, hogy joggal vagy anélkül bárki is feltartóztathatta volna.

Még csak hátra se pillantott, hogy lássa, nem követik-e. Terens háromszor is látta egy-egy kanyarodáskor ugyanazt az autót mögöttük, mindig azonos távolságra, sohasem közelebb, de le sem maradva tõlük.

Nem volt közönséges autó. Esküdni mert volna rá. Talán a Trantoré – ami helyénvaló volt – vagy a Sarké, s ebben az esetben a Lady elfogadható túsznak ígérkezett.

– Hajlandó vagyok beszélni – mondta.

– Maga azon a hajón volt, amelyik elhozta a bennszülöttet a Florináról? Akit köröznek a gyilkosságokért?

– Mondtam, hogy igen.

– Nagyon jó. Azért hoztam ki ide, hogy zavartalanul beszélgethessünk. Útközben kikérdezték a bennszülöttet?

Micsoda naivitás, gondolta Terens. Az ilyet nem lehet tettetni. A lány tényleg nem tudja, ki õ. Óvatosan válaszolta:

– Igen.

– Maga jelen volt a kihallgatáson?

– Igen.

– Jó. Gondoltam. Egyébként miért hagyta el a hajót?

Ezt kellett volna legelõször kérdeznie, gondolta Terens.

– Úgy volt, hogy különleges jelentést hozok a… – kezdte, majd tétován elhallgatott.

A lány a habozást látva lecsapott rá.

– Az apámnak? Miatta ne fájjon a feje. Én majd megvédem. Megmondom, hogy az én utasításomra jött el velem.

– Nagyon jó, Lady.

Az a szó, hogy “lady”, valósággal felkavarta. A lány lady volt, e föld legelõkelõbb hölgye, õ pedig florinai volt. Az az ember, aki meg tudott ölni járõröket, könnyen megtanulhatta, hogyan kell lovagot gyilkolni; egy lovaggyilkos pedig ugyanilyen alapon belenézhetett egy lady arcába!

Ránézett a lányra, s a pillantása keményen, kutatva, fölülrõl szegezõdött a tiltott arcra.

A lány csodaszép volt.

S mert egyszersmind az ország leghatalmasabb ladyje is volt, nem mérte föl, mit jelent ez a pillantás.

– Azt akarom, hogy mondjon el nekem mindent, amit a kihallgatáson hallott – mondta. – Mindent tudni akarok, amit a bennszülött mondott. Nagyon fontos.

– Megkérdezhetem, Lady, miért érdeklõdik a bennszülött után?

– Nem – felelte a lány kertelés nélkül.

– Ahogy óhajtja, Lady.

Terens nem tudta, mit mondjon. Félig öntudatlanul arra várt, majd csak beéri õket az üldözõk kocsija. Tudata másik fele egyre inkább ráébredt a mellette ülõ lány arcának és testének szépségére.

A közszolgálatban tevékenykedõ florinaiak és a fõpolgárok elméletileg nõtlen emberek voltak. A jelenlegi gyakorlatban legtöbbjük ahol tudta, áthágta a szigorú szabályokat. Terens is megtette, amit meg mert tenni, és amit elõnyösnek tartott e téren. Tapasztalatai a legjobb esetben sem voltak kielégítõek.

Így annál nagyobb jelentõséggel bírt, hogy soha nem ült még ilyen közel egy gyönyörû lányhoz, ilyen fényûzõ autóban, mindenki mástól háborítatlanul.

A lány várta, mikor szólal végre meg, sötét (de milyen sötét!) szemében kíváncsiság lobogott, telt, piros ajka az izgalomtól megnyílt – szépségét a csodálatos kyrt csak még inkább kiemelte. És sejtelme sem volt róla, hogy bárki is veszedelmes gondolatokat forgathat Lady Fife személyével kapcsolatban.

A férfi öntudatának az a fele, amelyik az üldözõket várta, kialudt.

Hirtelen ráeszmélt, hogy egy lovag meggyilkolása végsõ soron nem is a bûnök legsúlyosabbika.

És nem is tudatosult benne, hogy õ az, aki mozdul. Tudni csak annyit tudott, hogy a lány apró teste a karjában van, a következõ pillanatban megmerevedik, felkiált, de õ az ajkával beléfojtja a kiáltást…

Kezeket érzett a vállán, és a hátát hûvös légáram csapta meg a nyitott kocsiajtó felõl. Ujjai a fegyvere után kotorásztak, de már késõ volt. Kitépték a kezébõl.

Samia némán kapkodott levegõ után.

– Láttad, mit csinált? – kérdezte elszörnyedve a sarkit.

– Ne törõdj vele! – csattant fel az arkturi. Kis fekete tárgyat tett a zsebébe, és egy simítással lezárta az illesztést. – Fogd meg! – mondta.

A sarkit dühödten rángatta ki Terenset a kocsiból.

– A lány meg hagyta – dünnyögte. – Hagyta!

– Maguk kicsodák? – kiáltotta váratlan erõvel Samia. – Az apám küldte magukat?

– Ne kérdezzen, kérem – szólt az arkturi.

– Maga külföldi – förmedt rá Samia.

– A Sarkra mondom, be kéne törnöm a koponyáját! – emelte föl az öklét a sarkit.

– Hagyd abba! – mondta az arkturi. Megragadta a sarkit csuklóját, és hátrább taszította.

– Mindennek van határa! – morogta a sarkit. – A lovaggyilkosságot el tudom viselni. Magam is szívesen megölnék párat, de lesben állni és figyelni, amit ez a bennszülött mûvelt itt, már nekem is túl sok.

– Bennszülött? – sikította Samia.

A sarki elõrehajolt, és gonoszul lekapta Terens fejérõl a sapkát. A fõpolgár elsápadt, de nem mozdult. Rezzenetlen tekintettel nézte a lányt. Homokszínû haját enyhén borzolta a szellõ.

Samia a lehetõ legtávolabbra húzódott hátra a kocsi ülésén, majd hirtelen a két kezébe temette az arcát; bõre kifehéredett ujjai nyomása alatt.

– Mit csináljunk a lánnyal? – kérdezte a sarkit.

– Semmit.

– Látott bennünket. Egy mérföldre sem jutunk el, már a nyakunkra hozza az egész bolygót.

– Meg fogod ölni Fife Ladyjét? – kérdezte maró gúnnyal az arkturi.

– Na, nem. De tönkretehetjük a kocsiját. Mire rádiótelefonhoz jut, mi már biztonságban leszünk.

– Nem szükséges. – Az arkturi behajolt a kocsiba. – Lady, csak egy percünk van. Hall engem?

A lány nem mozdult.

– Jobban teszi, ha hall – mondta az arkturi. – Sajnálom, hogy megzavartuk egy gyengéd pillanatában, de szerencsére ki is használtuk ezt a pillanatot. Háromdimenziós kamerával sikerült megörökítenünk a jelenetet. Nem blöffölök. Miután útjaink elválnak, biztonságos helyre fogom továbbítani a negatívot, és ha bármi módon beavatkozik az ügybe, akkor kénytelenek leszünk kellemetlenségeket okozni önnek. Bizonyára érti, mire gondolok.

Elfordult.

– Egy szót sem fog szólni a dologról. Egy szót sem. Gyerünk, fõpolgár.

Terens megindult. Hátra sem nézhetett a kocsiban lévõ fehér, elgyötört arcra.

Akármi jön is ezután, õ már megérhette a csodát. Egy percig csókolhatta a Sark legbüszkébb hölgyét, érezhette puha, finom ajkának gyengéd érintését.

TIZENHATODIK FEJEZET

A vádlott

A diplomáciának megvan a maga sajátos nyelvés viselkedéskészlete. A független államok képviselõinek egymás közti kapcsolata, ha szigorúan követi a protokoll szabályait, stilizált és humoros hatást keltõ. A “nemkívánatos következmények” kifejezés a háború szinonímája, a “megfelelõ intézkedés” pedig a lemondást jelenti.

Abel, ha rajta állt, szívesen elhagyta a diplomácia virágnyelvét. Õt és Fife-ot szoros személyes kapocs fûzte össze, bátran lehetett tehát az az idõsebb ember, akivel egy pohár bor mellett barátian el lehet beszélgetni.

– Nehezen értem utol, Fife.

Fife mosolygott. Könnyedén, fesztelenül viselkedett.

– Zsúfolt napom volt, Abel.

– Igen. Hallottam róla.

– Steen? – érdeklõdött óvatosan Fife.

– Részben. Steen körülbelül hét órája van nálunk.

– Tudom. Az is az én hibám. Nem gondolt rá, hogy visszaküldje hozzánk?

– Attól tartok, nem.

– Pedig bûnözõ.

Abel kuncogott, s a lusta buborékokat figyelve forgatta kezében az üvegkelyhet.

– Szerintem kitalálhatunk a számára valami ügyet, amiért politikai menekültként kezelhetjük. A csillagközi törvény védelmet nyújt neki trantori területen.

– A kormánya támogatni fogja ebben?

– Azt hiszem, igen, Fife. Nem volnék harminchét éve külszolgálatos, ha nem tudnám, mit fog támogatni a Trantor, és mit nem.

– Elintézhetem, hogy a Sark a visszahívását kérje.

– Mi jó származna belõle? Én békés ember vagyok, akivel jól ki tudnak jönni. Az utódom lehet akárki.

Hallgattak egy sort. Fife oroszlánfeje csupa ránc volt.

– Az az érzésem, javasolni akar valamit.

– Igen. Van önnél egy emberünk.

– Miféle emberük?

– Egy térelemzõ. A Föld bolygó szülötte, amely mellesleg a trantori fennhatóság alatt álló terület része.

– Steen mondta ezt?

– Többek között.

– Õ látta ezt a földlakót?

– Nem említette, hogy látta volna.

– Nos, nem látta. Ilyen körülmények között kétlem, hogy bízhat a szavában.

Abel letette a poharát. Kezét lazán összekulcsolta az ölében, és azt mondta: – Ami azt illeti, biztos vagyok benne, hogy a földlakó létezik. Én mondom, Fife, ebben a dologban egyezségre kellene jutnunk. Nálam van Steen, önnél a földlakó. Bizonyos értelemben egyformán állunk. Mielõtt továbbvinné idõszerû terveit, mielõtt lejár az ultimátum, és coup d’état-t rendez, miért ne beszélgethetnénk az általános kyrthelyzetrõl?

– Nem látom be, mi szükség volna rá. Ami most a Sarkon történik, az teljes mértékben belügy. Hajlandó vagyok személyesen kezeskedni azért, hogy az itteni politikai eseményektõl függetlenül nem lesz beavatkozás a kyrtkereskedelembe.

Abel belekortyolt a borába, s úgy látszott, mintha erõsen gondolkozna. Aztán megszólalt: – Az az érzésem, van egy másik politikai menekültünk is. Különös eset. Egyébként az ön egyik florinai alattvalója. Fõpolgár. Myrlyn Terensnek nevezi magát.

Fife szemében fény lobbant.

– Ezt félig meddig sejtettük. A Sarkra, Abel, van egy határ, ameddig a Trantor nyíltan beavatkozhat ennek a bolygónak az ügyeibe. Az az ember, akit elraboltak, gyilkos. Belõle nem csinálhatnak politikai menekültet.

– Nos, tehát kell magának az az ember?

– Alkun töri a fejét? Errõl van szó?

– A tanácskozásról, amit említettem.

– Egy florinai gyilkos miatt? Szó sem lehet róla.

– Csakhogy az a mód, ahogy a fõpolgárnak sikerült átszöknie hozzánk, meglehetõsen különös. Talán érdekelni fogja…

Junz a fejét rázva járkált föl-alá. Már jócskán benne jártak az éjszakában. Aludni szeretett volna, de tudta, hogy ahhoz újra altató kellene.

– Lehet, hogy erõvel kellett volna fenyegetõznöm, ahogy Steen tanácsolta – mondta Abel. – Rossz lett volna. Szörnyû kockázattal és bizonytalan kimenettel. Mégis, amíg a fõpolgárt ide nem hozták, nem láttam más lehetõséget, kivéve természetesen a semmittevés politikáját.

Junz hevesen rázta a fejét.

– Nem. Valamit tenni kell. Már a zsarolásig fajult a dolog.

– Technikai értelemben, feltételezem. Ön szerint mit kellett volna tennem?

– Pontosan azt, amit tett. Én nem vagyok képmutató, Abel. Legalábbis igyekszem, hogy ne legyek az. Nem ítélem el a módszereit, ugyanakkor hasznosítani akarom minden eredményét. De mondja, mi van a lánnyal?

– Nem lesz bántódása addig, amíg Fife tartja magát az alkuhoz.

– Sajnálom õt. Egyre kevésbé szeretem a sarkit arisztokráciát azért, amit a Florinával mûvelt, de ettõl függetlenül sajnálatot érzek a lány iránt.

– Ha mint egyén nézem, igen. Csakhogy a valódi felelõsség magát a Sarkot terheli. Figyeljen rám, öregem, csókolt már valaha lányt autóban?

Junz szája sarkában huncut mosoly jelent meg. – Igen.

– Én is, bár úgy képzelem, mélyebben le kell ásnom az emlékeim között, mint magának. A legidõsebb lányunokám, ha minden igaz, valószínûleg épp e percben van ilyesmivel elfoglalva. Különben is, mi egy lopott csók egy autóban, ha nem a Galaxis legtermészetesebb érzelmének kifejezõdése?

– Ide figyeljen, barátom. Van egy lány a kezünk között, méghozzá magas társadalmi rangú, aki tévedésbõl ott talál maga mellett a kocsiban egy – nevezzük így – bûnözõt. A férfi kihasználja az alkalmat, és megcsókolja. Ösztönös késztetésbõl, a lány beleegyezése nélkül. Mit kellene éreznie a lánynak? És mit érezzen az apja? Bánatot? Talán. Bosszúságot? Nyilván. Dühöt? Sértõdöttséget? Megbotránkozást? Igen, mindezt. De szégyent? Azt nem! Akkora szégyent, hogy képes legyen fontos állami ügyeket veszélyeztetni, csak hogy elkerülje a leleplezést? Képtelenség!

Pedig pontosan ez a helyzet, és ez csak a Sarkon történhetett meg. Lady Samia semmiben sem bûnös, csak abban, hogy önfejû volt, és egy kicsit naiv. Biztos vagyok benne, hogy már korábban is kapott csókot. Ha megint és sokadik alkalommal csókolózott, akárkivel, csak nem florinaival, nem szólnának semmit. De õt florinai csókolta meg!

Nem számít, hogy nem tudta, miszerint a férfi florinai. Nem számít, hogy kényszerítették a csókra. Ha nyilvánosságra hozzuk a birtokunkban lévõ képet, amelyen Lady Samia egy florinai karjában látható, elviselhetetlenné tennénk az életet az õ és az apja számára. Láttam Fife arcát, ahogy rámeredt a másolatra. Nem lehetett biztosan megállapítani, hogy a fõpolgár florinai. Sarkit öltözék volt rajta, s a sapka jól takarta a haját. Bõre világos volt, de ez semmit sem bizonyít. Fife mégis tudta, hogy a pletykát boldogan el fogják hinni azok, akiket érdekelnek a botrányok és a szenzációk, és hogy a fényképet vitathatatlan bizonyítékképpen fogadják majd. És tudta, hogy politikai ellenfelei a lehetõ legnagyobb tõkét fogják kovácsolni belõle. Nevezheti zsarolásnak, Junz, talán az is, de olyan zsarolás, amely nem válna be a Galaxis egyetlen más bolygóján sem. A saját beteg társadalmi rendszerük adta a kezünkbe ezt a fegyvert, és én használni is fogom minden lelkiismeret-furdalás nélkül.

– Miben maradunk? – sóhajtotta Junz.

– Holnap délben találkozunk.

– Vagyis addigra halasztotta el az ultimátumát?

– Bizonytalan idõre. Személyesen megyek el az irodájába.

– Kell ilyen kockázatot vállalni?

– Nem nagy kockázat. Lesznek tanúk. És égek a vágytól, hogy szemtõl szemben lássam ezt a térelemzõt, akit ön oly régóta keres.

– Én jelen leszek? – kérdezte sóvár türelmetlenséggel Junz.

– Ó, hogyne. És a fõpolgár is. Azonosítanunk kell a térelemzõ személyét. És persze Steen. Mindannyian jelen lesznek trimenziós megtestesülésben.

– Köszönöm.

A trantori nagykövet elnyomott egy ásítást, és könnyes szemmel pislogott Junzra.

– Most pedig, ha nem bánja, már két napja és egy éjszakája talpon vagyok, és félek, hogy vén testem nem bír el több élénkítõszert. Muszáj aludnom.

A trimenziós technika tökéletesedésével a fontos tanácskozásokat ritkán tartották egy fedél alatt. Fife érzékelt is bizonyos illetlenséget az öreg nagykövet testi jelenlétében. Azt nem lehet állítani, hogy olajbarna arca elsötétedett volna, de az árkok elmélyültek rajta a néma dühtõl.

Hallgatni kellett. Nem mondhatott semmit. Csak bámult komoran a vele szemben lévõ férfiakra.

Abel! Ez a viseltes ruhájú vén trotli, milliónyi világgal a háta mögött!

Junz! Sötét bõrû, gyapjas hajú betolakodó, akinek a kitartása kirobbantotta ezt a válságot.

Steen! Az áruló! Lám, nem mer a szemébe nézni!

A fõpolgár! A legnehezebb volt õrá nézni. A bennszülött, aki érintésével megbecstelenítette a lányát, ennek ellenére biztonságot és érinthetetlenséget élvezett a trantori nagykövetség falai között. Ha egyedül volna, most legalább összeszoríthatná a fogát, és rácsaphatna az asztalra. De így arcizma sem rezdülhetett, bár annyira megfeszítette õket, hogy már fájt.

Ha Samia akkor nem… Elejtette a gondolatot. Saját nemtörõdömsége táplálta a lány önfejûségét, ezért tehát most nem hibáztathatta. Samia nem próbált mentegetõzni vagy kisebbíteni saját bûntudatát. Elmondta a teljes igazságot egyéni próbálkozásairól, amivel meg akarta játszani a csillagközi kémet, és hogy mindez milyen szörnyû véget ért. Szégyenében és keserûségében már csak apja megértésére számított, és ezt meg is kapta. Meg kellett kapnia, még ha ez az általa emelt építmény összeomlásával járt is.

– Ezt a tanácskozást rám kényszerítették – mondta. – Nem látom értelmét, hogy bármit is mondjak. Azért vagyok itt, hogy hallgassak.

– Azt hiszem, Steen szeretne elsõnek szólni – mondta Abel.

Fife szemébõl csak úgy sütött a megvetés, szinte égette Steent. Válaszul õ azt üvöltötte: – Te kényszerítettél rá, Fife, hogy a Trantorhoz forduljak. Megsértetted az önrendelkezés elvét. Nem várhattad tõlem, hogy ezt eltûrjem. Komolyan!

Fife hallgatott, helyette Abel szólalt meg; de még az õ hangjában is érzõdött cseppnyi megvetés: – Térjen a tárgyra, Steen. Azt mondta, van valami mondanivalója. Halljuk.

Steen fakó arca pirosító nélkül is vörös lett.

– Mondom, máris. Természetesen nem tartom magam olyan nyomozónak, amilyennek Fife lovagja gondolja magát, de gondolkodni én is tudok. Komolyan! És gondolkodtam. Fife tegnap elõadott egy történetet egy titokzatos árulóról, akit X.-nek nevezett. Én láttam, hogy az egész locsogás csak arra volt jó neki, hogy bejelenthesse a szükségállapotot. Engem egy pillanatra sem tudott megtéveszteni.

– X. nem létezik? – kérdezte nyugodtan Fife. – Akkor te miért futottál el? Aki szalad, annak nincs is szüksége más vádra.

– Valóban? Komolyan? – kiáltotta Steen. – Hát én bizony akkor is kiszaladnék az égõ házból, ha nem magam okoztam a tüzet.

– Folytassa, Steen – mondta Abel.

Steen megnyalta a száját, és egy percig töprengve nézte a körmeit. Míg beszélt, gyengéden simogatta õket.

– De azután arra gondoltam, miért találta volna ki ezt a különös történetet az összes bonyodalmaival, miegyebeivel együtt? Ez nem jellemzõ rá. Komolyan! Fife nem így szokta. Én ismerem õt. Mindnyájan ismerjük õt. Nincs semmi képzelõereje, excellenciás uram. Kegyetlen ember! Majdnem olyan rossz, mint Bort.

– Mond is valamit, Abel, vagy csak habog? – hördült fel Fife.

– Folytassa, Steen lovag – mondta Abel.

– Folytatom, ha hagy beszélni. Istenem! Ön kinek az oldalán áll? Azt mondtam magamnak (ez vacsora után volt), azt mondtam, egy olyan ember, mint Fife, miért talál ki egy ilyen történetet? Erre csak egy válasz volt. Kitalálni nem tudta. Az õ eszével nem talál ki. Vagyis a történet igaz. Annak kell lennie. És persze valóban megöltek járõröket. Ámbár Fife nagyon is képes rá, hogy elrendezze, hogy ez megtörténjen.

Fife megrándította a vállát.

– Az ám, de ki ez az X? – folytatta Steen. – Én nem. Komolyan! Tudom, hogy nem én vagyok az! És elismerem, hogy nem lehet más, mint az egyik Nagy Lovag. De voltaképpen melyik Nagy Lovag tudta errõl a legtöbbet? Melyik Nagy Lovag próbálja már egy éve felhasználni a térelemzõ történetét, hogy ránk ijesztve belekergessen minket, többieket valamibe, amit õ “egyesített erõnek” nevez, én viszont úgy, hogy behódolás egy Fife-féle egyeduralomnak?

Én megmondom önöknek, kicsoda X. – Steen fölállt, feje ellaposodva súrolta a vevõhasáb felsõ peremét, sõt a legfelsõ centiméterek kicsúsztak a semmibe. Reszketõ ujjával mutatta: – Õ X.! Fife lovagja! Õ találta meg ezt a térelemzõt. Amikor látta, hogy ránk, többiekre nincs hatással az elsõ tanácskozásunkon a hülye megjegyzéseivel, félretette egy idõre, majd azután, hogy már elõkészítette a katonai támadást, megint elõvette õt.

Fife elkínzott arccal fordult Abelhez.

– Befejezte? Ha igen, távolítsa el. Elviselhetetlen a jelenléte minden tisztességes ember számára.

– Van valami megjegyzése azzal kapcsolatban, amit elmondott? – kérdezte Abel.

– Természetesen nincsen. Nem érdemli meg, hogy megjegyzést fûzzek hozzá. Ez egy mindenre elszánt alak. Azt mond, amit akar.

– Nem intézheted el csak így, Fife! – kiáltotta Steen. Végignézett a többieken. A szeme összeszûkült, s az orrlyukai körül a dühtõl kifehéredett a bõr. Állva maradt. – Figyeljenek ide. Azt mondta, a nyomozói feljegyzéseket találtak egy orvosi rendelõben. Azt mondta, az orvos meghalt egy balesetben, miután megállapította, hogy a térelemzõ pszichoszondázás áldozata lett. Azt mondta, a gyilkosságot X. követte el, hogy titokban tartsa a térelemzõ személyazonosságát. Ezt mind õ mondta. Kérdezzék meg tõle. Kérdezzék meg, nem õ mondta-e.

– És ha mondtam? – kérdezte Fife.

– Aztán kérdezzék meg, hogyan jutott a feljegyzések birtokába egy olyan orvos rendelõjébõl, aki már meghalt, és hónapok óta el volt temetve, hacsak nem voltak a papírok mindvégig nála. Komolyan!

– Ez marhaság – mondta Fife. – A végtelenségig pocsékolhatjuk így az idõnket. Egy másik orvos átvette a halott ember praxisát s vele együtt a kartonjait is. Azt gondolja bármelyikük is, hogy a betegek kartonjait az orvossal együtt meg szokták semmisíteni?

– Nem, persze hogy nem – válaszolta Abel.

Steen dohogott valamit, aztán leült.

– Mi jön még? – kérdezte Fife. – Van még valakinek valami mondanivalója? Újabb vádak? Valami egyéb? – A hangja egészen halk volt. Átsütött rajta a keserûség.

– Miért, eddig Steen beszélt, és mi hagytuk, hadd szálljon el a szava a levegõben – mondta Abel. – Mi, Junz és én más ügyben vagyunk itt. Szeretnénk látni a térelemzõt.

Fife keze az íróasztal lapján nyugodott. Most mindkét kéz fölemelkedett, s lehulltában megkapaszkodott az íróasztal peremében. Fekete szemöldöke összébb rándult.

– Van az õrizetünkben egy csökkent értelmi képességû ember, aki azt állítja magáról, hogy õ térelemzõ. Mindjárt behívatom.

Valona March soha, de soha életében nem gondolta, hogy ilyen képtelenségek megtörténhetnek. Immár több mint egy napja, hogy földet értek ezen a Sark bolygón, s lépten-nyomon csodákat láttak. Még a börtöncellák is, amelyekben õt és Riket külön-külön elhelyezték, mesebelien fényûzõek voltak. Ha az ember megnyomott egy gombot, egy lyukon át kijött a víz egy csõbõl. A meleg a falból áradt, bár odakint olyan hideg volt, amilyen hidegnek még nem is érezte a levegõt. És mindenki, aki hozzá szólt, gyönyörû ruhát viselt.

Olyan szobákban járt, amelyekben mindenféle soha nem látott holmik voltak. Ez a mostani szoba nagyobb volt, mint az összes eddigiek, de majdnem üres. Emberbõl viszont több volt benne. Egy íróasztal mögött szigorú tekintetû férfi ült egy székben, meg egy sokkal öregebb, csupa ránc férfi és még három másik…

Az egyik a fõpolgár volt!

Fölugrott, és odaszaladt hozzá.

– Fõpolgár! Fõpolgár!

De a fõpolgár nem volt ott!

A férfi fölállt, és intett neki.

– Ülj vissza, Lona. Ülj vissza!

És Lona akkor egyenesen átsétált rajta! Az úgy volt, hogy odanyúlt, meg akarta ragadni az ingujját, de õ elhúzta. Lona erre elõreugrott, majdnem meg is botlott, és átment rajta! Akkor egy percre kiment belõle minden élet. A fõpolgár megfordult, újra szembenézett vele, de a lány csak bámult lefelé, a saját lábára. Benne állt a székben, ahol elõzõleg a fõpolgár ült. Tisztán látta a szék színeit, a tömörségét, ahogy körülfogta a lábát, holott nem érzett semmit. Kinyújtotta remegõ kezét, és ujjai centiméterekre behatoltak a kárpitba, amit úgyszintén nem érzett. Az ujjai továbbra is láthatók voltak.

Felsikoltott és elvágódott; még látta, hogy a fõpolgár karja önkéntelenül kinyúl feléje, maga pedig átzuhan rajta, mintha hússzínû levegõdarab volna.

Újra egy széken ült, Rik fogta szorosan az egyik kezét, és az öreg, ráncos képû ember hajolt fölébe.

– Ne féljen, kedvesem – mondta az öreg. – Az csak egy kép. Fénykép, tudja?

Valona körülnézett. A fõpolgár továbbra is ott ült. Nem nézett rá.

– Nincs ott? – mutatott oda az ujjával a lány.

– Az egy trimenziós megtestesülés, Lona – válaszolta hirtelen Rik. – Õ valahol másutt van, csak mi látjuk úgy, mintha itt volna.

Valona megcsóválta a fejét. Ha Rik mondja, akkor rendben van. De azért lesütötte a szemét; nem mert ránézni az emberekre, akik egyszerre ott is voltak, meg itt is voltak.

– Maga tehát tudja, fiatalember, hogy mi az a trimenziós megtestesülés?

– Igen, uram. – Rettenetes nap volt ez Rik számára is, de ahol Valona egyre elveszettebbnek érezte magát, ott õ mindjobban és könnyebben eligazodott a dolgok között.

– Hol tanulta?

– Nem tudom. Azelõtt tudtam – mielõtt elfelejtettem volna.

Fife még akkor sem mozdult el az íróasztala mögött álló székbõl, amikor Valona March vadul a fõpolgár felé vetette magát.

– Sajnálom, hogy meg kellett zavarnom ezt a találkozót azzal, hogy idehoztam egy hisztérikus bennszülött nõt – jegyezte meg jeges hangon. – Az állítólagos térelemzõ kívánta, hogy õ is jelen legyen.

– Rendben van – nyugtázta a dolgot Abel. – De megjegyzem, hogy az ön fogyatékos értelmû florinaija mintha ismerné a trimenziós megtestesülést.

– Gondolom, jól beléverték – felelte Fife.

– Kihallgatták azóta, hogy megérkezett a Sarkra? – érdeklõdött Abel.

– Nyilván.

– Milyen eredménnyel?

– Nincs új információ.

– Mi a neve? – fordult Abel Rikhez.

– Rik az egyetlen név, amire emlékszem – felelte nyugodtan.

– Ismer itt valakit?

Rik félelem nélkül nézett egyik arcról a másikra.

– Csak a fõpolgárt – mondta. – És persze Lonát.

– Õ – mutatott Abel Fife-ra – a legnagyobb lovag, aki valaha élt. Övé az egész világ. Mit gondol róla?

– Én földlakó vagyok – válaszolta vakmerõen Rik. – Én nem vagyok az övé.

Abel halkan odaszólt Fife-nak: – Nem hiszem, hogy egy felnõtt bennszülött florinait rá lehetne szoktatni ilyen kihívó beszédre.

– Még pszichoszondával sem? – vágott vissza Fife mogorván.

– Ismeri ezt az urat? – fordult vissza Abel Rikhez.

– Nem.

– Õ dr. Selim Junz. A Bolygóközi Térelemzõ Hivatal egyik fontos tisztviselõje.

Rik feszülten nézett rá.

– Akkor õ az én egyik fõnököm. De – tette hozzá csalódottan – nem ismerem õt. Vagy talán csak nem emlékszem rá.

Junz sötét képpel ingatta a fejét.

– Soha nem láttam õt, Abel.

– Ezt már érdemes bevenni a jegyzõkönyvbe – morogta Fife.

– Most figyeljen rám, Rik – vette vissza a szót Abel. – Elmondok egy történetet. Azt akarom, hogy nagyon figyelmesen hallgasson végig, és gondolkozzon. Gondolkozzon és gondolkozzon Ért engem?

Rik bólintott.

Abel lassan beszélt. Hosszú perceken át csak az õ hangját lehetett hallani a szobában. Miközben hallgatta, Rik szemhéja lecsukódott, szája félrehúzódott, ökle a melléhez szorult, a feje pedig elõrebillent. Olyan ember benyomását keltette, mint aki szenved.

Abel tovább beszélt, elõre-hátra mozogva az eseményeknek eredetileg Fife lovagja által elõadott rekonstruálásában. Beszélt a katasztrófáról szóló eredeti hírrõl, annak elfogásáról, a találkozóról Rik és X. között, a pszichoszondázásról, arról, hogy hogyan találtak rá Rikre, hogyan vitték el a Florinára, beszélt az orvosról, aki megállapította a baját, és azután meghalt, s végül beszélt a visszatérõ emlékeirõl.

– Ennyi a történet, Rik – mondta végül. – Mindent elmeséltem. Volt-e benne valami ismerõs?

Rik lassan, kínlódva válaszolta: – Az utóbbi részletekre emlékszem. Tudja, az elmúlt néhány napra. Emlékszem kicsit régebbi dolgokra is. Lehet, hogy az orvosnál kezdtem elõször beszélni. Nagyon homályos… De ennyi az egész.

– Igenis emlékszik régebbi dolgokra – mondta Abel. – Emlékszik a Florinát fenyegetõ veszélyre.

– Igen. Igen. Ez volt az elsõ, ami az eszembe jutott.

– És nem emlékszik az utána következõ dolgokra? Földet ért a Sarkon, és találkozott egy emberrel.

– Nem emlékszem – nyögte Rik. – Nem emlékszem.

– Próbálja! Próbálja!

Rik fölnézett. Fehér arca nedves volt az izzadságtól.

– Emlékszem egy szóra.

– Milyen szóra, Rik?

– Nincs értelme.

– Azért csak mondja meg.

– Egy asztalhoz kapcsolódik. Nagyon régen volt. Nagyon homályos. Ültem. Azt hiszem, talán valaki más is ült ott. Aztán állt, lenézett rám. És itt van egy szó.

Abel türelmes volt.

– Milyen szó?

Rik ökölbe szorított kézzel suttogta: – Fife!

Fife-on kívül mindenki fölugrott.

– Én megmondtam! – rikoltotta Steen, s éles fejhangon bugyborékoló nevetésben tört ki.

TIZENHETEDIK FEJEZET

A vádló

– Vessünk véget ennek a komédiának – mondta Fife óriási önuralommal.

Sokáig várt, míg végül rideg tekintettel, kifejezéstelen arccal megszólalt. A többiek végre lehiggadtak, s újra elfoglalták helyüket. Rik lehajtotta a fejét, szemét szorosan, fájón összezárta, úgy kutatott sajgó agyában. Valona magához húzta, erõsen tartotta Rik fejét a vállán, s puhán simogatta az arcát.

– Miért mondja, hogy komédia? – kérdezte reszketve Abel.

– Nem az? – kérdezte vissza Fife. – Elsõsorban csak azért egyeztem bele ebbe a tanácskozásba, mert ön egy sajátos fenyegetést helyezett kilátásba számomra. De még így is visszautasítottam volna, ha tudom, hogy az egész arra megy ki, hogy átalakuljon a saját bírósági tárgyalásommá, ahol szökevények és gyilkosok ügyészként, egyszersmind bíróként lépnek föl ellenem.

Abel összevont szemöldökkel, fagyosan hivatalos hangon mondta:

– Ez itt nem bírósági tárgyalás, lovag. Junz doktor azért van itt, hogy visszakapja a B. T. H. egy tagját, ahogy az joga és kötelessége. Én azért vagyok itt, hogy e zavaros idõben védjem a Trantor érdekeit. Bennem semmi kétség sincs afelõl, hogy ez az ember, Rik, az eltûnt térelemzõ. A megbeszélés e részének nyomban végét vethetjük, ha beleegyezik, hogy ezt az embert átadjuk Junz doktornak további vizsgálatok céljából, beleértve a fizikai jellemzõk ellenõrzését is. Természetesen kérnénk további segítséget a bûnös pszichoszondázó megtalálásában és az efféle cselekmények jövõbeli ismétlõdése elleni óvintézkedések megtételében, hiszen végül is létezik egy csillagközi ügynökség, amely fölébe helyezi magát a helyi politikának.

– Kész kis szónoklat! – mondta Fife. – De ami nyilvánvaló, az nyilvánvaló is marad, és a terveik nagyon is átlátszóak. Mi történik, ha átadom ezt az embert? Inkább hajlok arra a feltevésre, hogy a B. T. H. a végén pontosan ki fogja deríteni, amit akar. Azt állítja magáról, hogy csillagközi ügynökség, amelynek nincsenek helyi kötõdései, de az tény, ugye, hogy a Trantor kétharmaddal járul hozzá az éves költségvetéséhez. Kétlem, hogy értelmes megfigyelõ valóban semlegesnek tekintené a Hivatalt ebben a mai Galaxisban. Az ezzel az emberrel kapcsolatos ténymegállapításai nyilván összhangban lesznek a Trantor birodalmi érdekeivel.

És mik lesznek ezek a megállapítások? Ez is nyilvánvaló. Emberünk emlékei lassan vissza fognak térni. A B. T. H. napi jelentéseket fog kiadni. Õ meg apránként mind többre és többre fog visszaemlékezni a szükséges részletekbõl. Elõször a nevemre. Aztán a külsõmre. Aztán a pontos szavaimra. Ünnepélyesen ki leszek kiáltva bûnösnek. Jóvátételt fognak követelni, a Trantor kénytelen lesz átmenetileg elfoglalni a Sarkot, és ez az okkupáció hogy, hogy nem, állandósulni fog.

Van egy határ, amelyen túl minden zsarolás meghiúsul. Az öné, nagykövet úr, most ért el ehhez a határhoz. Ha kell önöknek ez az ember, küldessen érte egy flottát a Trantorral.

– Ez nem erõ kérdése – felelte Abel. – Ha szabad megjegyeznem, gondosan elkerülte, hogy visszautasítsa azt a burkolt következtetést, amit a térelemzõ utoljára mondott.

– Semmi olyan következtetés nincs itt, amit én holmi tagadással szükségesnek tartanék kihangsúlyozni. Ez az ember emlékszik egy szóra, legalábbis ezt állítja. Na és?

– Az, hogy emlékszik rá, nem jelent semmit?

– Semmit a világon. A Fife név nagy név a Sarkon. Még ha úgy veszem is, hogy az állítólagos térelemzõ komolyan beszél, egyévnyi alkalma volt rá, hogy hallja ezt a nevet a Florinán. Olyan hajón jött a Sarkra, amely a lányomat hozta, ami még kiválóbb alkalom, hogy hallja a Fife nevet. Mi sem természetesebb annál, hogy a név bekerült az emlékei tartományába. Persze az is lehet, hogy az egész komolytalanság, hogy betanították neki e fokról fokra leleplezõ játékot.

Abel hirtelen nem tudta, mit mondjon erre. A többiekre nézett. Junz lassan, sötét tekintettel gyúrta jobb kezével az állát. Steen ostobán vigyorgott, és közben magában motyogott. A florinai fõpolgár kifejezéstelen arccal bámulta a térdét.

Rik szólalt meg, miközben kiszabadította magát Valona szorításából és fölállt.

– Figyeljenek – mondta. Sápadt arca eltorzult. A szemében fájdalom tükrözõdött.

– Felteszem, újabb részletre derül fény – jegyezte meg Fife.

– Figyeljenek! – ismételte Rik. – Egy asztalnál ültünk. A teában kábítószer volt. Vitatkoztunk. Nem emlékszem, min. Aztán nem tudtam mozdulni. Csak ülni tudtam, semmi mást. Nem tudtam beszélni. Csak gondolkodni tudtam. Nagy ûr! El voltam kábítva! Kiabálni szerettem volna, sikoltani, elfutni, de nem tudtam. Aztán jött a másik, Fife. Mérges volt rám. De most nem kiabált. Nem kellett. Megkerülte az asztalt. Elém állt, fölibém magasodott. Nem tudtam megszólalni. Semmit sem tudtam csinálni. Csak a szememet próbáltam fölfelé fordítani rá.

Rik elhallgatott.

– Fife volt a másik ember? – kérdezte dr. Selim Junz.

– Emlékszem, Fife volt a neve.

– Õ volt az?

Rik nem fordult oda, hogy lássa az illetõt.

– Nem emlékszem, hogy nézett ki – mondta.

– Biztos?

– Próbálkozom. – Váratlanul kifakadt. – Nem tudják, milyen nehéz ez! Olyan, mint egy vörösen izzó tû! Mélyen! Itt belül! – Kezét a fejére tette.

– Tudom, hogy nehéz – mondta Junz halkan. – De meg kell próbálnia. Hát nem érti, egyfolytában próbálkoznia kell! Nézzen rá erre az emberre! Forduljon meg, és nézzen rá.

Rik kicsavart testtel fordult Fife lovagja felé. Egy percig meredten nézte, aztán elfordult.

– Így már emlékszik? – faggatta Junz.

– Nem! Nem!

Fife arcán zord mosoly jelent meg.

– Az emberük elveszítette a fonalat, vagy hihetõbbnek fog tûnni a mese, ha az arcomra majd csak legközelebb fog visszaemlékezni?

– Én ezt az embert sohasem láttam, és sohasem beszéltem vele! – kiáltotta Junz indulatosan. – Semmit sem rendeztünk meg, fõleg nem azzal a céllal, hogy önt hamisan megvádoljuk, és már elegem van a vádaskodásából! Engem csak az igazság érdekel.

– Akkor feltehetek neki néhány kérdést?

– Rajta!

– Köszönöm a kedvességét. És most figyelj ide… Rik, vagy mi is az igazi neved… – Egy lovag beszélt itt egy florinaihoz.

– Igen, uram. – pillantott fel Rik.

– Emlékszel egy emberre, aki az asztal túloldala felõl közeledett hozzád, miközben te ott ültél elkábítva és tehetetlenül.

– Igen, uram.

– Az utolsó emléked az, hogy ez az ember lebámul rád.

– Igen, uram.

– Te fölnézel rá, legalábbis megpróbálsz fölnézni.

– Igen, uram.

– Ülj le.

Rik engedelmeskedett.

Fife egy percig meg sem mozdult. Keskeny szája ha lehet, még keskenyebbé vált, arcizmai meg-megrándultak kékes színûre borotvált arcán és állán. Aztán lecsúszott a székébõl.

Lecsúszott! Úgy tett, mintha ott, az asztala mögött letérdelt volna.

De kijött az asztala mögül, és mindenki láthatta, hogy áll.

Junz körül megfordult a világ. Az ültében szoborszerû, félelmetes ember minden elõzetes figyelmeztetés nélkül szánalmas törpévé silányult.

Fife torz lába nagy erõfeszítéssel tudta csak elõrevinni ormótlan felsõtestét és fejét. Arca lángolt, de a szemében ugyanaz a dölyfös pillantás látszott. Steen vad vihogásban tört ki, de rögtön a torkára forrt, mihelyt az a szempár rászegezõdött. A többiek némán ültek, mint akiket megigéztek.

Rik kerekre tágult szemmel nézte a közeledõt.

– Én voltam az az ember, aki az asztal mögül közeledett feléd? – kérdezte Fife.

– Nem emlékszem az arcára, uram.

– Nem azt kérdeztem, hogy az arcára emlékszel-e. El tudtad ezt felejteni? – karja széttárult, mintegy keretbe foglalva a testét. – El tudtad felejteni a külsõmet, a járásomat?

– Most úgy érzem, nem felejthettem volna el, uram, de nem tudom – felelte Rik a legnagyobb kínban.

– De hát te ültél, õ meg állt, és te fölnéztél rá.

– Igen, uram.

– Õ lenézett rád, valósággal föléd “magasodott”.

– Igen, uram.

– Erre legalább emlékszel? Ebben biztos vagy?

– Igen, uram.

A két ember most már szemtõl szemben állt egymással.

– És most lenézek rád?

– Nem, uram – felelte Rik.

– Te fölnézel rám?

Az ülõ Rik és az álló Fife egy vonalban bámultak egymás szemébe.

– Nem, uram.

– Lehetek én az az ember?

– Nem, uram.

– Biztos vagy benne?

– Igen, uram.

– Még most is állítod, hogy a név, amire emlékszel, a Fife?

– Emlékszem erre a névre – állította makacsul Rik.

– Akárki volt is, ezek szerint az én nevemet használta álnévként?

– Csak… csak így lehetett.

Fife megfordult, és lassú méltósággal visszaevickélt az íróasztalához, majd felmászott a székébe.

– Mindeddig, egész felnõtt életem során soha senkinek nem engedtem meg, hogy állva lásson – mondta. – Van valami ok rá, hogy ez a megbeszélés tovább folytatódjék?

Abel egyszerre érzett zavart és ingerültséget. Eddig a tanácskozás csúnyán visszafelé sült el. Fife minden lépésnél tisztázta magát, a többiek pedig felsültek. Fife-nak sikerült mártírként feltüntetnie magát. A trantori zsarolás miatt belekényszerült ebbe a tanácskozásba, amely hamis vádaskodásba fordult, s amely rögtön romba is dõlt.

Fife gondoskodni fog róla, hogy a megbeszélésrõl az õ változata járja be a Galaxist, és nem kell túlságosan elrugaszkodnia a valóságtól, hogy remek Trantor-ellenes propagandát kerekítsen belõle.

Abel szerette volna megmenteni a veszett fejsze nyelét. A Trantor most már semmi hasznát nem fogja látni a pszichoszondázott térelemzõnek. Lehet bármennyire igaz, mostantól minden “emlékét” nevetségessé fogják tenni, ki fogják gúnyolni. A trantori imperializmus eszközének tekintenék, amely még ráadásul tönkre is ment.

De tétovázott, és Junz volt az, aki megszólalt:

– Én úgy látom, nagyon jó okunk van rá, hogy még ne rekesszük be a tanácskozást. Még nem derítettük ki minden kétséget kizáróan, hogy ki a felelõs a pszichoszondázásért. Ön megvádolta Steen lovagját, õ pedig megvádolta önt. Feltéve, hogy mindketten tévednek, és hogy mindketten ártatlanok, továbbra is igaz marad az, hogy mindketten az egyik Nagy Lovagot tartják bûnösnek. Tehát melyiket?

– Számít az? – kérdezte Fife. – Amennyire a dolog önöket érinti, szerintem nem számít. Mostanára már megoldódott volna az ügy, ha a Trantor és a B. T. H. nem avatkozik bele. Végül meg fogom találni az árulót. Emlékezzenek vissza, akárki is a pszichoszondázó, eredetileg a kyrtkereskedelem monopóliumát akarta magának megkaparintani, tehát nem szeretném õt futni hagyni. Mihelyt megtörténik az illetõ azonosítása, s elbántunk vele, ezt az embert is sértetlenül vissza fogják kapni. Ez az egyetlen ajánlat, amit tehetek, és ez nagyon józan ajánlat.

– Mit fog csinálni a pszichoszondázóval?

– Ez teljes mértékben belügy, nem tartozik önre.

– Dehogynem! – csattant föl Junz. – Itt nemcsak a térelemzõrõl van szó. Fontosabb ügy forog kockán, és meglep, hogy errõl még nem világosították fel önt. Ezt a Rik nevû embert nem pusztán azért vetették alá a pszichoszondázásnak, mert térelemzõ volt.

Abel nem tudta pontosan, mik Junz szándékai, de ekkor közbevetette magát. Nyájasan szólt:

– Dr. Junz természetesen a térelemzõ eredeti, veszélyt jelzõ üzenetére utal.

Fife vállat vont.

– Amennyire tudom, ennek senki sem tulajdonított semmi fontosságot az elmúlt esztendõben, még maga dr. Junz sem. Mindazonáltal az ön embere itt van, doktor. Kérdezze meg tõle, mirõl van hát szó.

– Csakhogy nem fog emlékezni rá – felelte Junz dühösen. – A pszichoszonda ott a legeredményesebb, ahol az agy legintellektuálisabb gondolatsorai vannak elraktározódva. Ez az ember talán soha nem tudja helyreállítani az életét úgy, amilyen volt.

– Akkor most mit lehet tenni? – érdeklõdött Fife.

– Nagyon egyszerû. Van valaki más, aki tud mindent, és ez a pszichoszondázó. Lehet, hogy õ maga nem térelemzõ; lehet, hogy a pontos részleteket nem is ismeri. De akkor beszélt az emberünkkel, amikor az még ép eszû volt. Eleget megtudott tõle ahhoz, hogy a helyes nyomra vezessen bennünket. Ha nem tudott volna meg eleget, nem merte volna tönkretenni az információ forrását. Mégis, csak a jegyzõkönyv számára, mire emlékszik, Rik?

– Csak arra, hogy veszély volt, és szerepeltek benne az ûr áramlatai – motyogta Rik.

– Még ha kiderítik is, mit tudnak meg belõle? – kérdezte Fife. – Mennyire megbízhatók azok a meghökkentõ elméletek, amelyekkel a beteg térelemzõk örökösen elõhozakodnak? Sokuk hiszi azt, hogy ismeri a világegyetem titkait, holott olyan betegek, hogy már a mûszereiket is alig tudják leolvasni.

– Lehet, hogy igaza van. Fél attól, hogy netán kiderítem?

– Ellene vagyok, hogy holmi szerencsétlen mendemondákat indítsunk útjukra, akár igazak, akár nem, mert ezek hatással lehetnek a kyrtkereskedelemre. Nem ért velem egyet, Abel?

Abel feszengett. Fife-nak sikerült úgy fordítania a dolgot, mintha a kyrtszállításokban beálló bármiféle romlásért a Trantor manõvereire lehetne áthárítani a felelõsséget. Abel azonban jó játékos volt. Nyugodtan és érzelemmentesen emelte a tétet.

– Nem. – felelte. – Azt javaslom, hallgassa meg dr. Junzot.

– Köszönöm – nyugtázta Junz doktor. – Mármost ön, Fife lovag, azt mondta, akárki volt is a pszichoszondázó, meg kellett ölnie azt az orvost, aki megvizsgálta ezt a Rik nevû embert. Ez arra utal, hogy a pszichoszondázó valamiféleképpen szemmel tartotta Riket, mialatt õ a Florinán tartózkodott.

– Tehát?

– Az ilyesfajta megfigyelésnek bizonyára vannak nyomai.

– Arra gondol, hogy ön szerint ezek a bennszülöttek tudni fogják, ki figyelte meg õket?

– Miért ne?

– Ön nem sarkit, ezért hibákat követ el – felelte erre Fife. – Biztosíthatom, hogy a bennszülöttek jól megvannak úgy, ahogy vannak. Nem közelednek a lovagokhoz, ha pedig hozzájuk közelednek valami okból lovagok, tudják, hogy a tekintetüket a cipõjük orrára kell szegezniük. Nem is sejtenék, ha megfigyelnék õket.

Junz láthatóan magánkívül volt a felháborodástól. A lovagok úgy megszokták zsarnoki mivoltukat, hogy semmi rosszat vagy szégyenleteset nem találtak benne, hogy nyíltan beszéljenek róla.

– Az átlagos bennszülöttek talán – mondta. – De ez az ember itt nem közönséges bennszülött. Azt hiszem, elég szemléletesen bemutatta nekünk, hogy nem afféle rendes, tisztelettudó florinai. Eddig semmit sem tett hozzá a vitánkhoz, úgyhogy ideje, hogy feltegyünk neki néhány kérdést.

– A bennszülött bizonyítéka nem ér semmit – jelentette ki Fife. – Én pedig még egyszer megragadom az alkalmat, és követelem, hogy a Trantor engedje át õt a sarki bíróságnak, hogy lefolytathassák a törvényes eljárást.

– Elõbb hadd beszéljek vele.

– Azt hiszem, nem ártunk vele senkinek, Fife, ha felteszünk neki pár kérdést – szólt közbe szelíden Abel. – Ha kiderül, hogy nem hajlandó együttmûködni vagy megbízhatatlan, akkor megfontoljuk a kiadatás iránti kérését.

Terens, aki eddig egykedvûen nézte összekulcsolt keze ujjait, felpillantott.

Junz most hozzá fordult.

– Ugye, Rik a maguk városában élt, amióta csak megtalálták õt a Florinán?

– Igen.

– És maga mindvégig a városban volt. Arra gondolok, hogy ugye nem járt hosszabb üzleti úton?

– A fõpolgárok nem járnak üzleti utakra. Az õ ügyeik a városban vannak.

– Rendben van. Nyugodjon meg, és ne érzékenykedjék. Úgy képzelem, magának azt is tudnia kell, ha valamelyik lovag el akar látogatni a városba.

– Persze. Ha jönnek.

– Jöttek?

Terens vállat vont.

– Egyszer vagy kétszer. Biztosíthatom, csak puszta megszokásból. A lovagok nem piszkítják be a kezüket kyrttel. Mármint a nyers kyrttel.

– Beszélj tisztelettudóan! – förmedt rá Fife.

– Rá tud venni? – nézett rá Terens.

– Hagyjuk ezt a beszélgetést az emberünkre és dr. Junzra, Fife – szólt közbe halkan Abel. – Maga és én itt csak nézõk vagyunk.

Junz felvidult a fõpolgár szemtelensége láttán, de szólni így szólt:

– Kérem, kísérõ megjegyzések nélkül válaszoljon a kérdéseimre, fõpolgár. Kik voltak pontosan azok a lovagok, akik az elmúlt évben látogatást tettek a városukban?

– Honnan tudjam? – kiáltotta Terens indulatosan. – Nem tudok válaszolni a kérdésére. A lovagok lovagok, a bennszülöttek bennszülöttek. Én lehetek fõpolgár, nekik akkor is bennszülött vagyok. Nem köszöntöm õket a városkapuban és nem kérdezem meg a nevüket.

Kapok egy üzenetet, ennyi az egész. A “fõpolgárnak” van címezve. Az áll benne, hogy ezen és ezen a napon lovagi ellenõrzés lesz, tegyem meg a szükséges intézkedéseket. Akkor gondoskodnom kell róla, hogy a malomgyári munkások a legjobb ruhájukba öltözzenek, hogy a malom tiszta legyen, rendesen mûködjön, hogy a kyrtkészletek bõségesek legyenek, hogy mindenki elégedettnek és boldognak látszódjék, hogy a házakat kitakarítsák, az utcákat rendbe tegyék, hogy kéznél legyenek a táncosok, ha a lovagok netán vidám bennszülött táncokban akarnak gyönyörködni, s ha esetleg pár csinos bennszülött lá…

– Ez nem érdekes, fõpolgár – vágott közbe Junz.

– Magának nem érdekes. Nekem igen.

A közigazgatásban dolgozó florianiak ismeretében Junz a fõpolgárt olyan üdítõnek találta, mint egy ital hideg vizet. Úgy gondolta, a B. T. H. lehetséges befolyását arra fogja használni, hogy megakadályozza a fõpolgár alulmaradását a lovagokkal szemben.

Terens nyugodtabb hangon folytatta:

– Mindenesetre ennyi az én feladatom. Amikor megérkeznek, nekem a többiek mellett van a helyem. Nem tudom, kicsodák õk. Nem beszélek velük.

– Volt ilyen látogatás egy héttel azelõtt, hogy a városi orvost meggyilkolták? Gondolom, tudja, melyik héten történt az eset.

– Azt hiszem, a hírekben hallottam róla. Nem hinném, hogy akkortájt volt lovagi ellenõrzés. Nem mernék megesküdni rá.

– A maga területe kihez tartozik?

Terens elhúzta a száját.

– Fife lovagjához.

Steen, föladva a kölcsönös engedmények politikáját, meglepõ váratlansággal fölkiáltott:

– Hohó! Az ilyen kérdezéssel csak Fife-nek kedvez, dr. Junz! Komolyan! Gondolja, ha Fife érdekelve volt benne, hogy ott, helyben szemmel tartsa ezt a teremtményt, akkor vállalja a Florinára tett utazások minden kényelmetlenségét, csak azért, hogy megnézze õt? Mire valók a járõrök? Komolyan!

Junz ideges lett.

– Ilyen esetben, mint ez, amikor a világ gazdasága és talán fizikai biztonsága nyugszik egyetlen ember elméjének tartalmán, természetes, hogy a pszichoszondázó nem szeretné a felügyeletet járõrökre hagyni.

– Még akkor sem, ha tulajdonképpen tönkretette azt az elmét? –vágott közbe Fife.

Abel elbiggyesztette az alsó ajkát, és összeráncolta a szemöldökét. Látta már, hogy a játszma végképp átcsúszik Fife kezébe.

Junz újabb, tétova kísérletet tett.

– Volt-e vajon olyan járõr vagy járõrcsoport, amelyik mindig kéznél volt?

– Azt én nem tudhatom. Nekem õk csak egyenruhák.

Junz hirtelen, mintegy rajtaütésszerûen Valonához fordult. A lány egy perccel ezelõtt betegesen elfehéredett, a szeme elnyílt és kimeredt. Junz figyelmét ez nem kerülte el.

– És magával mi van, leányzó? – kérdezte.

De a lány csak rázta a fejét, és nem szólt.

Itt már nincs mit tenni, gondolta Abel gondterhelten. Mindennek vége.

Valona azonban, minden ízében remegve, fölállt. Fátyolos hangon, suttogva mondta:

– Mondani akarok valamit.

– Mondja, lányom. Mi az? – biztatta Junz.

Valona halálra váltan beszélni kezdett; arca minden ráncából, minden ideges ujjrándulásából vad rémület sugárzott.

– Én csak egy falusi lány vagyok. Kérem, ne haragudjanak rám. Csak arról van szó, hogy úgy látszik, mintha a dolgok csak egyféleképpen lehetnének. Olyan fontos ember volt az én Rikem? Úgy értem, olyan fontos, ahogy mondják?

– Szerintem nagyon, de nagyon fontos volt – válaszolta Junz szelíden. – És azt gondolom, hogy még most is az.

– Akkor úgy kell lennie, ahogy mondta. Akárki tette is ki a Florinára, aligha merte egy percre is levenni róla a szemét. Igaz? Úgy értem, mi van akkor, ha Riket megveri a malom fõfelügyelõje, vagy a gyerekek megdobálják kõvel, vagy megbetegszik és meghal? Nem hagyhatták magára a mezõn, ugye, ahol meghalhatott volna, mielõtt bárki is rátalál? Azt nem feltételezhették, hogy pusztán a szerencse elég lesz, hogy biztonságba megmaradjon. – Most már erõteljesen és folyékonyan beszélt.

– Folytassa – mondta Junz, és feszülten figyelte a lányt.

– Mert egyetlen ember volt, aki igenis kezdettõl fogva figyelte Riket. Õ találta meg a mezõn, és úgy intézte, hogy én viseljem gondját, õ óvta meg a bajtól, és naponta tudott róla. Még a doktorról is tudott mindent, mert én elmondtam neki. Õ volt! Õ volt az!

Ezt már szinte sikoltotta, és ujja mereven szegezõdött Myrlyn Terensre, a fõpolgárra.

Mostanra még Fife emberfeletti nyugalma is alábbhagyott. Karja nekifeszült az íróasztal lapjának, egy teljes hüvelykkel felemelte tömör testét a székérõl, s a feje mintegy vezényszóra a fõpolgár felé fordult.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A gyõztesek

Olyan volt, mintha mindannyian egyszerre kaptak volna hangszálbénulást. Még Rik is hitetlenkedõ szemmel, kifejezéstelen arccal bámult elõbb Valonára, aztán Terensre.

Végül Steen éles és magas nevetése törte meg a csendet.

– Én elhiszem. Komolyan! – kiabálta. – Mondom is már régóta. Mondtam, hogy a bennszülöttet Fife fizeti. Ebbõl látszik, milyen ember Fife. Lefizetett egy bennszülöttet, hogy…

– Alávaló hazugság.

Nem Fife mondta ezt, hanem a fõpolgár. Már állt, a szemében szenvedélyes tûz lobogott.

– Mi van? – Abel, aki mindnyájuk közül a legutoljára mozdult meg, tette föl a kérdést.

Terens egy percig értetlenül nézett rá, azután elfúló hangon felelte: – Amit a lovag mondott. Egyetlen sarkit szolgálatában sem állok.

– És amit a lány mondott? Az is hazugság?

Terens a nyelve hegyével megnedvesítette az ajkát.

– Nem, az igaz. Én vagyok a pszichoszondázó. – Sietve folytatta: – Ne nézz rám így, Lona. Nem akartam bántani õt. Semmit sem úgy akartam, ahogy történt. – Visszaült.

– Ez valami csel – szólalt meg Fife. – Nem tudom pontosan, mit tervez, Abel, de elsõ pillantásra lehetetlen, hogy ez a bûnözõ a maga szakállára követte volna el a tettét. Biztos, hogy csak egy Nagy Lovagnak lehetett meg hozzá a tudása és a lehetõsége. Vagy mindenáron ki akarja szabadítani az emberét, Steent a csapdából, azért kínálja fel ezt a hamis tanúvallomást?

Terens szorosan összekulcsolt kézzel hajolt elõre ültében.

– Trantori pénzt se fogadok el.

Fife meg se hallotta.

Junz tért magához utolsónak. Percekig nem tudta megszokni, hogy a fõpolgár valójában nincs egy szobában vele, hogy valahol másutt van a nagykövetség területén, s csak képrõl látja, nem valóságosabban, mint a húsz mérfölddel arrébb lévõ Fife-ot. Jó lett volna odamenni ehhez az emberhez, vállon ragadni, négyszemközt szóra bírni, de nem tehette.

– Nincs értelme vitatkozni, amíg nem hallgatjuk meg ezt az embert – mondta. – Halljuk a részleteket. Ha tényleg õ a pszichoszondázó, akkor tudnunk kell a részleteket. Ha nem õ az, nos, az majd kiderül mindabból, amit elõ fog adni.

– Ha tudni akarják, mi történt, elmesélem – mondta Terens. – Az már semmit sem használ nekem, ha eltitkolom. Végül is akár a Sark, akár a Trantor, mindegy, vigye el az ûr. Legalább egy-két dolgot nyilvánosságra hozhatok.

Zord arccal mutatott Fife-ra.

– Íme, egy Nagy Lovag. Azt mondja ez a Nagy Lovag, hogy csak egy Nagy Lovagnak lehet elég tudása vagy lehetõsége rá, hogy megtegye, amit a pszichoszondázó megtett. Hiszi is, amit mond. De mit tud? Mit tud bármelyik sarkit?

Nem õk irányítják a kormányt. A Florinaiak! A Florinai Ügyek Hivatala! Hozzájuk fut be minden, õk írják és õk irattározzák a papírokat. A Sarkot a papírok kormányozzák. Igaz, hogy legtöbbünk még ahhoz is túl kimerült, hogy panaszkodjon, de vajon tudják-e, hogy ha akarnánk, mit csinálhatnánk még az átkozott lovagjaink orra elõtt is? Nos, látták, mit csináltam én.

Egy évvel ezelõtt forgalomirányító voltam az ûrkikötõben. A kiképzésemhez tartozott. Szerepel a személyi anyagomban. Csak egy kicsit kell leásni, hogy megtalálják, mert a forgalmi osztály vezetõje sarkit. Övé a cím, de a tényleges munkát én csináltam. A nevemet a Bennszülött személyzet cím alatti külön részben találják meg. Egy sarkit se ereszkedne le olyan mélyre, hogy ebbe belenézzen.

Amikor a helyi B. T. H. elküldte a kikötõbe a térelemzõ üzenetét azzal a javaslattal, hogy mentõautóval menjünk ki a hajóhoz, az üzenetet én kaptam meg. Továbbítottam belõle azt, ami veszélytelen volt; de a Florina elpusztulásáról szóló részt nem továbbítottam.

Úgy intéztem, hogy a térelemzõvel egy kis külvárosi kikötõben találkozzam. Ezt könnyen megtehettem. A Sarkot mozgató minden szál az én kezemben futott össze. Ne felejtsék el, a közigazgatásban dolgoztam. Egy Nagy Lovag nem tehette volna meg azt, amit én, hacsak nem utasít egy florinait, hogy tegye meg helyette. Én meg tudtam csinálni mindenféle segítség nélkül. Ennyit a tudásról és a lehetõségekrõl.

Találkoztam a térelemzõvel, és távol tartottam õt mind a Sarktól, mind a B. T. H.-tól. Annyi információt szedtem ki belõle, amennyit csak tudtam, majd hozzáláttam, hogy felhasználjam ezeket a Florina érdekében és a Sark ellen.

– Te küldted az elsõ leveleket? – préselte ki a szavakat Fife.

– Én küldtem az elsõ leveleket, Nagy Lovag – felelte Terens nyugodtan. – Azt gondoltam, ha elég kyrtföld felett tudom kikényszeríteni az ellenõrzést, akkor egyezségre juthatok a Trantorral a feltételeimrõl, és elkergetem magukat a bolygóról.

– Megõrültél.

– Lehet. Sajnos nem sikerült. Azt mondtam a térelemzõnek, hogy Fife lovagja vagyok. Ezt kellett mondanom, mert tudta, hogy Fife a legnagyobb ember a bolygón, és amíg azt hitte, én vagyok Fife, hajlandó volt nyíltan beszélni. Nevetnem kellett, amikor rájöttem, hogy azt hiszi, Fife minden erejével a legjobbat akarja a Florinának.

Sajnos õ türelmetlenebb volt, mint én. Azt hajtogatta, hogy minden napnyi veszteség kész sorscsapás, miközben én tudtam, hogy a Sarkon való tevékenykedésemhez elsõsorban is idõ kell. Nem tudtam, hogyan tartsam az ellenõrzésem alatt, ezért végül muszáj volt bevetnem a pszichoszondát. Szereztem egyet. Láttam, hogyan használják a kórházakban. Tudtam valamit róla. Kár, hogy nem eleget.

Beállítottam arra, hogy kitörölje az agya felszíni rétegeibõl az aggodalmat. Ez egyszerû mûvelet. Még most sem tudom, mi történt. Azt hiszem, az aggodalom mélyebbre hatolhatott, nagyon mélyre, és mivel a szonda automatikusan követte, útjában törölte a tudatos elmemûködés túlnyomó részét is. Én meg ott maradtam, a kezem között egy eszement nyomorulttal… Ne haragudj, Rik.

Rik, aki végig feszülten figyelt, szomorúan mondta: – Nem kellett volna hozzám nyúlnia, fõpolgár, de tudom, mit érezhetett.

– Igen – felelte Terens –, te éltél a bolygón. Ismered a járõröket és a lovagokat, és tudod, mi a különbség az Alsóváros és a Felsõváros között.

Újból fölvette elbeszélése fonalát: – Tehát ott álltam a térelemzõvel teljesen tanácstalanul. Nem engedhettem, hogy olyasvalaki találjon rá, aki ki tudja nyomozni a személyazonosságát. Nem ölhettem meg. Biztos voltam benne, hogy vissza fog térni az emlékezete, ha mégis szükségem lenne a tudására. Nem beszélve róla, hogy ha megölöm, eljátszom a Trantor és a B. T. H. jóindulatát, amelyre pedig szükségem volt. Különben is, akkortájt még nem tudtam gyilkolni.

Elintéztem, hogy elhelyezzenek a Florinára fõpolgárnak, és hamis papírokkal magammal vittem a térelemzõt. Úgy intéztem, hogy rátaláljanak, s felfogadtam Valonát, hogy viselje gondját. Ezután már nem is volt vész, azt az egy alkalmat kivéve, a doktorral. Akkor be kellett hatolnom a Felsõváros erõmûtelepére. Nem volt lehetetlen feladat. A mérnökök sarkitok voltak, a portások azonban florinaiak. A Sarkon elég sokat megtanultam az erõmûvek mûködésérõl, ezért tudtam, hogyan kell rövidre zárni egy áramkört. Három napba telt, míg megfelelõ idõt találtam rá. Utána már könnyû volt ölni. Azt azonban egyáltalán nem tudtam, hogy a doktor a rendelõje mindkét felében õrzött másolatot a kartonokról. Bár tudtam volna!

Terens ültébõl odalátott Fife kronométerére.

– Azután, mintegy száz órával ezelõtt – mintha száz éve lett volna – Rik emlékei kezdtek visszatérni. Innentõl ismerik a történetet.

– Nem – mondta Junz –, még nem ismerjük. Hogy szólnak a részletek a térelemzõnek a bolygó pusztulásáról szóló meséjében?

– Gondolja, hogy abból, amit mesélt, megértettem a részleteket? Az csak olyan – bocsáss meg, Rik – zagyvaság volt.

– Nem volt az – fortyant föl Rik. – Nem lehetett az!

– A térelemzõnek volt egy hajója – mondta Junz. – Hol van?

– A szemétdombon – válaszolta Terens. – Rögtön ment a parancs, hogy az ócskavasba vele. A fõnököm aláírta. Persze, egy sarkit soha nem olvassa el a papírokat. Szó nélkül kiselejtezték.

– És Rik iratai? Azt mondta, iratokat is mutatott magának.

– Adják át nekünk ezt az embert – szólalt meg hirtelen Fife –, majd mi kiszedjük belõle, amit tud.

– Nem – felelte Junz. – Az elsõ bûnét a B. T. H. ellen követte el. Elrabolt egy térelemzõt, és megkárosította az agyát. Ez az ember a miénk.

– Junznak igaza van – mondta Bel.

– Akkor most ide figyeljenek – szólt ismét Terens. – Biztosítékok nélkül egy szót sem szólok. Tudom, hol vannak Rik iratai. Olyan helyen, ahol sarkit vagy trantori soha nem fogja megtalálni. Ha kellenek maguknak, egyezzenek bele, hogy politikai menekült legyek. Bármit tettem is, hazafiságból tettem, a bolygóm érdekeit tartva szem elõtt. Sarkit vagy trantori mondhatja magát hazafinak: miért ne mondhatná egy florinai is?

– A nagykövet azt mondta, át fogjuk adni magát a B. T. H.-nak. – mondta Junz. – Biztosíthatom, nem adják ki a Sarknak. Azért, ahogy a térelemzõvel elbánt, bíróság elé fogják állítani. Az ügy kimeneteléért nem kezeskedhetem, de ha most együttmûködik velünk, azt a javára írják majd.

Terens fürkészõ tekintettel nézett Junzra. Azután azt mondta: – Szerencsét próbálok önnel, doktor… a térelemzõ szerint a Florina napja prenova szakaszban van.

– Micsoda? – Valonán kívül mindenkibõl egyszerre tört ki a kiáltás.

– Arra készül, hogy felrobbanjon – válaszolta Terens keserû gúnnyal. – És ha ez megtörténik, az egész Florina elpárolog, mint a kifújt cigarettafüst a levegõben.

– Én nem vagyok térelemzõ – szólt közbe Abel –, de úgy tudom, nem lehet elõre megjósolni, hogy egy csillag mikor robban fel.

– Igaz. Vagy legalábbis eddig igaz volt. Elmagyarázta Rik, mibõl gondolta, amit mondott? – Kérdezte Junz.

– Gondolom, a válasz benne van az irataiban. Én mindössze a karbonáramlatra emlékszem.

– Mire?

– Folyton azt hajtogatta: “,Az ûr karbonáramlata, az ûr karbonáramlata”. Meg azt, hogy “katalitikus hatás”. Ennyi.

Steen vihogott. Fife összehúzta a szemöldökét. Junz dermedten hallgatott.

– Bocsássanak meg – motyogta kisvártatva. – Mindjárt visszajövök. – Kilépett a vevõkészülék hasábjából, és eltûnt.

Tizenöt perc múlva jött vissza.

Megrökönyödve nézett körül. Csak Abel és Fife voltak jelen.

– Hol…?

– Megvártuk önt, dr. Junz – szakította félbe azonnal Abel. – A térelemzõ és a lány már útban vannak a nagykövetségre. A tanácskozásnak vége.

– Vége! Jóságos Tejút, még csak most kezdtük! El kell magyaráznom a nova kialakulásának lehetõségeit.

Abel kényelmetlenül feszengett a széken.

– Erre semmi szükség doktor.

– Nagyon is szükséges. Alapvetõen fontos. Adjanak rá öt percet.

– Engedje beszélni – mondta Fife. Mosolygott.

– Kezdjük az elején – fogott hozzá Junz. – A galaktikus civilizációnak az irattárakban fellelhetõ legkorábbi tudományos leíró munkáiban felismerték már, hogy a csillagok a belsejükben lejátszódott nukleáris átalakulásokból nyerték az energiájukat. Azt is tudták – annak alapján, amit a csillagok belsejében uralkodó állapotokról tudunk –, hogy valószínûleg két típusú és csak két típusú nukleáris átalakulás szolgáltathatja a szükséges energiát. Mindkettõben a hidrogénnek héliummá való átalakulásáról van szó. Az elsõ átalakulás közvetlen: két hidrogén és két neutron egyesül egy hélium atommaggá. A második közvetett és többlépcsõs folyamat, amelynek végén a hidrogénbõl hélium lesz, de a közbensõ lépésekben szén atommagok vesznek részt. Ezek a szén atommagok nem használódnak fel, hanem a reakciók lejátszódása közben visszaalakulnak, így egy csekély mennyiségû szén újra és újra felhasználható arra, hogy jó sok hidrogén átalakulhasson héliummá. Más szavakkal a szén katalizátorként mûködik közre. Mindezt tudták már a történelem elõtti idõkben is, amikor az emberi faj még csak egyetlen bolygóhoz kötõdött, ha volt egyáltalán ilyen idõ.

– Ezt mindnyájan tudjuk – szólt közbe Fife –, úgyhogy, ha megengedi, ezzel csak az elvesztegetett idõt gyarapítja.

– Csakhogy ez minden amit tudunk. Hogy a csillagok egyik vagy másik módszert használják-e, esetleg mindkettõt, a nukleáris folyamatok sohasem döntötték el. Mindkét alternatíva mellett kialakultak elméleti iskolák. A többség a közvetlen, vagyis a kettõ közül az egyszerûbb hidrogén-hélium átalakulásra szavazott.

– Na már most, Rik elmélete csakis a következõ lehet. A hidrogén-hélium közvetlen átalakulás a csillag energiájának normális forrása, de bizonyos körülmények között teljes súlyával közbelép a karbonkatalízis, amennyiben sietteti, felgyorsítja a folyamatot, és felhevíti a csillagot.

Az ûrben vannak áramlatok. Ezt önök is nagyon jól tudják. Ezek némelyike szénáramlat. Az áramlatokon áthaladó csillagok számtalan atomot szednek magukra. Az odavonzott atomok teljes tömege is hihetetlenül parányi azonban a csillag súlyához viszonyítva, és nincs semmiféle hatással magára a csillagra. Kivéve a szenet! A karbont szokatlan töménységben tartalmazó áramlaton áthaladó csillag egyensúlya megbomlik. Nem tudom, hány évbe, évezredbe, évmilliókba telik, míg a szénatomok szétterjednek a csillag belsejében, de valószínûleg sokáig tart. Ez azt jelenti, hogy egy szénáramlatnak szélesnek kell lennie, a csillagnak pedig kis szögben kell kereszteznie az áramlat útját. Amikor a csillag belsejébe eljutó szénmennyiség meghalad egy kritikus mértéket, a csillag sugárzása hirtelen mérhetetlenül megemelkedik. A külsõ rétegek egy elképzelhetetlenül hatalmas robbanásban megsemmisülnek, és itt áll elõttünk egy nova.

Értik?

Junz várt.

– Mindezt két perc alatt találta ki abból a bizonytalan kijelentésbõl, amit a fõpolgár emlékezete szerint egy évvel ezelõtt mondott a térelemzõ? – Kérdezte Fife.

– Bizony, bizony. Nincs ebben semmi meglepõ. A térelemzés nyitott erre az elméletre. Ha Rik nem áll elõ vele, hamarosan megteszi más. Ami azt illeti, elõterjesztettek már ehhez hasonló elméleteket, de sohasem vették õket komolyan. Jelentkeztek már vele a térelemzés kifejlõdése elõtt is, és soha senki sem tudta megmagyarázni, miért tett szert valamely csillag szinte egyik pillanatról a másikra olyan sok szénre.

De ma már tudjuk, hogy léteznek szénáramlatok. Meg tudjuk határozni az útjukat, ki tudjuk találni, mely csillagok keresztezték ezeket az útvonalakat az elmúlt tízezer évben, összevethetjük a novák kialakulásáról és a sugárzásvariációkról készített feljegyzéseinkkel. Nyilván ezt tette Rik is. Bizonyára meg akarta mutatni a számításait és a megfigyeléseit a fõpolgárnak. De ez mind mellékes a lényeges kérdéshez képest.

Most intézkedni kell, hogy azonnal kezdjék meg a Florina kiürítését.

– Gondoltam, hogy erre megy ki az egész – szólt Fife higgadtan.

– Sajnálom, Junz – közölte Abel –, de ez teljesen lehetetlen.

– Miért lehetetlen?

– Mikor fog felrobbanni a Florina napja?

– Nem tudom. Rik egy évvel ezelõtti idegességébõl ítélve kevés idõnk lehet.

– De idõpontot nem tud adni?

– Persze hogy nem.

– Mikor tud idõpontot is mondani?

– Ezt nem lehet megmondani. Még ha megkapnánk is Rik számításait, az egészet ellenõrizni kellene.

– Kezeskedik érte, hogy a térelemzõ elmélete helyesnek fog bizonyulni?

Junz összehúzta a szemöldökét.

– Személy szerint meg vagyok gyõzõdve róla, de egyetlen tudós sem kezeskedhet elõre valamely elmélet helyességégért.

– Vagyis a Florina evakuálását egy puszta feltevés alapján akarja elrendelni.

– Szerintem nem vállalható olyan kockázat, hogy egy bolygó teljes népessége elpusztuljon.

– Ha a Florina közönséges bolygó volna, egyetértenék önnel. De a Florina állítja elõ az összes kyrtet, amire a Galaxisban szükség van. Ezt nem tehetjük.

– Ebben egyeztek meg Fife-fal, amíg én távol voltam? – kérdezte Junz dühösen.

Erre már Fife is közbeszólt:

– Hadd magyarázzam meg, Junz doktor. A Sark kormánya sohasem járulna hozzá a Florina kiürítéséhez, még ha a B. T. H. kijelentené is, hogy bizonyítékai vannak az önök novaelméletére. A Trantor nem kényszeríthet bennünket, mert még ha a Galaxis esetleg támogatna is egy Sark elleni háborút a kyrtkereskedelem fenntartása érdekében, olyat viszont soha nem támogatna, amely annak épp véget akarna vetni.

– Úgy van – hagyta helyben Abel. – Félek, hogy egy ilyen háborúban a mi saját népünk sem támogatna bennünket.

Junz érezte, hogy nõttön-nõ benne az ellenérzés. Egy emberektõl lakott bolygó semmit sem számít azzal szemben, amit a gazdasági kényszerûség diktál!

– Hallgassanak rám – mondta. – Itt nem egy bolygóról, hanem az egész Galaxisról van szó. Húsz teljesen kifejlõdött nova keletkezik évente a Galaxisban. Ráadásul a Tejút százmilliárdnyi csillagából nagyjából kétezer változtatja oly mértékben a sugárzási jellemzõit, hogy a netán lakható bolygót lakhatatlanná tegye. Az emberi lények egymillió csillagrendszert foglalnak el a Galaxisban. Ez azt jelenti, hogy átlagosan ötvenévente válik egy-egy bolygó túl forróvá, hogysem az élet megmaradhasson rajta. Az ilyen esetek be szoktak kerülni a történelemkönyvekbe. Minden ötezer évben valamely lakott bolygónak ötvenszázalékos esélye van, hogy egy nova hatására gáznemûvé váljék.

Ha a Trantor semmit sem tesz a Florináért, ha megengedi, hogy lakóival együtt elpárologjon, az intésül szolgálna a Galaxis minden népének, hogy ha rájuk kerülne a sor, nem számíthatnának segítségre, amennyiben az néhány tekintélyes ember gazdasági érdekeit sértené. Megkockáztatná ezt, Abel?

Ha viszont segítenek a Florinának, azzal megmutatják, hogy a Trantor a Galaxis népeiért érzett felelõsséget elõbbre helyezi, mint a puszta tulajdonjog fenntartását. Olyan jóakaratot fog ezzel nyerni, amit erõvel sohasem kaphatna meg.

Abel lehorgasztotta, majd erõtlenül megrázta a fejét.

– Nem, Junz. Amit mond, vonzó ugyan, de nem megvalósítható. Nem szegezhetek érzelmeket kipróbált politikai hatásokkal szembe, ha arról van szó, hogy a kyrtkereskedelemnek vége. Egyenesen az a véleményem, hogy bölcsen tennénk, ha nem is tanulmányoznánk az elméletet. Már a gondolat is, hogy netán igaz lehet, túl sok kárt okozna.

– De mi van akkor, ha igaz?

– Azzal a feltételezéssel kell számolnunk, hogy nem igaz. Gondolom, amikor pár perccel ezelõtt elment, azért tette, hogy kapcsolatba lépjen a B. T. H.-val.

– Igen.

– Nem számít. A Trantornak, véleményem szerint, lesz annyi befolyása, hogy leállítsa a vizsgálatukat.

– Attól tartok, hogy nem. Az ilyen természetû vizsgálatok esetében nem. Uraim, hamarosan megtudják, mi a titka az olcsó kyrtnek. Egy éven belül, akár van nova, akár nincs, nem lesz semmiféle kyrtmonopólium.

– Mire gondol?

– Tanácskozásunk most érkezett el a lényeghez, Fife. A kyrt minden lakott bolygók közül egyedül a Florinán nõ. Magjai mindenütt másutt közönséges cellulózt adnak. Florina talán az egyetlen lakott bolygó egy véletlenszerûen kiválasztott mintán, amely jelenleg prenova, és valószínûleg prenova volt azóta, amióta elõször, talán évezredekkel ezelõtt, belépett a szénáramlatba – feltéve, hogy a keresztezõdés szöge megfelelõen kicsi volt. Ez esetben nagyon is lehetséges, hogy a kyrt és a prenova szakasz feltételezik egymást.

– Lehetetlenség – mondta Fife.

– Az? Kell lennie valami okának, hogy a kyrt a Florinán kyrt, másutt meg gyapot. Sok mindent megpróbáltak már a tudósok, hogy mesterségesen elõállítsák, de vakon próbálkoztak, így mindig kudarcot vallottak. Nemsokára megtudják, hogy a dolog a prenovai csillagrendszerben létrejött tényezõknek köszönhetõ.

– Próbálkoztak azzal, hogy megkettõzik a napsugárzás értékeit – mondta mogorván Fife.

– A megfelelõ ívfényekkel lehet, de azok csak a látható és az ibolyántúli tartományt kétszerezik meg. Mi van az infravörös és az az azon túli tartomány sugárzásával? És a mágneses mezõkkel? Mi van az elektronkibocsátással? És a kozmikus sugárzás hatásaival? Én ugyan nem vagyok fiziko-biokémikus, tehát itt lehetnek olyan tényezõk, amelyekrõl semmit sem tudok, de mostantól egy egész Galaxisra való fiziko-biokémikus fog a Florinára figyelni. Biztosíthatom, hogy még az év letelte elõtt meg fogják találni a megoldást.

A gazdaság most az emberiség oldalán áll. A Galaxis olcsó kyrtet akar, és ha megtalálja, vagy akár csak képzeli, hogy hamarosan meg fogja találni, igenis ki akarja majd üríteni a Florinát, nem csak emberiességbõl, hanem hogy végre ráborítsák az asztalt a kyrttermesztõ sarkitokra.

– Blöff! – mordult fel Fife.

– És maga szerint, Abel? – kérdezte Junz. – Ha maga segít a sarkitoknak, nem úgy fognak a Trantorokra nézni, mint a kyrtkereskedelem megmentõjére, hanem mint a kyrtmonopólium megmentõjére. Megkockáztatja ezt?

– Megkockáztathat-e Trantor egy háborút? – kérdezte Fife.

– Háborút? Szó sem lehet róla! Lovag, egy éven belül, nova ide vagy oda, el fognak értéktelenedni a florinai birtokai. Adja el õket. Árusítsa ki az egész Florinát. A Trantor meg tudja venni.

– Megvenni egy bolygót? – Képedt el Abel.

– Miért ne? A Trantornak megvan hozzá a tõkéje, és a világegyetem népeinek jóakaratában jelentkezõ haszon ezerszeresen fog fizetni. Ha annyi nem elég nekik, hogy önök életek százmillióit mentik meg, mondja azt, hogy olcsó kyrtet fog hozni a vásárlóknak. Az majd megteszi.

– Gondolkodom róla – mondta Abel. Aztán a lovagra nézett. Fife lesütötte a szemét.

Aztán hosszú hallgatás után õ is azt mondta: – Gondolkodom róla.

Junz harsányan felnevetett.

– Ne gondolkozzanak túl sokat! Hamarosan kiderül, mi a helyzet a kyrttel. Nem lehet eltitkolni. Azután már egyikük sem cselekedhet szabadon. Most még úgy intézhetik a dolgokat, hogy jól is járjanak.

– Ez igaz? Tényleg igaz? – ismételgette mélységesen lesújtva a fõpolgár. – Nem lesz többé Florina?

– Igaz – bólintott Junz.

Terens széttárt karja tehetetlenül hullott az oldalához. – Ha kellenek magának a Riktõl kapott papírok, otthon tartom õket, a régi, több mint egy évszázaddal ezelõtti élettartam-táblázatok és egyéb statisztikák között.

– Nézze – mondta Junz –, biztosan meg tudunk egyezni a B. T. H.-val. Kell majd nekünk valaki a Florinán, aki ismeri az embereket, aki tudja, hogyan kell elmagyarázni nekik ezt a helyzetet, aki segít a kitelepítés megszervezésében és a megfelelõ menedékbolygók kiválasztásában. Akar nekünk segíteni?

– És úgy gondolja, ezzel fel is adhatom a játszmát, ugye? Megúszom a gyilkosságot. Miért ne? – Hirtelen könnyek szöktek a fõpolgár szemébe. – Persze, így is, úgy is vesztes vagyok. Nem lesz világom, nem lesz otthonom, mind vesztesek vagyunk. A florianiak elvesztik a világukat, a sarkitok a gazdagságukat, a trantoriak az esélyüket, hogy egyszer még megszerezhetik ezt a gazdagságot. Itt nincsenek gyõztesek.

– Hacsak – szólt csendesen Junz – nem jönnek rá, hogy az új Galaxisban – amelyben nem lesznek egyensúlyukat vesztett csillagok, ahol mindenki számára elérhetõ lesz a kyrt, és amelyben egészen közel kerülünk a politikai egyesüléshez – mindenki csak gyõztes lehet. Kvadrilliónyi gyõztes. A Galaxis egész népe.

UTÓSZÓ

Egy év múlva

– Rik! Rik! – Selim Junz kinyújtott karral sietett a hajó felé. – És Lona! Alig ismertem magukra! Hogy vannak?

– Jobban nem is lehetnénk. Látom, megkapta a levelünket – mondta Rik.

– Persze. Na és mi a véleményük az egészrõl? – Együtt indultak vissza, Junz irodája felé.

– Ma reggel elmentünk a régi városunkba – felelte szomorúan Valona. – Olyan néptelenek a mezõk. – Lona már nem florinai parasztlánynak, hanem birodalmi asszonynak volt öltözve.

– Igen, lidérces lehet annak, aki valaha ott élt. Még nekem is nyomasztó, de azért maradok, amíg lehet. Az elmélet szempontjából rettenetesen fontosak a Florina napjának sugárzási adatai.

– Ilyen rengeteg evakuált nem egészen egy év alatt! Remek szervezõmunkára vall.

– Mindent megteszünk, Rik, ami tõlünk telik. Ó, hát illene végre használnom az igazi nevét!

– Kérem, ne. Sohasem tudnám megszokni. Rik vagyok, és kész. Más névre nem is emlékszem.

– Eldöntötte már, hogy visszamegy-e térelemzõnek?

Rik megrázta a fejét.

– Eldöntöttem, de a döntésem az, hogy nem megyek vissza. Sohasem lesz elég az, amire vissza tudok majd emlékezni. Az a rész örökre elveszett. De nem zavar. Vissza fogok menni a Földre… Egyébként reméltem, hogy viszont fogom látni a fõpolgárt.

– Azt hiszem, nem fogja viszontlátni. Nyilván nem akar találkozni magával. Bûntudata van, az az érzésem. Maga nem neheztel rá?

– Nem – felelte Rik. – Jót akart, és sok szempontból jóra fordította az életemet. Például megismertem Lonát. – Karjával átfogta a lány vállát.

Valona ránézett, és elmosolyodott.

– Egyébként ki is gyógyított valamibõl – folytatta Rik. – Rájöttem, miért voltam én térelemzõ. Rájöttem, miért éppen a Föld bolygóról kerül ki az összes térelemzõnek majdnem az egyharmada. Aki egy radioaktív világon él, az félelemben és bizonytalanságban nõ fel. Ott egy rossz lépés halált okozó lehet, és számunkra magának a bolygónak a felszíne a legnagyobb ellenség.

A bolygók féltése, az értük való aggódás jóformán velünk született tulajdonságunk, Junz doktor. Csak a világûrben vagyunk boldogok; ott biztonságban érezzük magunkat.

– Ma már nem érez így, Rik?

– Nem bizony. Már az érzésre sem emlékszem. Épp errõl van szó. A fõpolgár arra állította be a szondáját, hogy kiirtsa belõlem az aggodalmaskodást, de az erõsségszabályozót már nem kapcsolta be. Azt hitte, csak valami új keletû, felszíni tünetrõl van szó – fogalma sem volt róla, hogy a bennem meglévõ aggodalom milyen mélyen gyökerezõ, mennyire megrögzött. Úgy, ahogy volt, kiirtotta az egészet. Bizonyos értelemben megérte, hogy megszabadultam tõle, még ha oly sok minden elment is vele együtt. Már nem kell a világûrben idõznöm. Visszamehetek a Földre. Dolgozhatok ott. A Földnek szüksége van emberekre. Mindig is szüksége lesz rájuk.

– Miért nem tehetjük meg a Földért is azt, amit a Florináért megteszünk? – kérdezte Junz. – Nem kell, hogy a földlakók ilyen félelemben és bizonytalanságban maradjanak. Nagy a Galaxis.

– Nem – tiltakozott hevesen Rik. – Itt másról van szó. A Földnek múltja van, Junz doktor. Sokan nem hiszik ezt el, de mi, földiek tudjuk, hogy a Föld volt az emberi faj eredeti bolygója.

– Nos, talán. Én ezt nem tudom eldönteni.

– Az volt. Egy ilyen bolygót nem lehet elhagyni, nem szabad elhagyni. Egyszer majd megváltoztatjuk, és akkor újra olyan lesz a felszíne, amilyen egykor lehetett. Addig – addig maradunk.

– És én most már földi asszony vagyok – mondta halkan Valona.

Rik elnézett a látóhatár felé. A Felsõváros éppoly rikító volt, mint mindig, de az emberek eltûntek belõle.

– Hányan maradtak a Florinán? – kérdezte.

– Körülbelül húsz millióan – válaszolta Junz. – Egyre lassabban tudunk dolgozni. Egyensúlyban kell tartanunk a visszavonulásunkat. Azok, akik még itt maradtak, gondoskodnak magukról. Mintha csak gazdasági egységek irányításáról volna szó. A betelepítések, persze, még nagyon kezdeti szakaszban vannak. A menekültek többsége még a szomszédos világok átmeneti táboraiban lakik. Vannak elkerülhetetlen nehézségek.

– Mikor megy el a legutolsó ember?

– Valójában soha.

– Nem értem.

– A fõpolgár nem hivatalosan engedélyt kért rá, hogy itt maradhasson. Nem hivatalosan megadták az engedélyt. Az ügy nem tartozik a nyilvánosságra.

– Itt marad? – Rik mélyen meg volt rendülve. – De hát a Galaxis szerelmére, miért?

– Nem tudom – felelte Junz –, de mintha maga magyarázatot adott volna rá, amikor a Földrõl beszélt. Õ is úgy érez, ahogy maga. Azt mondja, nem tudja elviselni a gondolatot, hogy magára hagyja a Florinát, amikor annak meg kell halnia.