RAANA RAAS

Csodaidők

Harmadik könyv

ÁRULÁS

Shremeya

2013

Raana Raas: Csodaidők 3 – Árulás

Copyright © Görgey Etelka

Szerkesztette: Sz. Molnár Szilvia

Borítóterv: Sigmond Viktória

ISBN: 978-963-89255-4-1

Kiadja a Shremeya Kft.

Felelős kiadó: Pohl László

2. átszerkesztett kiadás

Házalaprajz grafika: Sárközi Réka

Korrektúra: Élő Emese

Az e-könyvet készítette: Görgey Etelka

A sorozat kötetei:

Csodaidők 1 – Az ogfák vöröse

Csodaidők 2 – Kiszakadtak

Csodaidők 3 – Árulás

Csodaidők 4 – Hazatérők

Alternatív univerzum

Időcsodák 1 – Elágazó utak

Időcsodák 2 (megjelenés alatt)

A sorozatról, valamint annak alternatív univerzumáról további információk a http://csodaidok.hu oldalon találhatók.

TÁMOGATÓINK

Moly.hu – Könyvek és barátaik

„… Mindenkinek adósa vagyok…”

Lacinak – aki nélkül ki tudja, mit csináltam volna

Gézának – mert nélküle aztán igazán nem menne

az olvasóknak – akik hittek benne annyira, hogy támogassák

És Krisztának – a „nyolcvan kötetnyi” segítségért

1. FEJEZET

Judy

Indulás előtt még egy pillantást vetett körbe a lakásban, megigazította magán a külsős talárt, hogy ne nézzen ki kaveninek, aztán behúzta maga után az ajtót.

Kint az utcán csontig hatoló szél fogadta, és vizes havat vert az arcába. Hideg volt, és Judy, bármilyen vastagon öltözött is, megborzongott. Regonban sosem volt igazán meleg, ahhoz túlságosan messze esett az egyenlítőtől.

Fejére borította kabátjának csuklyáját, és a legközelebbi siklóállomás felé vette az irányt.

Az utcán mindenki úgy járt-kelt, mint ő: az emberek csuklyát, kalapot a fejükbe húzva, lehajtott fejjel, sietős léptekkel mentek a dolguk után, még egymásra sem néztek. Judynak öt év után is furcsa volt, hogy egy olyan kisvárosban, mint Regon, az emberek ilyen távol élnek egymástól. Nem foglalkoztak egymás ügyeivel, nem próbáltak ismerkedni. A házban, ahol lakott, még tizennégy hozzá hasonló egyedülálló élt, jó részük vele együtt járt az egyetemre, mégsem volt semmi kapcsolata egyikükkel sem.

Persze ebben ő is hibás volt. Nem mert barátkozni: a barátság őszinteséget igényelt volna, és Judy tudta, hogy képtelen lenne bárkivel is megosztani életét, múltját. Mégis, ez a szüntelen magány már-már felemésztette. Még jó, hogy befejezte tanulmányait, és végre csinálhat valamit, amivel majd jobban leköti magát. Igaz, fogalma sem volt, mihez fog kezdeni, mégsem aggódott. Először úgyis a gyakorlati évek jönnek, aztán majd meglátja, hová helyezik. Csak itt ne kelljen maradnia! Az egyetemi kórházban státuszt is ajánlottak neki, főleg kémiatanára, Mrs. Emmella ajánlására, de Judy visszautasította: még egy év Regonban, és biztosan megbolondul.

Az egyetem felé közeledve egyre több ünneplőbe öltözött embert látott. Volt tanulótársainak odabólintott, de senkivel sem állt szóba. A ruhatáros volt az első, aki megszólította, de ő is csak néhány szó erejéig, amíg vizes kabátját átvette tőle, és egy kis fémlapocskát nyomott a kezébe.

Pont mint a katonák speciális fémből készült azonosítója – jutott Judy eszébe, ahogy a zsebébe csúsztatta.

Bent a nagy díszterem előtt már ott ácsorogtak végzős évfolyamtársai, és családtagokkal, barátokkal beszélgettek. A szokásosnál nagyobb volt a zsibongás, és ideges feszültség lengett a levegőben. Pár napja újra kitört a háború, és már a jövő héttől várták a behívásokat. Igaz, őket már a múltkori behívások sem érintették: az egészségügyi pályát végzettek fontosabbak voltak annál, semhogy az általános mozgósításokba és kiképzésekbe bevonják őket.

Ez a háború most biztosan más lesz: öt éve ugyanis árulás miatt bukott el az Alfa, és mivel ezt az illetékesek előre tudták, nem is szerveztek túlzottan nagy mozgósítást: ahhoz, hogy bevonuljanak a behódolt hatalom területére, elegendő volt az éppen állományban lévő hadsereg egy része, és később a polgárháború letöréséhez sem kellett több. Másfél év alatt végeztek is. Az Alfa teljesen megadta magát.

Most azonban igazi mozgósítás kezdődik, jóllehet megvárták, amíg a CSU űrflottája betör a Salaam légterébe, nehogy a katonai készülődés gyanút keltsen. Judy egyáltalán nem volt biztos abban, hogy a kormányzat ez alkalommal is kivételt tesz majd az egészségügyiekkel. Ez a háború minden bizonnyal hosszabb lesz, mint az eddigiek, mivel nemcsak a Salaam volt stratégiailag fontos helyzetben, de több független hatalom is: az Omega, a Bethel, az Ensteen, a Tibet meg jó néhány másik, amelyek hamarosan sorra kerülnek majd, s a háborúban hatalmas szükség van orvosokra, képzett ápolókra. Rájuk.

Ebben a pillanatban feltárultak a nagyterem kapui, és a morajló tömeg izgatottan befelé tódult. A legtöbb diákot nem izgatta a háború, sőt, még diplomájuk eredménye sem, csak a kihelyezések: most dől el, ki hol tanul majd orvosnak – ha ugyan megkapja a lehetőséget.

Judy saját eredményei ismeretében biztosan tudta, hogy sosem lesz belőle orvos.

A tanári kar bevonulása tovább növelte a feszültséget. Professzoraik úgy lépkedtek be, mintha valami különlegesen savanyú dolgot tömtek volna a szájukba, és az ünnepélyes bevonulást vitatkozó párok kettes-hármas csoportja bontotta meg. Egyedül az öreg, bagós kórboncnok professzor bámult egykedvűen maga elé, mint akit már semmivel sem lehet meglepni. Talán így is volt.

A terem felzúgott. Gabon, az egyetem magas, fekete bőrű szupervizora felemelte a kezét, és megvárta, amíg a hallgatóság elcsöndesedik.

– Tisztelt tanulóink, családtagok, barátok és kedves vendégeink! Máshogy képzeltem el ezt a mai napot, mint ahogyan bizonyára maguk is. Nyilván hallották már, hogy tegnap az Első Expedíciós Hadsereg űrhadász hadteste belépett a Salaam rendszerébe, és a háború újabb szakaszába érkezett. – Számosan ijedten néztek össze, és újra megindult az izgatott suttogás: rossz jel volt, hogy a beszéd ezzel nyit. A fekete bőrű férfi várt, amíg a terem újra elcsendesedik. – Erre való tekintettel a kormányzat elrendelte a katonai alapkiképzésben való kötelező részvételt, mely szerint minden olyan végzős diáknak, aki még nem töltötte le három sorköteles évét, a következő két hétben jelentkeznie kell a területileg illetékes sorozóbizottságnál, és meg kell kezdenie az alapkiképzést. Ez – emelte fel kezét és hangját, mivel most még erősebben zúgott fel a hallgatóság – a maguk esetében csupán egy évet jelent, nem hármat, mivel az elnök és a kormányzat tisztában van leendő munkájuk fontosságával. Éppen ezért maguk közül senki sem fog a frontra menni, csupán háttérországi szolgálatban vesznek majd részt. Azok az intézmények, amelyek már jelezték, hogy fogadnák magukat, természetesen kivárják ezt az egy évet, erre a kormányzat is kötelezi őket. Kihelyezni tehát idén mindössze tizenhét tanulót van lehetőségünk, akik már az egyetem előtt teljesítették a sorkatonai szolgálatot, illetve még két másik volt diákunk marad a szakmában, ők ketten a hadsereg egészségügyi részlegéhez kerülnek, és jelen pillanatban úgy áll a helyzet, hogy ugyanott meg is szerezhetik a későbbi avatáshoz szükséges gyakorlatot.

Judynak összeugrott a gyomra. Katonaság, alapkiképzés, egy év… Az elmúlt három, nagyjából békés évben teljesen kiment a fejéből, hogy csupán azok a nők úszhatják meg biztosan a besorozást, akiknek gyerekük van. S mivel neki nincsen, esélye sincs arra, hogy elkerülje. Esetleg szerezhetett volna még orvosi igazolást, de az alapos kivizsgálással járt volna, és akkor észreveszik régi sérüléseit, ami egyenes az út a lelepleződésig. Judy nem akart kockáztatni. Nem magát féltette, hanem azokat, akik a börtönből kiszabadították. Persze, apját is megzsarolhatják, ha kiderül, hogy mégiscsak életben van.

De legalább a gyermekét nem kell már féltenie…

– … és Judy Fensson – fejezte be a mondatot éppen Gabon, és Judy idegesen kapta fel a fejét. Mi van vele? De a szupervizor már ment is tovább, és Judy torkában dobogó szívvel fordult a szomszédjához.

– Mit mondott?

A fiú irigykedve súgta vissza:

– Jó neked. Te mész a hadsereg egészségügyi szolgálatához, nem kell részt venned a kiképzésben, és még orvossá is avathatnak. – Aztán, amikor nem sokkal később, az ő nevét is a besorozandók között olvasták fel, öklével széke karfájára csapott, és halkan szitkozódni kezdett.

Nem ő volt az egyetlen elégedetlen. Gabon alig fejezte be az utolsó mondatot, mindenki egymás szavába vágva beszélt, kiabált, vitatkozott. Egyesek a tanárokat vették célba, mások dühödt távhívásokba kezdtek. Judy pár perc elteltével elhatározta, hazamegy. Fel kell készülnie az utazásra.

Nem jutott azonban messze, már az előcsarnokban utána szóltak.

– Miss Fensson!

Kémia előadója, Mrs. Emmella furakodott utána a tömegen keresztül. Türelmetlenül tért ki a megszólítások és az útját eltorlaszoló, kétségbeesett szülők és diákok elől. Nem teketóriázott sokat, megragadta Judy karját, és a tanári folyosó felé irányította. Még be sem csukódott mögöttük irodája ajtaja, máris ingerült leckéztetésbe fogott.

– De hát mégis, mit képzelt? Maga nem alkalmas katonai szolgálatra, már réges-régen felmentést kellet volna szereznie! Akkor most nem lennénk ebben a helyzetben!

– De én… – próbált Judy közbeszólni, de a nő nem hagyta.

– Meg az az ütődött Iyntennis is! Ma reggel három óránkba került, mire Gabonnal valahogy elhelyeztük magukat egy hadorvosi részlegnél! Egyébként már holnap délelőtt vonulnia kellett volna!

– Miért ne lennék alkalmas? – kérdezett vissza ingerülten Judy. – Én…

– Látja, ezt gyűlölöm annyira ebben az egész rohadt rendszerben! – sziszegte az egyébként csöndes nő olyan indulattal, amely már-már ijesztő volt. – Így fanatizálni a fiatalokat! Még az ilyen penészvirágokat is, mint maga…

– Micsoda? – Judy nem tudta eldönteni, hogy nevessen, vagy megsértődjön.

– Majdnem két méter, és jó, ha hatvan kiló… Ruha nélkül beállhatna az élettanra csontváznak!

Judy elmosolyodott. Mosolya olaj volt a nő eddig parázsló dühére.

– Maga csak ne vigyorogjon! Örüljön, hogy nem kiképzésre megy! Két héten belül kinyiffanna! Csitri! – kiabálta, aztán erőt vett magán. – Holnap reggel jelentkezik a sorozóknál. Ebbe a körzetbe tartozik?

– Nem, Lassanba.

– Hát akkor ott kell jelentkeznie. Na, menjen – intett a nő az ajtó felé.

Judy nem ment. Nem egészen értette ezt a tábori orvosi szolgálatot, ezért úgy gondolta, ideje értesüléseket szerezni arról, mi is vár rá a következő évben.

– Most mi lesz velem és Iyntennisszel? – kérdezte. – Mit jelent ez a katonaorvosi szolgálat?

– Azt, kedvesem, hogy maguk ketten nem kiképzésre mennek, hanem a hadsereg helyi kórházaiban fognak letölteni két gyakorlati évet.

– Kettőt? Nem egyet? – kérdezte Judy döbbenten.

– Kettőt, ahogy Mr. Gabon mondta is, és még örülhet is. Így legalább kórházban tanul tovább. Eredményei alapján tudja, hová került volna? A marshoni körzet egészségügyi szolgálatához. Ha szerencséje lett volna, lehetett volna mentős vagy elsősegély-oktató…

Marshon? Gyerekkori lakhelyének a nevét hallva Judynak a torkán akadt a szó. Mrs. Emmella félreértette hallgatását, és vigasztalni kezdte.

– Igen, tudom, hogy nem a maga hibája, hiszen az utolsó évben már jó jegyei voltak, de maga is tudja, hogy átlag alapján megy a kirendelés, és az egyetlen kórházat, amelyik fogadta volna, a helyit, éppen maga utasította vissza. Most a hadsereg egyik kórházában dolgozhat, és utána talán még nagyobb lehetőségek várnak magára, Judy. Ha jól dolgozik, a két kötelező év után rendes orvosként szerelhet le. És azokat, akik katonai intézményekben végeznek, sokkal jobban megbecsülik…

Judy nagyon is értette, hogyne értette volna. Eredményei alapján alig volt reménye arra, hogy valaha független, felavatott orvos legyen belőle, de Emmella és Gabon most megszerezte neki ezt a lehetőséget. Nem tudta, örüljön-e ennek, vagy sem. Sosem vonzotta az orvosi pálya, és most mégis orvos lesz belőle?

– De hát… miért? – kérdezte értetlenül.

Mrs. Emmella közelebb lépett hozzá, és a szemébe nézett.

– Naa keleteerve det en k-afrękitis geluusees – mondta, és Judyban megfagyott a vér. Nem hagyhatjuk, hogy gyerekeink közül akár egy is elvesszen. A Bokrából idézett.

Rémülten nézett a nőre. Lebukott volna?

– Mi…?

A nő arca elborult, aztán legyintett.

– Persze, sejthettem volna, hogy nem tud nitanul. Erre kevés szülő fektet hangsúlyt a kiszakadás után… Na, jól van, menjen, menjen, ne is lássam.

Judy odalépett a nőhöz, és egy pillanatra magához szorította.

– Köszönöm.

Mrs. Emmella elvörösödött zavarában, aztán megveregette Judy vállát.

– Jól van, na… jól van… – motyogta, és az ajtó felé tolta. – Aztán csak jót halljak magáról.

Judy még egyszer visszafordult az ajtóból.

– Sosem akartam háborúba menni – mondta egyszerűen.

– Még jó! – felelte a tanára, és megrázta a fejét. – Mi itt mégiscsak az élet megmentésére esküszünk fel…

Judy bólintott, majd köszönés után távozott.

Talán mégsem volt annyira egyedül öt évig, mint gondolta.

***

Másnap reggelre regoni életének utolsó maradványait is felszámolta. Nem hagyott itt semmit. Nem volt otthona, lakását csak bérelte, és minden tulajdona belefért két közepes méretű bőröndbe, amelyek most valahol a repülő rakterében lapultak.

Mindössze egy bőrönddel volt többje, mint öt évvel ezelőtt, amikor leszállt a regoni reptéren sápadtan, fáradtan, halálra rémülve. Miközben remegő kézzel rángatta maga után kopott, sárga bőröndjét, maga sem nagyon tudta, mit keres itt, sőt, még azt sem, hogy hol fog aludni. Nem is szólva az egyetemről: soha életében nem akart orvos lenni. De mire űrhajója landolt a CSU–1-en, elintézett tény volt, hogy itt fogja folytatni tanulmányait, jóllehet a tanév már másfél hónapja elkezdődött.

Talán viselkedése okozta, talán azok a kapcsolatok, amelyek a CSU–1-re, majd az egyetemre is juttatták, vagy talán Mrs. Emmella keze is benne volt a dolgokban, de aznap estére már megvolt az albérlete, és néhány nappal később úgy járt órára, mintha mindig is ezt tervezte volna.

Azonnal mély vízbe került: sosem volt jó biológiából, és sosem érdekelte az orvoslás, ezért rengeteget kellett tanulnia, nehogy rögtön az első trimeszter végén kiderüljön, hogy életében nem érdekelte ez a szakterület.

De legalább nem maradt ideje magára, az emlékezésre, a fájdalomra.

Nem nézett híreket, nem követte az eseményeket. Pletykákból, mások beszélgetéseiből csípte el azt is, hogy végül leverték az alfai szabadságharcot – Paul Martyn vezetésével. Az a mwakanei katona, akiről apja és David mindig olyan megvetéssel beszéltek. Ez a második év végén történt. Ezután csatlakozott még két kisebb rendszer a CSU-hoz, az Alfa volt szövetségesei, aztán valami furcsa, ingatag béke állt be, és ez tartott már három éve.

Valamikor a negyedik év elején jutott el először odáig, hogy megnézze a híreket, pár hónappal később pedig addig, hogy a szakirodalmon kívül mást is olvasson. És a negyedik év utolsó vizsgaidőszakának feszültsége volt az, amely végül segített lezárni a múltat – éppen négy évvel azután, hogy a Raas-blathaas lángoló máglyává változott.

A családja halott.

A férje halott.

A kislánya halott.

Belőle nem lesz sem matematikus, sem csillagász, sem sakkbajnok.

Sem anya.

Nehéz volt mindezeket hangosan kimondani magának, de megtette. Leszámolt a hiábavaló ábrándokkal, ugyanúgy, ahogy annak idején leszámolt az anyjával, majd később Siaxennel, és szembenézett a valósággal.

A gép átrepült Regon felett, mielőtt gyorsítópályára állt volna, és Judy még egy utolsó pillantást vetett a városkára. Bár nem szeretett itt élni, mégis ez a hely adott neki otthont öt éven keresztül. Itt sikerült meggyógyulnia, új életet kezdenie. Ki tudja, mi vár rá ezután?

Vajon milyen lesz a katonaorvosi munka? Milyen lesz Lassan? Ez lesz az első alkalom tizenöt év óta, hogy meglátogatja a CSU fővárosát. Amikor ugyanis öt évvel ezelőtt megérkezett a bolygóra, az űrrepülőtérről egyenesen Regon felé vette az irányt: akkor nem bírt volna múltjának ezen részletével szembenézni. Most azonban volt benne némi várakozással vegyes izgalom.

A repülőút hosszú volt, ezért elővette detáját, hogy olvasson valamit, de szomszédja híreket nézett, és ez annyira zavaró volt, hogy nem tudott az olvasásra koncentrálni. Jobb híján fél füllel a közvetítéseket hallgatta, amelyek nem csupán a salaami háborúról szóltak, hanem az állam új pénzügyi politikájáról, a közelgő bankfelülvizsgálatokról, a behívásokról, az új egyházi törvénytervezetről, három politikai gyilkosságról, valamint egy újabb elfojtott mwakanei felkelésről.

Szomszédja dühös kommentárokkal cifrázta a hallottakat: szidta a piszok niesieket, bátorította Martyn elnököt, hogy csapjon csak oda a bankoknak és bankároknak („az a földi csürhe még a niesieknél is rosszabb”), javaslatokat tett a halálbüntetés kiterjesztésére, valamint a Mwakane apró szilánkokra robbantására.

Lassanba érve először abba a kis motelba ment, amelyben már előző nap lefoglalt egy szobát, és csak bőröndjei letétele után kereste meg a kerületéhez tartozó sorozóbizottságot.

Lassan rengeteget változott gyerekkora óta. Amikor egy kis kitérőt tett afelé, ahol régen lakott, sehol sem látta azt a koszlott, piszkos negyedet és házat, amely évekig az otthona volt. Új épületek, parkok vették át a helyét, távolabb pedig egy lőszergyár magaslott.

Bár viszonylag későn érkezett a bizottsághoz, rengeteget kellett várnia, és már jócskán besötétedett, mire sorra került. Várakozás közben észrevette, hogy rajta kívül alig van pár nő, pedig a gyerektelenek ugyanúgy sorkötelesek voltak, mint a férfiak.

Vajon ennyien vállaltak családot csak azért, hogy megússzák a behívást? Nem lehetetlen: ez lehetett Martyn új „Ipsten-politikája”, amely nem annyira az elöregedett társadalom fiatalításának, mint inkább a háborús utánpótlás megteremtésének szolgálatában állt.

Amikor sorra került, engedelmesen lépett be a szürke fémajtón.

A tiszt, akinek rangjáról Judynak fogalma sem volt, ingerülten nézett rá.

– Név?

– Judy Fensson.

Gyakorlott mozdulatokkal gépelte be a nevet, aztán ahogy végigfutott Judy adatain, gúnyosan elmosolyodott.

– Ó, szóval maga is azoknak a silányaknak az egyike, akik nem hajlandók szülni, ráadásul még a szolgálatot is megpróbálják elbliccelni… – mondta indulatosan, aztán választ sem várva újra gépelni kezdett. – De ne higgye, hogy megússza, neeeeem… így ni. Itt is van – mondta megvetően, és átnyújtotta a deta aljából kigördülő, sűrűn telegépelt műanyag lapot. – Holnap este helyi idő szerint kilenckor legyen a lassani űrrepülőtér ötös kapujánál. Egyenruháját és azonosítóját ott kapja meg.

Judy zavarodottan nézett vissza rá.

– Tessék?

– Mit nem értett abból, amit mondtam? – nézett vissza a tiszt, és újabb gúnyos mosoly tűnt föl az arcán.

– Más bolygóra kerülök? – Judy Mrs. Emmella szavaiból úgy vette ki, hogy marad a Primuson. Persze, lehet, hogy tévedett…

– Más bolygóra, kisanyám? Dehogy! Maga egyenesen a Salaamra kerül, mint minden kötelességszegő! Mennek a háborúba, édesem! Most pedig menjen át oda, ott majd méretet vesznek magáról, és az azonosítóhoz szükséges adatokat is rögzítik. Indulás.

Judy döbbenten engedelmeskedett. Salaam? Háború? De hát ő kezdő orvosjelölt, semmi gyakorlata nincsen!

De a férfi már a következőt hívta, és Judy számára nem maradt más, mint bekopogni a következő ajtón, és hagyni, hogy méretet vegyenek róla, miközben személyi kártyájának adatait összevetették a nyilvántartással.

Az alacsony, szőke fiú megértően nézte Judy csetlés-botlását.

– Hová kerülsz? – kérdezte halkan, amikor senki sem figyelt rájuk.

– A Salaamra – felelte Judy, és nagyot nyelt.

– Mocsok alak az a Kauke – biccentett a fiú a sorozószoba felé. – De nem lesz olyan rossz. Az első expedíciós sereghez?

Judy rápillantott a kezébe nyomott műanyag lapra, és bólintott.

– Igen, oda.

– Az jó – mondta irigyen a fiú. – A legjobb seregek egyike, és a tisztek is nagyon rendesek…

– Honnan tudod?

– Én is ott szolgáltam. De aztán megsebesültem, ezért vagyok most itt. Anyám persze örül, de én jobb szeretnék ott lenni. – Nagyot sóhajtott.

– Elég legyen a dumálásból! Vegye át végre a személyi kártyáját, és menjen! Elég sokan vagyunk itt maga nélkül is! – kiabált rájuk egy idősebb, pocakos katona, aki egy raktárnak kinéző helyiség előtt állt.

A fiú bólintott, és néhány másodperc múlva Judy, még mindig kábán, távozott.

Hadsereg! Front! Kitették a frontra!

A gondolat olyan erővel nehezedett rá, hogy lerogyott egy közeli padra, amíg valahogy értelmet nyernek a szavak és összeszedi magát.

Front. Háború. Halottak.

Akaratlanul is az a nap jutott eszébe, azok a halottak. David, Malin, Elvir, Yaan, Kattia, Irisa, a gyerekek… Az alfai háború első áldozatai. És most ugyanez vár rá, csak még több vér, halál és szenvedés… Majdnem két órájába került, mire kábán és remegve visszavergődött a motelba, ahol aztán egész éjjel ébren hánykolódott.

Rettegve ment ki másnap az űrrepülőtérre. Az ötös kapunál nem ő volt az első, már állt ott egy kisebb csapat egyenruhás, de senki sem foglalkozott vele, egészen addig, amíg a sztratoszféra-repülőhöz nem értek. Itt már feltűnt az egyik tisztnek, hogy a csoportjukhoz egy civil is csatlakozott.

– Megkaphatnám a papírjait? – kérdezte meglepően udvariasan, és amikor végigfutott a szeme Judy lapján, gondterhelten ráncolta össze a homlokát. Aztán intett egy gyerekképű társának, aki nem sokkal mögötte állt. – Piyt, ő az új tiszt, akiről kérdeztél – intett Judy felé. – A dokknál add át neki a szükséges felszerelést. Gondolom, a csomagtartóban vannak.

– Ott, uram.

– Az azonosítója?

– Az is, uram.

– Jó – mondta, és Judy felé fordult, de detája közben hívást jelzett, ezért csak intett, hogy kövesse a többieket.

Judy kábán ment a többiek után. Tiszt? Ő?

A repülőben senki sem szólt hozzá, de a dokknál, amikor átszálltak az űrhajóba, a gyerekképű tiszt egy újabb bőröndöt állított a másik kettő mellé, amelyen Judy neve szerepelt. Egy azonosító lapocskát is átadott, amelyen összesen három számsor állt egymás alatt.

– Öltözzön át. Nemsokára itt lesz Mr. Lichi. Addigra legyen kész – mondta, aztán magára hagyta.

Judy minden szorongása ellenére izgatottan nyitotta ki a bőröndöt.

Öt rend komplett öltözék volt benne, és vagy tíz percig rakosgatta őket, mire nagyjából rájött, melyik hová tartozik. Utána öltözni kezdett, de a ruha kifogott rajta, és még akkor sem volt kész, amikor a Lichinek nevezett férfi, akiről kiderült, hogy nem más, mint az udvarias, magas tiszt a reptérről, megjelent a kabinjában.

– Maga hogy került egyáltalán ide? – kérdezte, miközben megmutatta Judynak, hogyan kell az egyenruhát felölteni.

– Egy hete még az egyetemen voltam. Az elbocsátáson azt mondták, hogy katonaorvosi gyakornok leszek. De ez nem sokáig tartott, mert a sorozó tiszt közölte velem, hogy azonnal indulnom kell a Salaamra – mondta, miközben sikertelenül küzdött az öv és a vállon keresztülfutó, teljesen feleslegesnek látszó pánt összecsatolásával.

– Ki volt az a tiszt? – érdeklődött harapósan a férfi.

– Valami Kauke – mondta Judy bizonytalanul, és nagy nehezen talált egy csatot, amelybe megpróbálta beakasztani a vállpántot.

– Nem, nem úgy! – rázta meg a férfi a fejét, és megmutatta saját egyenruháján, miközben folytatta. – Sosem hallottam róla. De majd szólok a parancsnokságnak, hogy amennyiben lehet, a magához hasonló újoncokat ne küldjék ki a frontra. Csak elveszítjük a háborút… meg magukat is. Maga persze kivétel, mert nem kerül ki a tűzvonalba… Na, úgy jó lesz – állította meg Judy kezét az öv meghúzása után. – Szóval maga az új K–5-ös.

– Az micsoda? – nézett rá Judy, majd az elkomoruló arc láttán hozzátette: – Tudom, hogy egy rang, de nem tudom pontosan, mit jelent.

– Ez egy elég magas rang, öt alacsonyabb is van nála, az A-fokozatúak. A K-k közül persze a magáé a legalacsonyabb és a K–1-es a legmagasabb, aztán jön az F, szintén 5-től 1-ig, emelkedő sorrendben. De a rang még nem minden a seregben. A rang mellé ugyanis tartozik egy beosztás is. Én például F–5-ös rangú vagyok, de a beosztásom F–3-as, azaz jóval magasabb.

– És ez mit jelent?

– A nálam magasabb rangúnak meg kell adnom a köteles tiszteletet, de harci helyzet esetén minden alacsonyabb beosztásúnak engedelmeskednie kell nekem.

– De hát ez mire jó? Miért nem lehet egyszerűen a rang a beosztás?

A férfi vállat vont.

– Azért, hogy a tehetségtelen protekciósokat nagy rangokkal lehessen megjutalmazni, de vész esetén mégse veszélyeztessék a hadsereget. Vagy magára visszatérve, maga ugyan K–5-ös, mint minden orvos, így a legénység, akik közé az A-rangúak is tartoznak, köteles megadni magának a megfelelő tiszteletet…

– … de harci helyzetben nincs szavam – fejezte be Judy megjátszott keserűséggel.

– Úgy van, hála az égnek.

Erre mindketten elnevették magukat. Aztán a férfi elkomolyodott.

– Nekem most mennem kell. Rendezkedjen be nyugodtan, ez egyedül a maga fülkéje, mivel maga az egyetlen K állományú női tisztünk a fedélzeten. Ha kérdése van, forduljon nyugodtan a többi női tiszthez, ők négy vagy öt ajtóval arrébb laknak, vagy hozzám, enyém a legutolsó ajtó a folyosón. Az étkezések közösek, remélem, az étkezőbe egyedül is letalál. Ahhoz az asztalhoz üljön, amelyiknél a világosszürke egyenruhákat látja, az a tiszti asztal.

– Értem – bólintott Judy. A férfi stílusa rengeteget javított a kedélyén. – Megmondaná a nevét?

– Ó, persze. Grom Lichinek hívnak. Én vagyok ennek a csoportnak a felelős katonai vezetője. És maga? Judy, ha jól emlékszem?

– Igen, Judy Fensson.

– Judy Fensson, K–5, ha valaki esetleg kérdezné. A K–5-öt mindig tegye oda.

– Jó.

– A „jó” helyett meg talán jobb az „értettem”.

– Értettem – mondta Judy, mire Lichi lemondó sóhajjal legyintett.

– Magából sosem lesz katona. Ez a hangsúly…

Egymásra mosolyogtak, aztán Lichi elment a dolgára. Judy nem is látta újra egészen étkezésig, ami azért sem volt csoda, mert ki sem mozdult a kabinjából, helyette inkább a bőröndben talált katonai kézikönyvet böngészte szorgalmasan.

Étkezéskor külön akart ülni, de Lichi nem hagyta: odaintett neki, és bemutatta a kollégáinak.

– Ez itt egy megrögzötten civil doktornő, Judy Fensson – mutatott rá színpadias mozdulattal. Judy elpirult. Doktornő! Hiszen még csak most végzett az egyetemen! – Legyenek kedvesek vele, ő az egyetlen orvos közöttünk, csak hozzá lehet fordulni vész esetén. – Aztán Judyra nézett. – És hadd mutassam be leendő áldozatait…

A következő tíz perc arra a jelenetre emlékeztette, amikor an Yaan először bemutatta neki a Raas családot: nevek és nevek… a harmadik után elvesztette a fonalat.

– … mi mind régi kollégák vagyunk – tette hozzá Lichi a névsorolás végeztével. – És éppen jól megérdemelt szabadságunkat töltöttük otthon, amikor kiderült, hogy Paul háborúba vonult nélkülünk, hát most fejvesztve csatlakozunk hozzá…

– … én inkább megtartanám a fejemet – mormogta közbe egy kövérkés katona, mire többen felnevettek.

– Maga itt az egyetlen újonc, legalábbis ha az űrhadászokat nem tekintjük – folytatta Lichi, és fejével az étkező felé intett.

– Űrhadászok! – legyintett valaki. – Érnek is azok valamit! Egy jó légierő már annál inkább.

– Nem mész semmire a légierőddel meg a seregeiddel, ha kitorpedóznak az űrből…

– A fenéket torpedóznak! Nem értenek azok semmihez! Emlékeztek, amikor régi technikákkal kellett felmérnünk a terepet, mert az űrhadászainkat feltartotta néhány rozsdás szállítóhajóból átalakított harci dereglye?

– Ez azért túlzás! Rendes hajóik voltak…

– De a mi embereink segítsége nélkül az űrhadászok nem mentek volna semmire! Mi lődögéltük ki az űrhajókat, nem azok minket! Alsuhhu körzetében például…

Egyre többen kapcsolódtak be a vitába, és olyan dolgokról esett szó, amelyekről Judynak halvány fogalma sem volt.

A Bien nevű kövér vitte a prímet, és rengeteget nevettek. Bor is fogyott a beszélgetés alatt, nem is kevés.

Judy megfigyelte, hogy Lichi nem iszik, sőt, ahogy beindult a terefere, hátradőlt, és elgondolkodva figyelte hol saját embereit, hol az ebédlőből lassan kisorjázó újoncokat. Amikor elkapta Judy pillantását, elmosolyodott, és odaült hozzá.

– Gondolom, nem túl izgalmas a téma.

– Nem is igazán értem, miről van szó – felelte őszintén Judy.

– Elmúlt csatákról és háborúkról, amelyekben közösen vettünk részt. Tudja, szeretjük így utólag jó alaposan kitárgyalni őket. Én élvezem ezeket a beszélgetéseket, hiszen mindig taktikai kérdésekről van szó. Pont mint a sakkban, de a gyalogság-légvédelem-űrflotta felosztás miatt engem inkább a 3D sakkra emlékeztet. Látott már valaha 3D sakkot? Nem, nem pályát, hanem játékot – tette hozzá, amikor Judy bólintott.

– Egy kicsit magam is értek hozzá – felelte szerényen Judy. – De nagyon régen játszottam utoljára.

– Komolyan? Maga tud sakkozni? De hiszen ez nagyszerű! – kiáltott fel örömmel. – Sajnos itt a hajón nincsen sakkpálya, de a felszerelésemben van egy hordozható, remélem, Paul azt is magával hozza a többi cókmókkal együtt. Olyan ritkán talál az ember valakit, aki ért hozzá…

– Egy jobb teljesítményű deta képes sakkpálya-szimulációra – felelte Judy. – De egy gyengébbel is lehet játszani, csak akkor a holovizionált pálya nem lesz kivetítve. És persze a szinteket jelző ernyők nem valódi ernyők, hanem holoképek, tehát mindenképpen nehezebb detával játszani, de nem lehetetlen.

Lichin valódi érdeklődés látszott.

– Meg lehet próbálni a mi készülékeinkkel is?

– Az enyémmel biztosan. A magáét nem tudom, ahhoz látnom kellene.

– Itt van – akasztotta le övéről Lichi a lapos kis gépet.

Judy nagyot nézett.

– Ezzel akár még a pálya-holovíziót is meg lehet oldani – mondta elismerően. – Ez egy nagyon jó gép.

– Igen, egyszerre több holomezőt is képes kezelni. De nem tudom, hogyan. Taktikai megbeszélésekhez elég az egy holotér. Kipróbáljuk?

Néhány perc alatt Judy beállította a két gépet, mintha két 3D sakkterminál lenne, és Lichiével egy nagy pályát is holovizionált hozzá.

– De tartok tőle, hogy stabil áramforrásra kell kötnünk őket – intett a gépek felé. – Ez a sok holotér és szimuláció rengeteg energiát kivesz belőlük.

Amikor a többiek meglátták a kész 3D sakkteret, érdeklődve gyűltek köréjük, még a beszélgetést is abbahagyták.

– Meccs lesz? – kérdezte izgatottan Bien.

Lichi bólintott.

– Egy barátságos mérkőzés.

– Vigyázzon vele, kisasszony – fordult most Bien Judyhoz. – Ez a Lichi egy sakkbajnok. Mire kettőt néz, már el is veszítette a meccset. – De azért elégedett arccal zökkent le melléjük. Hamarosan körülvették őket, és még az ebédlő világítását is lekapcsolták, hogy a pálya jobban látsszon.

Judy izgatottan ült le gépének holovizionált terminálja mellé. Milyen régen játszott utoljára! Szemét várakozással hordozta végig a terminálokon, aztán a billentyűzetére esett a tekintete, és ez kicsit megzavarta: egy egyszerű deta billentyűzet volt előtte, nem a 3D terminálok megszokott szimbólumtára. De hamar rájött, hogyan lehet használni, majd megvárta, amíg ellenfele is belejön, csak akkor indított támadást.

Lichi bevetett mindent, de még azt sem volt képes elkerülni, hogy Judy mattot adjon a királyának, ami a 3D sakkban nagyon ritka fajtája a győzelemnek. Amikor azonban felállt az asztal mellől, irigységnek nyoma sem volt az arcán vagy az érzelmeiben. Őszinte elismeréssel nézett Judyra.

– Kisasszony. Bocsánatot kérek, hogy az előbb „megrögzötten civilnek” neveztem. Aki ilyen kitűnő taktikus, minden bizonnyal kitűnő stratéga is – hajtotta meg magát tisztelete jeleként.

De Judy csak a fejét rázta.

– Sosem lennék kitűnő stratéga. Csak addig tudok jól játszani, amíg tudom, hogy a bábuk csak bábuk. Ha emberekről lenne szó, nem lennék képes a minden taktikában szükséges áldozatokat meghozni.

– Hm. Ha nem sértődik meg, kisasszony, mint magasabb rangú, hadd ajánljam fel, hogy szólítson a keresztnevemen – nyújtott kezet Lichi. – Grom.

– Judy – felelte Judy, és megérintették egymás kezét.

Bien hatalmasat füttyentett.

– Ha nem ismernélek jobban, Grom, azt hinném, ráhajtottál a hölgyre!

Lichi megrázta a fejét.

– Adun, te is tudod, hogy nekem csak te tetszel…

Bien játékosan a szívéhez kapott.

– Micsoda udvarló! Nem tudok annyit hízni, hogy formás alakom elriassza…

– … viszont vigyázz, mert ha tovább hízol, nem lesz olyan egyenruha, ami rád illene. És te is tudod, hogy csak az egyenruhásokat szeretem…

Újabb nevetés. A párbeszédből Judynak egyértelmű volt, hogy nem ez az első ilyen jellegű csipkelődés közöttük, és a többiek is sokszor voltak már tanúi hasonlónak.

– Mióta dolgoznak együtt? – kérdezte Lichit, amikor ketten maradtak, és a detákat állították vissza normál üzemmódba.

– Dolgoztok – javította ki Lichi mosolyogva. – Biennel, Parrottal, Tui-livel és Rassával már a Mwakane óta, azaz úgy hét éve. A többiekkel az Alfán találkoztunk. Azért is vagyunk ennyire összeszokottak, mert Paul mindig egyszerre küld minket szabadságra.

Judy egy pillanatra megállt.

– Ez a Paul… ez az a Paul Martyn? Akiről annyit beszélnek? Aki meg… megnyerte a háborút a Mwakanén?

– Igen. És aki leverte az alfai felkelést.

– És maga… azaz te személyesen is ismered?

– Persze. Az összes nagypofájú F-rangú ismeri egymást, legalábbis egy seregen belül. De én Pault még az akadémiáról ismerem.

– Hogyhogy? Azt gondoltam, hogy Martyn idősebb…

– Nem, dehogy! Négy évvel fiatalabb nálam.

– Annyira fiatal? – nézett nagyot Judy. – De hát akkor még nincs harminc se…

– Annyira azért nem vagyok fiatal – mosolyodott el Lichi. – Paul most, ha jól tudom, harmincegy vagy harminckettő.

Judy nem tudta, mit mondjon, ezért inkább hallgatott. Lichi azonban úgy értette hallgatását, hogy szeretne még többet tudni Martynról, ezért folytatta.

– De egyébként nagyon komoly ember. Odafigyel az embereire, és ha kell, maga is kiveszi a részét nemcsak az irányításból, hanem a munkából is. Amikor megismertem az akadémián, még nagyon utáltam, mert ő olyan, hogy az ember vagy utálja, vagy tiszteli…

– És miért kezdted tisztelni? – kérdezett közbe Judy, mert tényleg érdekelte, hogy egy ennyire szimpatikus ember, mint Lichi, mit talál tiszteletreméltónak egy tömeggyilkosban.

– Mert Paul azon kevés magas rangú katonák egyike, akiknek vannak elveik, és azok szerint is cselekszenek – felelte Lichi egyszerűen. – És ami még fontosabb, nemcsak a beosztottjaival szemben képviseli ezeket az elveket, hanem a fölötteseivel szemben is.

Judy kétkedő pillantást vetett Lichire.

– Én úgy hallottam, hogy a parancsára nagyon sok civilt meggyilkoltak a Mwakanén.

Lichi kesernyésen mosolyodott el.

– Azt a parancsot nem Paul adta ki. Abban az időben talán eszméleténél sem volt. Akkori helyettese, akit szintén még az akadémiáról ismerek, az a rohadék Murisan volt az… Paul később maga lőtte le a szemetet… de ez már egy másik történet. Talán egyszer te is megismered Pault, és rájössz, hogy az a sok pletyka, ami róla kering, jók és rosszak egyaránt, mennyire távol vannak a valóságtól. Na, menjünk, nézzünk körül a legénységi körletekben, mert a legénység olyan, hogy ha nem néz a körmükre az ember, hamar elkanászodik.

***

Judy egész úton jól érezte magát. Legtöbbször Lichivel beszélgettek és sakkoztak, vagy Lichi és Bien baráti szurkálódását hallgatta. De az idő gyorsan elrepült, és Grom egy reggeli után félrevonta néhány szóra.

– Judy, ha minden igaz, hét óra múlva belépünk a Salaam rendszerébe. Ott már háborús övezetben leszünk, tehát meg fog változni a hangulat, és természetesen a helyzet is más lesz. Át fogunk szállni a saját hadtestünkhöz, de beszéltem az egészségügyi szolgálat illetékeseivel, és beleegyeztek, hogy velünk maradj. Ez azonban azt is jelenti, hogy talán már négy-öt nap múlva a fronton leszünk Paul csapatával együtt, veled együtt. Éppen ezért, ha úgy gondolod, el tudom intézni, hogy egy másik csapathoz kerülj majd, akik később…

– Nem kell – rázta meg a fejét Judy. – Jó lesz így. Előbb-utóbb úgyis kikerülök, és akkor már szívesebben vagyok baráti társaságban.

– Igen, én is erre gondoltam. Meg hát arra is, hogy ha más csapatnál lennél, sokkal nehezebb lenne megszervezni a sakkpartikat – kacsintott a lányra.

Néhány óra múlva felbolydult a hajó. A közlegények hagyták el először, akik egy hozzájuk közvetlenül dokkoló hajóra szálltak át, míg Judyék a tranzitállomáson csatlakoztak a csapatukhoz. A tisztek nagy része aztán azonnal eltűnt: tanácskozásra mentek Martynhoz, akit Judynak egyszer sem sikerült megpillantania, míg őt egy idősebb kollégája vette azonnal a szárnyai alá.

Ha Judy azt hitte, hogy a háború kezdetéig nem lesz sok dolga, hát tévedett. Az előkészítő munkálatok már gőzerővel folytak: műszerellenőrzések, gyógyszerállomány-ellenőrzések, mentőjárművek ellenőrzése, készletek feltöltése. Ráadásul az idős orvost, aki Netként mutatkozott be, nem nyűgözte le túlzottan Judy felkészültsége, ezért az alatt a négy nap alatt, amíg a bolygót megközelítették, Judy semmi mást nem csinált, csak tanult és gyakorolt. Net megmutatta, hogyan kell végtagot amputálni érzéstelenítés és műtéti körülmények nélkül, milyen módon lehet gyorsan és hatékonyan vérzéscsillapítást alkalmazni, és milliószor elgyakoroltatta a transzanimáló berendezések használatát. Judy a négy nap alatt több gyakorlati tudásra tett szert, mint az azt megelőző öt évben.

Aztán dokkoltak, leszálltak, és alig állították fel az egészségügyi barakkokat, már érkeztek is a sebesültek. Judy gondolkodni sem tudott a hatalmas nyomás alatt. Az első pár sebesültet még remegő kézzel és gyomorral látta el, de alig telt el tizenkét óra, már túl volt három betegen, akik a keze alatt haltak meg, és több tucat kisebb-nagyobb sebészeti beavatkozáson. Aztán egy rövid, alig öt órás pihenő után folytatódott a hajsza. Reggel megint érzett egy kis izgalmat, de ebből a nap végére, amely jó húsz órával később érkezett csak el, semmi sem maradt.

Az első héten több tetemet látott és boncolt, mint egész életében, és annyiféle sebesülést, amilyenekkel még a tankönyvekben sem találkozott. Napi tizennyolc-húsz órát dolgozott, az első hét után már többnyire önállóan, de csak akkor érezte, hogy milyen fáradt, amikor ledőlt a kórház hátsó részében felállított priccsre. Agya ilyenkor sem hagyta aludni, folyamatosan pörgött, végtagjait viszont képtelen volt megmozdítani.

A halál hamar elvesztette titokzatosságát, életének mindennapi része lett, a valóság megszokott darabja, és Judy már az első néhány nap után letett arról, hogy az elé hozott testekre emberekként gondoljon. Feladatok voltak, élők vagy holtak. Ha élők, fent kellett tartani az életfunkciókat, ha halottak, el kellett intézni a papírügyeket, és intézkedni az elszállításról. Eleinte még minden haldokló fölött elmotyogta az Atenęma Gaadrát, végül már csak felkeléskor és lefekvéskor. Muszáj volt távolságot tartania, ha nem akart belebolondulni a felelősségbe és a veszteségbe.

Közben folyamatosan mozogtak, nagy, fehér, vöröskeresztes járműveik úgy követték az előrenyomuló hadsereget, mintha az aratás után lehulló, mezőn hagyott búzaszemeket szedegetnék. Úgy tűnt, sosem lesz vége a folyamatos sebesültáradatnak, és Judy a rövid kávészünetekben azon merengett, vajon mennyien lehetnek az egészségesek és az olyan halottak, akik sosem kerülnek hozzájuk, és vajon hogyan nézne ki a kórház, ha nem győzedelmesen vonulnának előre, hanem megverten vissza.

Grommal az első hetekben egyáltalán nem találkozott, sőt, eszébe sem jutott a férfi, és Bient is csak azért látta, mert a lábába már a második héten beleállt egy fémszilánk, és közel három hetet töltött a kórházban.

Aztán Net úgy gondolta, hogy ideje máshol is gyakorlatot szereznie, és olyan feladatot kapott, amelyhez képest az eddigieket nevetségesen könnyűnek érezte: mentőjárműre került. A kórházban addig csak a sebesülteket és a halottakat látta, most azonban kiegészült a kép a szétlőtt házakkal és a tönkretett földekkel. Ezen kívül minden megkülönböztető jelzés ellenére kétszer is kilőtték alóluk a járművet. Az első alkalommal azért élték túl, mert sofőrjével éppen a gépen kívül tartózkodtak, másodszor pedig olyan szerencsésen sérült a gép, hogy kényszerleszállást tudtak végrehajtani, és egy karcolás nélkül megúszták.

Grommal is mentősként találkozott először a fronton, a férfi egyik segédtisztje hívta ki őket. Grom egy darab kétes tisztaságú ronggyal kötötte be alkarján a sebet, és éppen valakivel üvöltözött a detáján, amikor megérkeztek.

Grom először tiltakozni akart, de Judy kezében addigra megvillant a szike, és a férfi asztallapon nyugtatott jobbjáról (mert baljával továbbra is detáját szorította a füléhez) lemállott a koszos rongy. A férfi megadóan úgy mozdult, hogy Judy hozzáférjen a kezéhez, de a kiabálást egy pillanatra sem fejezte be.

– Balról! Balról, ti ökrök! Ha jobbról mentek, ott az a rohadt falu! Muszáj földbe döngölni csak azért, mert úgy húsz méterrel rövidebb? Ha az egész lakosságot magunk ellen fordítjuk, nem sokáig lesz maradá… Hogy mi? Nem! Akkor inkább lépjetek velük harcba, de ha megtudom, hogy… Au! – ingerülten nézett Judyra. – Maga meg mit csinál?

Judy egyetlen szó nélkül mutatta fel a két csont közül kiemelt repeszszilánkot, aztán fertőtlenítő habot fecskendezett a sebbe, és néhány öltéssel összevarrta. Utána szépen megvárta, amíg Grom befejezi a kiabálást.

– Tetanuszt kell adnom – mondta az értetlenül bámuló Gromnak. – Tomporba vagy combba.

– Mondd csak ki nyugodtan, hogy meztelenül akarsz látni – vigyorodott el Grom, de azért engedelmesen letolta a nadrágját. – Hogy vagy mostanában?

– Meddig tart még a háború? Olyan jó lenne végre egy éjszakát alvással tölteni!

– Igen, tudom… Egy egész éjszakányi alvás… Ilyenkor úgy érzi az ember, hogy bármit megadna érte.

– Szóval?

– A fene se tudja. Sokáig. Hónapokig. Talán évekig. De minket nemsokára úgyis kivonnak a tűzvonalból.

– Mi az a nemsokára?

– Talán a jövő héten. De legkésőbb az utána következőn. Paulon múlik. Kapunk egy-másfél hónapot helyőrségben valamelyik helyi nagyvárosban, aztán amikor kellőképpen megtizedelték a másik csapatot, visszahívnak minket.

– Erős az ellenállás?

– Naná. Az űrhadászok megint elbénázták! Már kétszer visszafoglalták tőlük az északi tranzitállomást, és csak úgy ömlik befelé a fegyver meg a támogatás.

– De hát úgy tudtam, a Salaamnak nincsen politikai szövetségese. Független rendszer, nem?

Grom fáradtan sóhajtott.

– De. Csakhogy van ez a milliárdos, biztos hallott már róla, ez a Giin Raas. Ő pénzeli az ellenállást. Sőt, úgy hallottam, hogy személyesen is idelátogat.

Judy körül hirtelen megfordult a szoba.

– Ho… hogy micsoda? Giin? Idejön? De hát mi… miért? – dadogta döbbenten.

– Nem értem pontosan, hogy miért. És még nem is teljesen biztos, bár mostanában elég sokszor hangoztatta. Maga nem néz híreket?

– Nem nagyon van rá időm – válaszolta Judy, de gondolatai már távol jártak.

– A hírekben már többször is elhangzott. A pasas azt állítja, hogy a jövő hónapban idejön.

– Édes Istenem – suttogta Judy, mire Grom érdeklődve kapta fel a fejét.

– Érdekes. Paul ugyanezt mondta, amikor említettem neki…

2. FEJEZET

Giin

– Biztos, hogy ő az? – nézett Shoonra. Barátja határozottan bólintott.

– Teljesen. Arinak is megmutattam a képét, és ő is felismerte.

– Priost, Priost… honnan tűnik nekem ismerősnek a név?

– Emlékszel a Mapple-Davinson ügyre?

– Mapple-Davinson? Valami rémlik…

– Néhány kavenit, akik egy árvaotthonban dolgoztak, meggyanúsítottak azzal, hogy gyerekeket bántalmaznak…

– Ó, igen! – vágott közbe Giin. – Az az ügy, amit Judy társainak ügye kapcsán felülvizsgáltak.

– Igen, az. És ez a Priost volt a védelem ügyvédje a külsős bíróságon.

– Jól feltört azóta… Törvénykezésért felelős miniszter…

– Azért őt választották, mert ismeri a Kaven törvényeit is, és a Shremeyán ez még külsősök között is kötelező…

Hogyne tudta volna! A Shremeyán a lakosság több mint egyharmada kaveni volt, nem tehette meg egyetlen külsős kormányzat sem, hogy ezt a tényt figyelmen kívül hagyja.

– Akkor a Shremeyára kell mennünk Arival – mondta hangosan.

– Így van, mégpedig minél hamarabb. Egyelőre nem tudjuk, milyen befolyása van Priostnak, de mivel a Shremeya független, egy árulás ugyanolyan következménnyel járna, mint az Alfa esetében…

Giin lehunyta a szemét, és bólintott. Az Alfa. Csak egyszer kaphatná kezei közé annak a sima képű Melilannak a nyakát! El nem engedné, amíg lélegzik! Shoon láthatta indulatát, mert gyorsan folytatta.

– Arra gondoltam, hogy meglátogatnám a fiamat, és akkor találkozhatnánk mi is. Már majdnem öt éve, hogy utoljára láttalak.

– Minden héten látjuk egymást, Shoon.

– Te is tudod, hogy ez nem az igazi. Egyébként meg jólesne egy kis szabadság is. Megnézhetnénk együtt a régi helyeket…

– Azok már talán harminc éve nem léteznek…

– Ennyire öregek lennénk?

– Már a hatvanadikat töltjük az idén.

– Na és? Legalább még egyszer ennyi hátravan. Úgy beszélsz, mint egy külsős.

– Úgy érzem magam, mintha százhúsz lennék. Amióta… mindegy… – Giin legyintett, de Shoon, ahogy mindig, most is értette, a ki nem mondott szavakat.

– Akkor is ott van még a családod…

– Évek óta nem hallottam Tobbelték felől. Az Alfán is bevezették azt a rendszert, hogy nem lehet az Unión kívülre hívást indítani. Akár meg is halhattak azóta.

– Arról azért tudomást szereztél volna – mondta Shoon határozottan, majd más témára tért. – Van valami ötleted, hogy milyen ürüggyel menj a Shremeyára?

– Rúgjam össze a port a Vezető Testülettel? – kérdezte Giin gúnyosan mosolyogva.

– Ha pereskedni akarsz, a média a sarkadban fog lihegni, és azt fogják hinni, hogy megint csak saját bűnösségedről akarod elterelni a figyelmet…

– Na, jó, akkor majd kigondolok valami mást. Mennyi idő kell, hogy kiadják a szabadságodat?

– Néhány nap. Szerintem három hét múlva már találkozhatunk Nukamishban.

– Jó, legyen három hét. Bár ez azt jelenti, hogy a salaami utam ismét kitolódik. A végén még azt hiszi a CSU, hogy gyáva vagyok.

– Ha annyira sietsz az öngyilkossággal, a Shremeyáról mehetsz egyenesen a Salaamra.

– Ha addig nem esik el.

– Ha te most odamész, attól még ugyanúgy eleshet. Egyébként sem hiszem, hogy kötelességeid közé tartozna…

– Shoon, ne kezdjük elölről – vágott közbe Giin. – Mondtam, hogy mindenképpen megyek…

– … mert a megérzéseid azt súgják, hogy menned kell – fejezte be Shoon gúnyosan. – Mindegy, nem vitatkozom. Akkor egyezzünk meg a három hétben.

Giin legbelül igazat adott Shoonnak. Teljesen fölösleges a Salaamra mennie. A pénze többet segít, mint a személye, és különben sem tudta, mit csinálhatna ott, valami mégis arra ösztönözte, hogy menjen.

Megrázta a fejét. Milyen bolond gondolat ez éppen tőle, aki mindig az eszét követte, sokszor még érzései ellenére is! De családja, és főleg Judy halála óta már nem volt ugyanaz az ember. Persze kifelé nem mutatta, de gyakran emésztette a depresszió. Sokszor nehezére esett felkelni, este meg szinte kényszerítenie kellett magát, hogy lefeküdjön, utána pedig arra, hogy elaludjon. A munkába menekült. A hivatásos politikától persze visszavonult, fölöslegesnek érezte, hogy részt vegyen a mindennapos csatározásokban, és a Kavent sem akarta többé semmiről meggyőzni. Inkább átvette öccsétől a Decaronra áttelepült üzletrésznek, valamint az új, muratai részlegnek a vezetését, és ahogy az államok fegyverkezni kezdtek, úgy nőtt a cég és a haszon, fokozódtak a kutatások, és egyre kevesebb ideje maradt saját magára, fáradtságára, rosszkedvére.

Öccse persze még a legelején megpróbálta kizsarolni a kezéből a cégirányítást, vagy legalábbis annak egy részét, de amikor Giin tudomást szerzett háttérmunkálkodásáról, magához rendelte a Muratára. Akkoriban Shoon is náluk vendégeskedett, így ő is részt vett a beszélgetésen, valamint Yoman, a Vende családfő; azé a családé, amelyhez most már Giin is tartozott.

– Nincs jogod megtartani sem a cégirányítást, sem a vagyont – nyitott Yaan abban a pillanatban, hogy az ünnepi vacsora után visszavonultak Giin lakrészébe. – Ha én nem lettem volna a decaroni cégrész…

– Fogd be a szád, Shaayinn. Még azt sem tudod, miről van szó – szakította félbe durván Giin a várható dühös szóáradatot. – Egyébként is én vagyok a család a feje, és addig nincs jogod kinyitni a szádat, amíg én be nem fejeztem, amit mondani akarok.

– Család! Milyen család? A te hibád miatt nincs kiről…

– Ha még egyszer közbeszólsz, a következő pillanatban kiváglak a Kavenből – vágott közbe ismét Giin.

Yaan meglepetten bámult rá.

– Mi? Mi van?

– Téged, öcsém, két dolog tartott eddig a Kavenben: Judy és az én szavam. Judy már nem él, én pedig nem tartom többé politikai kötelességemnek, hogy eltűrjelek a családban.

– Milyen családban? Nincs is családod! – ismételte meg Yaan, és színpadiasan felpattant.

– Mivel van még örökös, aki a nevet továbbvigye, így a Raas család is létezik, és önálló, még ha kötelességünk is egy másik nagycsaláddal együtt élni.

– Miféle örökös? Úgy tudtam, a drágalátos lányod meghalt…

Shoon és Yoman egyszerre kiáltottak fel, hogy Yaanba fojtsák a szót, de Giin nem vette fel a bántást.

– Mikel még él, mivel a Confidenzán tartózkodott, amikor a családot lemészárolták – mondta nyugalmát megőrizve. – Sőt, de erről senkinek sem beszélhetsz, Shaayinn, mert saját kezemmel tekerem ki a nyakad, ha eljár a szád, a gyerekek közül Emma és Goron is életben maradtak, a felnőttek közül pedig Tobbelt, Giina és Erton is. Rion sem a többiekkel együtt halt meg, hanem két nappal később ő volt az, aki a Kormányzati Palotába belerobbantotta magát és a gémjét…

Yoman csak bólintott, mert neki Giin már elmondta, de Shoon döbbenten nézett rá.

– Ő volt?

– Ő bizony. Miatta halt meg az a tábornok, és így, ha áttételesen is, de miatta rendelték az Alfára Paul Martynt, a te drágalátos fiadat – fordult most Giin egyenesen Yaanhoz.

– Mi? M-m-micsoda? – dadogott Yaan.

– Paul Martyn – fordult a másik kettőhöz Giin – nem más, mint Yaan Raas, öcsém és Raana elsőszülött fia, a Raas-ház egykori örököse. Őt rendelte ki Rundi rendet rakni az Alfára. Az ő feladata letörni a felkelést, amit nagybátyja robbantott ki a család lemészárlása miatt…

A döbbent csendet kihasználva folytatta.

– Amint látod, Shaayinn, elég sok családtag életben maradt. Továbbra is én vagyok a család feje, és nem vagyok hajlandó semmit sem átengedni, legfőképpen nem neked. Nem mész vissza a Decaronra, hanem maradsz itt, a Muratán. A Vende család beleegyezett – itt udvariasan a még mindig dermedt Yoman felé bólintott –, de abban a pillanatban, hogy a legkisebb panasz van rád, röpülsz, mégpedig egyetlen fillér nélkül.

– De…

– Továbbá nem dolgozol többé a cégnél, és a döntésekbe sincs beleszólásod. Mikel meg én döntünk, illetve amikor és amíg be tudjuk vonni Tobbeltéket, ők is, de te nem.

– De ezt nem tehe…

– Ennél még sokkal többet is tehetek, Yaan. Ha felhozom azt a régi ügyedet Melilannal, még börtönbe is kerülhetsz. Tízezer ember halt meg a dokkban, köztük Melilan elődje, Chei-li, az akkori biztonsági miniszter. És azért haltak meg – nézett a többiekre –, mint erre nemrég Tainlinn-nel rájöttünk, mert Melilannak szüksége volt arra a miniszteri állásra. De nem tehette volna meg, ha te, Shaayinn, nem kéred a segítségét. Hidd el, ha ezeket egy külsős bíróság elé tárom, életed végéig eheted a börtönkosztot. A külsős bírók ugyanis nem fogják érzékelni, hogy te csak egy ostoba fráter vagy, akit egy nála okosabb politikus a saját céljaira felhasznált. Ők el fogják hinni, hogy benne voltál a politikai összeesküvésben. Tudod, milyen nagy hisztéria folyik most mindenhol az SE körül. És hidd el, megteszem, ha a legkisebb mértékben is elégedetlen leszek veled.

Így esett tehát, hogy Giinnek nagyobb lett a hatalma és kisebb a beszámolási kötelezettsége: Mikel ugyanis nem szólt bele a döntésekbe. Sőt, bár személyesen egyszer sem találkoztak, Giin erősen gyanította, hogy Mikel is őt tartja felelősnek családja pusztulásáért. De nem tehetett ellene semmit. Ő is saját magát tartotta ugyanis felelősnek.

Megrázta a fejét, kikergette agyából ezeket a gondolatokat, és az előtte álló problémára koncentrált.

Detáján lekérte a Priostra vonatkozó anyagokat, és hamarosan belemerült az olvasásba.

***

Megnézte az időt, és nagyot sóhajtott. Még mindig van legalább egy órája, mire Ari előkerül. Fogalma sem volt, mivel üsse el az időt, ezért jobb híján a közeli sétálóutca felé vette az irányt.

Kaveni öltözete nem keltett feltűnést, a kiszakadtak közül sokan öltözködtek kaveni módra. Ebben neki is szerepe volt, hiszen kaveni létére a Kiszakadt Közösségek egyik vezetőjének számított, és családja kiirtása óta egyszer sem húzott külsős ruhát. Az első évben a gyász miatt hordta a fehér suutot, talárt és köntöst, utána viszont, bár egyik ruhadarabja továbbra is fehér volt, a Raas család címerével ékes köntöst hordott, hogy ezzel is mutassa: családja fennmaradt, és továbbra is ő a feje.

Ezzel akaratán kívül divatot teremtett. Míg azelőtt csak a családfők hordták a címeres köntöst, ők is csak hivatalos alkalmakkor, mostanában egyre többen döntöttek a hagyományos öltözék mellett, miközben Giin azt is észrevette, hogy a köntös bal oldali, szív fölötti részére sokan ráhímezték a fehér ogot, a halál és az örök élet jelképét – nem csupán a Raas családra, de a háború egyre több kaveni és kiszakadt áldozatára emlékezve. A templomokon állandóan kint volt a fehér zászló, és az alfai polgárháború leverése után hetekig nem lehetett színes ruhákat látni az utcán.

Most azonban az utca színes gomolygásába csak itt-ott keveredett egy-egy fehér folt. A Salaam kaveni közösségét eddig még nem érték támadások sem az elfoglalt, sem a még harcban álló területeken.

A tömeg azonban lassan zavarni kezdte, ezért betért az első útjába eső könyvesboltba.

Az üzlet kellemesen hűvös volt, és bár sokan voltak benne, tiszteletteljes csönd uralkodott, ahogy az emberek jöttek-mentek, könyveket lapozgattak.

Giint a könyvesboltokban és a könyvtárakban mindig emelkedett érzés fogta el. Ilyenkor elmerengett azon, hogy a könyvírás csaknem egyidős magával a kultúrával, és bár sokszor jósolták már a halálát, mégis virágzik, sőt, egy új divatnak köszönhetően a külsős világban is reneszánszát éli. Igaz, a nyomtatott könyv drága volt, majdnem százszoros árú, mint az elektronikus kiadás, mégis hatalmas kincsnek számított.

– Nem tud vigyázni? – kérdezte egy ingerült hang. Giin zavarba jött: figyelmetlenségében meglökött egy nagyobb kupacot, és a felül lévő kötetek rápotyogtak valakire a túloldalon.

– Bocsánat – mentegetőzött, és lehajolt a könyvekért.

Amikor felegyenesedett, szemtől-szembe találta magát az ingerült hang tulajdonosával. Kellett egy kis idő, hogy rájöjjön kivel is áll szemben: Maryaa Antasvilivel, Lennen volt feleségével, akivel még azelőtt találkozott az egyetemen.

Az elmúlt öt év csaknem nyomtalanul múlt el a nő fölött, állapította meg Giin, és ez azt a gyanúját támasztotta alá, hogy legalább részben kaveni származású.

– Jó napot, Antasvili professzor – köszönt udvariasan.

– Ó, maga az! – mondta a nő meglepetten. – Nem hittem volna, hogy magát ilyen helyeken is látni…

– Könyvesboltban?

– Úgy értem, nyilvános helyen. Nem veszélyes? – kérdezett vissza a nő enyhe gúnnyal. – Maga mégiscsak fontos ember. Lelőhetik, elrabolhatják…

– Az elsőt már próbálták, a másodikat meg miért tennék? Nincs kitől váltságdíjat kérni.

A nő erre elsápadt, és sokkal csendesebben mondta:

– Persze, persze. Hallottam a tragédiáról. Fogadja részvétemet.

Giin biccentett, és hogy elterelje a szót, a nő kezében lévő könyvre mutatott.

– Nem is tudtam, hogy más bolygók földrajza is érdekli.

– A földrajz fontos eleme a szociológiának. A társadalomra gyakorolt hatása felmérhetetlen. De nagyon gyakran feltérképezhetetlen is. Mint például a Shremeyán, amivel mostanában foglalkozom – mondta a nő hirtelen lendülettel, láthatólag kapva kapott Giin témaváltásán.

– Volt már valaha a Shremeyán? – kérdezte Giin.

– Nem, de szívesen elmennék. Nagyon kíváncsi vagyok a külsős és kaveni népesség együttélésére.

– Akkor miért nem megy el?

– Két okból. Egyrészt mert nem szeretnék egyedül menni. Másrészt mert nagyon drága. Nem is maga az utazás, bár az sem olcsó, de több heti ott-tartózkodást már nem lennék képes kifizetni.

Giin végignézett a nőn, majd megkérdezte, félig-meddig magát is meglepve:

– Mit csinál a következő hat hétben?

– A szokásosat. Órákat adok. Élem az életemet. Miért kérdi?

– Négy nap múlva indulunk egy barátommal a Shremeyára, ahol előreláthatóan két-három hetet fogunk tartózkodni. Ha van kedve, velünk jöhet.

A nőnek elkerekedett a szeme.

– Igazán? – Még a könyv is kicsúszott a kezéből. – De hát… Az utazás… a költség… nem, most igazán nem engedhetem meg magamnak… azt meg végképp nem, hogy a maga költségén utazzam.

– Kaveni teherhajóval megyünk, a család fuvarozási vállalatával. Az utazás nem kerül semmibe, bár nem is olyan kényelmes, mint egy személyszállító. De nem lesznek utastársak sem, eltekintve persze a hajó személyzetétől.

– És hogyhogy maga… ilyennel utazik?

– Takarékosságból. Meg hogy elkerüljem az újságírókat. A Shremeyán pedig egy családtagnál szállnánk meg, tehát előreláthatóan az is ingyenes lenne. Így sem érdekli?

Pillanatnyi bizonytalankodás után a nő rábólintott.

– És maguk? Maguk milyen ügyben mennek a Shremeyára? Családlátogatás? Üzlet?

– Nem egészen. Találtunk egy újabb SE-tagot.

A nő lelkesedését mintha elfújták volna. Még az arca is elkomorult.

– Á, szóval maga is őket kergeti!

– Nekem már senkim sincs, akit elvehetnének – mondta Giin szelíden. – A hazámat miattuk foglalta el egy idegen hatalom, a családomat miattuk irtották ki, ha ugyan nem ők maguk voltak azok.

– Értem én – válaszolta a nő szomorúan. – Hiszen az én családomat is ők vették el…

– A nagyobbik fia is meghalt? – kérdezte Giin halkan.

– Nem tudok róla semmit. Tudja, amikor az egyetemen beszélgettünk, megígértem, hogy felhívom, ha sikerült beszélnem vele. De azóta sem sikerült. Nem tudta megkerülni a kifelé irányuló távközlési blokkot. Talán nem is akarta…

Mindketten elhallgattak. Egy idő után Giin törte meg a csöndet.

– Akkor tehát elfogadja a meghívást? Megígérem, nem kell az ügyünkkel foglalkoznia.

A nő csak sóhajtott, és legyintett.

– Ne ígérjen olyat, amit úgysem tud megtartani.

***

Megtörölte homlokát, és végignézett a Tiirleek hatalmas síkságán. A levegőben már érződött a tavasz: a szél friss illatot lengetett körülötte, és a megbarnult fűcsomók között zöld és narancsszínű foltok jelezték az új életet.

Visszahajolt az elültetett kis csemete tövéhez, és eligazította körülötte a földet. A cseppnyi ula kis ágaiba már belekapott a szél, és megmozgatta őket: olyan volt, mintha a fácska az első mozdulatait próbálgatná az új helyen. A fa tetején háromfelé nyílott szét a törzs. Ahogy ők is hárman voltak: Judy, David és a pici.

Még egyszer végigsimított tekintete a cseppnyinek tűnő ágakon, leveleken – valamikor óriási, csodálatos vörös levelű fává nő majd, és négy-ötszáz év múlva is itt lesz, hogy emlékeztessen rájuk, amikor senki sem él már, aki emlékezhetne –, aztán megfordult, és Maryaa felé nézett. A nő által választott két csemete még ott állt mellette, láthatóan nem volt nagy gyakorlata a faültetésben. Giin felvette az ásóját, és szó nélkül nekiállt. Kimélyítette a gödröt, aztán eligazította benne a két fát, majd a tövüknél gondosan elsimította a földet. Utána elmondta az ilyenkor szokásos áldásokat, amelyeket Maryaa szorgalmasan utána mondott, aztán várt, amíg azt nem érzékelte, hogy már társa is kész az indulásra. Lassú, nyugodt léptekkel sétáltak a járművük felé.

– Maga is szokta azt érezni, hogy nem érti, mi értelme még az életének, azután hogy…? – kérdezte Maryaa, és fejével bizonytalanul visszafelé intett.

– Igen. Bizonyára minden szülő így érez, akinek meghalt a gyermeke.

– És hogyan… hogyan folytatja aztán mégis?

– Nem engedem meg magamnak, hogy gondoljak rá. Megpróbálom… Ó, elnézést – szakította félbe magát, ahogy megszólalt a detája.

Shoon volt az.

– Giin, Ari most végezte el az azonosítást. Már most egy csomóan tiltakoztak, többek között a Vezető Testület. Azt mondják, hogy csak vádaskodsz, az állításod bizonyíthatatlan…

– Nem érdekel, mit mondanak. Ott vannak azok a bizonyítékok, amelyek Priost ellen szólnak. A névcsere és az új személyazonosság például…

– Egyiket sem tudjuk bizonyítani, Giin. Csak Ari vallomása van, a retinaazonosítás meg azért nem lehetséges, mert a pasas még a szemeit is megműttette, inkább vállalta, hogy sose lásson velük tökéletesen. Tudod, azt a műanyag retinát ültette be, amelyet az idegszövetek képtelenek sajátként kezelni. Azt mondja, hogy annak idején csak ilyenre tellett…

– Igen, értem – vágott közbe Giin. – És ez mit jelent a külsős bíróság előtt? Nem lépnek?

– Nem tudnak. Ez nem bizonyíték.

– Te mit mondasz?

– Ő az, Giin. Egy szemét rohadék. Ráadásul hatalmas a befolyása. Még a Kavenen belül is. A Vezető Testület több tagjával is jóban van. Szóval nemsokára akkora botrány lesz, mint a régi, szép időkben. Most megyek, beszélek Arival, de este majd találkozunk a szokott helyen.

Giin nagyot sóhajtva kapcsolta ki a készüléket, és bocsánatkérően Maryaara nézett.

– Azt hiszem, a saját szabadságomat sikerült elrontanom. Remélem, a magáét nem teljesen.

Maryaa megrázta a fejét.

– Mindig ilyenek voltak. Az SE. Nehéz őket megfogni, mert remek a kapcsolatrendszerük, és mindig kitűnő az alibijük. De azt hiszem, ha tényleg botrány lesz, ahogy a barátja mondja, mégiscsak elérték fő céljukat, mert még ha meg is tartják ezt az alakot a pozíciójában, sokkal óvatosabbak lesznek vele. Ha más nem, a média oda fog rá figyelni, és ha ők figyelnek valakire, akkor annak nem sok mozgásszabadsága van, de ezt nyilván maga is tudja…

– Kivéve, ha a média is a kezében van – csóválta a fejét Giin. – Meg aztán itt nem egy-két éves kapcsolatokról van szó. Az SE már jó huszonöt éve kiküldte a tagjait, mostanra már mind kiépített kapcsolatrendszerrel és biztos anyagi meg információs bázissal rendelkeznek, főleg mivel legtöbben saját szülőbolygójukra tértek vissza. Ez minden, csak nem egy elkapkodott akció, amelyet egy-két sikeres ellenlépéssel meg lehetne állítani.

– Emlékszem, Mikel mindig is csodálkozott azon, hogy ezek az emberek csak ülnek a fenekükön, és nem kezdenek semmit. Pedig ő tíz évig figyelte őket.

– Nyilván arra vártak, hogy beépülésük nyomai eltűnjenek.

– Ehhez képest elég furcsa, hogy a CSU öt évig várt az Alfa lerohanása után, mire újabb háborúba kezdett.

– Mert akkoriban sikerült hatalmas botrányt csinálnunk a Societas Electorum körül, ami nem kis mértékben Tainlinn-nek, az Alfa akkori elnökének volt köszönhető. Talán emlékszik még, mennyi embert elhelyeztek a pozíciójából, mindenféle kivizsgálások indultak, majdnem negyven főt el is ítéltek… Minden bizonnyal nem számítottak rá, és idő kellett nekik ahhoz, hogy elterelődjön róluk a közfigyelem. Aztán most megtámadták a Salaamot, ahol senki sem játszotta át nekik a hatalmat… talán ez is a figyelemelterelés egyik eszköze…

– Igen, valószínűleg – bólogatott a nő. – De persze lehet más is a háttérben. Ha belegondol, két vezetője van az államalakulatnak: Martyn, akit mindenki ismer, és Rundi, akit eddig még sosem láttam a médiában. Pedig ő is fontos vezető, talán még Martynnál is fontosabb. Két nagy tekintélyű, világuralomra törő ember… nem lepne meg, ha hatalmi viszályok hátráltatták volna őket eddig.

Giint elgondolkodtatta az elképzelés.

– Igen, igen… Ez több mint valószínű… – mondta, és ahogy tovább gondolkodott, meglepte, hogy neki még ez nem jutott az eszébe. Pedig mennyire magától értetődő.

Kérdés persze, hogy mit lehet ezzel az ötlettel kezdeni: összeugrasztani őket valahogy, belső viszályt kelteni, amely lehetőséget adna a támadásra… De ugyan melyik állam vállalná, hogy megtámadja a CSU-t? Mert más dolog védekezni, és ismét más nekiugrani az óriásnak, még ha az éppen belső bajokkal küszködik is…

***

A nukamishi Nagytemplom és a Kaven Vezető Testületének épületegyüttese igazán impozáns látványt nyújtott. Giin emlékezett rá, fiatalként micsoda áhítattal szemlélte őket, még ha tudta is, hogy családja blathaasának legrégibb részei jó háromszáz évvel idősebbek ezeknél. Az épület a Kaven egységének jelképe volt, és az Istenre tekintő emberi akaraté – az újra lakhatóvá tett bolygó első épületeként. Éppen ezért már ránézésre sem hasonlított a Kavenben megszokott színpompás házakhoz: a kő sima felülete sötétkéken csillant meg a napfényben, és feketén borongott az esős, rossz napokon.

Belül persze már más volt a helyzet: színes mozaikindák tekeregtek a padlón, és a hatalmas, napsárgára festett falakról rég elporladt mazdrák képei tekintettek az alattuk elmenőkre. Giin, mivel nem sietett, lelassított, hogy végignézze őket, ahogy tette ezt már akkor is, amikor még itt tanult a Shremeyán. Armoin irodája egy harminckettedik századi mazdra mellett kapott helyet, akinek nevét jelentéktelen arca miatt Giin képtelen volt megjegyezni, pedig kirendelése előtt gyakran járt erre, amikor még felnézett Armoinra, és az egyik legtehetségesebb vezetőnek tartotta. Amikor még tanulni akart tőle.

Talán mégiscsak van valami jó abban, ha az ember nem él tovább hetven-kilencven évnél.

Magában legyintett egyet, és bekopogott.

Armoin nyúzottnak nézett ki, szeme alatt fekete karikák húzódtak, centisre vágott hajába már alig vegyült barna tincs, és hideg, kék tekintete sem tűnt olyan metszőnek, mint régen.

– Giin! Gyere be! – tárta szélesre az ajtót, amikor meglátta.

Giint meglepte a mozdulat, a szavak és az ezeket kísérő érzelem: meg mert volna esküdni, hogy Armoin örül annak, hogy látja. Aztán, ahogy egy pillanatra egymásra néztek, Armoin gátja magasra ugrott, és a hangulat a semmibe veszett.

– Köszönöm, hogy eljött – folytatta Armoin hivatalos hangon, és becsukta az ajtót.

– Maga hívott, Armoinra – felelte kimérten Giin. Egy pillanatnyi kétsége sem volt afelől, hogy mi következik: Priost ügye.

– Hallottam, hogy itt van a Shremeyán, és gondoltam, talán néhány dolgot segít tisztázni, ha személyesen is elbeszélgetünk bizonyos félreértésekről…

– … és felháborító magatartásomról – fejezte be Giin a mondatot kis félmosollyal.

– Ha nem lett volna ez a felhajtás Mr. Priost körül, akkor is megkértem volna, hogy keressen föl – mondta határozottan Armoin. – Úgy gondolom, az elmúlt években esett annyi keserű szó és félreértés közöttünk, amelyek már szükségessé tettek egy ilyen találkozást.

– Nem hiszem, hogy bármelyikünk is visszavonna bármit, amit ez alatt a tizenöt év alatt hangoztatott. Ennek a beszélgetésnek nyilván az a célja, hogy megpróbáljon rávenni arra, hogy hallgassak. Ez igen elvetélt ötlet, hiszen azelőtt sem sikerült rávennie, most pedig még annyi vesztenivalóm sincs, amennyi akkor volt.

Armoin vállat vont, és leült egy székre, miközben egy mozdulattal Giint is hellyel kínálta.

– Úgy tűnik, maga mindig pontosan tudja, mi vezet engem, és mire gondolok, amikor bizonyos dolgokat megteszek – mondta gúnyosan. – Akár Judyról volt szó, akár safiri tisztségének megszüntetéséről, vagy a CSU-beli közösségekkel kapcsolatos politikáról… Maga mindig jobban tudta, mi áll az ügyek hátterében. Pedig Judy esetében csupán egyetlen dolgot kellett volna tennie abban a pillanatban, hogy a kislány magához került: elvégeztetni a vérvizsgálatot valakivel, akiben megbízik. Azonnal rájött volna, hogy nem tehettünk másképp, mint ahogyan tettünk akkor, amikor a bizonyítékok alapján kimondtuk az apaságot, és felmentettük az állásából.

– Nem láttam értelmét – felelte nyugodtan Giin. – De utólag belátom, hiba volt, hogy nem tettem meg.

– Akkor talán nem kezelt volna úgy minket, mintha Judy családba fogadtatásának célja egyedül a maga elhallgattatása lenne. Maga mint bíró hogy döntött volna a helyünkben, Giin-ra? Ott egy írásos vallomás az apaságáról, és ott van a vérvizsgálat eredménye, nem is szólva a kislány magasan kiemelkedő Q-szintjéről…

– Judy halott – felelte Giin hirtelen indulattal.

– Tudom – felelte Armoin. – Mégsem tehetjük meg, hogy nem beszélünk róla, mert ez volt minden félreértésnek a kezdete…

– Az is félreértés volt, hogy Judyt majdnem meggyilkolták amiatt, hogy maga rávette arra a kémkedésre?

– Ahogyan az is félreértés volt, hogy Judyt azért gyilkolták meg, mert magának fontosabb volt a politika!

– Hogy meri… – állt fel Giin szikrázó szemekkel, de erre Armoin is felpattant.

– Maga hogy meri, Giin-ra? Ne gondolja, hogy csak a maga harca volt tiszta, igaz és önzetlen! Nekem vajon kire, kikre kellett volna tekintettel lennem abban a helyzetben, amikor gyanús körülmények között eltűnt néhány intézeti kislány? Bizonyos információkból ugyanis pontosan tudtam, mire akarják használni őket, és szembe kellett néznem azzal, hogy vagy én érek előbb célba, és akkor a gyerekeket is meg tudjuk menteni, vagy ők a gyorsabbak, és akkor megnyomorítják őket! Igen, tény, hogy nem gondoltam eleget Judy biztonságával, és ebben hatalmas a felelősségem, de lépnem kellett, és nem válogathattam az eszközökben!

Hosszú percekig egyikük sem szólalt meg, dühös tekintetük egymásba kapcsolódott. Aztán egyszerre fordították el a fejüket, és ültek le székükbe.

– Ugyanakkor ez sem csökkenti a Vezető Testület felelősségét az elhallgattatásomra tett kísérletekben – mondta Giin hidegen.

– A Vezető Testület felelőssége az egész Kavenre kiterjed. Mi nem osztjuk a maga militarista álláspontját. A Kaven sosem fegyverkezett…

– Meg is tizedelték jó párszor…

– … rendszereket élt túl, vagy éppen buktatott meg…

– … vagy rendszerekből tiltották és irtották ki…

– Nem a mi feladatunk a harc, a küzdelem.

– Nemcsak a mieinket kell megvédenünk, de a velünk élők harcát is kötelességünk segíteni.

– Nem erre tanít a múlt!

– Nem erre? Akkor hát hagyjuk, hogy megismétlődhessen mindaz, ami 2707-ben itt, a Shremeyán, majd később a Nieropon, az FLC-n, a Bethelen, az Enifen és legutóbb a Mwakanén történt? Ott is meghalt vagy negyvenezer kaveni a több százezer kiszakadton kívül…

– Mert beszálltak a kiszakadtak harcába.

– Mert azzal gyanúsították őket, hogy beszálltak a kiszakadtak harcába! A múlt, ha tanít valamit, akkor éppen azt, hogy ha nem védjük meg magunkat, megtizedelnek vagy kiirtanak minket, de legalábbis semmibe vesznek, és megfosztanak a jogainktól!

– Ez csak a maga paranoiája.

– Illetve a Vezető Testület vaksága.

– De hogyhogy most Priostot is belevonja?

– Nyomoztunk utána. Fiatalkorában Leddon Brynen néven a Saitied egyik K–1-es tisztje volt, és az ő nevéhez fűződik jó néhány…

– Tudom, mi fűződik a Leddon Brynen névhez – vetette közbe Armoin, de Giin nem hagyta magát.

– … jó néhány mazdra meggyilkolása a Seth–Sikamoron háborúban, a Bethelen is háborús bűnök miatt üldözik, és mint megtudtam, jelen pillanatban egy nagyobb csoport betheliánus tart a Shremeyára, mert felismerték a hírekből…

– Kik ismerték föl? Az a háború csaknem harminc évvel ezelőtt folyt!

– Áldozatok és áldozatok családtagjai, Armoinra. Nem egykönnyen felejtik el szeretteik gyilkosának arcát.

– Ennek ellenére meg vagyok győződve arról, hogy tévednek Priost esetében. Ne felejtse el, hogy maga sem tévedhetetlen, Giin-ra.

– Nem, nem fogom. De csak az tud hibázni, aki csinál is valamit, Armoinra.

– „A világ nélküled is forog tovább. Fölösleges magad fontosabbnak látni, mint amennyire az vagy” – idézte Armoin a Bokrát.

Giin megeresztett egy gyenge mosolyt.

– Igen, annak idején Mooran-ra is szerette ezt mondogatni. De azt is írja a Bokra, hogy „Szólj, ha úgy érzed, szólnod kell, de semmiképpen ne hallgass, amikor senki más nem áll fel azok érdekében, akiknek nincs szavuk.” És a mandis kiterjeszti a szólás kötelezettségét a cselekedetre is.

Az öreg mazdra mosolyogva csóválta meg a fejét.

– És ha nem csalódom, itt áll velem szemben az, aki ezt a kiterjesztést javasolta. Jó lenne, ha békésebb idők járnának, és inkább teológiai vitákat folytatnánk.

– Jó lenne, de ez most a háború ideje.

– Mi mégsem lehetünk a háború emberei.

– Meg kell védenünk magunkat.

Armoin megrázta a fejét.

– Látom, nem tudom meggyőzni.

– Ez azt jelenti, amit gondolok?

– Ha másképp nem tudjuk megőrizni a Kaven békéjét, akkor azt.

– Sokan támogatnak.

– Tudom, éppen ezért próbáltam… de mindegy – legyintett Armoin. – Giin-ra, bármennyire is nagyszerű embernek gondolom magát, nem engedhetjük meg, hogy ez a szemlélet elharapózzék. Egységesnek kell maradnunk, és ha maga bontja meg ezt az egységet, minden felháborodás és ellenállás ellenére ki kell tennünk a Kavenből.

– Értem – bólintott Giin, és felállt. – Azt hiszem, nincs több mondanivalónk egymás számára.

– Nem, sajnos én is így látom. – Fájdalom villant meg a szemében: talán csalódás, vagy fájdalom, mindenesetre gyorsan tovatűnt, és búcsúzóul hivatalosan meghajoltak egymás felé.

– Gaadra udębleeseesu – hallotta meg már az ajtóból Giin Armoin áldását.

Egy pillanatra meg is állt, annyira megütötték a szavak. Nem az ellenséget bocsátják el így, hanem a családtagot, a barátot.

Vissza is fordult, hogy még egy pillantást vessen Armoinra, de már csak a becsukott ajtót látta.

A találkozás furcsa érzést keltett benne, valami nem stimmelt, de nem igazán bírt rájönni, mi is az. Talán a két elcsípett érzelem-felvillanás? Vagy Armoin gesztusai? Vagy vehemens ellentámadása? Kirohanása? Önvédelme?

Igen, ez lehetett az. Armoin nem szokott védekezni, nem szokta indokolni a lépéseit, legalábbis az ellenzéki Giin Raas előtt semmiképp.

Amikor Shoonnal is megosztotta észrevételét, barátja egyetértett vele.

– Bár az is lehet, hogy csak öregszik – tette hozzá. – És ahogy a visszavonulásra készül, úgy érzi, le kell zárnia folyamatban lévő ügyeit, és te is egy vagy ezek közül…

– Nem tudom – rázta meg a fejét Giin. – Én nem így éreztem. Mintha… lenne még valami más…

Elgondolkodva nézték az előttük álló meleg sheeket, miközben a vendéglő másik részéből vidám éneklés szűrődött be. A hely még harminc év elmúltával is a Mazdariinen tanuló diákok kedvenc törzshelye volt. Shoonnal annak idején rengeteget ültek itt, és jó volt látni, hogy a tulajdonos nem sokat változtatott a berendezésen, így meglehetett az az érzésük, mintha nem is telt volna el annyi nyomasztó év, mintha még mindig fiatalok lennének, tele energiával, lelkesedéssel és azzal az ártatlansággal, ami egyedül a tapasztalatlanság sajátja.

Shoonnak is hasonló gondolatok jártak a fejében, mert egyszer csak megszólalt.

– Emlékszel? Éppen ennél az asztalnál ültünk, amikor megpróbáltál rávenni, hogy kérjem át magam a safiri képzésbe…

– Persze – bólintott Giin. – De te annyira odavoltál azért a lányért, hogy nem lehetett beszélni veled…

– Képzeld el, ha sikerült volna meggyőznöd. Még az a tíz közös oderuti évünk sem lett volna. Te a lakott univerzum egyik oldalán, én a másikon… Így legalább volt tíz jó évünk… meg hát van négy fiam… Igen, azt hiszem, bármivel is zsaroltál volna, úgysem jártál volna sikerrel…

Giin elgondolkozva bólogatott.

Zsarolás… Hát igen. Pedig akkor még egyikük sem volt zsarolható.

A szó még egy darabig ott motoszkált a fejében, de aztán Shoonnak egy másik régi történet jutott az eszébe, ami kiverte a gondolataiból.

***

Az árvaotthon ugyanolyan hatalmasnak látszott, mint amikor Judyért jött, a kapu is ugyanúgy nyikorgott, és a park ugyanolyan gondozatlanul terült el előtte. Mintha nem teltek volna el évtizedek.

Folyt a tanítás, és a több évszázados épület magas folyosóin visszhangot vertek lépései a csöndben.

A portán csak köszönt, nem kért eligazítást. Nagyjából sejtette, merrefelé kell indulnia.

Amikor bekopogott az igazgatói irodába, úgy izzadt a tenyere, mint egy szerelmes diáknak randevú előtt. Ugyanúgy, mint akkor. És az igazgató, övén a sok kis csilingelő vacakkal ugyanolyan vidáman nyitott ajtót, és tessékelte beljebb, mint akkor.

– Giin-ra, micsoda öröm… – ismételte el néhányszor, mintha megakadt volna a lejátszásban.

A színes mozaikon is ugyanúgy csillogott a nap, mint tizenöt éve, és a berendezés változatlansága is azt az érzést keltette benne, hogy Judy csak elugrott bepakolni a bőröndjébe, aztán jön, és indulhatnak haza…

De Judy meghalt, emlékeztette magát, és könyörtelenül elnyomta kavargó érzéseit. Leült a felajánlott fotelba, elfogadott egy pohár kofent, aztán udvarias figyelemmel fordult a férfi felé várva, hogy belekezdjen mondókájába, amiért idehívta.

Úgy látszik, hogy a Priost-botrány kapcsán mindenki tudomást szerzett ittlétéről.

El is határozta magában, hogy a hátralévő egy hetet lerövidíti három nappal. Akkor elérhetné azt a gépet, amely a Salaam északi, még szabad tranzitállomására tart…

– Kedves Giin-ra – szakította félbe gondolatait Miinen-ra –, higgye el, hogy nem hívtam volna ide, ha nem olyan dologról lenne szó, amit mindenképpen négyszemközt kell megbeszélnünk egymással.

– Igen? – nézett rá Giin, és még erősebb fogást vett saját érzésein, hogy kelletlensége ne látsszon meg rajta.

– Judyról van szó – mondta a Miinen-ra, de mielőtt Giin bármit mondhatott volna, felemelte a kezét. – Nem, nem, hallgasson végig, kérem.

Giin visszanyelte a kikívánkozó szavakat, és bólintott.

– Bizonyára hallott arról, hogy a CSU-ban most egy elég nagy a botrány a bankok körül.

– Legalábbis ezt mondják. Elég rosszul működik kifelé a kommunikáció – felelte Giin a kelleténél talán egy árnyalattal nyersebb hangon.

– Ezt teljesen megbízható forrásból tudom – rázta meg a fejét az igazgató. – Több földi bank is, melyeknek érdekeltségei vannak a CSU-n, a kivonulást tervezi, mások már ki is vonultak. De nem is ez a fontos, hanem az, hogy akár marad, akár nem, nem távozhat el úgy, hogy teljes revíziót ne kapjon. Gondolom emiatt történt, hogy néhány napja hivatalos megkeresést kaptam a Suresstől, hogy igazoljam: Judy Fensson valóban Syndy Fensson lánya. Amikor ugyanis Syndy Fensson iratait keresték, nem találták meg azt a jegyzőkönyvet, amelynek alapján annak idején a személyi kártyáját kiállították. Mint kiderült, volt valami régi betét, amit még Syndy Fensson szülei kötöttek le huszonöt évre. Aztán ez lejárt, de senki sem jelentkezett a pénzért, és a bank sem nagyon törekedett arra, hogy kifizesse az összeget.

– Mikor járt le az a huszonöt év?

– Tavalyelőtt.

Giin elgondolkodva bólintott.

– Nos, írtak, hogy igazoljam, hogy ez a rokonság fennáll. Első gondolatom az volt, hogy megírom nekik a… – Miinen-ra félbeszakította magát, nyelt egyet, majd sóhajtott. – Szóval, hogy Judy Fensson már nem él. De aztán elolvastam még párszor a levelet, és az az érzésem támadt, hogy a bank már megtalálta és azonosította Judy Fenssont, éppen csak a rokonságot akarják igazolni.

– Tessék? – nézett rá Giin értetlenül.

Miinen-ra kinyitott egy dossziét, elővett egy lapot, és olvasni kezdte.

– Itt áll, hogy… hm… ez az, megvan: „…nevezett Judy Fensson (CSU-1-02231-3909-03-03) valóban a st.i. 3921-08-29. napján elhunyt Syndy Fensson természetes lánya-e.” Tessék, itt van – nyújtotta át a lapot Giinnek, aki remegő kézzel vette át.

Giin átfutotta a sorokat, és nem tudta, mit gondoljon.

Vajon tényleg azt jelenti ez a pár szó, hogy Judy valamilyen csoda folytán megmenekült?

– Szóval arra gondoltam, hogy Judy adatait a bank nem tudhatta máshonnan, csak ha a nyilvántartásban utánanézett – folytatta az igazgató. – És ha megtalálta az adatait, annak minden bizonnyal az élők adatai között kellett lennie, hiszen amennyiben halott lenne, a bank nem foglalkozna az utánajárással…

– Dehogyisnem – rázta meg a fejét Giin. – Mindenképpen valószínűsíteniük kell, hogy ez a Judy Fensson azonos-e azzal a Judy Fenssonnal.

– Igen, csakhogy Judy mint Judy Fensson nem szerepelhet semmilyen halotti nyilvántartásban. Ha valahol szerepel, az csak az élők között lehet, és mintha a levél azt implikálná, hogy megtalálták, csak még nem biztosak abban, hogy jó személyre akadtak rá.

Miinen-rának igaza volt, ezért Giin elhallgatott, és valami furcsa, félelemmel vegyes izgatottság töltötte el a mellkasát. De nem merte beleélni magát, hiszen mi van, ha ez csak valami félreértés, valami tisztázatlanság…

– És akkor megtaláltam ezt – sóhajtott újra az igazgató, és detájának egyik billentyűjére ütött, majd a készüléket Giin kezébe nyomta. – Magát a dokumentumot nem tudtam kikérni vagy módosítani, mert nem vagyok mazdra, másnak a figyelmét pedig nem akartam felhívni rá, de mint intézetvezetőnek megvan a jogom, hogy hozzáférjek ezekhez az iratokhoz. Azt hiszem, ez magáért beszél.

Giin megbabonázva bámulta a kijelzőt, amelyen Judy Fensson személyi lapja volt látható.

De ezen a személyi lapon nem szerepelt semmilyen adoptálás és névrevétel, semmilyen kaveni név, nemhogy a Raas, sem az alfai matematikai egyetem, csak néhány szűkszavú, és Giin számára megdöbbentő kitétel, amely szerint Judy Fensson itt, a Shremeyán fejezte be középfokú tanulmányait egy biológia-biofizika orientációjú külsős középiskolában jó eredményekkel 3929-ben, majd miután végzett, az intézet elbocsátotta.

– Meg tudja mondani, mikor módosították utoljára az adatokat?

– Igen, az is itt volt: st.i. 3930-09-01.

– Alig egy hónappal azután, hogy… – kezdte Giin, de nem tudta befejezni a mondatot.

Miinen-ra bólintott.

– Igen. Ráadásul még egy dolog az eszembe jutott: Judynak, mint Judy Fenssonnak megvolt a retina-azonosítójú személyi kártyája a Primuson. A banki információkérés most is a Primusról jött. Ez pedig csak egy dolgot jelenthet, mivel senki más nem használhatja ezt a személyazonosságot, csak akinek ugyanolyan a retina-lenyomata, mint Judynak.

Hosszan bámultak egymásra, de Giin nem engedte szabadjára az érzelmeit, inkább újra és újra végiggondolta a hallottakat, de bárhonnan indult is, mindig ugyanoda lyukadt ki.

– Adja ide még egyszer azt a gépet – mondta, bár az idegességtől csak suttogni tudott. – Hadd nézzek meg még valamit…

Nem hiába volt mazdra tíz évig, és kezelt ehhez hasonló adatbázisokat, pillanatokon belül ott volt előtte a kódolt csatolás legfontosabb sora:

jA1314-ns-mzd13-311

A módosítást az Alfáról hajtották végre, mégpedig a Raas család volt körzetéből, és bár nem volt teljesen biztos az utolsó kódban, de valószínűleg Erina-ra volt az a „mzd”, az a safir, aki a titokzatos 13-311 mögött állt. De akár ő volt, akár nem, az előtte lévő dokumentum csakis egy dolgot jelenthetett.

Majdnem elejtette a gépet.

– Judy életben van – motyogta maga elé, majd felemelte a fejét, és mosolyogva Miinen-rára nézett: – Édes Istenem, Judy életben van!

Aztán olyat tett, amit már évek óta nem: felnevetett, majd a detát félredobva, az igazgatóhoz ugrott, és olyan szorosan megölelte, ahogy csak tudta.

Újra érezte, hogy van értelme az életnek, a küszködésnek, a munkának. Hogy van jövő. Hogy van cél: megtalálni és biztonságba helyezni Judyt, amilyen gyorsan csak lehet. És bár fogalma sem volt, hogyan fogjon hozzá, mégsem érezte többé tehetetlennek magát.

Mégsem volt hát bolond az a remény, hogy itt, ebben az irodában ismét találkozik Judyval.

3. FEJEZET

Yaan

– Naaa! Vigyázz már innen! Én is beszélni akarok apuval!

– Ne lökdöss, mert megmondalak anyunak!

– Te kezdted, mindig elém állsz…

– Nem igaz, mert most is te álltál elém!

– Lányok! Ester! Ne lökdösd Raanát, Raana te pedig engedd oda Estert is!

– De hát eléggé látszik, nem? Így is jól látod!

– Raana!

– Jól van, na – csücsörített duzzogva a kislány, és picit odébb húzódott. Testvére melléállt, és oldalba bökte.

– Ester! – kiáltott újra Yaan, ez alkalommal dühösebben. – Ha mindig ezt csináljátok, csak anyával fogok beszélni. Miért kell minden alkalmat azzal kezdeni, hogy veszekedtek?

– Mert olyan ritkán hívsz, és akkor is csak pár percre – mondta még mindig méltatlankodva Raana. – Anyuval mindig olyan hosszan beszélsz…

– Mikor jössz haza? – vágott testvére szavába Ester. – Anyu azt mondta, hogy nemsokára hazajöhetsz szabadságra…

– Addig még sokat kell aludni, Ester…

– Mindig ezt mondod. Pedig mi már százig is tudunk számolni – szólt közbe dicsekedve Raana. – Mondhatnád azt is, hogy százat kell aludnunk! De mindig csak a sokat mondod… Ez így nem ér!

– Mondd meg a katonáknak, hogy haza kell jönnöd! – tódította Ester.

– Vagy parancsold meg, hogy menjenek haza, anyu azt mondta, hogy te parancsolsz mindenkinek! – bólogatott Raana egyetértően.

– Tényleg! – kapott a szón Ester. – Ezt nem tudnád megcsinálni?

– Nekem is vannak feletteseim. Amíg ők nem engednek, nem mehetek… – próbált magyarázatba fogni Yaan, de ezúttal is a szavába vágtak.

– Ha te vagy a főparancsnok, akkor nincs felettesed! – mondta szigorúan Raana.

– Meg különben is, parancsolj rá valamelyik izé… alattasodra, hogy vegye át a helyedet, amíg hazajössz egy kicsit…

– … már egy csomó ideje nem voltál itthon, lekésted a szülinapunkat is!

Yaan nagyot sóhajtott. Még nincs fél éve, hogy eljött otthonról, és még legalább ugyanennyi van hátra, mire hazamehet néhány hétre, és aztán újra vissza kell térnie, mert hogy addig nem fejeződik be ez a nyomorult háború, az egyszer biztos. Pláne, ha Giin meg a többi pénzmágnás továbbra is támogatja az ellenállást.

Pedig nagyon hiányzott neki a családja. Főleg Ester, de a két kislány is: a barna bőrű, szinte megszólalásig az anyjára hasonlító Ester, és a jóval világosabb bőrű, arcra leginkább Malinra emlékeztető Raana, aki most is vitte a szót.

– … és az iskolában azt mondták, hogy aki megtanulja ezerig a számokat, az kap majd azokból a kis képekből, tudod, amit a múltkor mutattunk is.

Vajon olyan ember lesz belőle is, mint a dédanyja? – merengett el Yaan a kislányt nézve. Nem lehetetlen, már most kiválóan értett a szófacsaráshoz. „Mazdra lesz az ilyenből!” – jutott eszébe gyerekkora egyik szólása, és mosolyogva csóválta meg a fejét.

– És te, Ester, meddig tudod a számokat?

– Tovább, mint Raana, csak én nem kiabálok olyan hangosan – mondta Ester karba tett kézzel.

– Még mindig keveri a négyet meg az ötöt, meg a negyvenet meg az ötvenet – vágott közbe fontoskodva Raana.

– Nem szép dolog árulkodni, Raana – nézett rá rosszallóan Yaan, de a kislány dacosan állta a pillantását.

– Ez nem árulkodás. Ez tényleg így van.

– Viszont sokkal jobb vagyok rajzból, mint te!

– Én meg énekből!

– Én meg…

– Elég! – szólt közbe Yaan. – Ezt tudjátok folytatni kettesben is. Szóljatok inkább anyunak, hogy beszélni szeretnék vele.

– Mondtam, hogy mindig vele beszélsz – sóhajtott lemondóan Raana, de eltűnt a holomezőből. Ester boldogan elmosolyodott, és közelebb hajolt.

– Ha hazajössz, hozol meglepetést?

– Innen? Persze – mondta Yaan, bár fogalma sem volt, mit vihetne. Mindegy, majd a felesége megmondja.

– De ugye az enyém jobb lesz, mint Raanáé?

– Nem jobb, csak más.

– Azaz jobb! – ragyogott Ester arca. De még mielőtt Yaan válaszolhatott volna, Ester is megjelent.

Egy darabig közösen beszélgettek, aztán egy idő után a két kislány elment játszani, és egyedül maradtak.

– Hogy állnak a dolgok felétek? – kérdezte Ester minden bevezetés nélkül. – A hírek győzelmi jelentésekkel vannak tele, de nekem nem tűnik úgy, mintha annyira jól állna a helyzet…

– Mert nem is áll. Nagyok a veszteségeink, és fogalmam sincs, mikor lesz vége.

– Igen, ilyesmit mondott Faytima is. Pedig nagyon reménykedett benne, hogy mire a kicsi megszületik, Isav már itthon lesz.

– A kicsi lesz talán három hónapos is, mire Buchay látni fogja, de csak akkor, ha elengedem szabadságra…

– És mit jelent az, hogy nagyok a veszteségeitek?

– Majdnem tíz százalékkal lépik át a becsléseimet.

– A vezetőségben is vannak veszteségeid?

– Igen, de senki olyan, akit ismernél. Isav jól van, Aliból tábori vezetőlelkészt csinált az egyik felettese, azóta legalább kéthetente muszáj elmennem istentiszteletre, ha nem akarok vitát. Piyt megint összeszűrte a levet valami csinos egészségügyivel…

– Grommal mi van?

– Neki volt egy kisebb sérülése még a legelején, de semmi komoly.

– Hála Istennek – sóhajtott Ester. Yaan tudta, hogy amint bontják a vonalat, Ester minden érintettet körbehív majd. – És mi hírek a nagyvilágból? Ti még tudjátok fogni a CSU-n kívüli csatornákat is…

– Giin Raasnak nem áll kifelé a szekérrúdja a Kavenből. Elég nagy felháborodást okozott ugyanis, amikor bebizonyosodott Priostról, hogy körözött háborús bűnös, és rossz fényt vetett a Kaven vezetőségére, amiért őt támogatták Giin ellenében. Az is kiderült, hogy tényleg SE-tag volt, ami persze újra felélesztette az öt évvel ezelőtti hisztériát. – Elvigyorodott. Még ha józan eszével tudta is, hogy a beszivárgott SE tagok árulása mindkét oldal veszteségeit csökkentené, utálta őket: titokzatoskodásukat, hatalomvágyukat. Ez az utálat akkor kezdődött, amikor Tored vállán megtalálta a tetoválást. Aztán szép lassan fény derült arra, hányszor, de hányszor nyúlt bele az életébe az SE – és sohasem a javára. Megtudta, milyen szerepet játszott Brendonon kívül Rundi és Melilan is a kiszakadásában, majd azt is, hogy öccse és dédapja halála, aztán egész családja kiirtása mind-mind az SE-nek volt köszönhető. Így nem lépett be, bár Rundi jó néhányszor megpróbálta bevonni. Kívül maradásával aztán kivívta magának Martyn elnök rokonszenvét, aki egyre nagyobb gyanakvással figyelte Rundiékat.

Az utóbbi időben egyébként is megszaporodtak az egyet nem értések a két vezető politikus között, jó példa volt erre a Salaamon vívott háború. Martyn úgy gondolta, hogy várjanak még, Rundi viszont mindenképpen el akarta vonni a még le nem leplezett SE-ügynökökről a figyelmet, és erre jó lehetőség volt a Salaam.

Az elnök egyébként is inkább a ráérős terjeszkedés híve volt. Rundi sürgetéseire általában azt válaszolta, hogy amelyik birodalmat gyorsan hódítják meg, az gyorsan is fog összeomlani, ezért minden erejéből a lassú és békés terjeszkedés mellett kardoskodott. Yaan néha furcsállta is. Martyn sem volt már annyira fiatal, és az általa javasolt tempó mellett biztosan nem éri meg, hogy a lakott univerzumot a birodalom lobogója alatt egyesítse.

– Paul, minden rendben?

– Persze – sóhajtott fel Yaan, és tekintetét újra a feleségére emelte. – Csak egy pillanatra elkalandoztam… Hol is tartottam? Ja, igen. Ami a Murata Szövetséget illeti, újabb két állam csatlakozott hozzá, így már nem mondanám sem kicsinek, sem jelentéktelennek. Rendesen fel vannak fegyverkezve, alaposan meg fognak izzasztani minket. A Salaam megtámadása óta az Oderut is fegyverkezik. Ja, és valami előttem ismeretlen oknál fogva Giin úgy döntött, hogy nem látogat a Salaamra, legalábbis egyelőre. De inkább mesélj te, mi van anyádékkal?

– Azt akarják, hogy költözzek hozzájuk, mivel te úgysem vagy itthon.

– Ha úgy gondolod, költözz csak, nekem az sincs messzebb…

– Paul – szakította félbe Ester. – Én sehová sem akarok költözni. A lányoknak jobb itt, itt van az iskolájuk, és itt vannak a barátaink. Meg aztán apa állandóan ellened beszélne… – Mindketten sóhajtottak. Ester szülei még öt év elteltével sem tudtak megbirkózni a gondolattal, hogy a lányukat egy „hitetlen fehér katona” vette feleségül. Minden szó egy-egy tőrdöfés az atyai szívbe.

– Anyád nem látogat meg újra? Legutóbb még azt ígérte.

– De, majd jönni fog valamikor. Talán a jövő hét végén már indulhat, ami azt jelenti, hogy jó három hét múlva lesz itt.

– Ha gondolod, szólok, és elviszik egy katonai járattal. Úgy gyorsabb.

– Nem is tudom…

Ezután hamar véget ért a beszélgetés, és miután a kedves arc eltűnt előle, Yaan rosszabbul érezte magát, mint a hívás előtt. Hány hónap még, mire újra a karjába szoríthatja? Nem is annyira az érintése hiányzott, mint ő maga: egyetlen igaz társa és barátja, a beszélgetéseik, a vitáik, csalhatatlan éleslátása és kitűnő emberismerete, amely olyan sokszor segített már neki.

Felállt, nyújtózkodott. Ideje járni egyet.

Spártai berendezésű szobájának egyetlen viharvert szekrényéhez lépett, és kivette belőle fekete esőkabátját, mert hallotta, hogy az ablakpárkányt ismét kopogva veri az eső. Míg végiggyalogol a körleten, talán felfrissül egy kicsit. Az utóbbi időben a nyomasztó felelősség miatt nem sokat aludt, ettől persze napjai is fáradtan teltek. Hiába volt Rundi megelégedve a háború alakulásával, Yaan nem tudott kibékülni a veszteségek nagyságával.

Amikor leért az alsó szintre, fényt látott a konyha ajtaja alatt kiszűrődni.

A konyhában csak Buchay volt: éppen kofent főzött magának, miközben egy könyvet olvasott elmélyülten. Yaan belépésére úgy viselkedett, mint egy rajtakapott gyerek: gyors mozdulattal letette a könyvet, és a tűzhely felé fordult, hogy a már valószínűleg régóta forrongó vizet levegye.

– Kofent főzök, kérsz?

– Gondoltam, sétálok egyet. Nem tudok aludni. Mit olvasol?

– Az egyik evakuált niesi faluban találtuk. Valami… mesekönyvféle, de nem egészen az. Több ezer éves történetek vannak benne a Niesről, meg ilyesmi. Most éppen egy háborús leírásnál tartok, amit a könyv szabadföldi háborúknak hív. Néha meglepően történethű a leírás, de van egy Andreas nevű pasas, akiről azt állítják, hogy két-vagy háromszáz éves…

Yaan nagyot nézett.

– Nem is tudtam, Isav, hogy téged érdekel az ilyesmi.

Buchay szégyenlősen elvigyorodott.

– Nemrégiben olvastam Nora Freymentől egy cikket, ahol csupa ilyen dolgot elemzett, és tudtam, hogy te is foglalkoztál a Niesszel az akadémián. Gondoltam, behozom a lemaradásomat.

– És stílusosan kofent iszol hozzá…

– Te is tudod, hogy jobban szeretem a kávénál. A kávé bántja a gyomromat. Meg finomabb is. Igaz, olyan finomat nem tudok főzni, mint te…

– Mert én úgy készítem el, ahogy kell, és nem csak összecsapom, mint a kávét – mondta, de azért elfogadta a feléje nyújtott csészét. Esőköpenyét egy székre dobva leült az asztal mellé. Buchay követte. Barátját láthatóan nyomasztotta valami, alig ittak egy kortyot, már le is eresztette a csészéjét.

– Jó is, hogy tudunk most beszélni, Paul. Van valami… valami, amiről azt hiszem, hogy tudnod kell.

– Ki vele – biztatta Yaan.

De Buchay csak idegesen fészkelődött, végül letette a csészéjét.

– Nem itt. Felmegyek a kabátomért, és elkísérlek egy körre. Nekem sem árt egy kis séta.

Yaan meglepődött. A házban csak négyen laktak Omayával és Marrasszal, és Yaan mindkettejükben megbízott. De ráhagyta Buchayra, és megvárta, amíg barátja is hoz magának egy esőkabátot. Aztán mindketten felhajtották maradék kofenjüket, és elhagyták a házat.

Odakint az eső erős, hosszúkás pászmákban verte a földet, a nagy erejű reflektorok fényében hidegen csillogott a házakon, utakon, mintha folyékony fémből lenne. Csizmáik csobbantak és cuppogtak, ahogy a sarat taposták.

Az őr megütődve méregette a szakadó esőben caplató tiszteket, de udvariasan tovább engedte őket a külső körletekbe. Buchay még itt sem fogott bele a mondandójába, de Yaan nem sürgette. A kantinépület előtt az eső ellenére nagy élet folyt: lányok is voltak, és hangos nevetés hullámzott ki a gyakran nyíló ajtón. A barátságos, sárgás fény aranyos árnyékot vetett a csillogó betonra.

Aztán a parkoló jött, ahol szintén élénk volt forgalom: nagy csapatszállító járművek jöttek-mentek fáradt csapatokat hozva a tűzvonalból, és frisseket szállítva vissza. Emberek szaladgáltak és kiabáltak, óriás gépek felszereléseket és élelmet rakodtak ki. A háború nagyüzeme gőzerővel működött. Újabb néhány méterrel odébb azonban látszott ennek a nagyüzemnek a másik oldala is: a fekete-fehér csíkos hullaszállító gépek, melyeket a katonai zsargon csak „dongó”-nak hívott, fáradhatatlanul hozták szomorú rakományukat. Egy nagy hangár előtt álltak sorban, ahol a holttesteket koporsóba tették, és másnap már temették is, hacsak nem fizetett a család súlyos összegeket az elhunyt hazaszállításáért. Erre viszonylag kevés család volt képes, ezért a legtöbb katona itt lett eltemetve, idegen földön.

– Szóval arról van szó, hogy tegnapelőtt kimentem ahhoz az új csapathoz, amelyet két hónapja sóztak a nyakunkba… – kezdte váratlanul Buchay.

– Végre. Éppen ideje volt, hogy valaki a körmükre nézzen.

– Grom már megtette, többször is. De őt lenézik a rangja miatt, hiába magas a beosztása. Azért is mentem ki, mert beszéltem Grommal, és teljesen neki volt keseredve. Tudod, igazából az ő irányítása alá vannak beosztva…

– Legalább az F–3-at kiverem belőlük legközelebb – morogta Yaan, és ökölbe szorította a kezét. – Jobb katona nálam, mégis szarakodnak vele!

Buchay nem reagált a kitörésre.

– Szóval elmentem. Jó alaposan letoltam őket, és… – Mély levegőt vett. – És akkor azt mondták, hogy csak ne legyek annyira lojális hozzád, mert megjárhatom.

Nem folytatta.

– Igen? – kérdezte jó ötven méterrel később Yaan.

– Azt mondták, hogy meg vannak számlálva a napjaid a sereg vezetésében.

Yaan nem állt meg, nem is lassított, csak kurtán fölnevetett.

– És mire alapozták ezt a vélekedésüket?

– Állítólag annyira rossz a viszonyod a hadúrral, hogy csak idő kérdése, és lefokoznak.

Yaan újra fölnevetett.

– Ha ez így lenne, kedves Isav, akkor már a mwakanei események után lefokoztak volna. – Buchay kérdő pillantására hozzátette: – Sosem voltunk valami jóban Rundival.

Buchay kételkedve nézett rá.

– Azt is mondták, hogy nem vagy benne az SE-ben, és ez is annak jele, hogy le fognak váltani.

– Az SE-be én nem léptem be, pedig felajánlották – felelte Yaan nyugodtan.

– De hát miért nem?

– Mert ki nem állhatom őket. Másrészt viszont nem minden magas rangú katona tartozik közéjük. Az elnök bizalmasa, Fuhuyen tábornok sem. Sőt, a biztonsági miniszter, Drahan Felin sem.

– De mi van, ha tényleg leváltanak?

– Akkor más lesz az offenzíva irányítója.

– De hát… – kezdte volna Buchay, de Yaan közbevágott.

– Nézd, Isav. Nem én akartam ezt a rangot, sem ezt a háborút. Ha átveszi valaki, vegye. De eddig nem tűnt, mintha olyan sokan állnának sorba érte.

– Kivéve az egyik újat. Azt a furcsa nevűt.

– Bekunossette?

– Az, az… undorító egy figura, és rettenetesen nagyképű.

– Nem lehetetlen, hogy ugyanazért van itt, amiért Tored is volt, de nem hiszem, hogy Rundi lecserélne vele. Alapvetően buta és tehetségtelen.

Egy darabig csöndben mentek.

– Az elnök is tagja az SE-nek? – kérdezte egy idő után Buchay.

– Igen, bár úgy tudom, tagsága csak formális, nem nagyon vesz részt a munkájukban.

– De a csoportot a hadúr alapította, nem? A Saitiedből.

– Gondolom, ezt a muratai médiából hallottad.

– Nem, az oderutiban.

Elballagtak a temető kapuja mellett. Az eső nem csitult, sőt úgy tűnt, most kezd csak rá igazán. De ez egyiküket sem zavarta. Buchay nagy sokára szólalt meg újból.

– Neked mi a véleményed a hadúrról?

Yaant váratlanul érte a kérdés.

– Kitűnő katona – válaszolta hát diplomatikusan.

– És úgy… egyébként? Mint ember?

– Annyira nem ismerem, hogy véleményt tudjak alkotni róla… – próbált meg ismét hárítani, de Buchay ez alkalommal nem hagyta annyiban.

– De valamilyen benyomásod csak van?

– Nézd, Isav. Ez nem vélemény, még csak nem is benyomás, de mivel annyira tudni akarod: én azért nem kedvelem Rundit, mert sosem tudni, hányadán áll vele az ember. Kiszámíthatatlan és fanatikus. Nincsenek érzelmei, csak céljai. Nincsenek emberei, hanem olyan, mint a sakkozó, aki figurákat tologat a táblán, és mindenkit az éppen aktuális pozíciója alapján értékel. Ha olyan helyzetben vagy, amelyik illik a terveibe, akkor felhasznál, esetleg meg is dicsér, de abban a pillanatban, ahogy ez a helyzet megszűnik, nem foglalkozik többé veled, sőt, ha úgy érzi, hogy mindez a hátrányára van, bosszút áll rajtad. – Legyintett. Bár biztos volt abban, hogy Buchay nem fogja senkinek elismételni beszélgetésüket, talán mégis hiba volt elmondania. Nem állhatta meg, hogy hozzá ne morogja: – Barátnak is rossz az ilyen ember, nemhogy ellenségnek…

– Téged ő tett ki annak idején a Mwakanéra, ugye?

– És ő helyezett vissza, amikor újra úgy látta, hogy hasznomat veheti. Igen.

– De miért tett rögtön az Alfára, az egész első expedíciós sereg élére?

– Talán azért, mert én voltam az egyetlen olyan embere, akinek volt tapasztalata polgárháború letörésében. Ráadásul ott volt Melilan, akin keresztül mindig rajtam tarthatta a szemét. – És persze volt benne bőven egyfajta perverz próbatétel is, de ezt nem kötötte Buchay orrára.

– Melilan SE-tag?

– Azt hiszem, ez attól a perctől nyílt titok, hogy átjátszotta a bolygót Bailtenen keresztül a CSU-nak.

– És mikor ajánlotta föl a hadúr, hogy bevesz az SE-be?

Yaan odébb rúgott egy göröngyöt, miközben visszafelé indultak egy másik úton.

– Legelőször diákkoromban. Aztán a Mwakane után jó néhány alkalommal.

– És utoljára?

– Vagy két-három éve. Nem tudom pontosan, de akkor nagyon határozott voltam. Azóta nem hozta fel újból.

Buchay megcsóválta a fejét, és megállt.

– Akkor mégis ennek a Bekunossette-nek lehet igaza. Mert ő valami olyasmit hablatyolt, hogy ez az új irányvonal. Csak azok tölthetnek be magas katonai vagy politikai tisztséget, akik tagjai ennek a csoportnak.

Yaan erőltetett derűvel csapott Buchay vállára.

– Hát akkor itt a lehetőség, Isav. Ha hívnak, lépj be az SE-be, és ígérem, ha leváltanak, téged foglak a helyemre javasolni.

– Már hívtak – válaszolta Buchay komoran.

– És? – kérdezte Yaan elszoruló torokkal.

– Nemet mondtam.

– Ó. – Yaan kieresztette a levegőt, amelyet az előbb akaratlanul is benntartott.

– Miattad. Azt mondtam, hogy ha te nem vagy tag, akkor én sem lépek be.

– Isav, ez… – kezdte Yaan megrendülve barátja lojalitásától, de Buchay nem várt a folytatásra.

– Ez a hülye Bekunossette azt is elkotyogta, hogy már többeket megkerestek hasonló ajánlattal. Körbetapogatóztam, persze csak óvatosan, mert Bekunossette nagyon emlegette, hogy erről nem beszélhetek senkinek, de közülünk senki sem lépett be. Az alfaiakat azonban nem ismerem, ott biztos volt olyan, aki engedett a hívásuknak…

Alfaiaknak az Alfán hozzájuk csatlakozott Első Expedíciós Hadsereget hívták. Yaannak volt pár embere köztük is, de mivel összehasonlíthatatlanul nagyobb létszámú seregről volt szó, megközelítően sem ismerte őket annyira, mint a „sajátjait”, vagyis a mwakanei csapatot.

– Majd jobban odafigyelek rájuk – mondta Yaan. – Ha pedig lefokoznak…

– … akkor nekünk egyébként sem lesz maradásunk – vágott a szavába Buchay. – Grom abban a pillanatban röpül, és még jó, ha nem vissza a mwakanei büntetőtelepre, mi meg… Paul, még az A-s tisztjeid és a közkatonák között is sokan istenítenek. Velük mindenképpen leszámolnak így vagy úgy.

Yaan megrázkódott az „istenítenek” szóra.

– Talán éppen ideje is lenne, hogy elhelyezzenek – mondta halkan.

– Ugyan, ne marháskodj! Akárhol lennél vezető, az embereid szeretnének és tisztelnének. Az előbb is ezt kellett volna mondanom, amilyen kényes vagy a szóhasználatra…

Yaan levegőt vett, hogy válaszoljon, aztán megpillantotta Buchay vigyorgó képét, és elnevette magát.

– Na, gyere, főzök neked egy rendes kofent. A többit már megbeszélhetjük valami szárazabb helyen is, nem?

– De, de… – bólogatott Buchay, és lépteiket megnyújtva szállásuk felé vették az irányt.

***

Yaan a robbanástól kábán próbált kiszabadulni a katapultülés alól. Nem sok sikerrel. Bármit is mondtak a gyártók erről a legújabb típusú, magasan intelligens mentőgépezetről, volt oka annak, hogy évszázadokig a kőkorszaki automatikával működő berendezést használták. Még ezzel a nyomorult integrált fémes technikával sem tudták olyan stabilra megcsinálni, mint amilyen egy szimpla, mechanikus szerkezet volt.

A detája is tönkrement.

Erről ennyit. Régen jelzőtüzeket használtak, vagy riasztópisztolyt. Nem véletlenül. A fegyvere volt az egyetlen, ami még működött.

Legalább tíz percébe került, mire az összegabalyodott ernyőt le tudta szedni magáról. Közben szakadt az eső, és zsibbadtan lüktető lábába egyre élesebb fájdalom mart. Most már biztos volt benne, hogy eltört.

Vajon mi lehet Piyttel? És Grommal? Ők is katapultáltak, mert ilyen esetben az összes ülést egyszerre szórja ki a gép, de ki tudja, ők talán még nála is szerencsétlenebbül értek földet…

Fájó lábát továbbra sem tudta kihúzni az ülés alól, ezért valami eszköz után nézett, amivel kilapátolhatná alóla a földet.

Hamarosan talált egy törött alkatrészt, amely alkalmasnak látszott az ásásra. A sáros föld nehezen engedett, így jó pár helyen elvágta tenyerét a fémdarab éles széleivel, mire képes volt óvatosan megmozdítani, majd kihúzni a lábát.

Vigyázva végigtapogatta. Szerencséje volt: nem nyílt törés, még csak nem is szilánkos. Késével levágta terepnadrágjának amúgy is tépett szárát, majd egy fémdarabot felhasználva sínbe rakta, és jó szorosan rögzítette a törött végtagot. Aztán fölállt, és egy közeli kis magaslat felé vette az útját, hátha meglátja társait.

Szinte azonnal kiszúrta Gromot. Talán háromszáz méterre lehetett, mozdulatlanul feküdt a vizes fűben. Yaan összeszorított foggal, saját fájdalmával nem törődve indult felé. Útközben több alkalommal is megbotlott, törött lába, amelyet kímélnie kellett volna, annyira fájt, hogy még a füle is megcsendült belé. Jó tíz perc kellett a rövid úthoz.

Megkönnyebbülten állapította meg, hogy Grom még él. Nagyon rossz állapotban volt: palaszürkére sápadt bőre kiviláglott a sáros terepruhából, törött orrából még mindig szivárgott a vér. Ziháló mellkasából egy fémdarab állt ki, bal lába pedig furcsa szögben csavarodott a teste alá.

Nem volt eszméleténél, detája viszont, Yaan meglepődésére, épségben megúszta az esést, és nem fogadott hívásokat jelezve villogott az oldalán.

Yaanból megkönnyebbült sóhaj szakadt föl. Remegő kezébe fogta a készüléket, és hívta az orvosi szolgálatot. Piyt kódját használta az azonosításra, nem a sajátját, mivel nem akarta tudatni az esetleges lehallgatókkal, hogy az inváziós haderő legfőbb vezetője itt van, a két sereg között a senkiföldjén, sebesülten és egyedül.

– Milyen sebesülésekről van szó? – kérdezte az orvos izgatottan.

– Egy egyszerű lábtörés nálam, és egy összetett sérülés a bajtársamnál. Közülük a legsúlyosabbnak a jobboldali tüdő látszik, van ezen kívül egy törött bal láb, de a gerincről nem tudok mit mondani. A hátán fekszik, megmozdítani nem mertem.

– Ne is! – kiáltott fel az orvos idegesen. – A kollegina nemsokára ott lesz, éppen terepen van, tíz percen belül megérkezik.

– És küldjenek ki még egy felderítőt. A gépben hárman voltunk, de egyikünket nem találtam meg.

Amíg az orvosra várt, Yaan elvagdosta az ejtőernyő köteleit Grom körül, és amennyire bírta, a katapultülést is odébb tolta. Utána kimerülten rogyott le barátja mellé. Fázott, és az eső is újra rákezdte. Az ernyő maradékával betakarta magukat, és hátát az ülésnek vetette.

El is szundíthatott, mert arra riadt, hogy lerántják róluk az ernyőt. Két esőkabátos alak volt az egészségügyiek vörös-fehér színeiben.

– Már megint ez a rohadt katapult – morgott egy női hang. – Nem ér az semmit, mondtam neked. Meg kellett volna hagyniuk a mechanikus szerkezetet. Az még a robbanás erejét is… Úristen, Grom!

Yaan a csodálkozástól megrökönyödötten nézte, ahogy az orvos letérdel a barátja mellé, és olyan nyilvánvaló szeretettel simít végig a rövid, fekete hajon, mintha a szerelme feküdne a sárban. De a lassú mozdulatot hamar felváltotta a villámgyors szakszerűség, amelyet Yaan mindig is csodálattal figyelt az orvosokban. Miközben a nő a kicsiny műszerrel Grom teste fölött körözött, odaszólt Yaannak.

– Magának van a lábtörése, igaz?

– Igen – felelte Yaan engedelmesen.

– Stabilizálom a bajtársa állapotát, aztán magát is ellátom, jó?

– Persze – mondta. – Az sokkal fontosabb.

A nő egy gyors mosolyt villantott felé, és Yaanban megállt az ütő.

Judin!

Szólni akart, mondani valamit, bármit, de a meleg, barna szem addigra visszafordult Gromhoz és a műszerhez, és a lány már azt a fiatal fiút utasítgatta, akivel együtt érkezett. Őt, ebben Yaan biztos volt, nem ismerte fel.

A két egészségügyis összeszokott párt alkotott, ez jól látszott mozdulataikon. Yaan döbbenten nézte: mióta lehet Judin a Salaamon? És ami még fontosabb: hogyan került ide? Hiszen ha orvosi egyetemet végzett, akkor is éppen csak befejezte, és kezdőket sosem szoktak kiküldeni a frontra. És honnan ismeri Gromot?

De nem kérdezett semmit. Örült, hogy Judin nem ismeri föl. El sem tudta képzelni, mi történne, ha ráismerne vérének, családjának árulójára.

A gyors beavatkozás után Judin és a segédje felcsúsztatták a még mindig eszméletlen Gromot egy hordágyra, majd a lány Yaanhoz fordult, és már szedte is le róla a házi gyártmányú sínt. Aztán az ő lába fölött is végighúzta a műszert.

– Mennyit gyalogolt a törött lábán?

– Három-négyszáz métert. – Egy pillanatra felnyögött, ahogy Judin megemelte fájó lábszárát, de aztán egy érintés a térdnél, egy másik térdhajlatnál, és már nem is érezte a fájdalmat. Az érzéstelenített lábat Judin alaposan megkínozta, mire úgy döntött, hogy rögzíthető állapotban van.

– Nem szédül? A mellkasa nem szorít? Fémes íz a szájban? Gyengeség? Hő-vagy hideghullámok?

– Semmi…

– Valószínűleg nincs más baja, de majd lerakjuk a járóbeteg-ellátónál, ahol átvizsgálják, és ha szükséges, újrarögzítik. – Karját nyújtotta, és felsegítette Yaant. Meglepően erős volt, és majdnem egy fél fejjel magasabb nála. – Sietnünk kell, hogy a bajtársa minél hamarabb megfelelő ellátást kapjon. Támaszkodjon rám bátran, elbírom. És rá ne lépjen a sérült lábára… Gyere már! – kiáltott oda a segédjének. Yaant besegítették a sofőr mellé, Judin hátulra szállt be.

– Ilyen piszkosan nem szállhat be a betegszállító részlegbe – magyarázta a fiú Yaan kérdő tekintetére. – Úgy néz ki, mintha sárban hempergett volna.

Yaan megnézte magát a feketén csillogó kijelzőn, és azonnal rájött, miért nem ismerte fel Judin. Arcát a félig rászáradt sár álarcként borította, hajába és szakállába is bőven ragadt föld és fűszálak. Ha direkt álcázni akarta volna magát, akkor sem végezhetett volna jobb munkát.

– Mióta dolgoznak együtt a hölggyel? – kérdezte kíváncsian.

– Úgy fél éve… Bauron doktorral váltják egymást, de a kisasszony jobban szeret terepen dolgozni. Azt mondja, a kórházban olyan, mintha valami óriási mészárszékben dolgozna. Pedig szerintem ez is olyan.

Judin már fél éve dolgozik a harctéren! A döbbenettől válaszolni sem tudott, amit a fiú úgy értett, hogy nyilván szívesen hallgatja, ezért folytatta.

– Nagyszerű nő ám! Semmivel sem rosszabb Bauron doktornál, nála sem halnak meg többen, pedig a doktornak már majdnem harminc év gyakorlata van, a kisasszonynak meg egy sem, igaz, azt itt szerezte a fronton. Még nem is rendes orvos, de senki sem mondaná meg, ha dolgozni látja…

– És hogyhogy ide tették gyakorlat nélkül?

– Nem tetszett a sorozótisztnek.

Yaan csendesen mérgelődött magában. Át kell helyeznie Judint valahová a hátországba, ahol sokkal kisebb az esélye annak, hogy megölik ebben a bolond háborúban.

A legközelebbi egység járóbeteg-ellátójánál tették ki, de annyira a gondolataiba merült, hogy észre sem vette, amikor leültették a többi várakozó közé. A lány megjelenése régi emlékeket kavart föl benne: megérkezése az Alfára, a sereg átvétele, majd a látogatás a katonasági fogdában, ahol mintegy isteni csodaként megtalálta Judint, olyan rossz állapotban, hogy először azt hitte, már nem is él…

– Jöjjön – lépett hozzá az egyik ápoló, és felsegítette. Szó nélkül követte, és nyújtotta át az orvosnak azonosító fémlapocskáját.

– Ur… uram, maga az…? – nézett föl az orvos döbbenten detája kijelzőjéről.

– Igen, én vagyok – bólintott kábán, majd a lába felé intett. – Valami olyan sínbe kellene rakni, hogy mozogni tudjak vele…

– Persze, persze – tüsténkedett a férfi. – De azért jó lenne, ha vagy két hétig nem nagyon használná a lábát. Feküdnie kellene…

– Tudom – zárta rövidre a hosszasnak ígérkező szónoklatot. – De nem érek rá ilyesmire. Igyekezne, kérem?

– Azonnal készen leszünk… – motyogta a doktor, miközben Yaan lábát vizsgálta.

– Kölcsönkaphatnám a detáját egy pillanatra?

– Természetesen. – Az orvos felegyenesedett, felvette az asztalról a készülékét, átnyújtotta, majd újra a sín fölé hajolt.

Először Buchayt hívta, akitől egy járművet és egy új detát kért. Utána a manaui katonai kórházat hívta.

***

Grom nem lesz boldog, Yaan ebben már most biztos volt. És bár neki sem volt választása, mégis rossz közérzettel gyalogolt végig a fehér fényben úszó kórházfolyosón. A csillogó-villogó környezetben rettenetesen piszkosnak érezte magát, pedig most nem a sárból ásta ki magát a látogatásra.

Grom magas rangú tisztként külön szobát kapott azon az emeleten, ahol az orvosok pihenőszobái is voltak. Yaan már menet közben megállapította, hogy Judinnak jó helye lesz itt, sokkal jobb, mint odakint a fronton, sárban, esőben és állandó életveszélyben. Legalábbis egyelőre, aztán majd meglátják…

Udvariasan kopogott az ajtón, és megvárta, amíg Grom kiszól, csak akkor lépett be.

Grom, bár összehasonlíthatatlanul jobban nézett ki, mint két hete, még mindig nem látszott egészségesnek.

– Üdv, parancsnok – köszöntötte. Hangja gyenge volt, és hallatszott, hogy nehezére esik a beszéd.

– Mi a helyzet? – kérdezte Yaan, bár már beszélt az orvosokkal, így minden lényeges részlettel tisztában volt.

– Azt mondják ezek itt – intett fejével a folyosó felé Grom –, hogy szerencsés fickó vagyok, amiért belém állt az a fémbigyó. – Megállt, és levegőt vett. – Különben szépen elpatkoltam volna tüdőgyulladásban.

– Miért nem szóltál, hogy beteg vagy?

– Te is tudod, milyen fontos hadmozdulat közepén voltunk. Volt is… – köhögött – … volt is arra időm, hogy betegeskedjem…!

– Alig tudtak megmenteni.

– De legalább megtartottuk a pozíciónkat. Ennyit igazán megért, nem?

– Nem – rázta meg a fejét határozottan Yaan, és odahúzott egy széket Grom ágya mellé. – Te vagy a legjobb parancsnokom. Túl nagy áldozat lett volna, ha belehalsz.

– Nem kell túldramatizálnod a helyzetet, Paul. Még élek.

– Éppen csak. Az orvosok azt mondják, hogy amint szállítható állapotban leszel – mutatott a műszerek és csövek felé, melyek a takaró alatt eltűnve még mind Grom testéhez kapcsolódtak –, néhány hónap szünetet kell tartanod. De még az is hetek kérdése. Még a nehezén sem vagy túl, a tüdőgyulladásod egyelőre nem javult.

– Szóval kirúgsz? – kérdezte panaszos hangon Grom.

– Most te dramatizálsz. Nem rúglak ki, de elmehetnél valahová egy kis egészségügyi szabadságra…

– Hová? A Primusra nem megyek vissza, apámékból ennyi is bőven elég volt! – Kiabálása rekedt köhögésbe fulladt.

Amíg köhögött, Yaan felállt, halkan becsukta az ajtót, majd közelebb húzta a székét Grom ágyához.

– Ha tudtam volna, hogy már megint létfontosságú stratégiai dolgokról lesz szó, belövetek egy adag koffeint az infúziómba – vigyorgott rá Grom.

– Szóljak nekik? – kérdezett vissza Yaan, de Grom nagyvonalúan legyintett.

– Most már mindegy. Mondd, ne kímélj.

– Ilyenkor sosem tudom, engem gúnyolsz-e, vagy csak ilyen a stílusod – kezdte Yaan, mert nem tudta, hogyan térjen rá arra, amiért jött.

– Isav nem mondta? Én is az istenítőid közé tartozom. Merek is gúnyolódni… – Megint elkapta egy köhögésroham. – Térj inkább a tárgyra, mert időnként meglepetésszerűen elalszom, és akkor aztán ülhetsz itt néhány órát, mire újra magamhoz térek.

– Úgy tudom, te ismered Judy Fenssont.

Grom melegen elmosolyodott.

– Igen. Nagyon-nagyon kedves kislány.

– A húgom.

A hatás leírhatatlan volt. Grom szemei kikerekedtek, és feljebb csúszott, hogy ülő helyzetbe tornázza magát.

– Ó… hát ez… ez… – dadogta, aztán megcsóválta a fejét. – Mindig is tudtam, hogy van valami ismerős benne… De hát ő egyszer sem említette, hogy ismer téged… sőt, éppen ellenkezőleg…

– Mert nem tudja, hogy én vagyok Paul Martyn. Ő még a régi nevemen ismer. Tudod, amikor tizennyolc évesen otthagytam a családomat, nevet változtattam. Judy azt sem tudja, hogy testvérek vagyunk. Nem rendes testvérem ugyanis, hanem apám… khm… oldalági gyereke.

– Állj, állj. Most ez úgy hangzott, mintha mégis ismerne téged…

– Mert egyszer, véletlenül találkoztunk. Csak utána jöttem rá, hogy testvérek vagyunk… De ezt hosszú lenne mind elmondani, és sok olyan dolog is van, amiről nem akarok beszélni.

– Értem. Akkor most miért hoztad fel?

– Mert nem akarom, hogy Judy megtudja, hogy én vagyok Paul Martyn. Nem akarom, hogy meglásson. Ti is barátok vagytok, meg mi is, de Judinnal nem szabad találkoznunk. Még csak össze sem futhatunk…

– De hát miért? – vágott közbe Grom értetlenül. – Büszke lehet arra, hogy ilyen nagyszerű ember a testvére…

– Hát nem érted? – kérdezte Yaan nekikeseredve.

– Mi a fenét kellene értenem?

– Kiszakadt vagyok.

Csend ereszkedett közéjük. Yaan idegesen figyelte Grom arcát és érzéseit, és megkönnyebbülten látta, hogy a szemében megértés villan.

– Ritka gennyes alak ez a Rundi. Először a Mwakane, aztán az Alfa… A rohadék. Hol azt a seggfej Toredet ültette a nyakadra, hol meg azt a nagyképű Melilant, most meg itt ez a Bekunossette…

Yaan nem válaszolt, csak bólogatott.

– És Judy is kiszakadt? – kérdezte Grom.

– Nem, az ő helyzete sokkal bonyolultabb, de erről nem akarok beszélni.

– Értem – vágta rá Grom. – Hülye egy helyzet. Ez nyilván azt jelenti, hogy… hát persze… ezért reagált Judy olyan furcsán, amikor szóba kerültél.

– Ezért szeretném kérni, hogy ne beszélj rólam. Nehogy véletlenül kiderüljön, hogy én, Paul Martyn vagyok a testvére…

– Persze, rendben.

– Lenne még valami.

– Igen?

– Ez nem fog tetszeni.

– Mi legyen az?

– Megpróbálom Judyt áthelyeztetni egy másik bolygóra. Azt szeretném, ha ott lábadoznál mellette.

– Micsoda? – háborodott fel Grom.

– Figyelj. Ha találok egy helyet Judynak, adj be egy kérvényt, hogy hadd lábadozz te is azon a bolygón.

– Te meg vagy őrülve!

– Ez parancs.

– Ez… ez…

– Nézd, Grom. Ha túléled ezt a rohadt betegséget, mert ez még mindig nem teljesen biztos, azt akarom, hogy rendesen felgyógyulj. Szerintem már a büntetőtáborban is beteg voltál. Évek óta semmit sem pihentél, most meg itt ez a háború… nem. El kell menned pihenni, hogy meggyógyulj. Judy majd ügyel rá, hogy betartsd az orvosi utasításokat.

– Ezt nem teheted velem.

– Dehogynem.

– De ez… ez hivatali hatalommal való visszaélés!

– Látod, mégsem volt hiába az az öt év akadémia. Pontosan tudod, hogy milyen indokot kell megpendítened Rundinak vagy Bekunossette-nek, ha el akarsz távolítani.

– Ez nem fair.

– Na, akkor most már legalább te nem fogsz isteníteni.

– Az istenségek mindig ilyenek, Paul. Ha tanultál volna valaha teológiát, tudnád: szeszélyesek és kiismerhetetlenek.

– Ezért nyerjük sorra a háborúkat. Mert az ellenfeleim sem képesek kiismerni.

– Most már legalább tudom, miért utálja annyira Rundi és Martyn a kiszakadtakat – morogta Grom, mire Yaan hatalmas hahotában tört ki.

– Tudod, az önutálat tipikus kiszakadt dolog… – mondta barátjára kacsintva.

Grom arcán látszott, hogy pontosan érti a célzást.

4. FEJEZET

Judy

A legjobbkor érkezett a hír, hogy átkerül a frontról egy hátországi katonai kórházába. Teljesen kimerült, eddig is csupán Grom miatt akart a csapatnál maradni, de ő már régen elkerült innen, és utódja, Bien vette át a csapat parancsnokságát. Grom az első pillanattól szimpatikus volt neki csendes humorával, gyorsan vágó eszével és azzal a nehezen leírható tulajdonságával, amellyel mindig nyugalmat és jókedvet árasztott maga körül. Valójában Davidra emlékeztette, de erre nem szeretett gondolni. David emléke még mindig fájt.

Ahogy annak a szerencsétlen fiúnak az emléke is… Hátulról teljesen úgy nézett ki, mint David. Amikor Judy megérintette a vállát, megfordult: az arca fehér volt, és a hasát szorongatta. Judy előérzete azt súgta, hogy a fiúnak talán ha percei lehetnek hátra, túl van azon a fázison, amely a sikeres transzanimációhoz kell. Hangtalanul sírt, és könnyei legalább olyan sebesen folytak, ahogyan az a vörös kis patak az ujjai között. Egyik kezét Judy felé nyújtotta. Judy megfogta, és elkapta, ahogy előretántorodott. A rossz lépéstől a fiú vérmaszatos keze megcsúszott koszos egyenruháján, és a következő pillanatban hasüregének egész tartalma Judy lábára ömlött, a fiú felsikított, és a haldoklók utolsó, emberfeletti erejével átölelte. Úgy szorította, hogy Judy alig kapott levegőt. Ott halt meg a keze között.

Hiába élt meg annyi embertelen dolgot ebben a háborúban, ez még neki is sok volt.

Az eset után néhány nappal megjött a parancs: áthelyezik. Idősebb kollégája, Net nagyon örült neki.

– Rengeteget fejlődött, kisasszony, de az nem orvoslás, amit itt csináltunk. Ez csak tűzoltás és hentesmunka. Odaát rengeteget fog tanulni. Biztos vagyok benne, hogy kitűnő orvos válik majd magából.

Judyt nem tudta, mit gondoljon. Azelőtt sem szerette a hivatását, most pedig egyenesen gyűlölte. Pedig ha a hátralévő másfél évet egy kórházban tölti gyakorlaton, talán még a szükséges képesítését is megszerzi. Ebből később akár még meg is élhet.

Ez a „később” azonban mindig zavarta. Az egyetem alatt nem törődött azzal, hogy mi lesz később, mi lesz azután, hogy befejezi az egyetemet és a kötelező gyakorlati éveket. Mostanában azonban egyre többször merült fel benne a kérdés. Mintha az állandó életveszély újra arra sarkallta volna, hogy éljen, hogy vegye kezébe az életét, hiszen olyan könnyen elvehetik tőle…

– Hogyhogy most helyeznek át? – kérdezte az idős orvost, akitől az áthelyezési parancsot is átvette.

– Nem tudom. Elég magasról jött a parancs, egyenesen a főparancsnoktól.

– A főparancsnoktól? – kérdezett vissza Judy meglepetten. – De hát… honnan ismer engem Paul Martyn?

– Maga szedte össze Lichi parancsnokot, nem?

– De, én.

– Na, akkor Mr. Martynt is maga látta el.

– Én? Dehogy. Ő nem volt ott – rázta meg a fejét határozottan Judy.

– Pedig mintha arról lett volna szó, hogy maga látta el őt is. Lábtörése volt…

Judyban megállt az ütő.

– Az volt a főparancsnok?

– Miért? – kérdezett vissza az idős orvos.

– Mert… – kezdte, de nem tudta, mit mondjon. Először is Grom miatt alig foglalkozott vele. Másodszor is nem olyan volt, mint ahogyan elképzelte: csöndes, szelíd embernek látszott, egy szóval sem próbálta felhívni a figyelmet saját sebesülésére, sőt, a tudomásukra sem hozta, hogy kicsoda. Pedig, ha tudta volna…

Ha tudta volna… Ugyan, mit csinált volna? Megöli? Nevetséges. Nem lett volna képes bántani. Bármit is tett Martyn a Mwakanén vagy az Alfán, nem az ő felelőssége volt, hogy bosszút álljon.

– Nem nagyon foglalkoztam vele – mondta végül. – Be sem vittük a kórházba, pedig a tiszteket mindig be szoktuk, csak letettük az első járóbeteg-ügyeletnél…

– Hát, nagyon nem sértődhetett meg rajta, ha ezek után áthelyezi – morogta az orra alatt Net.

Amikor este két bőröndjébe bepakolt, csak megkönnyebbülést érzett. Az sem lesz leányálom, ami a kórházban várja, ebben biztos volt, de ennél a mészárosmunkánál bármi csak jobb lehet.

Másnap reggel korán jött érte a szállítójármű, és még alig pirkadt, amikor a kórház előtt letette. Judy megborzongott a kora tavaszi hidegben, és ahogy ott állt a bőröndjeivel, egy pillanatra az a kislány jutott az eszébe, aki egy szál bőröndjét szorongatva várta az árvaház halljában, hogy elvigyék, és élete új fordulatot vegyen. Milyen messze is volt az már! Anyja, az átmeneti otthon, aztán Shremeya… mintha az akkori kis Judy Fensson nem is ő lett volna. Nem, ő már nem Fensson, hanem Raas, és ez utóbbi tényt az is erősítette, hogy tudta: valahol a távolban ott él az apja, akit végre most, hogy nem a CSU területén tartózkodtak, néha a hírekben is láthatott.

És akit ma végre fel tud hívni.

Már a gondolatra is táncolni tudott volna. De uralkodott magán, mély levegőt vett, megragadta a bőröndöket, és határozott léptekkel a bejárat felé indult.

– Hová, hová? – állította meg a portás vigyorogva.

Judyt már nem lepték meg az ilyen alakok és kérdések: unott arccal állt meg, és fordult a férfi felé, aki egyből vigyázzba vágta magát.

– Segíthetek? – kérdezte készségesen.

– Althust doktort keresem. Harmadik emelet, ugye?

– Igen, igen – készségeskedett a férfi, és a lépcsőház felé intett a kezével. – Ott lesz a lift, jobbra. Aztán egy hosszú, egyenes folyosó, majd a végén balra. Ott vannak az orvosi szobák. Várja, vagy szóljak neki?

– Gondolom vár, de azért szóljon. Köszönöm – biccentett Judy, majd megragadta bőröndjeit, és a lift felé indult.

Althust doktor irodáját könnyen megtalálta. Az orvos azonban nem volt ott, így leült az egyik székre, amely az ajtóval szemben, a fal mellett állt, és végignézett a folyosón. Kihaltnak látszott, leendő kollégái valószínűleg mind a lejjebb lévő szinteken dolgoztak. Bár itt is lehetett néhány kórterem, hiszen a szobák fölött kijelzők voltak…

Mintha csak a pillantására várt volna: az a jelző, amelyet éppen nézett, vörösen felvillant. Éles hang hasított a csendbe, majd valahonnan futva megjelent egy nővér. Judy is felpattant, hiszen ez nem a beteghívó hangja volt, hanem a vészriasztásé. De nem indult el rögtön, csak amikor a nővér aggodalmasan kipillantott, és végignézett az üres folyosón.

– A rohadt életbe – mondta mérgesen, majd újra eltűnt.

Judy sejtette, hogy orvost keres.

Bőröndjeit a folyosón hagyva a szobához sietett, és benyitott.

– Maga kicsoda? – kérdezte az ápolónő ingerülten, miközben transzanimálást végzett az őrülten sípoló és villogó műszerek gyűrűjében.

– Gyakornok – mondta Judy, de már be is lépett, és a műszereket vizsgálta. – Ne a kettes transzanimátort! Az ilyen helyzetekhez a hetes kell, mert akkor utána azonnal mehet a műtőbe – magyarázta, majd amikor látta, hogy az ápolónő ügyetlenkedik, a konzolhoz lépett. – Kössön be egy B jelű infúziót, és kérjen helyet a műtőbe, azonnal fel kell nyitni a hasüreget. – Szeme hol a férfi testére, hol a kijelzőkön feltűnő adatokra villant, keze gyorsan járt a létfunkciókat ellenőrző gép terminálján.

A nővér egy pillanatig tétovázott, aztán engedelmeskedett a határozott parancsnak.

– Csak az emeleti kisműtő szabad – mondta pár másodperc múlva. – De az nem alkalmas komplex műtétekre…

– Mikor szabadul fel nagyobb műtő?

– Egy pillanat… azonnal… nagyjából tizenkét perc múlva ürül a kettő per tizenhetes és tizenkilences…

– Az késő. Legalább öt perc, amíg újabb műtétre előkészítik őket, az már húsz perc… Ez itt egy tiszt, ugye? Prioritással melyik műtőt lehet kiüríteni?

– Egyiket sem – vágta rá a nővér.

– Akkor készítse elő a kisműtőt. A beteg nem várhat egy percet sem tovább. És kerítsen végre egy orvost. Én addig előkészítem a beteget a műtétre…

A nővér visszahajolt a kórházi infoterminál fölé, de akkor egy férfihang szólalt meg mögöttük.

– Fölösleges, kérem, itt vagyok.

– Csak az emeleti kisműtő szabad – fordult felé azonnal a nővér, látható megkönnyebbüléssel.

Az orvos tekintete végigvillant a műszereken, majd rövidet sóhajtott.

– Akkor ott csináljuk. Menjen, készítse elő a műtőt. Kisasszony, maga fel tudja készíteni a beteget?

Judy először az orvos felé, hogy ellenőrizze, valóban hozzá szólt-e, aztán bólintott.

– Persze. Hetes reanimálás, B jelű három millis infúzió…

– Kitűnő. Hozzátehet még két millit, és már hozhatja is. Egyenesen a folyosó végén…

Miután az orvos és a nővér magára hagyták, Judy gyorsan leszerelte a felesleges műszereket az ágyról. Nem volt nehéz feladat: amint beütötte a terminálon a „műtétre előkészítés” parancsot, a gépek nagy része magától lecsatlakozott. Judy elmosolyodott. Tényleg van különbség a front és a kórház között. Odakint valószínűleg az ágy alatt feküdne egy kis kézilámpával, és kézzel húzná ki a műszereket.

Miközben az ágyat a műtő felé tolta, abban is biztos volt, hogy a „kis műtő” sokkal modernebb lesz, mint a tábori sebészet nagyműtője. Nem tévedett.

A műtőben az ágyat azonnal átvette a nővér, Judy azonban tanácstalanul álldogált, amikor rájött, hogy még nincs is szekrénye, ahonnan a műtős ruhát előkaphatná.

– Most meg mit áll ott? – mordult rá az orvos. – Álljon be a szkennelőbe, és tegye a tenyerét a mérőterminálra.

Tudhatta volna, hiszen a regoni kórházban is így vettek méretet róla. Ahogy beállt a gépbe, az már írta is ki az adatait. Dr. Judy Fensson – személyes felszerelések átvehetők a 144-es fiókban. Judy nagyot nézett. Doktor? Milyen udvarias ez a számítógéprendszer…

– Ott vannak – mondta a férfi, aztán egy legyintéssel a fiókok felé intett. – Siessen – tette még hozzá, és magára hagyta.

Nem telt el öt perc, és műtétre készen álltak egymás mellett az orvossal.

Judy ugyan végzett már hasonló beavatkozást, mégis örült, hogy ez alkalommal nem neki kell csinálnia. A műszereket kezelte, amelyek folyamatosan küldték az adatokat és képeket az orvos szemüvegének belső monitorjára.

Ritkán szólaltak meg, de nem is volt rá szükség. Judy már tapasztalatból tudta, mire van az orvosnak szüksége, Net mellett az asszisztenciát is kitanulta. Alig egy óra elteltével a beteg már az életveszélyen túl várakozott a visszaszállításra.

– Gondolom, maga Judy Fensson – mondta a férfi már az öltözőben, miközben mikroszenzoros kesztyűiket a fertőtlenítőbe helyezték.

– Igen. Althust doktor? – kérdezte.

– Személyesen. – A férfi elvigyorodott. – Jó kis munkatársat küldtek a frontról! Ha az egyetemen tudnák, hogy a kezdőket ilyen jól felkészíti a frontszolgálat, mindenkit odaküldenének gyakornoknak. – Judy nem válaszolt, csak egy gyors fintort küldött az orvos felé. – Jó reakció volt az a hetes reanimálás – folytatta a férfi. – Hogyhogy nem a kettest használta?

– Tapasztalat. A kettesben lévő Paraton akadályozza a szenzorok egy részét, a közelképek használhatatlanok, és csak vizuális alapon lehet dolgozni, amihez meg fel kell nyitni a testet… véres munka…

– Vezetett már le műtétet is? – csodálkozott az orvos.

– Muszáj volt – felelte Judy egyszerűen. – Kevés volt az orvos. Sokszor segéd nélkül és minimális fertőtlenítéssel kellett hasonló beavatkozásokat végrehajtani…

– Minimális fertőtlenítés? Az mi?

– Voltak napok, amikor órákig nem került le a szenzorkesztyű a kezemről. Csak annyi időm volt, hogy két műtét között néhány másodpercre fertőtlenítőszeres edénybe mártsam a kezem.

– Úristen. Folyadékba?

– Persze. A sugárzás tönkretette volna a kezemet.

– Igen, tudom, de mégis… – morogta az orvos. – És milyen mortalitással dolgoztak?

– A fertőzésből bekövetkező elhalálozások száma csupán ezrelékekben volt mérhető. És azokért is inkább az ápolási körülmények voltak felelősek.

– Igen, igen, tagadhatatlanul jó munkát végeznek odakint. Nethelmen doktor igen szép és hosszú dicshimnuszt zengett magáról. Azt is írta, hogy elég jól ért az orvosi műszerek programozásához. Tényleg?

Judy elpirult. Tudta, hogy Net kedveli, de nem gondolta volna, hogy a háta mögött dicsérő üzeneteket küldözget róla.

– Igen.

Miután végre megszabadultak műtősfelszerelésüktől, a kijárat felé indultak.

– Nos… parancsoljon kisasszony… – engedte előre Althust Judyt – Ami a beosztását illeti, lent fog dolgozni a kettes osztályon Marann doktor keze alatt, és az ötödiken lesz a szobája. A kulcsa az irodámban van. Holnap reggel kezd. Addig azt csinál, amit akar. Azaz nem egészen, mert van itt egy betegünk, a hetesben, Mr. Lichi, ő kérte, hogy küldjem be, amint megérkezik…

– Grom itt van? – ragyogott fel Judy szeme. – De hát ez nagyszerű!

Azonnal érezte, sőt, látta is, hogy a doktor félreértette lelkesedését, de nem bánta. Amíg azt hiszik, hogy Grommal van viszonya, legalább békén hagyják. Udvariasan végighallgatta Althustot, mosolyogva átvette a kulcsot, és elbúcsúzott. Gyorsan felcipelte a bőröndjeit a szobájába, majd kipakolás nélkül Gromhoz indult.

A férfi éppen aludt, de Judy megérkezése felriasztotta.

– Na, végre! – mondta üdvözlésképpen. – Már azt hittem, ma sem jössz meg!

– Miért, mikor kellett volna?

– Paul három héttel ezelőtt mondta, hogy átrendel ide. De aztán valami nyavalyás hadmozdulat nyilván elfeledtette vele, mit is tervezett.

– Vagy az egészségügyiek gondolták úgy, hogy amíg tart a mészárlás, ott tartanak – felelte Judy, és letelepedett Grom ágya mellé. – És te? Hogyhogy még itt vagy? – Pillantása körbesiklott a műszereken. – És ilyen rossz bőrben? A tüdőeredményeid…

– Jaj, legalább te ne gyere ezzel – morgott közbe Grom. – Kiderült, hogy nemcsak tüdőgyulladásom volt, hanem valami irtó régi tüdőbetegségem, amit eddig észre sem vettek… De most már csak néhány hét, és végre felkelhetek. Persze, néhány hete is ezt mondták… – tréfálkozott sötéten.

Judy az ágy végénél lévő terminálhoz lépett, és hosszasan tanulmányozta.

– Tuberculosis? – Elmosolyodott. – Erről utoljára a gyógyítástörténeti kurzusokon hallottam…

– Ha érdekel, voltam már kolerás is…

– Ó! Olyat sem regisztráltak néhány évszázada! Mikor sikerült ezeket összeszedned?

– Még rabként a Mwakanén. Szerintem ezt a nyavalyás tüdőkórt is onnan hoztam…

– Rabként? – kérdezte meglepetten Judy, és visszazökkent a székre.

– Az összes ferdehajlamút büntetőtáborba küldte a hadsereg. Aztán kitettek minket a Mwakanéra. Borzalmas körülmények voltak…

– A Mwakanéra – ismételte félhangosan Judy.

– Bizony! És még mindig ott lennék, ha Paul nem ad lehetőséget a magamfajtának, hogy bizonyítson.

– Ezt hogy érted?

– Óriási emberhátrányban voltunk a kiszakadtakkal szemben. – Bár nem látszott rajta, de Grom érzéseiben hirtelen változás állt be. Judy meglepetten nézett rá, de sem a férfi arcán, sem a hangján nem érződött a zavar. – Erre mi is beálltunk, és aki túlélte, kapott egy lehetőséget, hogy ne kerüljön vissza a büntetőbe…

– Szóval Martyn kihasznált titeket.

– Nem erről van szó – Grom kényelmetlenül fészkelődött. – Ő kért, és aki akart, mehetett…

– A ti helyzetetekben azért ez nem volt valami nagy választási lehetőség.

– Nézd, Judy, akkor ott ez egészen más volt. Paul nagyon rendes volt mindenkivel…

– Mindenkivel…

Grom elszomorodott Judy gúnyos közbeszólására.

– A katonaság erről szól, Judy. Áldozatok mindig vannak. És hidd el nekem, Paul nagyon jó ember.

– Hagyjuk – intette le Judy ingerülten. – Mesélj inkább, mivel töltöd itt az idődet.

Gromon látszott, hogy még folytatná a témát, de rövid gondolkozás után megadta magát, és szemében megint jókedv csillant.

– Időtöltés!? Fekszem az ágyon, és várom, hogy újabb ókori betegségeket regisztráljanak rajtam…

– Mit szólnál egy esti sakkhoz? Átkötöm a műszereidet, és akkor kényelmesen elfér a detád is… ugye nem kell kivetítés?

– Nem hiszem, hogy itt bárki is kíváncsi lenne rá.

Mindketten elmosolyodtak.

– És te? Mit csinálsz ma? Máris dolgozni mész?

– Dolgozni? – kérdezte Judy megjátszott felháborodással. – Nem. Bemegyek a városba, és élvezem a szabadnapomat. Holnap reggel kezdek. De este átjövök, és ha akarod, vacsorázhatunk együtt, aztán játszunk…

– Milyen romantikus! Vacsorameghívás… És hogyan gondoltad? Benyomsz valamit intravénásan?

– Én inkább a gyomorszondára gondoltam…

Grom védekezőn kapta a szája elé a kezét.

– Na nem. A számban még nincsen cső, és nem is lesz.

– Akkor megpróbálkozhatunk a hagyományos, szájon át történő étkezéssel is…

Egy darabig még viccelődtek, aztán Judy elbúcsúzott, és egy gyors átöltözés után a nyakába vette a várost. Bármennyire is szerette Gromot, szinte égett a vágytól, hogy végre felhívja Giint.

Amíg a siklóvonatra várt, majdhogynem toporgott türelmetlenségében. Annak idején Quiescóban rengeteg nyilvános állomás volt, de ki tudja, mi változott az elmúlt öt évben a CSU-n kívüli világban.

A külsős városrészben már látott nyilvános állomásokat, de úgy gondolta, ha netán mégis lenyomozzák a hívását, kaveni területen könnyebben megúszhatja. Saját detáját egyáltalán nem használhatta, minden hívása a katonai központon keresztül ment, és azonnal letiltották a CSU-n kívüli hívást. Átprogramozni pedig nem merte. Jó matematikus volt, de egy ismeretlen rendszer kódjának megismerése, feltörése és átprogramozása, ráadásul úgy, hogy az egy alaposabb ellenőrzésen is gond nélkül átmenjen, több hét fárasztó munkába került volna. Amikor a kaveni városrészben kiszállt a siklóból, elbizonytalanodott. Alig néhány utas volt rajta kívül a gépen, akik azonnal szétszéledtek a kihalt városrész félhomályos utcáin. Végül egy középkorú asszony nyomába eredt, mert egy templomtorony felé tartott, és régi kaveni tapasztalatai alapján úgy vélte, arrafelé lesz a központ is.

Nem tévedett. Nyilvános állomást is talált hamar.

A helyiségben alig voltak. A távbeszélőkabinok közül csupán kettő volt foglalt, a pultnál pedig két nő társalgott elmélyülten. Amikor belépett, mindketten gyanakodva mérték végig. Külsős ruhája azonnal bizalmatlanságot keltett bennük, de azonnal kiszolgálták. Néhány pillanat múlva már egyedül volt a pici szobában, és végre elérkezett a pillanat, amit hónapok óta várt. Rövid gondolkozás után már gépelte is befelé Arminia számát, és a rövid üzenetet.

„Arminia, én vagyok az, volt szobatársad, akit olyan sokat látogattál a kórházban. Kérlek, szólj már annak a férfinak, akivel eljöttem az otthonból, hogy hívjon fel szerviz üzemmódban ezen a számon, azonnal.”

Dobogó szívvel nyomta le az „Elküld” gombot. Vajon megváltozott azóta Arminia száma? Mi van, ha igen? Mi van, ha nem jön rá, ki küldte az üzenetet? Mi van, ha nem érti, kire gondol? Mi van, ha nem tudja utolérni Giint? Mi van, ha… mi van, ha… – a kérdések csak úgy kergették egymást a fejében, miközben pattanásig feszült idegekkel és izzadó tenyérrel a hívásfogadó digitális időkijelzőjét bámulta.

Tíz másodperc, húsz, negyven… Egy perc, két perc, négy, öt…

Mi van, ha nem sikerül? Ha nem tud kapcsolatba lépni Giinnel?

Mostanra már jelzett volna a gép, ha nem tudja elküldeni az üzenetet, tehát még van kapcsolat a CSU-n kívül, van kapcsolat a Muratával…

A másodpercek unalmas egyhangúsággal peregtek, és már a hetedik perce is letelt, amikor egyszerre csak halk búgás hallatszott, majd egy kis kijelző kezdett villogni a sarokban: ismeretlen eredetű adatforgalom – védett üzemmód.

Judy hatalmas megkönnyebbüléssel nyitotta a vonalat.

Amikor Giin arca feltűnt a holomezőben, érzelmei olyannyira magasra csaptak, hogy meg sem tudott szólalni.

Giin is hasonló helyzetben lehetett, mert egy hosszú pillanatig csak néztek egymásra, majd apja kinyújtotta a kezét, mintha meg tudná érinteni fényévek távolából is.

– Judy… Judy, te vagy az?

Csak bólintani tudott, miközben a könnyeit nyelte.

– Felnőttél… – mondta Giin mosolyogva, és Judy látta rajta, mennyire megrendült.

Összeszedte magát.

– Nem tudtalak felhívni… A Primusról nem volt kifelé csatorna… Nem tudtam… nem mertem… féltem, hogy elkapnak…

– Semmi baj, Judy. Az a lényeg, hogy most felhívtál, és végre látlak – Giin keze még mindig a levegőben lebegett, csak lassan eresztette le.

– Nem is tudtad, hogy élek-e, ugye?

– Nem, sokáig nem, de aztán megtudtam. Mi van veled? Hogyan úsztad meg? Hiszen te is otthon voltál, vagy nem?

– De. Én… – Judynak erősen kellett küzdenie fel-feltörő érzelmei ellen. – Ott voltam én is. A katonák mentettek meg, a kommunionisták éppen agyon akartak verni… David… mindenki meghalt… a kislány is meghalt…

– A kislány? – nézett Giin értetlenül egy pillanatra, aztán elkomorodott. – Norin? David és a te kislányod?

– Halva született. Majdnem én is meghaltam amiatt, hogy… hogy ő meghalt. Napokig voltam kómában. A kórházból loptak ki, Ertonnak egyik orvos ismerőse. A kórházi iratokban az szerepelt, hogy meghaltam. Aztán a régi primusi személyazonosságomat felhasználva visszaküldtek a Primusra, ott elvégeztem az orvosit, Erton ismerőse csak oda tudott bejuttatni…

– Az orvosit?

– Nem nagyon tudtam válogatni a lehetőségek között.

Giin bólintott, majd néhány hosszú másodpercig nem szólt. Látszott rajta, hogy a hírek megrendítették, és a sírással küzd.

– És most orvos vagy? – kérdezte aztán.

– Gyakornok a Salaamon…

– Hol? – vágott közbe elsápadva Giin. – A Salaamon?

– Ige, apa, besoroztak. Jelenleg a CSU katonája vagyok, egészségügyi állományban.

– Katona? De hát… Most honnan hívsz?

– Kaveni területről, a Salaam fővárosából, Manauból.

– Odamegyek, várj meg, néhány hét… – izzott fel Giin szeme.

– Szerintem ne – vágott a szavába azonnal Judy. – Csak idő kérdése, hogy az egész bolygó elessen, és akkor téged is elkapnak.

– Csak annyi időre gondoltam, amíg kihozlak onnan.

– Nem tudsz átjönni a frontvonalon.

– Minden lehetséges, Judy. Van pénzem, vannak kapcsolataim… Kihozlak onnét. Mi a számod?

– Nem tudom megadni, apa. A katonai központon keresztül megy. Az pedig nem enged be kívülről hívást. Semmilyent. Még szervizkódot sem. Majd én hívlak, amikor tudlak. Két-háromnaponta.

– Tudnom kell a számodat. Ha ott leszek, tudni akarom, hol érlek utol…

– Apa, ne gyere ide. Talán hetek kérdése, és a bolygó elesik. Ha téged is elkapnak…

– … akkor legalább a szemébe nézhetek végre drágalátos unokaöcsémnek – fejezte be Giin a mondatot.

– Tessék? – Judy hirtelen elvesztette a fonalat.

– Persze, te még ezt sem tudod. Paul Martyn, az egyes számú expedíciós sereg parancsnoka nem más, mint Yaan Raas, az öcsém fia…

– Ezt meg honnan veszed? – nézett rá Judy döbbenten.

– Sok helyről. Több dokumentumot is láttam…

– Apa, mind a Paul, mind a Martyn név gyakoriak a külsős világban.

– Tudom. Mégis biztos vagyok abban, hogy ő az. Tudom, hogy neked mindig szimpatikus volt Yaan…

– Nem erről van szó. Én már találkoztam Paul Martynnal, apa. Ő nem Yaan.

Giin arca egy árnyalattal sápadtabb lett.

– Ez… biztos?

– Ki mondta neked, hogy ő Yaan?

Giin egy darabig nem válaszolt.

– Melilan – mondta nagyon lassan. – Tőle kaptam az információkat… Az a rohadék még ebben is hazudott… Mindegy. Akkor is odamegyek. Bárhogy is lesz, kihozlak onnét.

– Apa, ne…

– Judy, nekem csak te maradtál. Nem hagyhatlak ott.

Judy sóhajtott egy nagyot, de nem ellenkezett tovább. Apja makacsságára még jól emlékezett.

– És veled mi van?

– Semmi különös. Inkább te mesélj. Fel tudtad venni a kapcsolatot valakivel?

– Valakivel? – nézett Judy. – Nem, de hát… kivel?

– Tobbelt, Erton, Giina, Emma és Goron is életben maradtak.

– Tobbelték… Istenem. Szerintem egyikük sem tudja, hogy életben vagyok, és én sem tudtam róluk. Egyébként is a Primuson voltam végig. És mi van Mikellel? Gondolom, ti kapcsolatban vagytok azért… Hiszen csak ti ketten maradtatok a CSU-n kívül.

– Azt hiszem, kihagytad Yaant – jegyezte meg Giin szárazon, és Judy elfintorodott. – Mikelről pedig nem tudok sokat. Azt hiszem, ő is engem hibáztat… jogosan, teszem hozzá…

– Ugyan már! Azok a kommunionisták nem miattad, hanem a nevünk és a pozíciónk miatt támadtak ránk. Neked ehhez nem volt semmi közöd!

– Ez az, Judy, amit rajtad kívül soha senki sem fog elhinni. Még én sem.

Judy megcsóválta a fejét.

– Nincs igazad. De nem vitatkozom veled. Arminiáékról tudsz valamit? Hogy vannak?

– Van egy kisfiuk meg két kislányuk. A fiú olyan ötéves forma, a kislányok valamivel fiatalabbak.

A fiuk… Annyi idős, mint amennyi az ő kislánya lenne.

– Mikor indulsz?

– Attól függ, mennyi időt vesz igénybe a szervezés. Talán egy hét múlva.

– Legyél nagyon óvatos. Csak akkor gyere, ha biztonságos.

– Nincs sok időnk. Akárki is ez a Martyn, kitűnő hadvezér. A Salaamnak meg vannak számlálva a napjai. De kihozlak, ígérem.

Mindketten sóhajtottak.

Búcsúzás után Judy még egy darabig ott ült az üres holomező előtt. Úgy fájt a szíve, hogy majd beleszakadt, hiába is mondták az orvosok, hogy a szív nem tud fájni. Nincsenek benne érzőidegek.

Talán tényleg nincsenek, mégis, az a fájdalom, amit az ember a szívében érez, sokkal nagyobb tud lenni, mint bármilyen más, fizikai fájdalom.

***

Marann doktor, akihez Althust beosztotta, egy kövérkés, jóindulatú nő volt, akit semmi sem volt képes kihozni a sodrából. Judy ritkán találkozott vele, a hatalmas osztályon hatvan másik orvos dolgozott még, és itt is túlzsúfoltsággal küzdöttek. Marann hamar rájött arra, hogy Judy elég jól elboldogul egyedül, ezért a legtöbbször önálló munkára osztotta be, és csak nagyon ritkán vette maga mellé műtőssegédnek. Olyan eset, amilyet a fronton ne látott volna, még két hét után sem akadt, de azért volt mit tanulnia. Ha nem sikerül megszöknie Giinnel, le kell tennie a mestervizsgát, hogy független sebész lehessen.

Általában Grom szobájában tanult, mert gyűlölt egyedül lenni, a férfi meg nem bánta a társaságát.

– A híremen is javít, ha egy csinos hölgy a vendégem naponta több órára – jegyezte meg egy alkalommal.

– A híreden… – ingatta a fejét Judy anélkül, hogy felnézett volna „A mikroszenzoros érvizsgálat” című fejezetből. – Itt híre egyedül az ókori tüdőbajodnak van. Egyébként meg mindenki azt gondolja, hogy együtt vagyunk.

– Szegény Bien… vajon mit gondolhat most rólam?

– Miért nem látogat meg soha? Nem csoda, hogy ilyen bánásmód mellett hátat fordítottál neki…

– Te sem látogattál, amíg ide nem helyeztek.

– Ez igaz – fejezte be Judy az utolsó néhány mondatot, és lezárta a dokumentumot. – Nincs kedved sétálni? Althust azt mondta, ma már felkelhetsz, és még a nap is süt. A kórház hátsó kertje szép ligetes. Ma már sétáltam egyet arra.

– Ahhoz fel kell öltöznöm.

– Öltözz. Én is elmegyek, hozok magamnak kabátot.

A levegő hűvös volt, de nagyon tiszta. Grom lassan lépkedett, a több hetes ágyhoz kötöttség legyengítette, és időnként megállt, hogy Judy vállára támaszkodva kifújja magát. Leülni nem volt hajlandó, és Judy, mivel sejtette, hogy ennek leginkább a férfiúi büszkeséghez lehet köze, nem is erőltette.

Egy réges-régi tavaszon Daviddal sétált ehhez hasonlóan meg-megállva, csak akkor ő volt az, akinek időnként meg kellett pihennie. Grom egyébként is gyakran juttatta eszébe Davidot, részben véget nem érő történelmi kiselőadásai miatt. Éppen a niesi fák kapcsán rögtönzött egyet, amikor Judy megszólalt.

– Volt egyszer egy… ismerősöm… – mondta halkan, a fák alatt összegyűlt, vörös levélkupacot bámulva. – Egyszer vele sétáltam hasonlóan…

– És miben áll a hasonlóság?

– A tavaszban és a történelemoktatásban – felelte nagyot sóhajtva Judy.

– És mi lett ezzel az illetővel? – kérdezte Grom minden bizonnyal megérezve, hogy többről van szó, mint egyszerű ismerősről.

– Semmi – felelte Judy, és lehajtotta a fejét. – Már rég nem találkoztunk.

Megálltak, Grom Judy vállára támaszkodott, és nagy levegőt vett.

– Én azért lettem történész, mert a nagyszüleim azok voltak. A szüleim nem, őket nem érdekli az ilyesmi. Anyám siklóvonatokat vezet, apám műszerész. Nem is tartották a kapcsolatot a nagyszüleimmel, még azelőtt összevesztek valamin, hogy én megszülettem volna. Anyám még nevet is változtatott.

– De hát miért?

– Azt hiszem, apám miatt. Ő akarta, hogy anya szakítsa meg a kapcsolatát a családjával. Apám mindig is utálta az értelmiségieket. Aztán amikor kiderült rólam, hogy nem vagyok normális, igazolva látta a saját és Martyn elnök tételét, mely szerint az értelmiség a társadalom züllött, semmirevaló része.

Judy bólintott. Ismerte Martyn gyakran hangoztatott tételét a „henyélő értelmiségről”. Csak azt az értelmiségit fogadja el, aki társadalmat építő foglalkozást folytat, tehát a természettudományokat műveli. Mint ő. Vagy Grom, hiszen a magas katonai végzettség is hasznos foglalkozás.

– Akkor, gondolom, örültek, amikor katonának álltál.

– Apám még a homoszexualitásomat is megbocsátotta, amikor újra állományba vettek, és magas pozícióba kerültem. Na, menjünk vissza – vette le Grom Judy válláról a kezét. – Még meg akarom nézni az esti híreket. Tudom, hogy később lesz, de az én jelenlegi tempómmal jobb, ha időben indulunk.

Csöndben sétáltak visszafelé a lassan kiürülő kertben, és Judy nagyon hálás volt Gromnak, amiért nem akarta mindenáron kihúzni belőle a részleteket. Pedig még ennek a kevésnek a kimondásától is sokkal jobban érezte magát.

Bárcsak lenne valaki, akárki, akivel ezt az egyedüllétet megoszthatná, beszélhetne végre a mészárlás sokkjáról, aztán a börtönről, amikor napokig nem evett, csak feküdt a keskeny priccsen, bámult kifelé a kis ablakon, és szívében-lelkében olyan fájdalom tombolt, mintha valaki a csontjait morzsolgatná. És Norinról, akit néhány nappal később elveszített… Olyan jó lenne beszélni róla.

De már csak néhány hét, és itt lesz Giin, hogy magával vigye.

***

Ahogy múltak a napok, Judy feszültsége egyre fokozódott. Többször beszélt Arminiával, sőt, egyszer Doron is hajlandó volt szót váltani vele, bár mogorva volt, és kerülte Judy tekintetét.

– Még mindig haragszik? – kérdezte Judy egy alkalommal Arminiától.

– Nem tudom. Sosem szokott így viselkedni. Azt hiszem, nagyon bántja még az a régi ügy… – csóválta a fejét Arminia, és keze akaratlanul is domborodó hasára vándorolt.

Bár negyedik gyereküket várták, Arminián nem látszott meg az anyaság: vékony volt, arca lányos, szőke haja ugyanúgy kócolódott. Arcán nem voltak ráncok, és a szeme fiatalosabban csillogott, mint amikor még együtt laktak az intézetben. Judy, aki pedig majdnem hat évvel volt fiatalabb nála, vénasszonynak érezte magát mellette. És bár Arminia egyszer sem említette, Judy pontosan tudta, mit lát: sovány, beesett arcot, csaknem betegesen karikás szemeket, fénytelen hajat, ráncokat a szeme sarkában.

Pedig Giin már megérkezett a Salaam rendszerébe, és egy egész űr-és bolygóhadász flottát hozott magával. Komoly előkészületeket tett Judy megszöktetésére, olyannyira, hogy Judy lassan hinni kezdett abban, hogy sikerülhet. Amikor ezeket ismertette, Judynak el kellett ismernie, hogy apja semmit sem bízott a véletlenre.

Talán már csak hetek kérdése, hogy elkerüljön innen, hogy vége legyen ezeknek a sorozatos szörnyűségeknek, és újra normális életet éljen.

Talán még vissza is fiatalodik tőle.

De megint másképp alakult.

Alig búcsúztak el egymástól Arminiával, amikor Grom hívása utolérte.

– Be tudnál ugrani ma este? Sürgős lenne.

– Mennyire?

– Nagyon.

Judyt meglepte Grom hangjának határozottsága és szigorú arckifejezése.

– Igen – mondta azonnal. – Negyedórán belül ott vagyok.

Meglepetésére Gromot nem az ágyban fekve találta. Az ágy bevetve a sarokban, mellette két nagy bőrönd, Grom pedig egyenruhában állt az ablak mellett, és kifelé bámult.

– Szia – köszönt csöndesen, ahogy belépett. A gondolat, hogy barátja visszamegy a frontra, ahol bármikor meghalhat, elszomorította. – Hát ilyen hirtelen?

– Nem – rázta meg a fejét Grom, és elfordult az ablaktól. – Nem a frontra megyek vissza, hanem könnyített szolgálatra a Mwakanéra. A parancsom szerint nem egyedül. Te is jössz.

– Tessék?

– Információink szerint Giin Raas érkezése nagyobb felkelést válthat ki bolygószerte. Paul úgy döntött, hogy még a zavargások kitörése előtt el kell távoznom „betegszabadságra”. – A gúny eltéveszthetetlen volt Grom hangjában. – És úgy döntött, hogy téged, mivel úgyis csak gyakornok vagy, áthelyez velem együtt egy nyugodtabb helyre.

– De hát… engem miért?

– Mert én kértem.

Judy érezte ugyan, hogy valami nem stimmel abban, amit Grom mond, de nem volt képes a férfi érzéseit elemezgetni, amikor saját várakozásai falakként omlottak össze benne.

Már csak néhány napról lett volna szó! Csak néhány nap, és elmehetne innen, találkozhatna Giinnel, újra kaveni lehetne…

Giin!

Szólnia kell neki!

És nem sírni, nem sírni, hiszen örülnie kell egy ilyen lehetőségnek…

– Mikor indulunk? – kérdezte remegő hangon, és megpróbált uralkodni kétségbeesésén.

– Amint összepakoltál. Paul gépe már a tetőn vár.

Nincs ideje.

Minden kétségbeesett igyekezete, hogy uralkodjon magán, kudarcot vallott. Nem fakadt ugyan sírva, de a keze vadul remegni kezdett.

Mindennek vége.

– Judy, valami baj van?

Némán rázta meg a fejét, de nem lehetett túl határozott, mert Grom mellélépett, és tétován megérintette a karját.

– Sajnálom, hogy ilyen hirtelen történt, és még azt a fiút sem tudod értesíteni, de majd találunk módot arra, hogy felhívd a hajóról.

Judy egy pillanatig nem is tudta, miről beszél, aztán leesett neki. Szóval Grom ezzel magyarázta gyakori eltűnéseit.

– Jó… köszönöm – válaszolta remegő hangon, és kétségbeesetten Gromra nézett.

A sötétbarna szempár aggodalmasan tekintett rá vissza.

– Sajnálom – ismételte meg.

– Én… – kezdte Judy, de képtelen volt folytatni. Olyan érzés szorította össze a mellkasát, amelynek már semmi köze nem volt Giinhez. Ahogy Grom szemébe nézett, és meglátta benne a szeretetet és az aggodalmat, rádöbbent, hogy olyannyira biztonságosnak hitt kapcsolatát Grommal arról az oldalról érte támadás, ahonnan nem várta: saját magát árulta el. Megszédült, térde megrogyott, még a levegő is benne akadt egy pillanatra. – Akkor tíz perc múlva a tetőleszállón – nyögte ki, majd szemét nagy nehezen elszakítva Grom pillantásától sarkon fordult, és szinte futva hagyta el a szobát.

5. FEJEZET

Giin

Az ember mindig megtud új dolgokat magáról – gondolta Giin, miközben a folyosóról beszűrődő fényben az árnyékokat nézte, és megpróbálta összébb húzni magán a ruhát, hogy ne fázzon annyira. Sikertelenül.

Régebben egészen biztos volt abban, hogy mindent megélt már életében, amit ember csak megélhet, erre hatvanéves korához közeledve kellett ráébrednie, milyen távol is volt ez a gondolat a valóságtól. Mert érzelmi téren lehet, hogy voltak tapasztalatai, de a nyomor és a nélkülözés tananyagából csupán néhány héttel ezelőtt kapta az első leckéket. Csak most jött rá, milyen jólétben élt eddig, és bár sem mazdraként, sem családfőként nem engedett meg magának túlzott költekezéseket, az anyagi háttér mégis megvolt, nem hivalkodóan, de biztonságot adva, bármibe is fogott.

A nélkülözés újdonságként érte. És bár utálta magát ezért a gyengeségért, és sokszor eszébe idézte, hogy az emberek nagy része ilyen körülmények között élte le, és éli máig is életét, teste mégis a szokott kényelem után vágyakozott: kaveni ételek, meleg fürdő, egy váltás ruha és egy kényelmes ágy után. Jó lenne végre borotválkozni is, mert arca időnként rettenetesen viszketett a lassan szakállá terebélyesedő borosta alatt. Persze burjánzó arcszőrzete jól jött ahhoz, hogy eltakarja arcát, mégis jobban érezte volna magát nélküle.

De nem adta fel. A hús kivételével mindent megevett, az egy szem hideg vizes csapnál minden este megmosakodott, és bár eleinte nagyon zavarta, most már egyetlen arcizom-rezdülés nélkül használta a harmincfős cella félig nyitott mellékhelyiségét.

Aludni azonban nem tudott.

Késő éjjel volt már, vagy inkább hajnal, de ő még fel-alá járkált a zárka hosszában, végig az átlátszó fal mellett, amely lehetőséget adott az őröknek arra, hogy szabadon betekintsenek a zsúfolt helyiségekbe. Olyan halkan mozgott, ahogy csak tudott, hogy fel ne ébressze a többieket, és leguggolva karkörzéseket végzett, hogy végtagjait átmelegítse. Éjjelente, amikor mindenki aludt, órákat sétált és gondolkozott. Időnként megállt, kinézett a folyosóra, mert a polgárháború miatt még éjszaka is óránként hoztak újabb csoportokat, akiket a két emelettel alattuk elterülő udvaron vezettek át a hatalmas intézmény másik részébe. Be kellett látnia, a helyzethez képest kesztyűs kézzel bántak velük, azaz a polgári lakossággal, mintha Paul Martyn rá akarna cáfolni a média által ráakasztott „mészáros” gúnynévre. Giin még egyszer sem látta, hogy bárkit súlyosabban bántalmaztak volna, pedig az sem lett volna meglepő, sőt, az őrök nagyon vigyáztak arra is, hogy a zárkákban se törjön ki verekedés. De képtelen volt megnyugodni, őrjítette a tehetetlenség és a tudat, hogy kint lenne a helye, és Judyt kellene megtalálnia…

Már lassan két hónapja, hogy a lánya nyom nélkül eltűnt, és bármerre kutattak is utána, nem találták. Amikor éppen bejutottak volna a katonai kórházba, ahová Ari szerzett két papi belépőkártyát, belefutottak egy őrjáratba, amelynek vezetőjét nem hatották meg Ari dokumentumai. Mivel azonban semmi gyanúsat nem találtak bennük, komolyabb vizsgálat nélkül egyszerűen bezárták őket ide, így nem derült fény valódi kilétére sem. Itt aztán megtudta, hogy a polgárháború kitörése napján több száz katonát megöltek, akik csupán szabadságukat töltötték a városban, és ahogy múltak a napok, rossz érzése egyre erősödött, hiszen Judy is akkoriban tűnt el a szeme elől.

Legbelül érezte, hogy Judy nem halhatott meg, érzései mégis állandóan ingadoztak a teljes reményvesztettség és a bősz bizakodás között. Ari is sokat segített abban, hogy Judy eltűnése után összeszedje magát, és a feladataira koncentráljon. Sőt, Ari magától vállalta azt is, hogy átjön vele a front innenső oldalára, és segít neki a kutatásban.

Amióta viszont bekerültek, Ari viszonylag kevés időt töltött a zárkában, engedélyt kapott ugyanis arra, hogy a bezártak között lelkészi tevékenységet végezzen, és csak esténként zárták vissza közéjük aludni. Giin nem bánta, mert így mindig megtudta a legújabb híreket, s még arra is volt némi esély, hogy Judyról megtud valamit.

Attól is erősen tartott, hogy Martyn megsürgeti a háborút, így mire kiengedik őket, nem lesz a frontnak „túloldala” ahová visszaverekedhetné magát, és akkor talán évekre a CSU-ban ragad, ahol bujkálnia kell majd. De legalább megkeresheti Judyt.

Giin nagyon büszke volt rá. Az a nyolc vagy kilenc beszélgetés, amire az utóbbi hetekben lehetőségük volt, ismét megmutatták neki, mennyire nagyszerű ember a lánya: egy ekkora csapás után képes volt szinte teljesen egyedül talpra állni, sőt, nem csak talpra állni, de talpon is maradni, méghozzá nem akárhogyan! Orvos lett belőle, és bármelyik „oldalon” dolgozik is, emberek százain segít. És bár bevallotta, hogy sosem nem érzett nagy kedvet az orvosláshoz, sőt, az egyetemet is elég gyenge eredményekkel végezte el, amikor elmondta Maryaanak, amit Judytól hallott, a nő komoly arccal felelte:

– A felvetteknek jó, ha harminc százaléka éri meg azt, hogy orvossá avassák, a többi kihullik, nagy részük még az egyetem alatt. Judy, akármilyen rossz eredményekkel végzett is, benne lesz ebben a harminc százalékban. És ez nagy szó.

Igen, Maryaa volt az egyetlen, akivel őszintén tudott beszélni Judyról is, kettejük kapcsolatáról és a hibákról, melyeket a kapcsolatban vétett. Olyan dolgokat is elmondott neki, amiket utoljára az anyjának volt képes. Csak most döbbent rá Giin, mennyire magányos is volt egész életében.

Éppen ezért többször elgondolkodott azon, vajon Judy hogyan fog viszonyulni Maryaahoz. De Judy csak szemtelenül vigyorgott, amikor a témát felvetette neki.

– Apa, nem vagyok már öt éves, hogy hisztériázzak, hogy nem akarok mostohaanyukát…

Giin zavarba jött.

– Félreértesz. Mi nem… én nem… – dadogott, de Judy vigyora csak még szélesebbre húzódott, ezért Giin témát váltott. – Tényleg, a bank megtalált?

– Bank? Milyen bank? – nézett rá értetlenül Judy, és elkomolyodott.

– A Suress, ha jól emlékszem. A nagyszüleid lekötöttek ott valami pénzt…

– Malin mamáék?

– Nem, hanem anyád szülei. Huszonöt évre lekötöttek valamennyit, és már két éve lejárt…

– A nagyszüleim? Pénzt? De hát miért tették volna?

– Nem tudom, bár nekem erősen úgy tűnik, hogy ez nem sokkal az után történhetett, hogy megszülettél, és talán anyád életvitelét látva azt akarták, ha felnősz, ne álljál teljesen pénz nélkül a világban… Tényleg, honnan volt pénzed az egyetemre?

– Nem tudom. Bizonyára Ertonéktól.

– Hogyhogy? – csodálkozott Giin. – Azt mondtad, nem is találkoztál velük.

– Igen, de azt is mondtam már, hogy az orvos, aki kimentett a kórházból, Erton ismerőse volt. Találkoztam is vele egyszer régen, amikor Doronnal jártunk lovagolni. Ők Ertonnal nagyon jó barátok, éppen együtt voltak valamerre aznap este is, amikor… amikor a többiek meghaltak.

– Ezzel a verzióval csak egy baj van – mondta rövid gondolkodás után Giin. – Tobbelték teljesen pénz nélkül maradtak, mert alig másfél nappal a merénylet után befagyasztották a család bankszámláját. Tobbelt biztosan mondta volna, ha Ertonnak sikerült volna leszednie némi pénzt a befagyasztás előtt, pláne annyit, hogy abból még az egyetemedre is teljen.

– Ráadásul a kiszabadításom is jó néhány nappal később történt… – fűzte hozzá elgondolkodva Judy. – De ha nem Erton, akkor ki volt az?

Tanácstalanul néztek egymásra.

– Akár Erina-ra is lehetett – mondta végül Giin.

– Erina-ra? Miért pont ő? – kérdezte Judy ellenségesen. A körzet safirja sosem állt ki az apja mellett.

– Ő volt az is, aki úgy átvariálta az árvaházi személyi lapodat, hogy az örökbefogadás teljesen eltűnt belőle.

– Ki nem nézném belőle… Ami ezt a Suress-ügyet illeti, nem tudom, hogy utána tudok-e járni itt. Különben is elvisztek, nem? Nem lesz szükségem arra a pénzre.

Ahogy kibámult a cellából az udvarra, remélte, hogy Judynak eszébe jut a pénz, és képes lesz vele valami kis egzisztenciát teremtenie magának. És azt is remélte, hogy Maryaa sem aggódik túlzottan az eltűnése miatt.

Ekkor az udvarról zaj szűrődött fel, és mozgás látszott a kapu felől.

Biztos volt abban, hogy újabb civileket hoznak majd, de egy kisebb katonai egység futott be. Giin azonnal látta, hogy magas rangú tisztek érkeztek. Az az egyenruhás, akit ebből a szögből a legjobban látott, egy magas, barna bőrű férfi F–3-as vagy F–2-es lehetett, mögötte két F–4-es. Egy magas, szakállas férfi is volt velük, fehér bőrű és fekete hajú, de ő nem tiszti egyenruhát hordott, hanem frontszerelést, amely nem mutatta a rangját. Giin érdeklődéssel nézte őket, azon gondolkodva, mi lehet a látogatás célja, amikor a csoport megállt az udvar közepén, és körbenézett. Giin kiszúrta a fogház vezető tisztjét, aki jól látható alázatossággal magyarázott valamit a frontruhásnak, majd váratlanul az egyik oldalsó cella felé indultak, és kikerültek Giin látóköréből. Miután jó pár percig nem is kerültek elő, Giin biztos volt abban, hogy továbbmentek. Közben érkezett egy civil csoport is, ránézésre úgy hatvan fő. Egy darabig őket figyelte.

Aztán szeme sarkából mozgást érzékelt, és az ajtó felé fordult. Az őr ilyentájt szokott végigvonulni a folyosókon. De nem az őr jött, hanem az előbb látott tiszti csoport, élén a frontruhással és F–2-es társával. Most már legalább biztosan tudta, hogy F–2-es, ebből a távolságból jól látta a rangjelzését. A következő pillanatban azonban összeakadt a tekintete a frontruháséval, és megállt benne az ütő.

Judynak nem volt igaza, bárkit vélt is Paul Martynnak. Az a Paul Martyn ugyanis, akivel ebben a pillanatban farkasszemet nézett, Yaan volt. De már régen nem hasonlított arra a fiúra, akivel több mint tíz évvel ezelőtt találkozott utoljára. Ez egy felnőtt, kemény tekintetű férfi volt, határozott vonásokkal.

Azonnal nyilvánvaló volt, hogy Yaan is felismerte.

Másodpercekig egyikük sem mozdult, csak bámultak hitetlenkedve egymásra. Aztán Yaan hátrafordult a fogházigazgatóhoz, és valamit mondott neki, miközben a cella felé intett. Az őr szinte a semmiből termett elő, és mielőtt Giin megmozdulhatott volna, már nyílt is a cella.

– Hé, maga, ott! Jöjjön ki!

Ahogy kilépett, az őr félreállt, és Yaan felé intett a fejével. Giin az unokaöccse felé fordult. Egy újabb, hosszú pillanatig ismét egymást bámulták, és ez a rövid idő tudatosította Giinben, hogy Yaan felől nem érkeznek érzelmek. Arcán, gesztusain is kiválóan uralkodott.

Egy vele csaknem egy szinten lévő mentalistával nézett szembe. Rundi! Csak ő lehetett, aki kitanította…

– Hány napja van itt? – kérdezte Yaan minden előkészítés nélkül.

Giint meglepte a kérdés.

– Tizenkilenc, ha jól számolom – mondta, miközben megemelte a szemöldökét, és leeresztette a gátját. „Mit játszol velem?” – közvetítette érzéseit Yaan felé. De ő nem akarta venni az adást.

– Hányan vannak a cellában? – kérdezte rezzenéstelen arccal.

– Huszonheten.

– Hány ágy van?

– Hat darab emeletes ágy. De összetolva használjuk őket, és vannak, akik felváltva a földön alszanak – intett a cellában arrafelé, ahol többen ruhahalmok tetején feküdtek.

– Tisztálkodási lehetőség?

– Egy csap – mondta Giin, és megengedett magának egy félmosolyt.

Yaan elfordult tőle, és a mellette álló igazgatóra nézett.

– Erről beszéltem. Nem tehetjük meg, hogy továbbra is így tartjuk az embereket. Minden olyan salaamit, aki nem manaui, el kell engedni, és visszatoloncolni a lakóhelyére. Még akkor is marad elég, akit őrizhet. Egy hete van rá. Fölösleges százakat itt tartanunk és etetnünk, ők is nyilván élnék a saját életüket. – Giinhez fordult. – Köszönöm. És elnézést a zavarásért.

Giin, bár nem értette, mi lehetett Yaan célja az előző jelenettel, bólintott, és már majdnem megfordult, hogy visszatérjen a zsúfolt cellába, amikor a kérdés utolérte.

– Megmondaná a nevét?

– Lui Nauker – felelte engedelmesen Giin külsős álnevét.

– Értem. Köszönöm – ismételte meg Yaan, aztán az egyik F–2-eshez fordult. – Te hogy gondolod, Isav?

– Már mondtam. Én az első pillanattól fogva…

Ennél többet nem hallott, mert bezárult mögötte a hangszigetelt ajtó. Aztán távozóban Yaan intett még egyet Giin irányába, majd lassan továbbsétáltak.

Bizonyára nem járták végig az egész börtönt, mert a körfolyosó szemben lévő oldalán később sem bukkantak föl.

***

A véletlen találkozás után napokig nem történt semmi. Az újabb csoportok ugyanúgy jöttek, a fogház élete ugyanúgy folyt tovább. Idegfeszítő volt, embert próbáló, hiszen Judy eltűnése mellett itt volt ez a teljesen érthetetlen találkozás is Yaannal. Lehetetlen, hogy Yaan nem ismerte föl. Lehetetlen, hogy ha felismerte, nem kezd ezzel valamit. Elfogása hatalmas fegyvertény lenne a CSU-nak, Yaan karrierjéről nem is szólva.

Vajon mi lehetett az oka, hogy nem vette rögtön őrizetbe, és nem szállíttatta át a katonai börtönbe? Nem teheti meg, hogy futni hagyja, még akkor sem, ha lekötelezve érzi magát amiatt, hogy Giin annak idején nem árulta be az apjának.

Ari nem látott Yaan időhúzásában semmi furcsát.

– Tudja a nevedet, és tudja, hogy még egy darabig maradni fogsz. Neki most megvan a maga baja a háborúval. Lenniék csapatai ugyanis az itteni erőkkel együtt szilárdan tartják a kilences kontinenst, és az uniós katonák sok szempontból védtelenek az új technika ellen, amit az űrhadászaiddal hoztál.

– Az semmi, ráadásul még kísérleti stádiumban van – legyintett Giin.

– De ők ezt nem tudják. Csak azt látják, hogy űrösszeköttetéseik nem működnek jól, rengeteg a zavart adás, űrhajók tűnnek el vagy szenvednek balesetet… Ha jól tudom, a múlt héten egy egész csapatszállító megsemmisült, amikor belefutottak Jurionék aknamezejébe.

– Mondom, alig van belőle valamennyi. Talán ha négy-öt ilyen trükkre futja…

– Én meg azt mondom, hogy akkor is nagyon visszafogták magukat. Mondtam már, hogy kísérletet sem tesznek az északi tranzitállomás elfoglalására, és a bolygón is megtorpant a hadsereg lendülete.

– Ami azt jelenti, hogy akár még hónapokig is itt maradhatunk – intett fejével Giin a cella többi lakója felé.

– Ki tudja? Talán most, hogy Martyn nem koncentrál annyira a terjeszkedésre, hamarabb leveri ezt a felkelést is. És akkor kiüríti a börtönt. Úgy tudom, néhány napon belül elkezdődik azoknak a salaamiaknak az elbocsátása, akik nem Manauban laknak, és minket sem fognak itt tartani az idők végeztéig. De abban is biztos vagyok, hogy mi ketten nem fogjuk megúszni.

– Nem bánod? – nézett rá Giin. Ari nem lett volna ebben a helyzetben, ha ő nem annyira akaratos.

– Tudom, hogy közhely, de végső soron Istenen múlik, hogy mi lesz az életünkkel. Ha neki szüksége van még ránk, életben maradunk. Az egyébként sem valószínű, hogy kivégeznek, az ellen az egyház elég hangosan ellenkezne. A börtönben meg ugyanúgy tudok dolgozni, mint odakint. De ami téged illet – aggodalmas arccal csóválta meg a fejét –, nem tudom, Giin… Félek, hogy megpróbálnak majd megtörni. Ez a Martyn akkor tenné a legjobbat veled, ha itt, helyben kivégeztetne.

Giin nyugodtan bólintott. De ahogy múlt az idő, és elkezdődött a lezártak kiengedése, újra ideges lett. Yaan ugyanis úgy időközben döntött, hogy a polgárháború vezetőit idehelyezteti, és a bezárt külföldiek ügyével együtt vizsgálja ki az ő ügyeiket is.

Nyilván véletlenül derül majd ki, hogy ő nem is Lui Nauker kereskedelmi képviselő, hanem Giin Raas, az ördög maga, aki nem csak pénzzel és felszereléssel támogatta a felkelést, hanem személyes jelenlétével is!

Briliáns terv! Ezt be kellett vallania, még akkor is, ha az ő élete forgott kockán. Hiszen bármilyen más helyzetben kapja el őt a CSU, elfogása vagy kivégzése hatalmas visszhangot kelt, és újabb felkelésekre, tiltakozásokra sarkall a CSU államain belül, sőt, a még mindig kívülálló és békepárti Oderutot is megharagíthatja, de legalábbis az aktívabb háborús politika felé indíthatja el. Így azonban, hogy egy háborús cselekmény folyamán az ellenséges vonalak mögött fogták el, minden jogos és érthető, még tiltakozni sem nagyon lehet, mert nem egy mártírt, hanem egy kémet végeznek ki. Giin már a gondolatba is beleremegett. Azt el bírja viselni, ha az életét elveszik. De hogy a becsületét és a nevét, amelyet mindig olyan büszkén hordott, bemocskolják…

Ám ahogy múltak a napok, semmi különös nem történt azon kívül, hogy őt és Arit átköltöztették egy másik cellába. Itt jóval emberibbek voltak a körülmények: lehetett mosakodni, rendes ágyban aludni, ruhát mosni, és mindössze hatan voltak. Összeköltözésük után nem sokkal még egy külső udvarra is kiengedték őket pár órára, és bár igaz, hogy ott az égadta világon semmi látnivaló nem akadt, mégis egy darabka szabadság volt a zsúfolt zárka helyett.

– Ti is úgy vagytok vele, hogy ezek képesek lennének megszerettetni velünk a börtönlétet? – kérdezte egyik cellatársuk, miután az első alkalommal beterelték őket az udvarról. Pense harminc év körüli lehetett, és bevallása szerint egy nemzetközi hírcsatornának dolgozott.

– Ezt meg hogy érted? – nézett rá Kaum, egy fekete bőrű férfi, aki a Különálló Egyházak segélyszervezőjeként tevékenykedett, amíg be nem hozták.

– Hát nem tudom, titeket mikor zártak be, de én már majdnem két hónapja itt vagyok. Eddig egy negyvenöt személyes zárkában csücsültem egy nagyhangú társasággal együtt, és volt vagy húsz ágy meg egy darab nyomorult klozet, ahhoz képest ez most maga a mennyország a fürdéssel és a kijárással. És ez az ágy – dőlt hátra rajta – majdnem puha, majdnem tiszta, és nem kell megosztanom öt másikkal.

Giin elmosolyodott, a többiek Kaum kivételével hangosan felnevettek.

– Vannak, akik sokkal rosszabb helyzetben élnek, mint a börtön. És nekik nem csak néhány hétig tart – felelte Kaum kimérten.

– Ne legyen már ennyire rosszkedvű – ingatta a fejét Pense.

– Mi okom lenne az örömre? Több év börtönbüntetésre számíthatok.

– Ugyan már! Az egyház embereit nem szokták fogva tartani.

– 3929-ben hét évre ítéltek, itt, az unióban. Úgy úsztam meg a börtönt, hogy az egyházam vezetősége kezeskedett értem. Akkor azzal a feltétellel engedtek szabadon, hogy nem lépek többé az unió területére. Egyébként letölthetem mind a hét évet, sőt, bizonyára még rátesznek még a polgárháború miatt… Minimum tíz év.

– És miért fogták el? – kérdezte Ari.

– Nem engedtem, hogy a gyülekezetembe tartozó kiszakadtakat zaklassák. Megvertem két biztonságist, szidalmaztam a bíróságot, kritikával illettem az unió joggyakorlatát, és diktátornak neveztem Martyn elnököt. Azt hiszem, ezek voltak azok a vádpontok, amelyek alapján a hét évet kiszabták.

Pense elismerően füttyentett.

– Ejha! Ennyi mindenért nem is sok a hét év!

Kaum az újságíróra nézett. Sötétbarna szemében megvetés ült.

– Enyhítő körülménynek számított, hogy a két biztonságis a szemem láttára verte agyon a feleségemet.

Az újságíró erre már nem tudott mit mondani. Giin elgondolkozva nézte Kaumot, aki közben visszafordult az ágya felé, és pakolni kezdett. Érezte a mérhetetlen fájdalmat, amely a rideg álarc mögött mardosta a férfit. Úgy érezte, mondania kellene valamit, de nem tudta, mit. Túl sokan voltak.

A következő sétán viszont Kaum mellé csapódott.

– A különállók miben különböznek a katolikusoktól?

A férfi a szeme sarkából végigmérte.

– Maga nem vallásos – mondta, félig állítva, félig kérdezve.

– A magam módján az vagyok – felelte jobb híján Giin.

Kaum legyintett, de nem tett megjegyzést Giin válaszára.

– A különállóknak nincs olyan egyháza, mint a többinek – fogott magyarázatba. – Nincs sem igazi szervezetünk, sem egyházi tulajdonunk. Csak gyülekezeteink vannak, de ezeknek sincsen vagyona. A lelkészeknek polgári állásuk van.

– A múltkor azt mondta, hogy az egyháza vezetősége kezeskedett magáért.

– A gyülekezetek kapcsolatban állnak egymással. Néha öt-tíz gyülekezet hoz együtt egy döntést, amihez a többi is csatlakozhat, ha akar. Akkor kijelölnek valakit a döntés végrehajtására, és amíg végre nem hajtja, az összes gyülekezet segít neki. Szükség esetén az illető a gyülekezetek vezetőjeként is felléphet, de csak kifelé.

– Ez nem nagyon hasonlít a katolikusokra.

– A különállók a protestáns egyházakból váltak ki a XXII. században.

– És maguk nem szakadtak tovább?

– Nem, bár a Shayta alapítói között volt jó pár különálló, és a fundamentalistáink közül sokan a mai napig a betheliánusoknál kötnek ki.

Giinnek rémleni kezdett valami réges-régi teológiai tanulmányaiból.

– A Shayta egyfajta josziánus mozgalom volt, ugye?

– Nem egészen. A josziánusok és az akkori uniált protestánsok indították. Eleinte egy egyházak fölötti mozgalom volt, de aztán egyházzá nőtte ki magát. Egy időben nagyon divatos volt, minden monoteista egyházból csatlakoztak hozzá, de mára nem maradtak sokan, viszont annál agresszívabbak lettek. A Mwakanén is bizonyára másképp alakultak volna a dolgok, ha a lakosság hetven százaléka nem közülük való. De nyilván éppen ezért telepítette oda Martyn a kiszakadtakat. Ha információim nem csalnak, most is nyomja nekik a fegyvert. Bizonyára úgy tervezi, hogy odatelepít még további néhány millió niesit, aztán nem is kell többet foglalkoznia velük. A shayyiták majd megoldják a problémát. Ő meg mossa kezeit, ahogy eddig, meg Rundi mögé bújik, akivel a piszkos munkát végezteti.

– Nem hiszem, hogy Rundi egy ártatlan bárány lenne, aki mögé el lehet bújni – ellenkezett Giin.

– Szerintem meg igen. Bár nem annyira bárány, mint inkább bűnbak. Martyn úgy vezeti meg, hogy észre sem veszi.

Giin kételkedve hallgatta. Kevés ahhoz Martyn, bármennyire tehetséges politikus is, hogy a vén, dörzsölt mazdrát megvezesse. Aki ráadásul mentalista, amíg ő nem az. Fordítva már sokkal inkább el tudta képzelni, hogy Rundi mozgatja Martynt. A CSU jelenlegi elnöke ugyanis akkoriban kezdte kiugró pályafutását, amikor Rundi és a saitiedek csatlakoztak hozzá.

Ez után a beszélgetés után Kaum barátságosabb lett Giinnel, és gyakran elbeszélgettek. Giint érdekelte a számára eddig ismeretlen vallás, és tetszett neki a férfi egyenessége is. Beszélgetőtársa amúgy sem nagyon akadt, mert napközben Ari továbbra is kijárt a többi rab közé, Pense, az újságíró idegesítette, másik két társukat pedig a mihamarabbi kiszabaduláson kívül nem érdekelte semmi. Legelőször őket engedtek el hatuk közül, amikor behozták a börtönbe a polgárháború vezetőit és szervezőit. Giin, aki továbbra is sokszor állt az átlátszó fal mellett kifelé bámulva, sajnálattal nézte őket. Tudta, hogy többségüket csak a halottszállító jármű fogja elvinni innen a kivégzés, vagy hosszú évek raboskodása után. Ennyit hallott már mind a Mwakanéról, mind az Alfáról: a vezetőknek nem jár könyörület.

A perek és számonkérések elég hamar elkezdődtek. Szinte még be sem fejeződött a polgárháborús bűnösök összegyűjtése, máris jöttek értük az őrök – elvitték, majd visszahozták őket, de olyan is volt, akit nem hoztak vissza.

Aztán egyik reggel Kaumért jöttek, és Giin egyedül maradt Pensével. Az újságíró a kinti séta alatt mellészegődött, és amikor már elég távol voltak a többi rabtól, az érdektelenség álarca hirtelen lefoszlott róla, és fojtott hangon, sürgetően suttogni kezdett.

– Tudom, hogy maga kicsoda. És azt is tudom, hogy az itteniek nem tudják. Magát bizonyára elengedik majd, ha megjönnek a hamis papírok a Muratáról. Mert azok meg fognak jönni, ebben biztos vagyok. – Idegesen felnevetett. – Nekem azonban nincsenek papírjaim. Illegálisan vagyok itt.

– És mit akar? – kérdezte Giin gyanakodva.

– Nem köpöm be magát, cserébe csak annyit kérek, hogy segítsen kijutnom. Nem akarok a CSU börtönében megrohadni.

Giin elképedt a férfi tömör stílusán. Nem ez volt az első alkalom, hogy megzsarolták, de ez a maga nemében szemérmetlenebb volt, mint Rundié. Ez a magától értetődő természetesség nagyon irritálta, ezért szó nélkül faképnél hagyta Pensét, aki biztosra vette, hogy elérte, amit akart.

Kaum nem tért vissza közéjük. A cellában hagyott dolgait egy őr vitte el, aki tanácstalanul vonogatta a vállát, amikor társukról kérdezték. Még Ari sem hallott semmit róla, igaz, nem is nagyon volt ideje kérdezősködni, mert a következő nap rájuk került a sor. Először Arit vitték el, arra azonban nem volt lehetőségük, hogy visszaérkezése után bármit is megbeszéljenek, mert Giint még azelőtt elvitték, hogy Arit visszahozták volna.

Az udvaron azonban nem az a rabszállító várta, amellyel a bíróságra szállították a többieket, hanem egy katonai jármű és egy szigorú arcú, fiatal férfi, aki morogva nyitotta ki neki az ajtót.

– Ha megígéri, hogy rendesen viselkedik, nem bilincselem a hátsó üléshez.

Giint meglepte ugyan, hogy van választása, de szívesen megígérte. Tudta, hogy kezéről úgysem veszik le a bilincset, de bilincs nélkül sem jelentett volna kihívást egy katonának.

A férfi maga mellett mutatott neki helyet, aztán őrült tempóban hagyta el a börtönt.

Bár semmi oka nem volt rá, hogy jól érezze magát, Giin hetek óta tartó rossz hangulata szertefoszlott, ahogy a hatalmas terek kitárultak előtte: a felhőtlen, kék ég és a tágas földek. Talán utoljára. De nem hagyta, hogy a keserűség belopóddzon gondolatai közé. A végtelennek tűnő rabság után végre fellélegezhetett.

Sajnálatára viszonylag gyorsan megérkeztek, és ahogy gépük leszállt egy katonai tábor közepén, nyugtalan gondolatai egy csapásra visszatértek. Ha voltak is kételyei afelől, kivel fog találkozni, ezek azonnal a semmibe tűntek.

A következő meglepetés akkor érte, amikor a barátságtalan férfi levette róla a bilincset, miután ismételten megígértette vele, hogy nem fog rendetlenkedni. Giin kissé csodálkozva ígérte meg, el sem tudta képzelni, hogy valaki éppen egy katonai tábor közepén adja szökésre a fejét. Úgy sétált be a hadseregirodába, mintha vendég lenne, nem pedig fogoly. Így érkeztek meg Yaan irodájáig.

Kísérője röviden kopogott, de alig ért hozzá az ajtóhoz, már nyílott is. Az a tiszt lépett ki rajta, akit Giin már a börtönben is látott. Isav – emlékezett a nevére.

– Helló, Piyt – köszönt oda a férfi Giin kísérőjének. – Paul azt mondta, ráér most egy ideig.

– Ha tényleg azt mondta, biztosan ráérek – felelte kelletlen, rekedtes hangján a férfi, miközben kezével befelé intett.

Giin engedett a ki nem mondott utasításnak, és belépett.

– Piyt – szólt ki neki Yaan –, vigye már el Isavot a hármas raktárhoz. Utána hozza vissza a gépet, és magáé a délután.

– Köszönöm, uram – tisztelgett a férfi, aztán becsukódott az ajtó, és Giin egyedül maradt Yaannal.

Akaratlanul is előző találkozásuk jutott az eszébe, amikor a helyzet éppen fordított volt: Yaan volt kiszolgáltatva neki és döntésének. És bár az a helyzet még megközelítőleg sem volt ennyire komoly, most megkésve ugyan, de kiválóan bele tudta élni magát Yaan akkori helyzetébe. Nem a helyzet súlya volt nyomasztó, hanem a függés olyasvalakitől, akitől nem várhat semmi jót.

Yaan nem szólította meg azonnal. Megvárta, amíg becsukódik az ajtó, aztán letette detáját az asztalra, és ahhoz hasonló üzemmódra állította, amit védett beszélgetések esetén szoktak használni. Ezzel kihallgathatatlanná tette beszélgetésüket.

– Szervusz, Giin. Foglalj helyet – mondta aztán, miközben kicsit meghajtotta magát, éppen úgy, mint régen a blathaasban.

Giin viszonozta a meghajlást, bár a legszívesebben rendre utasította volna Yaant, akinek érzése szerint nem volt joga családtagként üdvözölni, aztán leült az egyik felajánlott fotelba.

Yaan néhány lépéssel a szoba túlsó végébe sétált, ahonnan egy kis tálcával tért vissza. A tálcán két csésze sötétzöld ital gőzölgött.

– Egy kofent? – kérdezte.

– Köszönöm – felelte Giin az udvariasság szabályainak engedve, de maga is meglepődött, mennyire száraz, rekedt a hangja.

Mindketten megemelték csészéjüket, és pár pillanatig szinte békés hangulat ereszkedett közéjük. Néhány korty után Yaan leengedte csészéjét, és a tálcára tette.

– Judy biztonságban van. Nem tudtam, hogy ide fogsz jönni érte, ezért még azelőtt, hogy megérkeztél róla, átrendeltem egy másik bolygóra, mivel nem akartam, hogy baja essen a polgárháborúban – vágott mondanivalója közepébe.

Giint meglepték a hírek. Nem is igazán tudta, hogyan fogadja: örüljön, hogy Judy él, vagy aggódjon amiatt, hogy Yaan nemcsak tud a kilétéről, de láthatóan figyelemmel is kíséri.

– Te… tudtál előre a polgárháborúról? – kérdezte végül, mert nem tudta, mi mást kérdezhetne.

– Én vagyok a bolygó katonai parancsnoka. Nagyon sok dologról tudok, amiről mások azt hiszik, hogy senki sem tud róluk… azt viszont nem tudtam, hogy át akarod vinni Judyt, pedig végül is érthető. De nem voltam biztos abban, hogy fölvettétek egymással a kapcsolatot.

– És Judy… őt… róla mióta tudsz?

– Én hoztam ki az Alfán a börtönből. Talán éppen az utolsó pillanatban. Még néhány nap, és meghalt volna.

– Te? – Volt valami Yaan hangjában, tartásában, ami miatt Giin biztos volt abban, hogy az igazat mondja. Pedig nem akart hinni Yaan érzéseinek, hiszen ő is képzett mentalista, még az érzéseivel is képes hazudni. De ez az összhang, amely gesztusaiban, hangjában és érzéseiben megmutatkozott, egyszerűen nem lehetett hazugság.

– Ki más? Senki sem tudta, hogy a börtönben van, és él. Én is csak azért szereztem róla tudomást, mert az ügy kivizsgálásakor kihallgattam annak a katonai egységnek a parancsnokát, aki, persze jókora késéssel, kivonult a riasztásra. Ő mondta, hogy van egy túlélő, de aztán Oneeih és még néhány vezető halála olyan kaotikus helyzetet teremtett a seregben, hogy teljesen elfeledkeztek róla. Így találtam rá Judyra, és intéztem el, hogy kórházba szállítsák, ahol szinte azonnal halottnak nyilvánították, és elkerült egy régi orvos ismerősömhöz. Végül ő hozta rendbe.

– Akkor te támogattad anyagilag Judyt.

– Én – biccentett Yaan. – Muszáj volt egyetemre küldeni, hogy tanuljon, hogy elfoglalja magát valamivel, és ne azon rágódjon, ami történt. Amikor rátaláltam az aresi katonai fogházban, még ugyanabban a véres ruhában volt, amiben bevitték… – Yaan elhallgatott, és egy hosszú pillanatig a semmibe bámult. Aztán megrázta a fejét, és újra Giinre nézett. – Te beszéltél vele mostanában. Hogy van?

Giin mindenre számított, csak erre a beszélgetésre nem. Egyszerűen képtelen volt eldönteni, mi az okosabb: ha hallgat, vagy ha beszél.

– Nagyon nem részletezte – mondta hát diplomatikusan, de egyből látta, hogy unokaöccsét nem tévesztette meg.

– Én… – kezdte Yaan, és egy pillanatra heves érzelmek kavarodtak föl benne: fájdalom, harag, szégyen, dac, de végül a megértés volt az, amely a legtovább megmaradt. – Értem. Jól van, mindegy. Szóval Judy jelenleg a Mwakanén van. Nem tudtam máshová helyezni, csak ott voltak kapcsolataim. De nincs egyedül, egy nagyon jó emberemet is vele küldtem, hogy vigyázzon rá. Vele marad addig, amíg le nem szerel. Utána, hacsak maga nem kéri, nem kell többet katonai szolgálatot teljesítenie. Sajnálom – nézett most egyenesen Giinre. – Ennyit tudtam tenni.

– Ez is… rengeteg – mondta Giin elszoruló torokkal. – Sokkal több, mint amit… de miért? – kérdezte végül. – Miért segítesz?

– Miért ne segítenék? – kérdezett vissza Yaan. – Judy, csakúgy, mint az egész család, teljesen ártatlan áldozata annak, hogy valaki mindenáron politikai igazságot akar szolgáltatni…

– Sosem ez vezérelt! – csattant fel Giin, és ökölbe szorult a keze. – Én védeni próbáltam őket, és nem igazságot akartam szolgáltatni! Azokért akartam szólni, akikért senki sem szólt!

Yaan fejét megrázva dőlt hátra.

– Nem is rád gondoltam, hanem Melilanra. Meg persze Rundira, mert valószínű, hogy ő állt a mészárlás hátterében, és Melilan meg a kommunionisták csak az SE piszkos munkáját végezték. Örülök, hogy egy kicsit befűtesz nekik. Utálatos egy banda.

Giint zavarba hozták Yaan szavai, de előző ingerültsége sem múlt még el, ráadásul olyan érzése volt, mintha játszanának vele. Bizonyára nem ezért hozatta ide Yaan!

– Ha annyira utálatos, miért dolgozol nekik? – kérdezte élesen.

– Nem nekik dolgozom – rázta meg a fejét Yaan. – Katona vagyok. Ennek az államnak a felesküdött katonája.

– Ezt az államot az SE irányítja.

– Ez így nem egészen igaz.

– Szóval akkor igaz a hír, hogy Martyn és Rundi között nem teljes az egyetértés.

– Nem erre gondoltam. Az állam jóval több, mint a vezetői, ezen kívül az állam elnöke Mr. Martyn, és nem Rundi.

– Mégis utóbbi a közvetlen felettesed. Az ő parancsainak engedelmeskedsz, az ő érdekeit szolgálod ki.

Yaan felsóhajtott.

– Azt hittem, legalább te érteni fogsz, Giin. Kiszakadtam. Nem tartozom többé a Kavenhez. Hogy ez a döntésem jó volt-e, vagy rossz, most ne firtassuk, különben sincs értelme, ezzel kell élnem, és kész. Idekint aztán választottam egy hivatást, amelyet megpróbálok képességeim és lehetőségeim szerint a legjobban ellátni.

Giin értette ugyan, és ha valamivel pihentebb, ez bizonyára érzéseiben is megmutatkozik. A több hónapos bezártság és feszültség, különösen az utolsó napok bizonytalansága azonban úgy elfárasztották, ahogy egyetlen fizikai megterhelés sem lett volna képes, és nem tudott az érzésein uralkodni.

– A mwakanei események nem egészen ezt mutatják – jegyezte meg gúnyosan.

Yaan arca egy pillanatra megfeszült, de nem emelt gátat. Giin bűntudatot érzékelt felőle.

– A mwakanei eseményekben tényleg hibás vagyok. De nem az a hibám, hogy kiadtam egy tűzparancsot, amely ártatlan civileket gyilkolt halomra, hanem az, hogy megbíztam valakiben, akiben nem kellett volna, és akitől legközelebbi munkatársaim is mindig óvtak. És aki egyébként, mint utólag kiderült, szintén SE tag volt. Ő adta ki a tűzparancsot, de ez mindegy. A felelősség tényleg az enyém. Viszont nem vagyok mészáros. Nem is leszek soha.

– És ha azt a parancsot kapod? – ütötte Giin tovább a vasat.

– Megvannak azok a jól körülírt nemzetközi hadviselési normák, amelyekhez próbálom tartani magam. Tisztként ezek betartására is felesküdtem. Nem engedelmeskednék, ha ezek áthágására szólítanának fel.

– Miért? A CSU hadseregében nem veszik rossz néven a parancsmegtagadást?

Yaant azonban nem tudta kizökkenteni még egyszer gúnyos kérdésével. Komolyan felelte:

– Dehogynem. Minden bizonnyal rövid úton agyonlőnének. De nem hiszem, hogy Rundi kijátszana ellenem egy ilyen helyzetet. Néhány évvel ezelőtt már megbeszéltük vele a dolgot. Pontosan tudja, meddig mehet el velem. De úgy tűnik, nem bánja, bár mindig lóg rajtam egy-két embere. Leépíteni sem érdemes őket, mert csak újabbakat küld. Hát tegye.

– Nos, ha annyira hűséges katonája vagy ennek az államnak, mit akarsz kezdeni velem? – nézett rá várakozóan Giin, és csészéjét letéve hátradőlt a fotelban. – Engem biztos nem hagyhatsz futni, mint Judyt. Az árulás lenne.

– Tudom. Viszont egy másik állam diplomatája vagy. Megvan a lehetőségem, hogy politikai alkut kössek veled, ez járna ugyanis jelen helyzetünkben a legnagyobb haszonnal – válaszolta Yaan, akit sem Giin szavai, sem stílusa nem volt képes kihozni a sodrából.

Giin viszont végre megértette, mit akar tőle Yaan, és ez végre feloldotta benne a feszültséget, amitől rögtön képes volt régi lélekjelenlétével és stílusában folytatni a beszélgetést. Rájött, hogy Yaan, ha a szokásosnál kissé személyesebb hangot ütött is meg, de csak az ilyenkor szokásos protokollt követte: viszonylag semleges témákról tértek rá a tárgyalás valódi céljára. Amennyire meglepte Yaan diplomáciai készültsége, legalább annyira el is szégyellte magát udvariatlansága, valamint a helyzet tökéletes félreértése miatt.

– Ne haragudj – mondta a beszélgetés során először érzelmek és indulatok nélkül. – Azt hiszem, félreértettem a beszélgetés célját.

Yaan biccentett.

– Nem meglepő. Talán jobb lett volna, ha egyenesen a tárgyra térek.

– Dehogy. Jó végre tudni, hogy Judyval minden rendben… azaz… – A gyanú ekkor ismét fellobbant benne, és fürkészve tekintett Yaanra. – Judy biztonsága, gondolom, szintén hozzátartozik az esetleges politikai alkuhoz…

– Nem! – kiáltott fel Yaan. – Judynak ehhez a beszélgetéshez és az alkuhoz semmi köze! Ha mi ketten nem is tudunk megegyezni, az őt semmilyen módon nem fogja érinteni! Miért kell azonnal a legrosszabbat feltételezned rólam?

– Mert egy másik alkuhelyzetben a családtagjaid élete egyáltalán nem volt fontos. Emlékszel?

Yaan válla alig észrevehetően megrogyott.

– Giin, tudom, hogy nem fogsz hinni nekem, de… az nem alkuhelyzet volt. Fiatal voltam. Bolond, és persze teljesen vak. Egyáltalán nem láttam át, hogy mibe keveredtem. Haragudtam rád és apámra, és bosszút akartam állni rajtatok. A technológia ellopása tökéletes bosszúnak tűnt. Egy pillanatra sem merült fel bennem, hogy vérre megy a dolog, hogy mennyire gátlástalanok. Éreztem ugyan, hogy helytelen, amire készülök, de nem tudtam, mik lesznek a következmények. Ne! Ne mondj semmit – állította meg Giint, aki már levegőt vett, hogy közbeszóljon. – Magam is tudom, mennyire hülye voltam. De esküszöm neked, ha tudtam volna, mire készülnek, soha még csak szóba sem állok velük.

– Nem sokkal azután mégis beálltál katonának ugyanehhez a bandához! – szúrta közbe Giin.

– Mert… – Yaan arca elvörösödött, és tekintete a kettejük között álló kisasztal sarkára tévedt. – Mert kellett egy hely, ahol megmondják, mit csináljak. Rettenetes lelkifurdalásom volt. Évekig bizonygattam utána, hogy alapvetően igazam volt, hogy áldozatok elkerülhetetlenek, ha győzni akarsz. Aztán mire leszámoltam ezzel az önáltatással, már nem volt visszaút. – Látható nehézséggel szakította el pillantását a bútorról, és nézett Giinre. – Nem vagyok ártatlan, beismerem. De nem vagyok aljas sem. Tudom azt is, hogy bizonyos mértékig az én hibáim is belejátszottak abba, hogy végül az egész családot legyilkolták. Ha mást nem, ezért tartozom annyival Judynak, hogy megvédjem. És neked is. Még akkor is, ha egyszerűbb lenne bejelenteni, hogy elkaptalak a front innenső oldalán, és átadni Rundiéknak. Ezért ajánlottam fel, hogy kössünk inkább alkut.

Yaan nem ment tovább, hanem várakozóan Giinre nézett. Giin azonban sokáig nem szólt semmit. Minden, amit Yaan elmondott, világos volt, és érthető. Az okok és az indítékok… minden. És sokkal hihetőbb volt, mint a sok szörnyűség, amit eddig unokaöccséről hallott és hitt. Eltűnődött azon, vajon miért is feltételezte róla mindig a legrosszabbat. Talán Shonda miatt? Vagy Rengi és Ronen halála miatt?

De más is volt unokaöccse vallomásában, ami megérintette: az a tekintet, amely rezzenéstelenül meredt rá, szinte megbocsátásért, feloldozásért esedezett. S bár Giin nem érezte magát felhatalmazva arra, hogy azok helyett is megbocsásson, akik maguk erre már képtelenek, mégsem tudta semmibe venni a néma könyörgést.

– Rendben van – mondta, és rögtön látta, hogy hangsúlyából Yaan pontosan érti a megbocsátás gesztusát. Megkönnyebbülése szinte tapintható volt.

– Köszönöm – válaszolta halkan.

Rövid csend ereszkedett rájuk.

– No, és mi lenne az az alku? – kérdezte Giin. Sok illúziója még e rövid közjáték ellenére sem volt. Yaan továbbra is az ellenség katonája.

– Téged és társadat visszaengedünk a csapataitokhoz. Cserébe megszüntetitek az ellenállást, és kivonultok a Salaam bolygó-és űrteréből.

Logikus volt, éppen csak elfogadhatatlan.

– Te is tudod, hogy ezt nem tehetem meg.

– Csak hetek kérdése, és felmorzsoljuk az ellenállást.

– Eddig sem tudtátok megtenni.

– A nyakunkon volt a polgárháború, ráadásul az ügyeddel kapcsolatban is ki kellett találnom valamit. Néhány napja új csapatokat kaptam. Bevethetem őket ellenetek, de csak azt érjük el vele, hogy még többen halnak meg, és még tovább nyúlik a háború, ami erősen sújtja a Salaam civil népességét is.

– Értem az indokaidat, Ya… Paul. De nem fogadhatok el egy ilyen alkut. Nem én vagyok az ellenállás katonai vezetője.

– De te vagy a fő támogatója.

– Éppen ezért. Nem tehetem meg, hogy az életemet mentve homlokegyenest az ellenkezőjét tegyem annak, amit eddig.

– Nemcsak a te életedről van szó, hanem ezrekéről.

– Ha ez így van, miért nem vonulsz vissza?

– Te is tudod, hogy nem én vagyok a CSU egyedüli tábornoka. Ha mást küldenek ide, majd az végzi el a piszkos munkát, minden bizonnyal véresebben, mint én.

– Akkor sem tehetek másként.

– Azaz a válaszod: nem.

– Így van. A válaszom: nem.

– Sajnálom – mondta Yaan. – Ebben az esetben nekem sem marad más választásom…

A lövés ott csapódott be, ahová öt évvel ezelőtt a merénylő is célzott. Nem volt olyan fájdalmas, legalábbis fizikailag, de a megcsalatás felett érzett fájdalom élesen belenyillalt, mielőtt érezni kezdte volna, hogy zuhan.

6. FEJEZET

Yaan

Azt hitte, sosem lesz vége a menetnek, pedig alig volt két kilométeres az a szakasz, amit végig kellett gyalogolniuk szállítójárműveiktől a Primusi Kormányzói Palotáig. A zaj és a hőség elviselhetetlen volt, ráadásul itt, a menet élén teljesen kiszolgáltatottnak érezte magát: ha valaki le akarná lőni, most könnyedén találhatna rá módot.

Igaz, valószínűtlen, hogy éppen a terjeszkedő birodalom fővárosában akarnák lelőni a győzelemből hazatérő sereg fővezérét, de Yaan nem ringatta magát abban a hitben, hogy különösebben közkedvelt lenne a nép körében, és akkor még sem a kiszakadtakról, sem a kaveniekről nem esett szó. Pedig utóbbiak közül a flooisták az Alfa óta próbálják elkapni, mivel meggyőződésük szerint ő végeztette ki Andran Stoonult, a híres flooista vezért.

Amikor a fülébe jutott, el sem tudta képzelni, miért találták ki ezt a mesét. A férfit még csak nem is ismerte, a nevét sem hallotta soha, kivégeztetni meg a néhány közismert fegyveres vezetőn kívül senkit sem hagyott. Pláne nem keveredett volna bele egy vallási botrányba csak azért, hogy eltegyen egyet láb alól azok közül a kellemetlen fundamentalisták közül! De hiába nyomozott és nyomoztatott utána, a gyilkosság szálai tényleg hozzá vezettek. Valaki be akarta mocskolni a flooisták előtt.

Már csak hatszáz méter.

Befordultak a sugárútra, amely egyenesen a palota előtti térre vezetett, oda, ahol kadétként annyi tüntetést biztosított. Most is körbevillant a szeme egy pillanatra, és látta, hogy a Biztonsági Szolgálaton kívül katonák is vannak bőven a rendfenntartók között, bár az akadémia jelvénye sehol nem bukkant fel.

Hirtelen mozdulatot csípett el a szeme sarkából, de szerencsére nem rántott reflexből fegyvert, mert csak egy csokor virág hullott eléjük az útra, amelyet aztán számos másik követett, és a hangzavar hatalmassá nőtt. Amikor a bal oldalán gyalogló társára nézett, látta, hogy Bien ingerült mosolyba rándult arccal éppen fegyvere tokjáról ereszti le a kezét, és kissé kihúzza magát, hogy zavarát leplezze. Keserűen gondolt arra, hogy igazság szerint Gromnak kellene mellette jönnie, mert ő volt az, aki a szedett-vetett bandából győztes hadsereget faragott.

De Grom csak legyintett, amikor előző nap szabadkozott neki.

– Állítólag még mindig nem gyógyultam meg rendesen. Judy szerint csak egy költséges szövetbeültetés hozná rendbe a tüdőmet, és az itteni katonaorvos megfenyegetett, hogy leszereltet. Hiába mondtam neki, hogy a tisztek járművön utaznak, és nem kell kitűnő fizikai kondícióban lenniük ahhoz, hogy győzelemre vezessék seregüket – mosolyodott el savanyúan. – De mindegy, már csak néhány hónap, aztán Judy leszerel, és akkor elmegyek az Alfára a szövetbeültetésre, és jobb leszek, mint valaha. Utána majd újra rendelkezésedre állok.

– Az ilyen szövetbeültetések nem két napig tartanak, Grom. Gyakorlatilag újranövesztenek benned egy szervet. Ez több hónap, talán egy év is lehet…

– Mégiscsak beszéltél Judyval? – kérdezte gyanakodva Grom. – Ő jön állandóan azzal, hogy mire rendesen összeszerelnek, vége lesz a háborúnak…

– Azt azért kötve hiszem. Ez a háború eltart még vagy tíz-tizenöt évig. Bőven lesz időd a Nagy Visszatérésre, ha azt fontolgatnád. Egyébként mostanában mivel töltöd üres óráidat?

– Mivel, mivel… természetesen Őszeszélyességét kísérgetem, ahogyan parancsoltad. Minden rossz hírem ellenére a helyőrség már arra köt fogadásokat, mikor veszem feleségül.

Igazából hiányzott neki Grom. Sokkal élénkebb eszű és jobb humorú volt, mint Buchay, aki ott gyalogolt a jobbján, talán még Biennél is nagyobb zavarban. Buchay szerint a dicsőség egyedül Yaané volt, pedig nélküle és szervező zsenije nélkül nem győzhettek volna sem a Salaamon, sem az Alfán, sem a Mwakanén. Harmadik vezető embere, az Oneeih seregéből örökölt Omaya, aki saját bevallása szerint valami ősi japán harcos családból származott, szokásos rendíthetetlen nyugalmával, közömbös arccal gyalogolt mellettük. Őt nem kedvelte annyira, bár Omayával kapcsolatban nehéz lett volna érzelmi viszonyulásokról beszélni. Leginkább egy harci droidra emlékeztetett. Igaz, nem volt hajlandó belépni a SE-be, sőt, amikor Bekunossette megkörnyékezte, meg sem állt vele Yaanig.

– Ez a tiszt a maga háta mögött szervezkedésével a hadsereg vezetését veszélyezteti – nyitott egyenesen, miután Yaan beengedte a megbilincselt tiszttel együtt az irodájába. – Azt állítja, hogy egy titkos társaság tagja, amely majd el fogja távolítani magát a hadsereg vezető posztjáról, és azokat is, akik magához hasonlóan nem lépnek be ebbe a társaságba. Szavai véleményem szerint lázításnak minősülnek, és azonnal agyon is lőttem volna – biccentett megvetően a halálsápadt Bekunossette felé, akinek rettegése egyértelműen mutatta Omaya szavainak igazát –, ha nem jut eszembe, hogy talán maga is tudni akar erről a szervezkedésről, aminek a felszámolásához szüksége lesz az általa megszerezhető információkra.

Yaant rettentően szórakoztatta a helyzet, bár próbálta nem kimutatni.

– Ez a szervezet, amelyet Mr. Bekunossette képvisel, nem egy titkos társaság, hanem a Csillagunió egyik szerve, amelynek a maga volt fölöttese, Mr. Oneeih is tagja volt – magyarázta, de a szamurájok kései leszármazottja határozottan rázta meg a fejét.

– Az a szervezet, amelyhez Mr. Oneeih tartozott, nem vesz tagjai sorába ilyen fiatal és jelentéktelen embereket, mint ez itt – mutatott Bekunossette-re, akinek rettegésén Yaan szavai sokat csillapítottak, így felháborodásában elvörösödött. – Annak csak igazán kiváló emberek lehetnek tagjai, amilyen Mr. Oneeih is volt, vagy maga, Mr. Martyn.

– Az a szervezet azóta megváltozott, Mr. Omaya – mondta Yaan olyan udvariasan, ahogyan csak tudta, bár nagyon feszítette a nevetés. – És én magam döntöttem úgy, hogy nem lépek be…

– Nagyon helyesen! – vágott a szavába Omaya. – Nem való, hogy a vezetők ilyenekkel keveredjenek, mint ezek – újabb kézlendítés Bekunossette irányába –, akik nemcsak alacsonyabb rangúak, de a tiszteletet sem tanulták meg. De mivel maga, Mr. Martyn, tisztában van azzal, mi folyik a háttérben, már nincs szükség arra, hogy ezt itt életben tartsuk.

Bekunossette, aki már egészen megnyugodott, és éppen közbeszólni készült, ismét halálra sápadt, ahogy Omaya a világ legtermészetesebb mozdulatával a fegyveréért nyúlt, hogy lelője.

– De hát ez törvénytelen! – kiáltott fel, s hangja olyan vékony volt a félelemtől, mint egy kamaszlányé. – Bírósági ítélet nélkül nem…

– Háborús helyzetben a lázítás és a parancsmegtagadás azonnal megtorolhatók – szakította félbe Omaya kioktató hangon.

Yaan elérkezettnek látta az időt, hogy közbelépjen.

– Mr. Omaya, Mr. Bekunossette kivégzése jelen helyzetben se nem helyénvaló, se nem tanácsos. Sőt, mivel magam is tisztában vagyok a helyzettel, az urat még csak le sem fokozzuk, de amennyiben még egyszer előfordul, hogy a sereg vezetését kritikával illeti, nem csak engedélyezem, de támogatom is a megtorlást – mondta most már egyenesen Bekunossette-nek, aki gyorsan rábólintott.

Omaya megcsóválta a fejét, és ugyan a helyén hagyta a fegyverét, de Yaan érzékelte, hogy neheztel. Ez volt nagyjából az első és az utolsó érzelem, amelyet vele kapcsolatban érzékelt. Yaan néha elgondolkodott azon, vajon a buddhista vallás tette-e ilyenné, vagy éppen ellenkezőleg: azért választotta ezt a vallást, mert ez illett leginkább életfelfogásához?

Bárhogy is, személyében egy biztos segítője volt, aki parancsait kérdés nélkül teljesítette, de önállóan is képes volt döntéseket hozni, nem úgy, mint például Bien, aki milliószor visszakérdezett, és ha nem mondta el elég aprólékosan, mi a teendője, hadművelet közben is képes volt felhívni újabb és újabb instrukciókat kérve.

Szemét a föléjük tornyosuló Kormányzati Palotára emelte, és mély levegőt vett. A téren már semmit sem lehetett hallani, akkora volt a káosz: üvöltöző, kiabáló emberek, talán még tízezernél is többen, beszorítva egy viszonylag zárt térbe. Yaan jobban szeretett volna a Salaam üresen elterülő, hatalmas pusztáin lenni, vagy bárhol máshol, csak nem itt, ahol fojtogatóan sok az ember, és egy csöppnyi pánik is tragédiához vezethet. Már rendfenntartóként is utálta ezt a teret, nemhogy felvonulóként: olyan érzése volt, mintha vesszőfutásra kényszerítették volna.

A dísztribünhöz érve a fülébe erősített pici hangszórón keresztül hallotta, hogy a seregnek megálljt parancsolnak. Csak ők négyen mentek tovább, fel a tribün lépcsőjén oda, ahol a vezérkar és az elnök álltak.

A következő percekben szertartásos tisztelgések követték egymást, utolsóként Rundival. Bár mindkettejük gátja magasan állt, amikor egymás szemébe néztek, a hadúr gesztusain meglátszott az ellenszenv, és Yaan biztos volt abban, hogy Rundi is látja rajta ugyanezt. Néhány pillanatig így maradtak, hogy a fotósok jó felvételeket készíthessenek mindkettejükről, aztán Yaan továbblépett. Már csak az elnök volt hátra. Amikor azonban Martyn elé lépett, az elnök megelőzte: előre tisztelgett neki, mintha Yaan lenne a felettese, aztán hozzá lépett, és kezet szorított vele úgy, ahogy annak idején Brendon is tette.

A nép üvöltött örömében, és mintha Rundi minden gáton átcsapó dühét is érzékelte volna egy pillanatig. De nem lehetett benne biztos ekkora tömegben.

– Remek munkát végzett, Mr. Martyn – mondta az elnök halkan.

– Köszönöm, uram – felelte elfogódottan. Ritka alkalom volt, hogy az elnök szóba álljon valakivel még négyszemközt is, nemhogy ekkora nyilvánosság előtt.

Még sosem állt ilyen közel hozzá. Egy kicsit alacsonyabb volt nála, mégis, mintha föléje magasodott volna. Az az erő, amely tömegeket volt képes megbabonázni, most is ott lebegett körülötte.

Aztán az elnök elfordult Yaantól, és fogadta a másik három tiszt szalutálását, de őket már nem üdvözölte előre, és kezet sem nyújtott nekik. Végül egy utolsót intett a nép felé, majd Yaannal az oldalán befelé indult. Mögöttük Rundi és Fuhuyen lépkedtek, aztán Buchayék, végül a vezérkar többi tagja.

Az összvezérkari megbeszélés következett. Ilyen Yaan F–1-es kinevezése óta csak egyszer volt, annak is már három éve. Akkor egyfajta döntetlennel zárult, de mostanra megváltoztak az erőviszonyok. Csak azt nem lehetett tudni, hogy kinek a javára. Bár tartott tőle, hogy Rundiéra.

***

– A fene egye meg, Shee! Hát nem érted? Erre nincs időnk!

– Mondtam már, hogy ez a fajta agresszív terjeszkedés sokkal több bajt okoz, mint amennyit meg tudunk oldani. Egy dolog az, hogy meghódítjuk ezeket az államokat, mert meg tudjuk, efelől nincsenek kétségeim, de vajon arra is képesek leszünk-e hosszú távon, hogy megtartsuk őket a birodalomban?

A megbeszélés résztvevői döbbent némaságban figyelték a két vezető szóváltását. Ugyan eddig is mindenki tudta, hogy a háború kérdésében eltér kettejük véleménye, de nyílt szóváltásig még sosem fajult a helyzet. Igaz, Rundi most is azonnal visszakozott.

– Persze, értem a te álláspontodat is – mondta békülékeny hangon. – De nem vagyunk hosszúéletűek. Nem várhatunk a végtelenségig.

– Nem, valóban nem – felelte Martyn, és furcsa tűz gyúlt a szemében. – Viszont a birodalmat nem magunknak építjük, hanem a jövőnek. Olyanra kell építenünk, hogy maradandó legyen. Átmeneti sikerekért nem áldozhatjuk fel eddigi eredményeinket, nem áldozhatjuk fel a jövőt.

Csak Yaan érzékelte, hogy a feszültség a két vezető között megnőtt, a többi tisztnek elég volt Rundi gesztusa, és a helyiségre újra a beszélgetés halk zsongása telepedett. Többen belekortyoltak az előttük álló italokba, mások visszafordultak szomszédjukhoz. Egyedül a mellette ülő Omaya és egy kicsit távolabb Fuhuyen nézték továbbra is nyugtalanul a két vezetőt.

– Akkor te mit javasolsz? – kérdezte ujjai hegyét egymásnak érintve Rundi. – Egyáltalán ne támadjunk?

Martyn végignézett a tábornokokon és a többi tiszten.

– De, azt hiszem, nem kerülhetjük el a további harcokat. Úgy gondolom azonban, hogy a Murata Szövetséget hagyjuk békén. A Földet is. Utóbbiról mindannyian tudjuk, mennyire erősen felfegyverezett, és független létére jó kapcsolatokat ápol úgy a Muratával, mint az Oderuttal. Tehát – kezének intésére elsötétedett a terem, és kivilágosodott egy háromdimenziós, holográf térkép – bőven elég, ha a Shremeyát, az Omegát, illetve a Bethelt megtámadjuk. – Ahogy a rendszerek nevét kimondta, az őket jelző fények, illetve a hozzájuk tartozó, nem lakott naprendszerek fényei vörösen felgyulladtak. – Biztos vagyok abban, hogy ezek elestével, de talán még előbb is tárgyalásokat kezdhetünk a Tibet szárny kis államaival, amelyek harc nélkül fogják megadni magukat, ahogy valószínűleg az Anoron is, hiszen teljesen el lesz vágva minden szövetségesétől, így önvédelemből csatlakozni fog hozzánk. Az említett rendszerekben egyébként is elég jelentős a támogatottságunk, s egy támadással nem fordítjuk őket magunk ellen, sőt.

A terem újból kivilágosodott, a térkép eltűnt. Az elnök hagyott időt a tiszteknek, hogy megemésszék a tervet. A magas ablakokon sötétnarancs fénnyel még utoljára benézett a nap, baljós színűre festette a csarnokot, és árnyékot vetett a benne ülőkre.

Kaveni munka lehet, jutott eszébe Yaannak, ahogy körülnézett a csarnokban. Neki nem volt szüksége különösebb gondolkodásra, Martyn tervét ésszerűnek és könnyen kivitelezhetőnek tartotta, sokkal inkább, mint Rundiét, aki a Murata Szövetség államainak is rögtön neki akart ugrani.

Látta, hogy közben az elnök vált néhány szót a mellette ülő Fuhuyennel, aztán a biztonsági miniszterrel, Felinnel is. Nyilván a biztonságiaknak sem mindegy, hogy egy háborúban lepusztított állam területén kell-e rendet tartaniuk, vagy a helyiek segítségével, ahogy ez a csatlakozott államok esetében történni szokott.

Aztán valaki jelezte, hogy szólni akar, és a beszélgetések elcsendesedtek.

– A Shremeyát nem fogja támogatni a Murata Szövetség? – állt fel a Harmadik Hadsereg tábornoka, Lantiani.

– A Shremeya hasonló helyzetben van, mint annak idején az Alfa volt. Ők döntöttek úgy, hogy nem lépnek be a szövetségbe, így a szövetség sem fogja támogatni őket – felelte az elnök.

– De a Kaven… a vezetősége mégiscsak ott székel. A békepártiakat felháboríthatja a támadás – vetette ellen Parrag, a Hetedik Hadsereg tábornoka.

– A Kaven még akkor sem volt hajlandó a fegyveres harcokba beszállni, amikor 2707-ben a Shremeyát elpusztították – legyintett Rundi. – Azok semmit sem fognak csinálni.

– 2707-ben még nem voltak flooisták – szólalt meg Yaan is.

– Talán fél a bosszújuktól? – kérdezte gúnyosan Rundi, nyilván a meggyilkolt flooista vezetőre célozva.

– Nem. De én vertem le az alfai szabadságharcot 3930-ban. Rengeteg kaveni harcolt ellenünk, jó részük flooista volt. Hatalmas a befolyásuk a többi kavenire.

– A Shremeyán viszont kevesen vannak – szólt közbe az elnök. – A Kaven vezetősége a húszas évek végén kiutasította őket. Viszont tény, hogy a Kaven már nem az a békés csoport, amelyik korábban volt. Giin Raas tevékenysége beláthatatlan következményekkel járhat a jövőben, különösen így, hogy a családja kiirtásával mártír lett belőle – nézett ingerülten Rundira, aki vállat vont.

– Na és?

– A Shremeyán nem engedhetünk meg ehhez hasonló atrocitásokat.

– Akkor nyilván olyasvalakit kell odaküldeni, aki garantáltan kesztyűs kézzel bánik a helyi lakossággal, főleg a kaveniekkel, nemde? – kérdezte gúnyosan Rundi, és Yaanra nézett. – Azt hiszem, van is javaslatom az illető személyére.

***

A Ferrel síkság, amelynek a tenger felé eső lankás végén helyezkedett el a Rókalyuk, Martyn főhadiszállása, Yaant leginkább Mwakane sztyeppéjére emlékeztette tavasszal: zöld volt, és kietlen, egyhangúságát csak néha törte meg egy-egy csoport bokor vagy cserje. Új típusú harci repülője, melyet éppen az általa ellopott technológia alapján fejlesztettek ki, viszonylag alacsonyan röpült, ahogy közeledett a cél. Ilyen magasságból már nemcsak a falvak és a városok, hanem az emberek és a földi járművek is látszottak, bár ahogy a Rókalyukhoz közeledett, egyre ritkábban bukkantak fel.

Egy hatalmas park következett zöld fákkal és díszcserjékkel, majd egy nagy kastély, aztán járműve megállt a parkoló felett, és lebegni kezdett, várva, hogy gazdája átvegye az irányítást. Yaan szeme végigfutott a többi járművön, és miközben megállapította, hogy nagy társaság gyűlt össze az elnöknél, benavigált egy üres helyre.

A parkoló kétszáz méterre volt a kastélytól, amelyet egy kisebb parkon keresztül lehetett megközelíteni. Yaan tudta, hogy többen figyelik lépéseit, sőt, még abban is biztos volt, hogy már kiszálláskor letapogatták, van-e nála fegyver. Valószínűleg a járművét is ellenőrizték, amikor belépett a Rókalyuk tíz kilométeres körzetébe, mert ugyan az elnök ellen eddig még nem követtek el merényletet, de több kísérletet lefüleltek már. Fegyvert is csak az hordhatott a jelenlétében, akinek az elnök megengedte.

Az előcsarnokból egy inas vezette az elnök dolgozószobájáig, de hiába kopogott, nem nyitott ajtót senki. Tanácstalanul nézett a szépen faragott tölgy ajtóra.

– Igazán örülök, hogy eljött – szólalt meg Martyn a háta mögött, és Yaan meglepődve fordult meg, majd feszes vigyázzba vágta magát.

– Elnézést, uram. Azt hittem az irodájában van.

– Volt némi elintéznivalóm odakint, és körbenéztem, utána az előcsarnokban akartam fogadni magát, de megelőzött. Jöjjön, fáradjon beljebb.

Jó ízléssel berendezett, bár kissé puritán szobába léptek. A bútorok díszesek voltak, láthatóan gondos kézműves munka mind, de nem sok volt belőlük: néhány fotel, egy kisasztal és egy kicsivel nagyobb, intarziás felületű dolgozóasztal.

A padlót egy hatalmas, gyönyörű, vörös-kék mintás szőnyeg fedte, amely alól a szépen csiszolt kőburkolat csak a falak mentén bukkant elő. Látszott, hogy a szoba lakója szereti a kényelmet és a szépet.

Yaan, bár tiszta volt rövid, katonai csizmája, nem mert rálépni a szőnyegre, de az elnök csak intett.

– Nyugodtan. Nem lesz semmi baja.

Aztán egyszer csak ott álltak egymással szemben, és Yaan ismét érezte azt az erőt, amelyet a a díszszemlén.

Ez a vonzerő nem, vagy nem pusztán a mentális képességeknek volt köszönhető, hiszen azt Yaan maga is érzékelte volna, és jól fel volt készülve ellene. A személyiség ereje és kisugárzása volt ez, amely minden nagy emberben megvan, mégis kevesen voltak képesek ilyen intenzitással és szuggesztív erővel árasztani magukból.

– Sokszor gondoltam, hogy ideje lenne végre leülnünk és beszélgetnünk, különösen akkor, amikor Ghana úgy döntött, hogy magát teszi meg a Salaam ellen vezetett háború parancsnokának, de akkor úgy voltam vele, hogy előbb megvárom, mi lesz a háborúval. Mr. Fuhuyennel úgyis szoros kapcsolatban álltak, s általa minden fontos dologról értesültem. Aztán a Salaamon megismétlődött az, ami a Mwakanén: kitűnő stratégiával alig egy év alatt elfoglalta a bolygót, mégpedig nem egy kis porfészket, hanem egy közepesen népesedett, fejlett rendszert, és mindezt viszonylag kevés polgári áldozattal. Kitűnő katonai és politikai teljesítmény.

– Köszönöm, uram – hajtotta meg magát Yaan. Jólesett neki, hogy valaki észrevette, hogy ehhez a győzelemhez a katonai stratégiákon és taktikákon kívül rengeteg diplomáciai munka is kellett.

Martyn egy alacsony bárszekrény felé intett.

– Tudom, hogy nem iszik alkoholt, de ha bármi mást szeretne, tessék csak. – Miközben mindketten közelebb sétáltak a szép mívű, vörösesbarna kis pulthoz, ugyanebben a hangnemben folytatta: – Mr. Fuhuyen azt is mondta, hogy többször is visszautasította azt az ajánlatot, hogy belépjen az SE-be. Miért?

Yaanon kellemetlen érzés futott végig.

– Nem értek egyet a módszereikkel. A Mwakanén az egyik beosztottam, akiről kiderült, hogy az SE tagja, nyílt engedetlenséget tanúsított velem szemben, amivel az egész hadművelet sikerét kockára tette. Arra hivatkozott, hogy más parancsokat kapott.

Martyn megcsóválta a fejét.

– Ghana ahogy öregszik, egyre kevesebb emberben bízik meg. Mindent túlbiztosít, és egyre nehézkesebben hoz döntéseket. Bármennyire szeretem és tisztelem, lassan eljár felette az idő, és a birodalomnak új katonai vezetőre lesz szüksége… egy kofent?

– Igen, köszönöm – bólintott Yaan az elnök szavaiban rejlő burkolt célzástól kicsit kábán.

– Szóval ne aggódjon, hogy problémája lesz az SE-vel – mondta Martyn, miközben gyakorlott mozdulattal egy csésze zöld italt töltött Yaannak, majd egy pohár bort magának. – És hát meg is értem a vonakodását, magam is egyre kevésbé tudok mit kezdeni velük. Tagjai roppant mód tisztelik Ghanát, és emiatt az ő nehézkessége az egész szervezetet nehézkessé teszi. Nem is szólva Giin Raas tevékenységéről, amely teljesen ellehetetleníti az Alfa esetében alkalmazott taktika újbóli bevetését. Másra van szükség, olyasmire, amit maga csinál. Ha hosszú életű birodalmat szeretnénk, nem kapkodhatunk. Persze, ehhez a katonai politikánknak is meg kell változnia, s ezt a váltást nem lehet itt és most megcsinálni. Ghana egyelőre hivatalban marad legalább az Oderut megtámadásáig. Az viszont már nagy falat lesz neki és az embereinek is. De ne fussunk annyira előre. Csak azt akartam mondani, hogy hagyja az SE-t. Senki sem fogja zaklatni miatta, bárki bármit is mond. Még Ghana sem, akit zavar ugyan a maga kívülmaradása, de tiszteli magát. Maga előtt csillogó jövő áll, Mr. Martyn.

Yaan, hogy zavarát leplezze, bólintott, és belekapott az első témába, ami eszébe jutott.

– Tudomásom van róla, hogy az SE immár csaknem az egész F állományban szervezkedik. Igen zavaró, ahogy ellenem beszélnek…

– Igen, tudok róla – fintorodott el Martyn elnök, és Yaan értetlen arckifejezését látva hozzátette. – Nemcsak a maga esetében. Máshol is ez folyik. De hiába próbáltam Ghanát lebeszélni róla, szerinte jót tesz a tisztek munkamoráljának.

– Inkább csak szétzilálja azt a katonai morált, amelyre éles helyzetekben szükség lenne.

– Ezt mások is mondják. Én persze nem mondhatom, mert magam sosem voltam katona, így nem tudom, hogyan működik egy hadsereg. Az elméletet persze ismerem, de kötve hiszem, hogy el tudnék irányítani akár egy csapatot is…

– Egy ország irányításánál nem lehet nehezebb – jegyezte meg Yaan, mire az elnök elmosolyodott.

– Körül vagyok véve tanácsadókkal, akikkel konzultálhatok.

– A hadvezérnek is ott a tisztikara. Azt hiszem, technikai dolgokban különbözik inkább, a lényeg viszont, az emberekkel való bánásmód és a stratégia, ugyanaz.

– Ebben lehet valami – biccentett Martyn. – Én azért mégis inkább magukra, katonákra hagyom ezt a részét a dolgoknak. De beszéljünk végre másról. Hogy van a családja?

– Köszönöm, jól. Már alig várják, hogy hazamenjek. Ha megtudják, hogy megint el kell majd mennem, nem fognak örülni…

– Ha minden jól megy, fél évet is otthon tölthet. Annyi időt biztosan igénybe vesznek az új csatlakozási tárgyalások. Apropó, miért nem viszi magával a családját? A hátország elég biztonságos terület…

Yaan megrázta a fejét.

– A salaami polgárháború is mutatja, hogy nem így van. A legkisebb fellángolás esetén éppen őket kapnák el, hogy felhasználják ellenem. Másrészt nem tudnék megfelelően koncentrálni a dolgaimra. A kislányok rettentően követelőzők tudnak lenni.

– Kislányok? Hány gyereke is van?

– Kettő. Két kislány.

– Helyes, nagyon helyes. Úgy hallottam, a Mwakanéról házasodott. A felesége talán kiszakadt származású?

– Nem. Mwakanei – felelte Yaan egy kis tartózkodással, és kényelmetlenül helyezte át a testsúlyát egyik lábáról a másikra.

– Nem azért kérdeztem, hogy kritizáljam. Teljesen érthető lenne az is, ha kiszakadt származású lenne. Az még önmagában nem probléma, a baj csak akkor van, ha a hozzáállás is hibás. Hiszen alig vannak közöttünk olyanok, akiknek a felmenői közt ne lennének kiszakadtak. Különben meg azért kérdeztem, mert nem lehetett könnyű helyzete a Mwakanén.

Yaan határozottan rázta meg a fejét.

– Ha a kiszakadtakra utal, akkor semleges volt. A problémát inkább Nora Freymen okozta, aki alaposan feladta a leckét mindannyiunknak…

– S akit maga olyan bravúrosan legyőzött.

– Végig a miénk volt a nagyobb tűzerő, és a helyiek támogatása miatt végső soron mi voltunk fölényben is. De nem én voltam a hadműveletek egyedüli vezetője.

– Értem – Martyn bólintott, és látszott rajta, hogy tetszik neki Yaan szerénysége. – Tudja, hogy a munkatársai nagy elismeréssel beszélnek magáról?

– Tudom. Én választottam őket.

Az elnök felnevetett.

– Igen, maga túlságosan szerény. Nem mintha ez baj lenne, ellenkezőleg! Annyi magától eltelt hólyaggal találkozik az ember az én pozíciómban, hogy igazi felüdülés egy magafajta antikarrierista. Kész csoda, hogy idáig eljutott. No, de most menjünk. Szeretném még néhány ismerősömmel megismertetni. Drahan is nagyon szeretne már megismerkedni magával.

Yaan bólintott, kiürült poharát visszahelyezte a bárpultra, és követte az elnököt. Izgatottan gondolt arra, hogy végre azokkal is találkozhat, akik bár nagy szerepet játszanak a birodalom irányításában, mégsem tartoznak Rundi és emberei közé.

***

Amikor visszaültek, az ágy úgy nézett ki, mintha egy nagyobb bombatámadás érte volna. Mindkét kislány itt aludt el, úgy kellett őket visszavinni saját ágyaikba. Raana, akit Yaan nyalábolt fel, egy meleg kupac volt a karjában, és még álmában is tiltakozóan nyikkantott, amikor betakargatta a hűvös takaróval. A kis Ester úgy aludt, hogy meg sem mozdult, amikor anyja óvatosan lefektette az ágyába.

Yaan nem tudta, mikor érezte magát utoljára ennyire jól, ennyire élőnek, hogy újra együtt lehetett azokkal, akiket szeret, és alaposan megölelgethette mindkét kislányát. Aztán Estert karolta át, és hosszú percekig nem is csinált mást, csak szorította. Amikor végre úgy érezte, újra tud érezni és lélegezni, akkor engedte csak el.

– Nem is tudom, mi lenne velem nélküled – suttogta felesége hajába. Ester felnevetett, ahogy Yaan lélegzetére hajfürtjei megcsiklandozták a nyakát.

– Mehetnél a következő bolygó meghódítására. Nem kellene itt rostokolnod, amíg mások nagy és fontos munkát végeznek – válaszolta Ester, és nagyot nyújtózkodott, mint egy macska, amelyet megsimogat a gazdája. – Tényleg, hová, mikor mész legközelebb?

– Shremeya. Nagyjából nyolc hónap múlva.

– A Shremeyára? – Ester kibontakozott az ölelésből, és a másik oldalára fordult, hogy szembe tudjon nézni vele. – Hát ez meg kinek a csodálatos ötlete volt?

– Rundié, természetesen.

– Ez vajon azért van, mert nem vagy hajlandó belépni az SE-be?

– Talán. Bár a Mwakane és az Alfa esetében még szó sem volt az SE tagságomról. Azt hiszem, hogy Rundi mindazok ellenére, amit eddig csináltam, nincs meggyőződve a lojalitásomról. Azt hiszi, legbelül továbbra is kaveni maradtam, és állandóan tesztelni akar. És szerintem ezt Martyn elnök is pontosan tudja, ezért próbálta lebeszélni…

– … vagy inkább attól tart, hogy ilyen nyomás alatt átállsz a másik oldalra, és ezt próbálta valahogy elkerülni – adta hozzá Ester.

Yaan elgondolkodott.

– Nem lehetetlen – adott igazat végül. – Bár úgy érzem, Martynnak más tervei vannak velem.

– Más tervei?

– Lehet, hogy túl sokat magyarázok bele… – kezdte, aztán nagyot sóhajtott. – Nem tudom. De amikor kettesben beszélgettünk, megpendítette előttem, hogy Rundinak előbb-utóbb mennie kell. Hiszen már nem fiatal…

– Hány éves?

– Szerintem már száz körül van.

– Száz körül? – kiáltott fel Ester hitetlenkedve.

– Mondtam már, hogy az öreg kaveni származású. Jó esetben még harminc évig is elhúzza.

– Inkább rossz esetben – morgott közbe Ester.

– Na, igen. Szóval az elnök arra célzott, hogy az Oderut megtámadására már másik hadurat szeretne. De ez még legalább öt év, ha nem több. Még meg is halhatok addig…

– Ezzel ne merj viccelődni! – kiáltott fel Ester dühösen. – Te is tudod, hogy ez nem játék!

– Persze, persze – mondta gyorsan és engedékenyen Yaan, majd hogy Ester hirtelen jött haragját lecsillapítsa, hozzáhajolt, és hosszan megcsókolta.

A beszélgetés végül csak egy órával később folytatódott, de már a konyhában. Természetesen Ester hozta fel a témát, miközben jó mwakni szokás szerint erős teát főzött, és mindkettejüknek töltött egy-egy csészékbe. A csészék alján már ott lapult a kis kocka enyhén cukrozott vaj, amely felolvadva fehér, krémes csíkokat húzott a teába, ahogy az ember szép lassan kavargatta.

– Szóval hogy is van ez a dolog az elnökkel és Rundival? – kérdezte Ester, miután dolga végeztével leült Yaannal szemben. Szebb volt, mint valaha, de Yaan tudta, hogy nem bámulhatja, válaszolnia kell, ha nem akarja felingerelni.

– Úgy tűnik, az elnök és a hadúr viszonya azért romlott meg, mert Rundi, ahogy öregszik, egyre jobban kapkodik. Most például az volt a javaslata, hogy egyszerre támadjuk meg a függetleneket és a Murata Szövetséget, ráadásul ő még mindig a klasszikus módszerhez ragaszkodik. Szerinte amit én csináltam a Salaamon az űrhadászokkal, az kész életveszély, és a legtöbb tábornok neki ad igazat, mert nem látják be, hogy az új űrhadászati eszközökkel igenis megoldható az, hogy a bolygón is megkezdődjenek a hadműveletek, mielőtt még megküzdenénk a bolygót védelmező űrflottával. De szerinte ez a módszer nem biztonságos, és a Salaam esetében csak azért jött be, mert váratlansága meglepte az ellenfelet. Ez persze igaz, ugyanakkor… – Elharapta a szót. – Bocs. Nem akarom az egész vitát elismételni.

– És a többiek melyik rendszereket támadják? Gondolom, a függetleneket…

– Igen, az Omegát Coda és a Második Hadsereg, a Bethelt pedig Lantiani a harmadikkal. Az elnök szerint ennyi elég lesz ahhoz, hogy a többi függetlent rávegyük az „önkéntes” csatlakozásra…

– Ez elég gusztustalan, de talán így nem lesz olyan véres a háború, mintha mindegyiket megtámadnátok – gondolkozott el Ester. – Nem mintha tetszene ez a nagy világhódítás, de ne aggódj, nem kezdek el sem ellened, sem a hivatásod ellen beszélni.

Yaan vállat vont, és belekortyolt a teába, amelyben mostanra már teljesen elolvadt a vaj, és a fehér csíkok helyett kis zsírkarikák úszkáltak a világosbarna folyadék tetején.

– Tőlem aztán beszélhetsz. Amióta itt, az Alfán neki kellett mennünk a civileknek, már nem érzem ezt az egész katonásdit a hivatásomnak – mondta halkan, aztán egyenesen Ester szemébe nézett. – Akkor azt hittem, csak ideiglenes lesz, és nem is beszéltem róla. Még magamnak se nagyon vallottam be. Csak most a Salaamon, hogy ismét meg kellett küzdenünk a civilekkel, akkor jöttem rá, mennyire gyűlölöm ezt az egészet, ahogy a katonaság a civilekkel bánik! Ráadásul az én parancsom volt, hogy minden gyanús alakot zárjanak be, de amikor meglátogattam a fogházakat, hogy ott mi volt…! Ezek nemcsak a gyanús alakot zárták be, hanem mindenkit, akit be tudtak vinni, éppen talán csak a gyerekeket nem. A polgárháború csúcsán négy fogházban és egy táborban majdnem százhetvenezer embert tartottak fogva. Akiket persze a hadseregnek kellett élelmeznie. Amikor bementem az első fogházba, a legszívesebben hátat fordítottam volna ennek az egésznek. Csak azért maradtam, hogy ne legyen még rosszabb a helyzet. Addig ezt önmentegetésnek hívtam, de akkor…

– Ugyan, ez nem a… – próbált közbevágni Ester, de Yaan megelőzte.

– … ráadásul még Giinről nem is beszéltem – fejezte be a mondatát.

– Giinről? A nagybátyádról?

– Róla. El sem tudod képzelni a meglepetésemet: az első rab, akivel összefutok, nem más, mint a nagybátyám, ennek a nyomorult háborúnak az egyik kulcsfigurája…

– De hát hogyan került oda?

– Judint kereste a front ellenséges oldalán. Aztán valahogy elfogták, és bevitték.

Ester egy darabig nem szólt semmit, csak párszor belekortyolt a teájába. Végül aztán leeresztette a csészéjét, és szélesen a férjére mosolygott.

– Most már értem, miért ért véget az a háború csaknem fél évvel hamarabb, mint gondoltad.

– Csak más meg ne tudja, mert könnyen a fejembe kerülhet. Főleg ha Rundi fülébe jut.

– Rundi? Miért pont ő?

– Amikor Giin került szóba a taktikai megbeszélésen, Rundi rettentően dühös lett, és valami olyasmit morgott Melilannak, hogy ő addig bizony nem nyugszik, amíg minden Raas a pokolra nem jut. Ebben az volt a legidegesítőbb, hogy mindketten pontosan tudták, hogy hallom őket.

Ester úgy dermedt meg, mint akit áramütés ért.

– Ezt mondták?

– Ezt.

– És úgy gondolod, hogy rád is értették.

– Nem tudom. Melilanban biztos vagyok, az ő gyűlöletét érzékeltem, de Rundin semmit, hiszen tudod. De még mielőtt aggódni kezdenél, hadd nyugtassalak meg, hogy amíg hasznomat látják, úgysem fognak eltenni láb alól. És ez még akár évtizedeket is jelenthet.

Esteren nem látszott, hogy a válasz megnyugtatta volna, elgondolkodva nézett Yaanra, aztán megkérdezte:

– És mit gondolsz, mi ez a nagy ellenérzés Rundiban?

– Nem tudom. De nem lennék meglepve, ha Giin miatt lenne.

– Giin miatt? Miért pont őmiatta?

– Mert az ő említése váltotta ki ezt a reakciót belőle. Azt hiszem, a nagybátyám valahol, valamikor nagyon erősen rátiport Rundi tyúkszemére.

***

Az Első Expedíciós Hadsereg hivatalos állomáshelye, miután elfoglalták, az Alfa lett kiváló űrrajzi fekvése miatt, ezért egyes tartalékos és hadtápállományok a salaami háború ideje alatt is végig az Alfán maradtak. Ennek a csapatrésznek volt a vezetője Mau-Elkiss, a Rion által meggyilkolt Oneeih jobbkeze, akit Yaan Omayával és Smiddel együtt örökölt meg. Smid azonban még a polgárháború letörésekor életét vesztette, ezért csak két főtiszt maradt a régi gárdából, de Mau-Elkiss ugyanis sosem felejtette el éreztetni vele, hogy csupán a hadúr egyik kegyencének tartja, akit csak ügyes helyezkedése juttatott a magas pozícióba. Emiatt Yaan olyannyira képtelen volt kijönni vele, hogy hosszas, éles viták után mindketten úgy döntöttek, az lesz a legjobb, ha elválnak útjaik.

Most azonban, hogy a hadsereg újra az Alfán táborozott, szükségszerűen újra találkozniuk kellett. Az egyetlen dolog, amiért Yaan várta ezt a találkozást, az volt, hogy Mau-Elkiss állítólag nagyot lépett előre az Andran Stoonult-féle gyilkosság ügyében.

Reggel, miközben a két kislányt az iskolába kísérte, igyekezett nem gondolni a rá váró kellemetlenségre. A lányok roppant büszkén feszítettek a két oldalán, tudták, hogy apukájuk híres és fontos ember. Raana csöndesen, felemelt fejjel lépkedett fontossága teljes tudatában mint osztálya kitűnő tanulója, Ester azonban, akinek nem voltak ilyesfajta kötelezettségei, nem zavartatta magát, és vidáman csacsogott mindenről, ami éppen az eszébe jutott. Raana csak akkor szólt közbe, ha kijavította, vagy ellentmondott neki.

– És akkor azt mondták, hogy nincs másik nyelv, csak a lish. Én meg mondtam, hogy nem, két nyelv van, mert anyu is, meg nagypapiék is mindig a mwaknit használják, és hogy mi is beszélünk Raanával mwakniul, de nem hitték el, Raana meg nem volt hajlandó semmit mondani, amikor mwakniul szóltam hozzá, ezért a többiek azt hitték, hogy az egészet csak kitaláltam.

– Úgysem hittek volna nekünk, azt gondolták volna, hogy csak ugratjuk őket. Egyébként is mondtam, hogy nem két nyelv van, hanem sokkal több, hiszen ott van például a niesiek nyelve, a nitan, a zunoknál a hayu és még sok más népcsoportnak van saját nyelve, nem is szólva a gépek kommunikációs nyelveiről – magyarázta Raana, a jó tanuló piedesztáljáról lepillantva.

– Te ezekről honnan tudsz? – kérdezte Yaan meglepetten. Raana megrovó pillantást vetett rá.

– Hát anyutól. Éppenséggel Ester is tudhatná, ha kicsit is odafigyelne arra, amit anyu mond…

– Én figyelek! Csak azért, mert nem jegyzek meg mindent szóról szóra, mint te, nem jelenti azt, hogy nem figyelek! – toppantott dühösen Ester.

– Nem kell szóról szóra emlékezni. Csak oda kell figyelni – mondta ki a zárszót Raana, és újra az iskolaépületre fordította figyelmét, amely felé sétáltak.

Ester tovább füstölgött magában. Yaan cinkosan megszorította a kezét, és amikor a kislány fölnézett, rákacsintott.

Ettől Esternek rögtön jobb kedve kerekedett, és témát váltott.

A laktanyába vezető úton Yaan végig a két kislány különbözőségén merengett, és jót mulatott azon, ahogyan volt családtagjai vonásait fedezte fel bennük. Ester sokszor Nigrára emlékeztette, míg Raana… hát igen, ő már nehezebb eset volt, bár annyira mégsem. Hiszen ha nem a Raas oldalt nézte, akkor is voltak bőven hasonlóságok, főleg jellemben. Kinézetre Raana tökéletes Raas volt, míg Ester egy az egyben anyai nagyapjára ütött, éppen csak bőre volt világosabb, majdnem teljesen fehér. Arcán azonban nagyapja szigorú vonásai tükröződtek.

Ezek a gondolatok tökéletesen lefoglalták, és kissé szórakozottan sétált be a katonai parancsnokság épületébe. Jókedve nem sokáig tartott: Mau-Elkiss volt ugyanis az első, akivel összefutott. Azonnal kiderült, hogy a salaami győzelem semmit sem változtatott beosztottja vélekedésén, és bár arcán nem látszott, megvetését tökéletesen érzékelte.

Tisztelegtek egymásnak, aztán a férfi fontoskodó arccal rögtön a közepébe vágott. Yaan, bármilyen rossz viszonyban voltak is, ezt igazán értékelte benne: nem kertelt, nem beszélt mellé, és Yaan abban is biztos lehetett, hogy őszinte véleményt fog hallani tőle.

– Mint már mondtuk, uram, úgy tűnik, sikerült előrébb lépnünk ebben a kellemetlen flooista ügyben. A nyomozást úgy folytattuk le, ahogyan maga mondta, és el is kaptunk egy férfit, bár véleményem szerint a Biztonsági Szolgálat együttműködése sokat segített volna…

Yaan megborzongott, ahogy arra gondolt, hogy Melilan is belekeveredhetett volna ebbe az ügybe.

– Ez katonai ügy – vágott hát közbe. – Ki ez a férfi?

– Valami niesi. Breen Greeytannak hívják.

– Hogyan akadtak rá?

– Gépjárműmozgások elemzésével. Az irányító központ összes adata hozzánk is befut, nemcsak a Biztonsági Szolgálathoz. Nem is igazán értem, hogyan lehettek ennyire gondatlanok a Szolgálatnál, amikor az ügyet nyomozták, bár tény, hogy több ezer járműmozgásról volt szó, és persze a gyilkos mehetett gyalog is, vagy siklóval, robogóval és egyéb járművel. Egyik felderítő tisztünk azonban kiszúrt egy gyanús járművet a körzetben, amely leszállás után mintegy negyedórával már el is távozott, mégpedig nagyjából a gyilkosság időpontjában. Igaz, amikor kivonultak kikérdezni a tulajdonost, kiderült, hogy valami százhúsz fős pereputtyé a jármű. És hát minden esetben az egész családot le kellett ellenőrizni. A pasas viszont azonnal feladta magát, és találtak tőle DNS nyomokat is a gyilkosság helyszínén, szóval tévedés kizárva. El is mondta, hogyan követte el a gyilkosságot, és stimmelt. Igaz, azóta sem vallott semmi mást, pedig hm… kérdeztük.

Yaan bólintott, és nem szólt, bár utálta a vallatásnak még a gondolatát is. De most, hogy gyilkosságról volt szó, nem érzett túl nagy sajnálatot. Megvetette a gyilkosokat és a gyilkolást.

Saját magát is.

Éppen ezért nem engedett meg magának semmiféle könyörületet. „Aki öl, olyan helyre száműzi magát, ahonnan nincs visszatérés” – tanította a Bokra, és az Ester által olyan szívesen forgatott Biblia is arról írt, hogy „egy gyilkosnak sincs örök élete”.

– Hozzák fel – mondta hát. – Magam is akarok vele négyszemközt beszélni.

Lebonyolított még néhány hívást, aztán átsétált a vizsgálóba.

A fogoly nagyon rossz bőrben volt. Ahogy a fejét lógatta, szája széléből nyál csorgott, valószínűleg a belé nyomott rengeteg tudatmódosító és akaratgyengítő szer következtében. Járni sem tudott, a két őr a hóna alatt tartva húzta be.

Yaan ingerülten rontott ki a folyosóra, és kereste meg Mau-Elkisst.

– Tudták, hogy beszélni akarok ma vele, nem? Tudhatná, hogy csak tisztán vagyok hajlandó bárkit is kihallgatni. Ez meg úgy be van lőve, mint egy narkós.

– Mert így talán mond is valamit. Egyébként meg sem szólal.

– Nem azt mondta, hogy így sem sikerült kiszedni belőle semmit? Nekem viszont tisztán van rá szükségem. Hozzanak egy orvost, és tisztítsák fel, amennyire lehet. Utána szóljanak, az irodámban leszek.

Az irodájában Bien várta, akit kiforgatott magából a primusi látogatás: tehetségén nyilván nem változtathatott, de önbizalmán rengeteget emelt az, hogy nagy emberek között forgolódhatott. Azóta úgy irányítgatott mindenkit, mintha nem F–2-es lenne, hanem legalább F–1-es, ha nem a hadúr maga. Yaannal természetesen továbbra is tisztelettel bánt, újfajta magatartását beosztottjain próbálgatta. Yaan nem is nagyon bánta, Bienre ráfért egy kis önbizalom. Talán felnőhet még a feladatához. Gromról úgysem érkeztek jó hírek: egyre inkább úgy nézett ki, hogy az orvosok leszereltetik, sőt, szerintük barátja egyetlen esélye arra, hogy néhány évnél tovább húzza, egyedül az lenne, ha átvinnék valamelyik fejlettebb rendszerbe, ahol szövetbeültetést kapna.

Bien mit sem sejtett Yaan gondolatairól, ezért szokásos lassú módján beszámolt a sereg előző napi megérkezésének részleteiről.

Mire befejezte, az orvos is befutott. Magas, idősebb férfi volt, Yaan emlékezett rá, hogy Judy az ő keze alatt dolgozott a fronton. Netnek hívták.

– Valamennyire feltisztult. Viszont már most mondom, hogy ha még több szert adnak neki, biztosan meghal, nem bír el többet a szíve. Nem tudom, mit csináltak vele az elmúlt hetekben, de rettenetes állapotban van – morogta ingerülten.

Yaant meglepte a hír.

– Mennyi szert nyomhattak bele, hogy ilyen állapotba került?

– Elképzelésem sincs. Minimum húsz dózist, bár ahogy a karját elnéztem, napok óta nem adtak neki újabbat, éppen csak az idő nem volt elég ahhoz, hogy a szer távozzon a szervezetéből. Infúzióra lenne szüksége, és roborálásra. Ez a feltisztító kezelés sem tett jót a szívének. Kórházban lenne a helye, de ki vagyok én, hogy ebbe beleszóljak… – mondta, aztán táskáját a hóna alá csapva gyors köszönés után elsietett.

Yaan visszasietett a vizsgálóhoz.

A férfi egy székhez volt bilincselve. Bár még mindig sápadt volt, és a tekintete sem tisztult még ki teljesen, de tartásán látszott, hogy ura önmagának, és nyál sem csorgott a szájából.

Az ajtó nyílására Yaan felé fordította a fejét.

Yaan földbegyökerezett lábbal nézte az ismerős arcot. A férfi szemében is felismerés villant, de semmi más. Érzései közönyt sugároztak.

– Brendon!? – lépett beljebb Yaan. Ha kicsi a matematikai valószínűsége annak, hogy egy félmilliárdos bolygó hatvanezres fogházában éppen a nagybátyjára bukkan, akkor még kisebbnek kell lennie annak, hogy egy egymilliárdos bolygón éppen volt barátja kerül elé niesiként, és akkor még annak valószínűségét meg sem próbálta kiszámítani, hogy mindkét eset kevesebb mint fél év leforgása alatt essen meg vele.

– Breen Greeytan – húzta ki magát Brendon, pedig szavai alig voltak hallhatók a kis helyiségben.

Yaan elbizonytalanodott. Még közelebb lépett a székhez.

– Tessék?

– Breen Greeytan. Ez a nevem.

Yaan tanácstalanul nézte régi barátját, és nem tudta, mit tegyen.

– Brendon, egy politikai gyilkosság miatt hoztak be. Azt mondják, te ölted meg Andran Stoonult – guggolt le mellé. – A flooisták viszont azt mondják, hogy én végeztettem ki.

Brendon felnevetett. Nevetése olyan volt, mintha száraz ágak recsegtek volna.

– Na és ha én öltem meg? Semmi közöd hozzá, hogy mit miért teszek! – rikácsolta.

Yaan döbbenten állt fel, és lépett hátrébb.

– De hát…

– Menjél, udvarolj csak továbbra is a te kis Martynodnak. De ne lepődj meg, ha egyszer elkapnak… megérdemled… – Aztán hangja elhalt, és a feje előrebukott.

Mondott még néhány szót, de ezeket Yaan már nem értette tisztán, mintha a „Kaven” és az „áruló” szavak is köztük lettek volna.

De végül is mindegy volt. Yaan már mindent értett: Brendon is Rundi embere, ahogyan sejtette. Nyilván beépült a kaveniek közé, ezért nem talált rá évekig. Erre most előkerül, és az életére tör…

Az utálat nagy erővel lobbant fel benne. Azért pedig külön gyűlölte, hogy pont oda állt be kémnek, ahonnan őt kiszakította.

Végül erőt vett magán, előhúzta a detáját, és beütötte az orvos számát.

– Igen? – szólt bele a mogorva férfihang.

– Jöjjön vissza a betegért, és vigyék kórházba. Tartsák szigorú őrizet alatt, rajtam kívül nem látogathatja senki. Akármilyen változás állna be az állapotában, egyenesen nekem jelentsék.

– Jó – mondta az orvos cseppet sem katonásan.

Miután bontotta a vonalat, Brendonhoz fordult. Szótlanul nézte. Nem volt mit mondania.

7. FEJEZET

Judy

Már amikor behozták a férfit, látszott rajta, hogy menthetetlen. Ez persze nem jelentette azt, hogy ne próbált volna meg mindent a megmentésére, de hiába. Csak annyit ért el vele, hogy eszméletére tért, akkor azonban muszáj volt telenyomnia fájdalomcsillapítóval.

Aztán a férfi ebben a félig öntudatlan állapotban beszélni kezdett: jórészt zagyvaságokat, de néha mintha értelmes mondatok is keveredtek volna szavai közé, ezért Judy egyre figyelmesebben hallgatta. A haldokló érzései tiszta pillanataiban hatalmas erővel lángoltak fel, de sosem tartottak olyan hosszan, hogy Judy megértse őket.

– Anyám, anyám – nyöszörögte folyamatosan, aztán az eszmélet pillanataiban néha kifakadt: – Áruló, áruló, mondd meg neki… Reynis… Reynis… széttépte a levelet, láttam, aztán belém lőttek… Lichi az… ő közvetíti az üzeneteket, mondd meg neki…

– Kinek mondjam meg? – hajolt közelebb Judy, amikor Grom nevét meghallotta. – Mit mondjak meg? – De ekkor egy újabb összefüggéstelen szakasz következett, aztán ismét a sürgetés.

– Lichi… áruló… és Reynis… anyám, anyám, fáj, nagyon fáj… – fulladt sírásba a beszéd.

Judy tehetetlenül nézett a műszerekre.

A férfi keze tapogatózva nyúlt ki a levegőbe, ahogy az agónia kiteljesedett. Judy készségesen fogta meg a kezét. A férfi elkapta, és mintha új erőt merített volna belőle: Judy felé fordította a fejét, úgy hadarta sürgetően.

– Grom Lichi… áruló… Paul Martyn után… kémkedik… és Reynis segít…

A kéz szorítása egy pillanatra felerősödött, aztán elernyedt, kicsúszott Judy kezéből, és az ágyra hullt.

A több hónapos gyakorlat megtette hatását, és Judy öntudatlan mozdulatokkal kezdte el leszerelni a halottról a műszereket, és felkészíteni az ágyat a következő beteg fogadására. Közben gondolatai egy pillanatra sem álltak meg, ahogy a frissen hallott információkat rendszerezték.

Az természetesen egy pillanatra sem merült fel benne, hogy a hallott információt bárkinek is továbbadja. Ha Grom tényleg kémkedik Martyn után, hát tegye. Még jó, hogy nála halt meg ez a fiú. Nem mintha bárki is hitelt adna a haldoklás alatti hagymázas gondolatoknak, de ki tudja, még a végén vizsgálatot indítanának Grom ellen.

– Nem tudja, honnan szállították be ezt a fiatal tisztet? – kérdezte néhány perccel később az ápolónőtől, aki a halottszállító kocsit hozta. – Megint valami lövöldözés volt a városban?

– Nem tudom, de nem hiszem – mondta a szakszerű intézkedés közben az ápolónő. – Nem hoztak be senki mást az elmúlt egy órában. Szerintem csak egyedül volt, és valaki lelőtte. Akár bosszú is lehetett. Valami kiszakadt megint, pedig hányszor mondták a katonáknak, hogy ne menjenek sehová egyedül!

– Hát igen – bólintott Judy.

Már egész jól kiismerte magát a Mwakane viszonyai és érdekszövetségei között. A helyi népesség keleti és nyugati csoportja között hatalmas volt a feszültség, és bizonyos gazdasági és politikai érdekek úgy hozták, hogy a két csoport közé betelepült kiszakadtak a nyugatiak szövetségesei lettek ebben a sokszor eldurvuló vetélkedésben. A keletiek ugyanis nem bocsátották meg a nyugatiaknak, hogy nem szálltak be a kiszakadtak elleni háborúba, sőt, kezdettől fogva lepaktáltak velük: kereskedtek, élelmiszert szállítottak, segélyeket osztottak. Volt valami vallásos vita is a háttérben, amit azonban egyáltalán nem értett.

A nyugatiak és a kiszakadtak viszonya sem volt azonban rózsásnak nevezhető. A kiszakadtakat betolakodóként kezelték, és ezt éreztették is velük. A helyieket félelemmel töltötte el folyamatosan emelkedő létszámuk is: a kiszakadt családokban sokkal több volt a gyerek, hat-nyolc sem volt szokatlan, és a kitelepítés is tovább folyt, bár a birodalomban már senki sem beszélt róla. Igaz, most már nem kiszakadtak jöttek, hanem kaveniek. Az érkezetteket a bolygó eddig lakatlan részeire telepítették, ahol nyomorúságos körülmények között tengették életüket. Judy gyakran találkozott velük Giintanban, ahol besegített a katolikus misszió árvaházának egészségügyi ellátásába, és hamar megtudta, hogy általában olyan embereket internálnak ide, akik nem voltak hajlandók a CSU törvényei szerint élni, hanem továbbra is a Kaven törvényeit tartották magukra nézve kötelezőnek. Így rengeteg mazdra került a Mwakanéra, és sokan a kaveni közigazgatásból is, főleg a mentalisták.

Az embertelen körülmények között aztán úgy hullottak, mint a legyek.

Igazából értük, a sajátjaiért dolgozott éjt nappallá téve. A nyomoron azonban nem tudott segíteni, az egyre csak szedte áldozatait, a legtöbbet persze a gyerekek közül. És Judy, akit egy teljes erővel tomboló háború sem tudott megtörni, csaknem beleroppant a haldokló gyerekek látványába, és éjszaka gyakran rémálmai voltak. Mintha újra és újra Norint veszítené el.

Norin már hat éves lenne.

És David is hat éve halott.

De nem adta föl, nem fújt visszavonulót. Ma délután is átmegy Grommal Giintanba, és este újra irány az árvaház. Majd visszaúton pihen, holnap különben is csak délután áll újra szolgálatba.

Vajon szóljon Gromnak arról, amiről a haldokló fiú beszélt? Vagy ne folyjon bele egyáltalán az ügybe? Hiszen mégiscsak az ellenség embere. Martyn adjutánsaként ő is segített a mwakanei felkelés vérbe tiprásában. Pedig nem lett volna kötelező; de Grom ki akart kerülni a fogolytáborból, és még erre is hajlandó volt érte.

Igaz, a fogolytáborban uralkodó állapotokat ismerve Judy meg tudta érteni Gromot, hogy mindenáron ott akarta hagyni. Katonaorvosként oda is be kellett járnia, és a körülmények elképesztették. Amikor azonban megpróbált közbenjárni az érdekükben, csupán felettesei hideg közönyével találkozott. Köztük volt Reynis is, aki alá a foglyok tartoztak, és akitől bármi más meglepő lett volna: jó néhány alkalommal találkoztak, de Judy még soha semmilyen emberi érzést nem látott vagy érzékelt rajta. Még beosztottjai sem szerették. És bár jóképű volt, kreol bőrű arcát visszataszítóvá tette a zöld szempár átható, számító pillantása.

– Saját hibájukból jutottak oda, kisasszony – mondta Reynis, amikor Judy felhozta neki a foglyok ügyét. – Megérdemlik, amit kaptak. Valami más jelentenivalója is van?

– Nincs – vont vállat Judy, továbbra is mellőzve minden katonai illemszabályt. Reynis szeme egy pillanatra megvillant, aztán az ajtó felé intett.

– Akkor, amennyiben nincs több megbeszélnivalónk, talán mindketten folytathatnánk a dolgunkat – mondta kimérten, és Judyról tudomást sem vett többé.

Így a fogolytáborban maradt a nyomor, a kosz, a fűtetlen barakkok, a napi tizenkét-tizennégy óra munka és az elégtelen élelem.

Valószínűtlennek látszott, hogy Grom éppen Reynisszel szövetkezzen, de hát ki érti azt, ami a katonaságon belül folyik? Itt mintha még a magas rangú tisztek sem egészen tudták volna, mit is kellene tenniük. Jó részük teljesen alkalmatlan volt feladata ellátására, büntetésből helyezték őket a bolygóra. Sokszor volt az az érzése, mintha a katonaság lenne sarokba szorítva a Mwakanén, nem pedig fordítva.

Amikor kilépett a kórházból, és meglátta Gromot a világoszöld katonai jármű mellett, nagyot dobbant a szíve. Egyszerűen nem tehetett érzései ellen semmit, bármennyit erőlködött. Igyekezett inkább nem foglalkozni velük. Rövid köszönés után beültek a járműbe, aztán irány a pusztaság.

Még nem sötétedett be, ezért Judy az alattuk elterülő tájat nézegette: a terebélyesedő erdőket, az épülő siklóvonalakat.

Az Ezrel melletti ligetbe, amely közvetlen a temető mellett volt, ő is ültetett egy fát: egy szép, vörös levelű ogcsemetét. Titokban vette a Mey-Mey-i piacon, aztán egy éjszaka kiment, és elültette. Azóta sem merte meglátogatni, mégis jólesett tudni, hogy ott van, és azokra az évekre emlékezteti, amelyeket élete legboldogabb időszakaként tartott számon.

– Úgy néz ki, az év végét már nem töltöm itt – nyitotta Grom a beszélgetést. – Elindították az előkészítő kezeléseket. Az alfai kórház üzent, hogy tud fogadni.

– Nagyon elégedettnek hangzol – jegyezte meg Judy.

– Mert az is vagyok. Utáltam már itt lenni – felelte a férfi, miközben irányba állította a járművet. – Parkolópálya. Neked nem unalmas, de én majdnem megvesztem a semmittevéstől. Már a háború alatt isn utáltam ezt a porfészket. Alig várom, hogy visszakerüljek a csapatomhoz.

– Grom, arra még legalább két évet várnod kell.

– Lehet, de az is lehet, hogy azt a két évet az alfai tartalékállományban tölthetem el. Az is jobb, mint ez.

– De hát itt is csinálsz annyit, amennyit ott csinálnál egy utánpótlás-csapatnál!

– Itt nem csinálok semmit. Nincs is beosztásom, a rangom az égvilágon semmit sem számít. Ráadásul az itteniek mindig az orrom alá dörgölik, hogy csak egy ex-fegyenc vagyok, akinek igazából a táborban lenne a helye…

– Reynis is? – kérdezte Judy, de már amikor kimondta, érezte, hogy feleslegesen erőlködik. Grom elkerekedett szemmel nézett vissza rá.

– Reynis? Hogy jön ide Reynis?

Judy zavarba jött, és vállat vont.

– Csak úgy eszembe jutott. Ő most a fegyenctelep vezetője, nem?

– De. A mocsok. Egy rohadék karrierista.

– Ismered?

– Persze. Akkor helyezték ide a biztonságiak vezetőjének, amikor kitört a balhé. Nem az unióról való, de annyira rajongott Rundiért, hogy még fiatalkorában ideköltözött, és azóta is úgy helyezkedik, hogy töretlenül megy felfelé a szamárlétrán. Ez a pribék szerep jól illik hozzá.

Ez nem úgy hangzott, mintha Grom Reynisszel paktált volna le, mégis volt valami a férfi jól iskolázott érzéseiben, ami arról árulkodott, hogy nem mond teljesen igazat. Ennek ellenére Judy úgy döntött, hogy inkább nem beszél Gromnak a haldokló fiúról.

– Ma is átmész az árvákhoz? – kérdezte kicsivel később Grom.

– Persze.

– Nem tudlak átvinni. Fel kell mennem Nisayába.

– Éjszakára visszajössz?

– Nem. De ha beszólsz a kórházba, biztos küldenek érted egy járművet.

Ez bizony azt jelentette, hogy Giintanban kell éjszakáznia. Nem igazán örült neki, de mivel ott is volt szobája, nem szólt semmit. Legalább nem kell senkihez igazodnia, és addig maradhat a misszióban, amíg csak akar. Úgyis régóta esedékes egy alaposabb tüdővizsgálat a gyerekeknél, így lesz rá bőven ideje.

Giintan egy szürke, lehangoló város volt, mintha lakói is lemondtak volna arról, hogy valaha széppé varázsolják. Fontos ipari és kereskedelmi központként elég sok lakója volt, de mindenki lehajtott fejjel, sietős léptekkel járt-kelt az utcán. Ritkán szóltak egymáshoz, az idegent pedig gyors, éles pillantással mérték végig, és kitértek az útjából. Főként ha egyenruhát viselt.

Judyt is nagy ívben kikerülték, ahogy a kórházból az árvaház felé igyekezett. Tudta ugyan, hogy bolondság, amit csinál, mert bármikor lelőhetik vagy megtámadhatják, mégsem félt. Úgy érezte, nem lehet baja, hiszen a sajátjai között van.

A katolikus misszió épülete kirítt környezetéből fehérre meszelt falaival és ápolt környezetével. A kapuban majdnem belefutott a kifelé igyekvő katolikus papba, Kefa atyába, aki egy hosszú pillanatig gyanakodva nézte, mire felismerte.

Láthatólag ő sem szerette az egyenruhát.

– Ó, a mi kis segítőnk! Jöjjön csak – engedte be, de miután behúzta mögötte a kaput, szigorú arccal fordult felé. – Meg van őrülve? Egyenruhában mászkál az utcán egyedül? Meg is ölhetik! Este majd szóljon, és visszaviszem a kórházba… Tényleg, hol van az a jóképű kísérője?

Judy elvörösödött, és igyekezett közömbös hangon válaszolni.

– Más dolga akadt.

A pap megcsóválta a fejét.

– Akkor is legyen óvatosabb. A gyerekek itt várnak magára. Mit mondunk nekik, ha valami baja esik?

– Azt, hogy végre leszereltem – felelte Judy mosolyogva.

– Sok van még hátra?

– Nem egészen kilenc hónap. De ezt a gyerekek nem tudják.

– A családja viszont nem örülne.

– Nincs családom. Én is ilyenben nőttem föl – intett a fejével az árvaotthon tömbje felé.

– Valóban? Nem is tudtam. Azért foglalkozik ezekkel a gyerekekkel?

– Nem tudom – felelte Judy őszintén. – Valahogy úgy… jött. Idekerültem a kórházba, aztán… már nem is tudom, hogy volt pontosan… lövöldözés volt, aztán több embert behoztak ide, köztük egy kisfiút, akinek meghaltak a szülei a tűzpárbajban. Néhány nappal később meglátogattam, és… szóval így. Tudom, hogy rossz fényt vet rám, de nem terveztem el előre, hogy itt dolgozzam.

A pap legyintett.

– Hallottam, hogy volt már háborúban is.

– Igen, a Salaamon.

– Sokáig?

– Hét hónapig. De éveknek tűnt.

– Ha leszerel, még visszahívhatják, nem?

– De, hacsak nem alapítok családot – mosolyodott el kesernyésen Judy. Eddig még eszébe sem jutott, hogy leszerelése után néhány évvel visszakerülhet a frontra. Sőt, nem csak kerülhet, hanem kerülni is fog. Hiszen ha nincsen családja, bármikor visszarendelhetik, főleg az ő tapasztalatával…

A megoldás így, ahogy az árvaotthon tömbje mellett állt, kézenfekvőnek tűnt. Éppen csak abban nem volt biztos, hogy képes lenne-e választani és hazavinni… Haza? Hová haza? Hiszen neki magának sincs a leszerelés után hová mennie. Talán az Alfára… megkeresi Tobbeltéket… és aztán? Lakjon náluk? Nem lenne az túl gyanús? És egyébként is, hogyan talál rájuk? Ares hatalmas város.

Gondolataiba merülve intett búcsút a papnak, és vágott neki az árvaház lépcsőjének.

Aznap a szokásosnál is hosszabbnak tűntek a vizsgálatok. Most, hogy az örökbefogadás gondolata felmerült benne, az eddig viszonylagos könnyedséggel végzett munka hirtelen súlyossá vált, és minden kisgyereknél, aki a szeme elé került, elgondolkozott, vajon képes lenne-e magával vinni és együtt élni vele. De annyian voltak, és olyan egyformán kedves, aranyos és magányos volt mind, hogy nehéz lett a szíve.

Éppen egy csontsovány, szőke kislányt vizsgált, amikor az egyik missziós nővér lélekszakadva rontott be a rendelőjébe.

– Doktornő, kérem, jöjjön azonnal! A doktor úr… – mondta, de a nagy lihegéstől nem tudta folytatni.

Judy odaszólt a kislánynak, hogy öltözzön fel, aztán a nővérhez fordult.

– Igen?

– Behoztak több embert. Sebesültek. Sokan vannak.

Judy bólintott, és táskáját felkapva kisietett a rendelőből.

A misszió orvosának váróterme kis túlzással vérben úszott, amikor megérkezett.

– Mi történt? – kérdezte az öreg orvostól, aki éppen egy nőt próbált újraéleszteni.

– Lövöldözés. Késelés. Itt, a közelben, azért ide hozták őket.

– Katonákat támadtak meg? – kérdezte Judy idegesen. Ilyen esetben ugyanis kötelessége feladni őket, de legalábbis megtagadni a nekik nyújtandó segítséget, egyébként hadbíróság elé állíthatják.

Az orvos bosszankodva pillantott rá.

– Ugyan! Akkor be sem engedtem volna őket. Nem akarom, hogy mindenféle terroristák miatt engem akasszanak föl. Valami helyi perpatvar… ha jól tudom, az élelem miatt volt ez is…

Judy nem kérdezett többet. Egy darabig mindkettejüket lekötötte a sebesültek ellátása. Negyvenen voltak, kettőn már nem tudtak segíteni. Eleinte a rendelőbe cipelték be a járni nem tudókat, aztán Judy inkább kiment a váróterembe, hogy ott lássa el őket, mert a szakszerűtlen mozgatás csak rontott a sebesültek állapotán, a rendelőben pedig úgysem volt hely két orvos és a segéd számára.

Alig lépett azonban ki, egy magas férfi ragadta meg a karját, és úgy megrántotta, hogy Judy térdre esett.

– Katona! Maga mit keres itt? – kiáltott rá dühösen.

– Orvos vagyok. Engedjen el – felelte Judy, miközben megpróbált feltápászkodni.

– Nincs szükségünk arra, hogy katonák segítsenek! Maguk hozták ránk ezt az egész…

– Orvos vagyok – ismételte meg Judy nyugodt hangon. Érzékelte, hogy a férfi szinte robban a feszültségtől, és nem tanácsos tovább ingerelni. – Segíteni szeretnék. Nem vagyok hivatásos katona, csak besoroztak – mondta, miközben megpróbálta lefejteni karjáról a férfi ujjait.

– Nőket, orvosokat nem soroznak be!

– De igen.

A nyugodt hang azonban nem váltotta be Judy reményeit. A férfi kezében kés villant meg.

– Rohadt, hazudós szuka!

Judynak egy pillanatra pánik öntötte el az agyát. Tudta, hogy nincs egy másodperce sem, és a férfi belevágja a kést.

Legalább harmincan bámulták őket, de nem tehetett mást. A Giintől tanult mentális trükkel megállította a mozdulatot, és amint lazult karján a szorítás, kitépte magát a férfi kezéből, és hátrébb ugrott.

Mintha mindenki erre várt volna: legalább hárman rontottak a férfinak, miközben az ő karját is elkapta valaki, ahogy egy sebesültben megbotlott, és majdnem keresztülesett rajta.

– Ez meleg helyzet volt – mondta a segítője, és talpra állította. Egy magas, vörösesszőke hajú, kék szemű férfi volt. Amikor kissé odébb lépett, látszott rajta, hogy sántít. – Elnézést, doktornő, de a barátom egy kicsit…

– A barátja majdnem megölt – felelte Judy hidegen, miközben azt nézte, hogy néhányan az utcára tuszkolják a habzó szájjal üvöltöző férfit.

– A feleségét egy katona erőszakolta meg, és lőtte le. A szeme előtt – jegyezte meg halkan a férfi.

– Nekem ahhoz semmi közöm – vágott vissza ugyanolyan halkan Judy, és érezte, hogy a keze remegni kezd.

– Csak azért mondtam, hogy megértse…

– A bosszút? – szakította félbe Judy hisztériás nevetéssel. – A bosszú Isten törvényének semmibe vétele! – csúszott ki a száján, mielőtt átgondolta volna, mit mond.

Egy nagyon hosszú pillanatig farkasszemet néztek egymással, és Judy tudta, hogy hibát követett el. De már nem tehetett semmit. A Bokra szavai visszavonhatatlanul elhangzottak.

A férfi nyelt egyet, és lehajtotta a fejét.

– Igaza van.

Judy egy pillanatra kinyitotta a száját, de aztán mégsem mondott semmit. A sebesült mellé térdelt, és folytatta a munkát.

A szőke férfi néhány kényelmetlen másodpercnyi ácsorgás után mellé térdelt, hogy segítsen. Jobb segédnek bizonyult, mint az orvos mellett dolgozó hivatásos. Az utolsót sebesültet négyen vitték be a rendelőbe, ahol Judy megkísérelte, hogy műtéti körülmények híján megtisztítson és összevarrjon egy csúnya, szúrt sebet. Majdnem két órát dolgozott rajta az orvos segítségével, amíg végül többé-kevésbé biztos lehetett abban, hogy a férfi túléli a mai kalandot.

Mire végzett, alig állt a lábán: késő éjjel volt, jóval éjfél után, ő pedig előző nap reggel hatkor kezdte a szolgálatot. Úgy érezte magát, mint a fronton, és akármilyen priccsel kiegyezett volna, ahol ledőlhet, és alhat néhány órát.

– Jöjjön, majd én elviszem – ajánlotta fel végül a szőke férfi, aki láthatóan a csoport vezetője volt. – Egyébként még be sem mutatkoztam: Rion Tengel vagyok.

– Judy Fensson. Igazából vissza kellene mennem Sihronba – motyogta fáradtan, miközben zsebében azonosítója után kotort.

– Miért?

– Mert délután ott kezdek. És ha most bevisz a kórházba, legalább háromszor felébresztenek az éjszakások, és akkor teljesen hulla leszek. – Megdörzsölte a szemét, aztán legyintett. – De persze jó lesz a kórház is, nem azt akartam, hogy vigyen el Sihronig.

– Elvinném, de a hosszú távú repülésre külön engedély kell, és szinte sosem kapunk…

– Tudom. Azért mondom a kórházat.

A férfi egy pillanatig elgondolkodva állt, aztán nagy levegőt vett.

– Ha akar, eljöhet hozzánk is ma éjszakára. A feleségemnek biztosan nem lenne ellenére. Sokat köszönhetünk magának.

– Nem, azt nem fogadhatom el. – Judy hirtelen sokkal éberebb lett, és zavarba is jött. Hiába érezte, hogy a férfi őszinte, ráadásul a kutya nem foglalkozna azzal, hogy mit csinál, amennyiben délután megjelenik felvenni a munkát.

– Komolyan mondtam. Délelőtt úgyis bemegy a misszió járműve Sihronba, majd elmegy azzal.

Judy fáradtan bólintott.

– Jó, menjünk. De csak ha lefekvés előtt még megnézhetem a maga lábát is. Láttam, hogy húzza.

– Ó, az régi történet – legyintett a férfi, miközben beszállt a járműbe. – Nem most sebesültem meg, hanem még a háború elején. Sőt – tette hozzá, amikor már mindketten bent ültek –, azt hiszem, én voltam a háború legelső sebesültje.

– Hát ezt honnan tudja ilyen pontosan? – kérdezte Judy, elnyomva egy ásítást.

– Mert én voltam az a marha, aki megpróbálta csapdába csalni Paul Martynt. Életem leghülyébb húzása volt. Tizenegyen voltunk ott, csak én maradtam életben.

– Martyn mindenkit megölt? – nézett rá meglepetten Judy.

– Nem ő. Mint utólag kiderült, a saját embereink lőttek le közülünk hármat, a többit meg a Martyn segítségére siető csapatok. Ő csak egy embert lőtt le, meg az én lábamat lőtte át. Én voltam a túsz.

– A túsz? Hogyhogy? De hát maga akarta csapdába csalni!

– Éppen ez az! Mire egyet néztünk, már megfordította az állást, pedig még fegyver sem volt nála. Na, de már itt is vagyunk. Jöjjön csak.

Az udvaron, ahol leszálltak, teljesen sötét volt, csak az ajtó alól szivárgott ki némi fény. Hideg volt, kora tavasz, még szinte tél. Judy fázósan húzta össze magán a kabátját.

Aztán kinyílt az ajtó, és a kiömlő fény egy egyre szélesedő arany sávot rajzolt az udvar feketéjébe, és egy magas alak sziluettje jelent meg a keretben.

– Rion! Er u?

– Ye, dam naa loonęm. Haafęm k-en gest.

– Raat. Prooche-’n!

Judyt az egyszerű nitan szavak annyira megütötték, hogy alig bírt megmozdulni. Idejét nem tudta, mikor volt utoljára olyan emberek között, akik nitanul beszéltek… még azelőtt, hogy megjelentek volna a kommunionisták…

– Jöjjön csak! – érintette meg a könyökét a férfi. – Nem lesz semmi gond, majd meglátja.

Judy úgy követte, mintha álomban lépkedne. A ház kicsi volt, és szegényes, mégis úgy érezte, mintha egy ősi blathaasba lépne be: a falakat színesre festették, az ablakokon a sötétítő függönyök sötétvörös anyagból voltak, egy nagy, nyitott tűzhelyből pedig csak úgy áradt a meleg. Kissé kábán ült le az asztalhoz, és evett néhány falatot. Senki sem szólt hozzá, hagyták, hogy egyen, aztán az asszony mutatott neki egy ágyat egy beugróban, amelynek még ajtaja sem volt, csak egy vastagabb anyagból készült függöny.

Amikor ledőlt, bármilyen fáradt is volt, nem tudott rögtön elaludni. Hallotta, hogy a háziak halkan beszélnek néhány szót, aztán felhangzott az esti imádság. Ajkai együtt mozogtak a házaspáréval, ahogy maga is végigmondta a hosszú szöveget. Mire befejezték, végre ellazult annyira, hogy elnyomja az álom.

Másnap reggel frissen kelt, magától. A konyhából a reggeli készülődés zajai hallatszottak: tányércsörgés, vízcsobogás, evőeszközök halk koccanása. Kis viszolygással bújt vissza előző nap is viselt ruhájába, majd némi feszengéssel húzta félre a függönyt, és lépett ki a kuckóból.

– Jó reggelt – köszönt a nőnek, aki a konyhában tett-vett.

A nő nem mosolyodott el, de barátságosan válaszolt:

– Jó reggelt. Rion elment. A misszió járműve csak két óra múlva indul. Kér kofent a reggelihez?

– Igen, köszönöm – mondta Judy kissé megilletődötten, és helyet foglalt a felkínált széken.

Nappali fényben a konyha még kisebb volt, mint este, de ugyanolyan meghitt. A falakon fényképek lógtak, minden bizonnyal a házaspár gyerekeié, meg néhány Bokra-idézet.

A nő nem szólt többet hozzá, ezért csöndben reggelizett a szegényes, gyerekkorát idéző ételekből. A kast roppantul ízletes volt, csakúgy, mint amikor először kóstolta Siun papa készítményét, a kofen pedig meleg és zamatos. Becsukta a szemét, úgy kortyolgatta lassan, és egy egészen picit megengedte magának, hogy elképzelje, ahogy otthon ül, az ebédlőben, és az otthoni zajok veszik körül.

De nem hagyta magát sokáig álmodozni, bármennyire is jólesett. Ha nem vigyáz, gondolatai újra Davidra és Norinra kanyarodnak, és akkor egész nap hurcolhatja magával a fájdalmat.

Szerencsére Rion hamar visszaérkezett, így megmenekült saját emlékeitől.

– Konnon úgy néz ki, túléli. Ő az, akit megműtött az éjjel. Ma reggel magához tért, nincs láza sem. Viszonylag jól érzi magát. A többiek is mind jól vannak, és kérték, hogy adjam át köszönetüket.

– De hát mi történt tulajdonképpen?

– Volt egy csoport, amelyik élelmiszerrel kereskedett, de nem egészen tiszta eszközökkel. Bizonyára tudja, milyen nagy érték itt az étel. – Judy bólintott. – Lépnünk kellett, ha nem akartuk, hogy ők vegyék át a hatalmat.

– Milyen hatalmat? – kérdezte Judy, és csak kevésen múlt, hogy el nem nevette magát. Annyi minden azért nem volt errefelé, amin uralkodni lehetett volna!

A férfi azonban megértette a kérdés ki nem mondott részét is, és aszerint válaszolt.

– Biztos észrevette már, hogy a katonaság nem szól bele az életünkbe. Más közigazgatási szerv pedig nincs közénk telepítve. Azaz amíg békén vagyunk, azt csinálhatunk, amit akarunk. Így közös megegyezés alapján ezekre a körzetekre mind a Kaven régi, autonóm korszakbeli törvényei vonatkoznak. Aki nem akar így élni, elmehet Ezrel környékére: ott vannak a többi vallás képviselői, ott egész más módon rendezték be az életüket még a kiszakadtak is.

– De hát nincsenek is nagycsaládok! Hogyan építették akkor ki a kaveni jellegű közigazgatást?

– Maga mazdrának készült gyerekkorában, hogy ilyen jól ismeri a Kaven felépítését? – kérdezett vissza Rion.

Judy zavarba jött.

– Nem, de egy kaveni árvaházban nőttem fel. Ott tanultam a Bokráról, a Kavenről, meg valamennyit nitanul is.

De érzékelte, hogy a férfit nem győzték meg az érvei. Hiába, a szabadulós trükk világosan árulkodott minden hozzáértő szemnek, hogy mentalista.

– Értem – felelte mégis, aztán felállt. – Menjünk. Gondolom, még meg akarja nézni a betegeit indulás előtt.

– Persze – bólintott Judy, bár a megműtött férfi állapotán kívül másé nem érdekelte.

– Ha ráér, csak jöjjön máskor is – mondta a felesége, miközben leszedte az asztalt. – Szívesen látjuk.

– Így van – bólintott rá Rion. – Ha itt alszik, nem keltik fel éjszaka. Minden héten jön egyébként?

– Nagyjából. Attól függ, hogyan vagyok beosztva az itteni kórházban. Van, hogy egy egész hetet itt töltök, aztán két hétig erre sem jövök. Teljesen kiszámíthatatlan.

– Azért néha nézzen be hozzánk.

– Meglátjuk…

***

Amikor felriadt, először el sem tudta képzelni, hol lehet, és mi ébresztette fel. Teljesen sötét volt, a behajtott spaletták alatt sem szűrődött be semmi fény, ami azt mutatta, hogy még jócskán benne jártak az éjszakában. Mégis, szíve őrülten dobogott, tenyere izzadt.

Nem szokásos rémálmainak egyike ébresztette föl, ebben biztos volt. Amikor abból riadt fel, úgy érezte magát, mint a fuldokló, aki végre a felszínre küzdi magát, és mély levegőt vehet. Most azonban rémült volt, és minden érzéke bajt kiáltott. Aztán ismét jött az érzés, a fájdalom és a halálfélelem keveréke, és Judy azonnal felismerte. Az érzés Gromtól származott.

A férfi nem lakott messze, szobája nem lehetett öt méternél távolabb. Ilyen távolságból több falon keresztül azonban még a hozzá hasonló képességű mentalisták sem voltak képesek érzékelni. Aztán eszébe jutottak Giin szavai, melyeket saját tapasztalatai is alátámasztottak: „A haldoklók érzései, főként, ha olyanokról van szó, akik még nem készek a halálra, sokkal nagyobb erejűek és tisztábbak, mint az átlagemberé. Mintha a szervezet, az agy minden erejét összeszedve segítségért kiáltana…” Mire idáig ért, már a köntösét rángatta magára, keze pedig az asztal tetején ácsorgó orvosi táska után tapogatott. Amint megmarkolta az ismerős fület, lába már magától vitte rohanvást az ajtó felé. Útközben majdnem hasra esett egy ottfelejtett táskában.

A rémület még ki sem tudott teljesedni benne, amikor már Grom lakásában állt lihegve és kifulladva, mintha nem öt métert, hanem öt kilométert futott volna. Nyögéseket hallott, miközben Grom mentális segélykiáltásai szinte elviselhetetlen erővel dörömböltek a fejében, mintha saját fájdalmát érzékelné. Meg kellett állnia, hogy visszanyerje elméje fölött az uralmat, mert ha Grom tényleg bajban van, így nem tud segíteni neki. Hamar megtalálta a kapcsolót, és erős fény öntötte el a kis szobát. Gromot is azonnal meglátta: lila arccal, ívbe feszült háttal levegőért küzdött az ágyon. Szeme csukva volt, szenvedésében talán még azt sem vette észre, hogy felgyulladt a villany. Judy egy mozdulattal tisztára söpörte Grom éjjeliszekrényének tetejét: a könyvek, gyógyszerek és a szolgálati fegyver csörömpölve repült a földre. Aztán rátette a táskáját, egy kis szikét vett elő belőle, és egy pillanat alatt lehámozta a férfiról a pizsamát. Csak ezután fogott komolyabb vizsgálatba. Hamar beigazolódott gyanúja, de maga is alig akarta elhinni, hogy igaza van: Grom mindkét tüdeje felmondta a szolgálatot. Négy vagy öt napja, amikor az orvosával beszélt, megemlítette gyanúját, hogy az előkészítő eljárásnak súlyos következményei is lehetnek, de az öreg orvos leintette, és ő el is hitte, hogy fölöslegesen aggodalmaskodik.

– Jézusom, Judy… meg fogok halni… – szólalt meg hirtelen Grom hörögve.

– Nem fogsz – mondta, miközben keze a táskájában kotort. De nem a szokásos műszerezést használta. Tudta, hogy az előkészítő eljárás miatt bizonyos szerek és technikák nem alkalmazhatók. Így a transzanimátornak azt a szerelvényét szedte elő, amely a még keringő vér oxigéntelítettségéről gondoskodik, és megpróbálta úgy összeállítani, hogy az egységet önállóan is fel tudja használni.

– Érzem… meg fogok halni… Judy… figyelj… – nyögte kínkeservvel Grom, és megpróbált felülni.

Judy ingerülten nyomta vissza.

– Ne beszélj! – kiáltott rá. – Alig kapsz levegőt, nem kell, hogy azt a keveset is a beszédre fordítsd!

– De muszáj… – mondta Grom, és bár felülni nem tudott, feltámasztotta magát a könyökével. – Nagyon… figyelj rám, kérlek…

Judy éppen a műszert próbálta meg az érhez használt széles tű csövével összeszerelni, miközben arra is vigyáznia kellett, hogy a sterilitása megőrződjön, ezért nem emelte fel a fejét, úgy felelte hisztérikusan:

– Feküdj vissza, és fogd be!

– Nem… azt akarom, hogy ha meghalok… legyél nagyon óvatos…

– Az leszek, persze – morgott vissza Judy, s megfordította a műszert, hogy a másik kis szerelvényhez csatlakoztassa. – Csak ne beszélj.

– Nem… nem erről van szó…

– Dehogynem, de hallgass már! – csattant föl ingerülten. Végre sikerült! Késedelem nélkül megragadta Grom bal karját, és két mozdulattal a könyökénél futó nagy verőérhez csatlakoztatta az eszközt. A férfi meg se rándult, csak mondta tovább.

– Ő azért küldött… engem ide, hogy rád… vigyázzak… Muszáj… óvatosnak lenned… –zihálta kitartóan. Látszott, hogy továbbra sem kap levegőt, és szenved. – Itt újra… bármikor kitörhet… a háború. Ha megtudják, ki vagy… megölnek. Senkiben ne bízzál. A kiszakadtakban se, egyáltalán… a flooistákkal meg nagyon… ők bosszút akarnak… Reynis is Paul ellen… ő nem rossz ember… hozzá bármikor fordulhatsz. – Most, hogy végre elmondott mindent, amit akart, Grom hátradőlt, és láthatóan megadta magát.

Judy, aki néhány pillanatig csaknem megbabonázva hallgatta, úgy mozdult meg, mint akibe villám csapott. Nem szerencsétlenkedett tovább egy másik szerkentyűvel, hanem detáját előkapva a műszerhalmok alól mentőt rendelt a kórházból. Az az egy oxigéncserélő remélhetőleg kitart addig, amíg szakszerű ellátást nem kap.

Aztán ahogy a járműre várt, csak ült a még eszméletlenségében is szenvedő férfi mellett, és kezét szorosan a sajátjába fogva megpróbált valami értelmet adni annak a szózuhatagnak, amelyet Grom az előbb ráborított. De nem értette, ki küldte rá Gromot vigyázni, és miért. Talán Grom tudja, hogy ő valójában kicsoda? És ha igen, hogyan érte el, hogy ide helyezzék? Talán van valamilyen kaveni ellenálló csoport, amelynek magas rangú katonák is a tagjai? És Reynis is az, és ezt valahogyan megtudta az a fiú, aki néhány napja meghalt, és figyelmeztetni akarta Paul Martynt?

Ha ez így van, akkor jó, hogy senkinek sem mondta el, amire rájött.

De az is elképzelhető, hogy teljesen rossz nyomon jár, és nincs semmilyen ellenállás. De akkor mit jelentettek Grom szavai az ő kilétéről? És mit jelentettek a haldokló fiú szavai arról, hogy Grom elárulja Martynt? És végül: mit jelent az, hogy Reynis jó ember, akihez bármikor nyugodtan fordulhat? Vagy Martynra gondolt? A szavak nem voltak egyértelműek.

Amikor elvitték Gromot, Judy ráborult a még meleg ágyra, és sokáig sírt. Arcát belefúrta a férfi párnájába, beszívta az illatát, és meg sem próbált uralkodni magán. Úgy érezte, mindent elvettek tőle, minden oldalról ellenség fenyegeti, és senki sincs, aki mellé álljon, aki megvédje.

***

Grom alig élte túl a szállítást, többször újra is élesztették, mire megérkezett az Alfára. Az idő nagy részében eszméletlenül feküdt, és csak a műszerek tartották benne az életet. Ez volt minden, amit Judy megtudott róla, és ez a kevés is csak arra volt jó, hogy állandó aggodalomban tartsa, és még kevesebbet tudjon aludni, mint egyébként. Hogy elterelje figyelmét félelmeiről, még nagyobb lendülettel vetette bele magát az egyhangú kórházi munkába, és igyekezett estére teljesen kifáradni, de még így is sokszor kénytelen volt altatót bevenni, ha aludni akart.

Az egyik ilyen álmatlan éjszaka alkalmával merült fel benne az ötlet, hogy dezertál, és beáll az itteni kiszakadtak közé. Ha kiderül a kiléte, sehol sem tud úgy elbújni, mint közöttük, és ők megvédik, ebben biztos volt. Ráadásul ha háború lesz, ahogy Grom mondta, akkor nem akar a másik oldalon állni. Ez most nem a Salaam, az ellenség itt nem idegen, hanem az övéi, azok, akik a Bokra szerint élnek, akik nem adják meg magukat… És ő sem lenne többé számukra egy utálatos sooda, egy katona, egy ellenség, hanem a társuk lenne. Ezt a gondolatot erősítette Rion Tengel meghívása is: a ház, a nitan szavak, az ételek és az imádság. Igaz, kiszakadtként sosem juthat vissza az Alfára családja túlélőihez, de mégsem idegenek között élne idegen életet, hanem az lehetne, aki. Még segíteni is tudna nekik, annyira azért nem rossz orvos.

A gondolat eleinte ritkán merült fel benne, de ahogy az egyhangú, magányos napok múltak, az elképzelés szép lassan elhatározássá érett. Amikor meghozta a döntést, annyira megijedt saját elszántságától, hogy újabb egy hetébe került, mire a bátorságát is összeszedte hozzá. De végül ott állt Rion Tengel házának ajtaja előtt izzadó tenyérrel és kiszáradt szájjal.

Ugyanolyan sötét volt, mint amikor először itt járt, de az idő volt sokkal rosszabb: szakadt az eső, az erős szélben csattogott katonai esőkabátja. Senkivel sem futott össze, az utcák teljesen kihaltak voltak.

Rion felesége nyitott ajtót, és amikor felismerte, szó nélkül beengedte. Térült-fordult a szobában, aztán segített Judynak levenni átázott kabátját és cipőjét, a tűz mellé ültette, és egy száraz törölközővel alaposan megdörzsölte vizes haját, majd egy pokrócot csavart köréje.

Judy szavát teljesen elvette a figyelmesség, és képtelen volt megszólalni: csak hagyta, hogy a nő törölgesse.

Az első szó akkor esett, amikor Judy, végre átmelegedve, egy pohár forró sheekkel a kezében az asztal mellé ült.

– Tudtam, hogy vissza fogsz jönni – mondta az asszony, miközben folytatta a munkát a kis konyhában. – Mondtam Rionnak. Kaveniek között nőttél fel. Nincs senkid. Vissza fogsz jönni.

– Nem akarok többé katona lenni – nyögte válaszul Judy.

– Majd megbeszélitek Rionnal – bólintott a nő. – Nemsokára megjön.

Többet nem is beszéltek, csak a tevés-vevés zaja és a ropogó tűz hangja hallatszott.

Rion későn ért haza ugyanannyira átázva, mint Judy, de amikor meglátta vendégüket, nem hagyta, hogy felesége őt is megszárítsa, hanem egyenesen melléült.

– Doktornő? – kérdezte meglepetten.

– Ott akarom hagyni a katonaságot. Be akarok állni maguk közé – mondta kertelés nélkül Judy.

A férfit meglepte a kendőzetlen egyenesség.

– De hát… ez nem megy olyan könnyen – nyögte ki zavartan.

– Miért?

– Az utóbbi időben rengeteg olyan ember került közénk, aki a katonaságnak vagy a kormánynak dolgozik. Nem mondom, hogy maga is az – vágott elébe Judy tiltakozásának. – De nem én döntök ilyen kérdésben. Legalábbis nem egyedül. Nem most.

– Nem akarok tovább ott maradni. Egy ismerősöm azt mondta, hogy… hogy háború lesz megint. Nem akarok a másik oldalon harcolni.

Rion nagyot sóhajtott.

– Remélem, nem lesz háború, hacsak a flooisták… na, de mindegy. Nem olyan sürgős ez a döntés. Ott, ahol van, legalább biztonságban van.

Judy pontosan érzékelte, hogy fellépése a férfiban bizalmatlanságot szült, és most megpróbál időt nyerni. Ő azonban nem akart tovább várni. Így is jókora bátorságába került, hogy eljöjjön, hogy megtegye ezt a lépést, és nem volt biztos abban, hogy képes lenne megismételni. Ezért tovább ütötte a vasat.

– Mondtam már: nem akarok tovább a katonák oldalán állni. Akár háború lesz, akár nem. Elég volt.

– Nézze, kisasszony…

– Nem vagyok kisasszony! – vágott a szavába Judy. – Volt családom. Férjem. Gyerekem. Megölték őket. Nem maradt senkim.

– Akkor sem szabad elkapkodnia. Ez…

– Nem kapkodom. Mindent végiggondoltam. Hetek óta ezen gondolkozom.

– De…

Judy végig sejtette, hogy muszáj lesz lelepleznie magát, legalább ez előtt az ember előtt, ha azt akarja, hogy higgyenek neki. Egy pillanatra fülébe csengtek Grom szavai: „Senkiben ne bízzál. A kiszakadtakban sem” – de nem hallgatott rá. Azt sem tudta, mennyire bízhat Gromban. Grom Paul Martyn embere, vagy ha nem, akkor is a CSU hűséges katonája. Ezek pedig itt az övéi. És jogosan bizalmatlanok.

– A családomat a CSU mészárolta le. Apám ennek a háborúnak az egyik vezetője a front túloldalán. Anyósom ennek a háborúnak az egyik vezetője volt itt, a Mwakanén. Hol kellene lennem, ha nem maguk között? – kérdezett hát vissza, és karba fonta a kezét.

Egy nagyon hosszú pillanatig farkasszemet nézett Rionnal.

– Maga…

– … Giin Raas lánya vagyok – fejezte be Judy a tétova mondatot.

– Jézusom! – nyögte Rion, majd felugrott, és megragadta Judy könyökét. – Maga velem jön. Ana, gyere te is. Te vezetsz.

Csapot-papot otthagyva kirohantak az esőbe, és lehajtott fejjel futottak a járműig. Gyorsan bezsúfolódtak, s már indultak is.

A szótlan asszonyból ki nem nézte volna Judy, hogy ilyen merészen és jól vezet: az alig tízperces úton végig őt figyelte, miközben folyamatosan magán érezte Rion tekintetét. Egyikük sem szólt.

Amikor leszálltak, a nő azonnal kipattant a járműből. A férfi, kihasználva az alkalmat, Judyhoz fordult.

– Ha nem mondott igazat, meg fog halni.

Judy gyomra összeugrott a fenyegetéstől, de azért hidegvérét megőrizve némán bólintott. Ismét hallgattak, amíg az asszony vissza nem jött, és nem intett, hogy kövessék.

A ház, ahová beléptek, ugyanolyan volt, mint Rion Tengeléké. Judy el nem tudta képzelni, hol lehetnek, melyik településen, de nem lehettek messze Giintantól. Sőt, az sem lehetetlen, hogy még a városban voltak, éppen csak nem egyenesen jöttek, hanem kerülővel. Nem tudta, miért hozták ide: vajon bemutatják valami mentalistának, aki kikérdezi, vagy a vezérkarnak, amely majd dönt a sorsa felől? Azt látta, hogy egy jól felszerelt támaszponton van, a több hónapos katonai szolgálat eredményeképpen felismerte a különböző detektorokat, amelyek minden belépőt végigvizsgáltak, és érzékelte, hogy három ember is figyeli őket, bár arra nem tudott rájönni, hogy hol lehetnek.

Egy szürke, üres szobában leültették, és magára hagyták. Nem kellett sokat várnia, néhány perc múlva nyílt egy ajtó, és Rion lépett ki rajta.

– Úgy döntöttünk, hogy még bevallhatja, ha nem mondott igazat. Maga sokat segített nekünk…

– Igazat mondtam – vágott a szavába Judy.

– Akkor jöjjön.

A másik szobában kellemes meleg fogadta, ami jólesett a kétszeri megázás után.

A helyiségben csak hárman voltak: Rion, a felesége és egy harmadik nő, aki várakozva fordult feléje, amikor belépett.

Közepesen magas, szigorú arcú, őszes barna hajú, szürke szemű asszony volt, akiben első látásra nem volt semmi különleges. Valahonnan mégis ismerősnek tűnt…

Aztán a szigorú vonások ellágyultak, és a szürke szemeket, amelyek éppen olyanok voltak, mint Davidéi, elfutotta a könny.

– Judy? – kérdezte tétován a nő, és feléje lépett. – Judy, tényleg te vagy az?

Nem maradt ideje válaszolni. A következő pillanatban Nora Freymen szorosan átölelte, és Judy anyósa vállára hajtotta a fejét, miközben karja magától viszonozta az ölelést.

Hosszú percekig egyikük sem szólt. Nem is sírtak, talán mindketten elsírták már könnyeiket azelőtt. Aztán Nora elengedte, és hátrébb lépve megnézte magának. Már csak ketten maradtak a szobában.

– Édes Istenem… sosem gondoltam volna, hogy még valaha látni fogom bármelyikőtöket is. David, gondolom…

– Lelőtték – felelte alig hallhatóan Judy. – Mindenki meghalt. A pici halva született…

Nora megragadta a kezét, és megszorította.

– Gaadrának hála, hogy élsz, hogy legalább te életben maradtál, Judy. Gyere, gyere, üljünk le. Kérsz valamit?

– Nem – mondta Judy, de követte Norát egy másik szobába, amelyen jól látszott, hogy lakásként szolgál. Ott ismét takaróba bugyolálták, sheeket nyomtak a kezébe, és egy fotelba ültették. Nora vele szemben foglalt helyet.

– Mióta vagy a Mwakanén?

– Több mint fél éve. Csak eddig… eddig… – lehajtotta a fejét. – Az az igazság, hogy eddig eszembe se jutott, hogy átálljak, inkább rejtőzködtem, mert tudtam, hogy apa is ezt akarja. A katonaságnál is volt egy jó barátom, mindig vele voltam, de…

– Meghalt? – kérdezte Nora melegen.

– Nem, csak el kellett szállítani az Alfára. Nagyon beteg. Már eleve gyógyulni küldték ide.

– Szakítottatok?

Judy elvörösödött.

– Nem úgy voltunk együtt. Csak barátok voltunk. Különben is, Grom seeme, ezért…

– Grom? – szakította félbe Nora. – Csak nem Grom Lichi?

– Ismered?

– Igen – mondta meglepő keserűséggel Nora.

Judy egy pillanatra megdöbbent, de végül folytatta.

– Akkor, gondolom, Grom nem is tartozott közétek.

– Nem. Miért tartozott volna?

– Nem tudom… Amikor rosszul lett, mielőtt még elvitték volna… olyan furákat mondott. Meg máshonnan is azt hallottam róla, hogy kém.

– Kém? Lehet, de nem nekünk kémkedik – felelte Nora egy szikrányi kétely nélkül. Összevonta a szemöldökét, úgy kérdezte: – Miért, mit mondott pontosan? És mit mondtak róla mások?

– Egy haldokló fiú mondta, hogy Reynis és Grom valahogy… együttműködnek Paul Martyn ellen. Meg hogy Reynis széttépett valamit, és Grom szállítja az üzeneteket. Talán éppen ők lőtték le, nem tudom, ezt nem mondta. Aztán Grom, amikor azt hitte, hogy meg fog halni, arra figyelmeztetett, hogy ne fedjem fel senki előtt a kilétemet. Még a kiszakadtak előtt sem, és a flooistákkal nagyon vigyázzak. Meg azt is mondta, hogy Reynis Martyn ellen van, és hogy jó ember.

– Reynis? A helyi parancsnok? – Nora megcsóválta a fejét. – Nem volt az soha jó ember.

– Igen, máskor Grom is ezt mondta róla. De lehet, hogy tényleg együttműködnek valamiben, és azért mondta ezt, mert azt hitte, hogy meg fog halni.

Nora bólintott, és egy darabig nem szólt semmit, csak gondolataiba mélyedt. Judy az italt kortyolgatta, és hagyta, hogy szétáradjon bele a meleg és az otthonérzés.

– Azt hiszem, tudom, miről van szó – szólalt meg végül Nora. – Paul Martyn nem SE tag, a másik kettő meg igen.

– SE?

– Societas Electorum. A hatalom a hatalmon belül. A CSU egyik irányító szerve. A vén sakál Rundi a vezetője. A volt Saitied-bagázs.

– Apa azt mondta, hogy Rundi valaha safir volt, és Amraas Eespeshinnek hívták. A Seth–Sikamoron háborúban állt át a másik oldalra – jutott eszébe Judynak Rundi nevét hallva.

– Apád? Mikor? – nézett rá döbbenten Nora. – Mióta tud erről az apád?

– Valamikor az Alfa lerohanásakor jött rá. De csak néhány hónapja mondta el nekem, amikor a Salaamról végre fel tudtam hívni.

– Te részt vettél a salaami háborúban?

– Onnan helyeztek ide.

– De hát miért?

– Talán, hogy Gromra vigyázzak… Nem tudom. Grom valami olyasmit mondott, hogy neki kellett volna rám vigyáznia… hogy valaki őt küldte, hogy vigyázzon rám. De lehet, hogy csak félrebeszélt.

– Kiről mondta, hogy őt küldte? – kérdezte izgatottan Nora.

– Nem tudom. Nem mondott nevet. Talán akiknek dolgozott… bár nagyon úgy hangzott, mintha egy emberről lett volna szó.

– Talán arról is volt… – felelte talányosan Nora, aztán témát váltott. – Szóval úgy döntöttél, hogy át akarsz állni a kiszakadtak oldalára.

– Igen.

– Hány hónapod van még vissza a katonaságnál?

– Hét.

– És orvosként dolgozol.

– Igen.

– Akkor hadd kérjelek valamire, Judy. Várd ki ezt a hét hónapot, szerelj le, és csak utána állj közénk.

– De hát miért? – kérdezte kétségbeesetten Judy. Úgy érezte, mintha ki akarnák rúgni abból a világból, amelyet már majdnem visszanyert magának.

– Több okból is. Egyrészt ha nem kerülsz elő, a katonaság razziázni fog néhány hétig, és az mindig halálos áldozatokkal jár. Másrészt ha később véletlenül elfognak és bevisznek, amint megtudják, hogy katonaszökevény vagy, agyonlőnek. Még hadbíróság elé sem állítanak. Harmadrészt annak sem örülnék, ha Grom titokzatos küldője kerestetni kezdene. Ha tényleg az SE az, annak nagyon csúnya következményei lehetnek az egész kiszakadt közösségre nézve. Ráadásul rájöhetnek arra is, hogy te vagy Giin lánya. Már az is nagy hiba volt, hogy Rionék előtt leleplezted magad, hiszen nem tudhattad, hogy nem élnek-e vissza vele.

– Azt gondoltam, hogyha a kiszakadtak megtudják, az csak jó lehet….

– Judy, itt nyomorognak az emberek. Sokan még saját anyjukat is eladnák, ha azon élelmet lehetne venni.

Judynak megrogyott a válla, és bólintott.

– Értem.

– Itt nem vagy biztonságban. Egyelőre nem. Ha már nem leszel katona, leszerelsz, és közénk állsz, legfeljebb azt hiszik, hogy megtérítettünk, vagy hogy megbolondultál. De az nem baj, mert akkor már senki sem fog keresni, nem fogja kinyitni az aktádat, nem fog utánad kutatni a nyilvántartásokban. Az orvosiból még mennyi van hátra?

– Leszerelésemkor a sihroni kórház fog kibocsátani mint végzett orvost – felelte Judy elszomorodva. Hiába értette Nora érveit, mégis fájtak neki. Nem akart abba a világba visszamenni, főleg most nem… Egyszerűen csak haza szeretett volna érni végre.

– Akkor akár a breeni kórházban is dolgozhatsz utána hivatalosan.

– De már annyira utálom ezt a bujkálást… és mi lesz, ha közben elhelyeznek innen?

– Leszerelés után visszajössz. De, Judy, ez nem jelenti azt, hogy addig nem is találkozhatunk. Rion biztosan szívesen segít, és ha akarod, egy-két hetente meglátogathatsz.

Judy lehajtotta a fejét. De aztán Nora ismét átölelte, és halkan, de határozottan azt mondta:

– Ide mindig hazajöhetsz, Judy. Ez itt a te otthonod is.

8. FEJEZET

Giin

– Egyszóval megint a kirúgás szélén állsz – mondta Shoon nagyot sóhajtva.

– Még nem a szélén, bár ki tudja, mikor jutok odáig. Ha még egyszer kifejtem, hogy a Shremeya semlegességi politikája önáltatás, márpedig ki fogom, a Törvényhozó Testület fegyelmi eljárást indít ellenem. Főleg most, hogy Martyn aláírta a semlegességi egyezményt, és ezek azt hiszik, adhatnak a szavára…

– A Törvényhozó Testület? – kérdezte döbbenten Shoon. – De hát… Giin… te még mindig a tagja vagy?

– Így van. A Törvényhozó Testületnek sosem szűntem meg tagja lenni. A Testület szabályzata szerint a tagság örökös, azaz elhalálozásig vagy kiszakadásig tart. Mivel még nem haláloztam el, és kirúgniuk sem sikerült… – széttárta a kezét, de befejezni nem tudta a mondatot, mert Shoon közbevágott.

– De hát ez azt jelenti, hogy a Vezető Testület bírósága igenis jogosult lett volna annak idején eljárni az ügyedben!

Giin elmosolyodott.

– Nem egészen, bár tény, hogy ez egy cifra jogi helyzet. Ügyemben a Törvényhozó Testület bírósága járhat el, amely, ugye, a Vezető Testület bíróságának fellebbviteli fóruma.

– Tehát?

– Megtalálták a módot, hogyan rúghatnak ki egyetlen Körzeti Bíróság bevonása nélkül. A Törvényhozó Testület eljárást indít ellenem, amiért háborús uszítást folytatok, valamint bejelentés érkezett arról, hogy mazdraként tevékenykedem a Kavenen kívül is. A fellebbviteli bíróság pedig ebben az esetben a Vezető Testület lesz.

– Ki képviseli a vádat?

– Auna-ra.

A híres törvénytudó és jogtudós nevét hallva Shoon megrázkódott.

– Huh. Összecsomagoltál már?

Amikor Auna nevét először meghallotta, Giin maga is hasonlóképpen reagált: esélye sincs az ügy megnyerésére. Kivéve persze, ha a CSU időközben megteszi azt a szívességet, hogy megtámadja a Shremeyát.

– Mikor mész a Shremeyára?

– Jövő héten. Az ügyemet nem hajlandók holón keresztül tárgyalni.

– Egyedül?

– Igen.

– Maryaa nem megy?

– Kapott egy nagyon csúnya vírusos fertőzést, és még ha jobban is lesz, nem akarom, hogy az utazás miatt visszaessen. Meg hát miért vinném magammal mindenhová, megvan neki a maga élete.

Shoonon látszott, hogy a legszívesebben a szemét forgatná ezekre a szavakra, és Giin már elég régóta ismerte barátját ahhoz, hogy ilyen gesztusok ne kerüljék el a figyelmét.

Tudta, mit gondol róluk Shoon és Judy is. De egyikük sem volt már fiatal, és nem akartak többet egymástól, mint amennyit egy barátság adni tud. Szerettek együtt lenni, beszélgetni, Maryaa ráadásul kitűnően főzött, és ami a legfontosabb, értelmes társaság volt. De nem éltek együtt.

Igaz, amióta Maryaa megbetegedett, Giin minden nap meglátogatta. Most látta csak igazán, mennyire más a külsős élet. A gyerekei meghaltak vagy eltűntek, a férje meghalt, a szülei a CSU-n belül éltek, ha még éltek egyáltalán, és Maryaara Giinen kívül csak a bejárónője nyitotta rá az ajtót, meg nagy ritkán egy-két ismerőse az egyetemről. Hasonló helyzetben a Kavenben ott lenne az egész család, hogy segítsen.

Maryaa azonban nem panaszkodott. Mindig örült Giin látogatásának, pedig volt alkalom, amikor Giin látta és érzékelte, hogy nagyon rosszul érzi magát. De most már kifelé lábalt a betegségből. Mire visszajön, teljesen jól lesz ismét.

Mire visszajön, talán már nem lesz kaveni.

– Ha gondolod, költözz hozzám – ajánlotta fel Maryaa, amikor egy alkalommal erről beszélgettek.

– Nem akarom, hogy még jobban kikezdjenek. Már így is rengeteget piszkálnak miattam.

– És kit érdekel? Legfeljebb azt hiszik, igazuk van.

– Nem, Maryaa. Az nem lenne becsületes. Csak akkor költöznék hozzád, ha összeházasodnánk. Azt pedig…

De nem fejezte be a mondatot. Ezt a kérdést, ahogy érzelmeiket is, már a kapcsolatuk legelején tisztázták, és azóta egyikükben sem zajlott le semmi olyan változás, amely a kérdés újratárgyalását igényelte volna.

– Megvan már, hol fogsz lakni, ha kitesznek? – kérdezett közbe újra csak Shoon, és Giin gondolatai visszatértek a barátjához.

– Igen, Ulton kiszakadt negyedében, közel a Kiszakadt Közösségek Vezetőségéhez. Az egyik ottani életközösség befogad.

– A Vendék nem ajánlották föl, hogy maradj? Azt mondtad, támogatnak.

– Így van, de nem akarom, hogy ők is mazdra elé kerüljenek miattam. Inkább elmegyek magamtól. Egyébként Ari is felajánlotta, hogy költözzek hozzá, amíg nem találok valami megfelelő helyet.

– Rendes volt tőle.

– Így igaz – bólintott Giin. Pedig Arinak barátságukból eddig semmi nem jutott ki, csak pár hónap börtön meg a megalázó feladat, hogy Yaan feltételeit – az eszméletlen Giinnel együtt – elvigye a salaami seregek parancsnokának. Ráadásul még ő is leteremtette azért, mert hagyta, hogy megzsarolják…

Voltak pillanatok, amikor Giin ujjai szinte viszkettek, hogy ifjabb Yaan torkát megszorongassák, máskor azonban nem tudott haraggal gondolni unokaöccsére. Annak ellenére, hogy úgy használta fel, mint valami árucikket, és érte cserébe gyakorlatilag megvásárolta magának a Salaamot, indítékai mégis érthetőek voltak: jóval kisebb véráldozattal úszta meg mindkét fél a háborút, miközben megmaradhatott a CSU lojális hadvezérének, hiszen nem szabadon eresztette az ellenfél legfontosabb támogatóját, hanem politikai alku tárgyává tette.

De az a néhány hét… Amikor három nappal a Yaannal való találkozás után magához tért egy űrhajóban, amely maximális sebességgel tartott a bolygó még salaami kézben lévő tranzitállomása felé, azt sem tudta, hol van. Rosszul érezte magát, és csak akkor lett jobban, amikor a belé fecskendezett nyomkövető anyag kiürült a szervezetéből. Közben azonban a körülötte lévők állandó rettegésben éltek a nyomkövető miatt, amely lehetővé tette, hogy ellenségük bármelyik pillanatban megtalálja, becélozza, és atomjaikra lője őket.

Embereit mégsem tudta meggyőzni arról, hogy hagyják veszni, és folytassák a háborút: mire elég jól volt ahhoz, hogy érthető parancsokat adhasson, már befejeződött a kitelepülő csapatok evakuálása. Majdnem hétmillió ember távozott a Salaamról, köztük rengeteg kaveni és még több katona.

A megadás feltételei később sem kerültek nyilvánosságra. Yaan nyilván saját karrierjét védve nem vallotta be feletteseinek a politikai alku részleteit, Giinnek pedig a volt salaami katonai parancsnok tiltotta meg, hogy szóljon róla.

– A háború még csak most kezdődik. Ne higgyék már azt a katonáink, hogy zsarolhatók vagyunk. Ezt a csatát a Salaamon már így is, úgy is elvesztettük. Gondolják inkább azt, hogy katonai számítások következtében vonulunk vissza.

Giin nem ellenkezett, részben azért, mert féltette Yaant, bár ezt még magának is csak titokban vallotta be. Elvégre mégiscsak az ellenfél egyik tábornokáról van szó! Ugyanakkor Yaan szabadította ki őt is és Judyt is, sőt, mindkettejüket lehetőségeihez mérten még védelmezte is. Nem buktathatja le.

Különben is, Judy még mindig odaát van, és ki tudja, milyen következményekkel járna rá nézve Yaan lebukása? Giin nem attól félt, hogy Yaan rajta áll bosszút, ezt nem tudta elképzelni arról a férfiról, akivé unokaöccse vált. Sokkal inkább az esetleges vizsgálatoktól és nyomozásoktól tartott, melyeket egy ilyen lebukás a nyakára hozhatott volna.

***

Jó alaposan felöltözött, mert tél volt kint, és a járművek a várszerű blathaas hátsó részénél parkoltak. Még mielőtt kilépett volna a meleg lakásból, némi fájdalommal tekintett körbe, és vette számba azt a kis teret, amely az utóbbi hat év során az otthona volt. Nagyon valószínű, hogy ez is azon helyek egyike lesz, ahová nem tér vissza többé. Erről persze megint az alfai blathaas jutott az eszébe, és még jobban összeszorult a szíve. Pedig azt hitte, hogy neki már mindegy: családja kiirtása után gyógyíthatatlanul eltörött benne valami. De aztán jött Maryaa, meg Judy, meg végig itt volt a Vende család, és együtt újra csak rámutattak arra, hogy nincs egyedül. Lassan újra élni, érezni kezdett. Milyen furcsa szerkezet is az ember! Még annak elvesztése is mennyire tud fájni, amit annyit kritizált, annyiszor leírt, és legyintett, ha szóba került!

Negyvenöt éves koráig a Kaven volt mindene. Mindene. Aztán valahogy távolivá vált, értéktelenné és unalmassá… és most újra fájt.

De egy biztos, ha kirúgják, nem tér vissza. Soha többé. Marad azok mellett, akik végig mellette álltak, akik nem alázták meg ostoba perekkel és vádakkal, nem próbálták lejáratni vagy saját érdekükben felhasználni: hivatalosan is a Kiszakadt Közösségek vezetője lesz. Sokszor kérték már rá, de ahhoz ott kellett volna hagynia a Kavent, és elveszítenie mindazt, amiért addig harcolt. Ha azonban elküldik, nem néz vissza többet.

Amikor becsukta maga mögött az ajtót, és körbenézett, látta, hogy sűrű pelyhekben hull a hó. Csönd volt, a hó minden hangot elnyelt, sehonnan sem szűrődött ki zaj, és távoli moraj sem hallatszott. Csak ahogy lépkedni kezdett, reccsent meg talpa alatt a hó: ripp-ropp, minden egyes lépésre.

Lehajtotta a fejét, hogy a hó ne verjen az arcába, összébb húzta magán a vastag köntöst, és sietősebbre vette a lépést. Még be akart ugrani Maryaahoz.

Sötét volt, amikor felemelkedett a jármű, de az ég keleti alján már vöröses derengés mutatta, hogy nemsokára felkel a nap, és a naprendszer kettes bolygója fényesen ragyogott a horizont fölött. Éppen feléje tartott, ezért kedvére elnézegethette a zöldes fényű csillagot, és akaratlanul is Nagy Andreas zöld csillagai jutottak róla az eszébe, a reménység szimbólumai, „a fölöttünk járó Isten lépteinek nyomai”.

Keveseknek adatik meg az a lehetőség, amely Nagy Andreasnak megadatott, és még kevesebben képesek élni vele. Neki például nem sikerült. Pedig egy békésebb korban talán meglett volna hozzá a tehetsége. De éveit hiábavaló erőlködések töltik ki, hogy megállítson egy megállíthatatlannak látszó hatalmat, és figyelmeztessen egy figyelmeztethetetlen közösséget.

Ahogy a jármű megdőlt, és lefelé vette útját, a csillag kikerült látóteréből. Már Ulton fölött járt, közel ahhoz a negyedhez, ahol Maryaa lakott. A szépen rendben tartott házakat és udvarokat itt is vastagon fedte a hó, és mivel a java éjjel hullott le, simán és érintetlenül terült el alatta a hajnali szürkületben.

Kicsit aggódott, hogy Maryaat ő ébreszti majd, de az asszony felöltözve várta az ajtóban, és amint leszállt, invitálta is befelé.

– Gyere csak. Csináltam egy kis reggelit, és… – nem tudta befejezni, mert a lakás másik felében megszólalt a detája. Maryaa, Giin meglepetésére, halálra sápadt, úgy indult a készülék megkeresésére. Érzései döbbenetet sugároztak.

– Mi a baj? – kérdezte, és Maryaa még hátraszólt a nappali ajtajából:

– Leon az.

Leon! Maryaa egyetlen, még élő gyereke! Maga is meglepődött, de tapintatosan bevonult a konyhába, hogy ne zavarja a beszélgetést. Nem telt bele azonban fél perc, és Maryaa hangja hallatszott a nappaliból:

– Giin! Gyere gyorsan!

Letette a kofenos csészét, és a hang után indult.

Maryaa detájának holoterében egy ismeretlen arc nézett vissza rá: barna bőr, határozott, kemény vonások, zöld szem. Amennyire fel tudta mérni, a fiú egyik szülőjére sem hasonlított. Katonai egyenruhát viselt, amelyről Giin rögtön látta, hogy magas rangú tiszt.

– Giin Raas vagyok – mutatkozott be, és meghajtotta magát.

A férfi válaszul biccentett.

– Leon Foortan. Igazán örülök, hogy megtaláltam. Anyát éppen arra akartam rávenni, hogy létesítsünk magával háromoldalú kapcsolatot. Arról van szó ugyanis, hogy a Shremeyát néhány héten belül meg fogja támadni a CSU. A pontos dátumot nem tudom, mivel az egészet egy másik akcióhoz időzítik, hogy úgy tűnjön, mintha a támadás annak az akciónak a megtorlása lenne…

– Akció? Milyen akció? A CSU valamely tagállamán, vagy másutt? – kérdezte Giin izgatottan.

– A kaveni közösségeket dugig telepítették provokátorokkal. Ezek próbálnak majd rávenni embereket a támadásra, mégpedig elsősorban flooistákat, mert azok a legkönnyebben provokálhatók. Nem tudom, végül melyik verziót fogják választani, mivel több terv is született, de a legvalószínűbb, hogy az Alfán kísérelnek majd meg egy merényletet, mégpedig úgy, mintha az elkövető a Shremeya egy titkos ügynöke lenne.

– Ki ellen tervezik? Gondolom, ha tényleg a Shremeyát akarják befeketíteni, nem kaveniek ellen irányul majd a merénylet.

– Persze, hogy nem. A célpont ugyanaz a Paul Martyn, aki a Shremeya elleni hadjáratot is vezetni fogja.

– Tessék? – kérdezte döbbenten Giin, és egy pillanatra megállt benne az ütő, majd összepillantott Maryaaval. – Hogy… mi?

– Lechis Melilan őt és a családját javasolta célpontnak. Nyilván túl fogja élni, nem akarják a legjobb tábornokaik egyikét kivégezni – legyintett a férfi. – Bár meglehet, hogy őt is el akarják tenni láb alól Rundiék… náluk sosem tudni. Az öreg rettentő paranoiás, és Martyn egyre jobb pozícióban van az elnöknél. De mint mondtam, nem valószínű, hiszen Martyn fogja vezetni a Shremeya ellen vonuló sereget, hogy megtorolja a rajta esett sérelmet. A lényeg az, hogy szóljanak a Shremeyán. A legjobb az lenne, ha a védelmi miniszternek szólnának. Ha csak azt biztosítani tudnák, hogy ne essen el egyszerre a Shremeya mindkét tranzitállomása, már rengeteget tettek. Hallottam, hogy mostanában indul, de azt ajánlom, hogy ne maradjon sokáig. Ha…

– És mégis hogyan bizonyítsam az igazamat? – kérdezte kissé ingerülten Giin. – Ha ennyi mindent tud a shremeyai helyzetről, bizonyára azt is tudja, hogy nekem már nem hisznek. Magára meg mégsem hivatkozhatom!

– Ebben sajnos nem tudok segíteni – tárta szét a kezét a férfi. – Talán célozzon arra, hogy van egy kéme Rundi környezetében… Nem tudom.

– És melyik rendszerekről akarják berepülni a Shremeyát? Gondolom, már megkezdődtek a csapatösszevonások, ha tényleg egyszerre akarják megtámadni a naprendszer északi és déli felét.

– Ez jó kérdés, és meg is vannak valahol az adatok. Egy pillanat, máris mondom: a QLA-4044-es rendszerről a déli, és a BRaA-0102-es rendszerről az északi tranzitállomást. De csak érintik ezeket a rendszereket, a kiindulópont természetesen a CSU. Ezt a két adatot mint konkrétumot fel is használhatja, ha a védelmi miniszterrel beszél… Azt viszont nem tudom garantálni, hogy a támadás előtt pár nappal vagy órával szólok. Most is csak úgy voltam képes kapcsolatba lépni magával, hogy egy hadgyakorlat alatt átsodródtam egy útvonalakon kívüli naprendszerbe, és kilőttem egy távközlési műholdat, amelyen keresztül felcsatlakoztam a Decaron rendszerére. Erre még egyszer nem leszek képes. Ráadásul lassan vissza kell állítanom a CSU kódjára, vagy gyanút fognak.

– Még egy kérdés: maga kinek dolgozik? – vágott közbe Giin.

– Leginkább magamnak, meg van itt egy ellenálló szervezetünk, annak. De talán jobb, ha azt mondom: ez ellen a rohadt rezsim ellen.

– Nem tudná… nem tudná esetleg Martynt figyelmeztetni? – kérdezte kis hezitálás után Giin.

A férfi arcáról szinte világított az értetlenség.

– Martynt?

– Paul Martynt. Nem az elnökre gondoltam.

– Én sem, de miért kellene bárkinek is figyelmeztetnie Martynt?

– Mert ha megtudja, hogyan akarják felhasználni, talán tesz valamit, hogy megelőzze.

– Martyn már hónapokkal ezelőtt megkapta a shremeyai támadás parancsnokságát. Nem hiszem, hogy ez a figyelmeztetés bármin is változtathatna.

– Martyn utálja az SE-t, és…

– Tudom. Martyn az elnök embere.

– Nem hiszem, hogy bárkinek is az embere lenne. És sokat köszönhetek neki. Én is, meg a lányom is.

– Martynnak – mondta a férfi gúnyosan.

– Neki. Ha ő nem lenne, a lányom meghalt volna, vagy engem végeztek volna ki, amikor átkerültem a front túloldalára, és elkaptak.

A férfi szeme megvillant.

– Szóval maga volt a salaami győzelemnek az ára! – Amikor Giin bólintott, a férfi sóhajtott, és megrázta a fejét. – Hm. Erről nem tudtam. De nem hiszem, hogy segíteni tudnék. Lehet, hogy Martyn valami okból kivételt tett magukkal, ennek ellenére a CSU-hoz hűséges hadvezérek egyike. Sőt, az elnök egyik kedvence. Ha figyelmeztetem, és lelepleződöm, az nemcsak rám nézve lenne végzetes, de másokat is veszélybe sodornék. Viszont az előbb említette a lányát. Nem is tudtam, hogy életben maradt. Gondolom, ő is a CSU-n tartózkodik.

– Igen, nem sikerült áthozni.

– Ha gondolja, mi megpróbálhatjuk. Nem lenne jó, ha véletlenül ráakadnának…

– Miért? – kérdezett közbe Maryaa értetlenül.

– Én kellek nekik, Maryaa. Judyval pedig zsarolni tudnának – válaszolta Giin, majd újra a holomezőben álló férfira nézett. – Magam akartam átmenni érte.

A férfi tiltakozva emelte fel a kezét.

– Meg ne próbálja! A múltkor a Salaamot vették meg magáért, ki tudja, a következő alkalommal milyen árat szabnának? Hogy hívják most a lányát?

– Judy Fenssonnak. Jelenleg orvosként dolgozik a hadsereg kötelékében. A Mwakanén van.

– Nagyszerű. Ó, és még egy: ne menjen mostanában a független rendszerek felé. Általános offenzíva várható a következő hónapokban, a függetlenek közül az Omegát és a Bethelt is meg fogják támadni.

– A többit nem?

– Azok Martyn számítása szerint maguktól fognak majd belépni.

– Valószínűleg így is lesz – mondta nehéz szívvel Giin. – És a Murata Szövetség?

– Rundi azokat is meg akarta támadni, de Martyn nem ment bele. Ő a lassú hódítás híve. Éppen ez okozza a nézeteltéréseiket. Rundi már idős. Nincs ideje. Martyn meg, úgy tűnik, ráér.

– De hát ő is van vagy… hatvan éves! – csodálkozott Maryaa.

– Igen. Úgy tűnik, ő komolyan veszi azt, hogy a jövőnek építi a birodalmat – mondta Leon, de hangjából kételkedés csendült ki. – De most már tényleg mennem kell. Sok sikert a shremeyai úthoz. Anya, te pedig vigyázz magadra, és gyógyulj meg. Viszlát.

– Leon… – szólalt meg Maryaa, és a holomező felé hajolt, amely azonban már üres volt. A nő a kezébe temette az arcát, és felzokogott. – Mindig ezt csinálja. Olyan, mint az apja. Senki és semmi nem számít neki, csak az ügy…

Giin bűntudatosan ült le mellé, Maryaa azonban felpattant, és kiment. Giin bizonytalanul állt fel és ment utána.

– Maryaa, ne haragudj…

– Rád nem haragszom. Leonra vagyok dühös. Mindig ezt csinálja. Csak az a fontos, amit ő csinál, csak az ő ügye, csak az ő személye. Pedig… na mindegy.

– Igen?

– Semmi. Nem érdekes – legyintett Maryaa, és lerogyott a konyhaasztal mellé, miközben üres tekintettel nézett maga elé. – Ennyit ér több évtizedes küszködés. Hogy végül mégiscsak egyedül maradsz.

Néhány másodperc múlva felállt, és az ablakhoz lépett. Résnyire megnyitotta, majd egy cigarettára gyújtott.

– Maryaa…

– Hagyd, Giin. Mondtam, hogy nem rád haragszom. Éppen ellenkezőleg, te vagy az egyetlen, akire számíthatok. De neked is ott van a politika meg Judy. – Keserűen felnevetett. – Csak nekem nem maradt semmim. És vajon mi marad utánam? Olyan életet kellett élnem, amit gyűlöltem egy bolond mellett, aki a saját gyerekei életét is kockára tette…

Ahogy Giin elnézte ideges mozdulatait és remegő kezét, az a beszélgetés jutott eszébe, amikor először találkoztak az egyetemen, öt vagy hat évvel ezelőtt. Hogy lefogyott azóta! És ez a keserűség… Maryaa mindig olyan csöndesnek látszott, vidámnak és kiegyensúlyozottnak, pedig a felszín alatt ott hordozta több évtized fájdalmát.

Hozzálépett, kivette a kezéből a cigarettát, és szorosan átölelte.

– Sietek vissza.

Maryaa csak egy hosszabb pillanatig engedett az ölelésnek, aztán kibontakozott belőle.

– Ne áltassuk magunkat, Giin. Neked is megvan a magad élete, és most, hogy a Shremeyát megtámadják, ki tudja, visszajössz-e valaha. – Keserűsége még mélyebb lett egy pillanatra, aztán összeszedte magát. – Ne haragudj.

– Értem – felelte Giin, és bár nem ölelte át újra, a keze után nyúlt, és megszorította. – Semmi baj. Tényleg sietek vissza.

– Persze, tudom – bólintott Maryaa, és megszorította Giin kezét. – Vigyázz magadra. És ne keseredj el, bármit is döntenek. Mindig lesznek, akik szeretnek. És van élet a Kavenen kívül. Én már csak tudom.

Ezek az utolsó szavak még jobban elszomorították Giint. Élet? Ez? De inkább nem fűzött hozzá semmilyen megjegyzést, mert tudta, hogy azzal csak még jobban elszomorítaná barátját.

***

– Információim teljesen megbízható forrásból származnak.

– Nem vonom kétségbe, mégsem léphetek. Bármilyen katonai lépés agressziónak minősülhet ebben a helyzetben, és akkor meg sem kell várnunk, hogy a CSU indokot találjon a megtámadásunkra – sóhajtott nagyot Berus, a Shremeya védelmi minisztere. Felállt a székéből, és járkálni kezdett az ablak előtti keskeny sávban.

Giin nem szólalt meg, hagyta, hogy beszélgetőpartnere még egyszer végiggondolja a hallottakat, és döntsön. Ennél többet nem tudott tenni.

– Viszont, úgy gondolom, van egy megoldás erre a helyzetre – mondta jó tíz perc járkálás után a miniszter, és visszaült Giinnel szembe.

– Miről lenne szó?

A miniszter egyenesen ránézett, és Giin tudta, hogy olyan dologba készül belerángatni, amelynek következményei nem lesznek egyértelműen pozitívak.

– Ha jól tudom, az ön cége kifejlesztett egy eszközt, amellyel űrközlekedési vonalakat is alá lehet aknázni.

– Így van – bólintott Giin.

– Az egyik, maga által említett rendszer, a BRaA-0102-es teljesen automatikus. Nincs igazi tranzitállomása, csak egy kis irányítóközpontja, valószínűleg ezért is választották éppen ezt a berepülésre. Ha a maga emberei kimennének oda, és a feltűnést kerülve aláaknáznák a CSU felől érkező hajók pályáját…

Giin elgondolkodott.

– Jó gondolat. A kérdés csak az, hány menekülő érkezik ezen a vonalon keresztül.

– Nagyon kevés, egyre kevesebb. Nem is az érkezés, hanem inkább az indulás miatt. A CSU-beli hatóságok egyre több szökni akarót kapnak el. Idén eddig hét hajó érkezett rendszerünkbe a CSU-ról, és nemcsak a BRaA-ra, hanem az összes állomásra együttvéve. Ez tizennyolc állomást jelent.

– Az tényleg nem sok. Ennek ellenére óvatosnak kell lennünk, nehogy egy menekülthajót futtassunk aknára.

– Való igaz. Ha viszont sikerül megfogniuk az onnan berepülni szándékozó uniós sereget, az azt is jelentené, hogy Shremeya naprendszerének csupán északi részét tudnák egyből elfoglalni…

Giin azonban már nem figyelt rá, inkább a feladat ráeső részén gondolkodott.

Ide kell hívatnia Juriont és csapatát, aztán kiépítenie az aknazárat úgy, hogy az átrepülő hajók ne fogjanak gyanút, ráadásul az egészet úgy kell megoldaniuk, hogy csak bizonyos esetben lépjen működésbe az aknazár, arról nem is szólva, mi történik, ha késnek, és a CSU csapatai rajtakapják őket aknatelepítés közben…

– … természetesen nem ingyen – kapta el még a miniszter utolsó szavait.

Erre megrázta a fejét.

– Nem, miniszter. Ha bebizonyosodik, hogy igazam volt, arra a pénzre szükségük lesz. – Amikor a miniszter kétkedő arcot vágott, hozzátette: – Ráadásul ha éppen most és éppen a Raas cégtől rendelne hadianyagot, hatalmas felzúdulást keltene a kormányban, és a CSU figyelmét is magukra vonná.

– Vannak erre fordítható tartalékaink.

– A kormánynak nem kell ellenjegyeznie egy ilyen kiadást? Hiszen ez majdnem… – gyors fejszámítást végzett – kétmilliárd sted lenne. Ha az egész berepülő szakaszt aláaknázzuk. Mert azt nem tehetjük meg, hogy csak egy részét…

A miniszter bólintott.

– Persze, ez logikus. Mennyi ideig tart a kiépítés?

– Ha jól szervezzük, az embereim tíz napon belül kint lehetnek a BRaA rendszerében, onnantól számítva két-három hét. Kellene azonban valami álca…. Mondjuk távközlési hálók kiépítése?

– A berepülőpályán?

– Alatta valamennyivel. Kipróbálás alatt lévő technológiának lehetne álcázni.

– Jó ötlet. Majd megoldjuk.

Még néhány udvarias szót váltottak, aztán Giin távozott. Sietnie kellett, hogy minél hamarabb kiadja a megfelelő utasításokat embereinek, hiszen az is lehet, hogy máris késésben vannak… Arról nem is szólva, hogy ha felfüggesztik, nem lesz joga a cég ügyeiben eljárni, ez pedig a ma délutáni tárgyalás után könnyen megeshet, és távolról sem biztos, hogy mindent el tud intézni addig.

A folyosón visszakapcsolta detáját, ami azonnal nem fogadott hívást jelzett. Nagy volt meglepődése, amikor Armoin nevét olvasta a kijelzőn. Már megint le akarja beszélni – gondolta, és nem tudta, hogy bosszankodjon-e, vagy inkább nevessen.

Nem akarta azonban, hogy a beszélgetésnek mások is tanúi legyenek, ezért a járművében kezdeményezett hívást.

– Gondolom, azért hívott, hogy beszéljen a fejemmel még a tárgyalás előtt – nyitott egy rövid köszönés után.

Armoin, aki még öregebbnek és nyúzottabbnak nézett ki, mint a múltkor, hasonló stílusban válaszolt.

– Azért hívtam, mert úgy döntöttünk nem lesz tárgyalás, ha leszáll a Shremeya ügyéről. Még a szokásos militarista szólamait sem kell föladnia. Abba sem kötünk bele, ha a családi cég milliárdjaival a háborút támogatja – mondta az öreg mazdra kimérten.

Az utolsó mondatot hallva Giin szíve kihagyott egy pillanatra, mert azt hitte, hogy Armoinnak máris tudomására jutott iménti beszélgetése a védelmi miniszterrel, de aztán rájött, hogy a salaami ügyre gondol, amikor nyíltan finanszírozta a külsős hadsereget.

Már éppen nyitotta volna a száját, hogy válaszoljon, amikor leesett neki Armoin első mondatának értelme is.

Nemcsak arról van szó, hogy a Vezető Testület szentesíti a Cégtanács – eddig függőben lévő – engedélyét a hadikiadásokról, hanem arról is, hogy amennyiben felhagy a Shremeya folyamatos figyelmeztetésével, egyáltalán nem lesz tárgyalás az ügyében. Semmiféle tárgyalás. Már ha hihet Armoinnak. De a lényeg az, hogy legalább néhány hétig nyugalma lesz, amíg nyélbe ütik az aknazár-kiépítést, és addig még ő irányíthatja a céget. Ha pedig lerohanják a Shremeyát, az végre igazolni fogja, és egyszer s mindenkorra vége lesz ezeknek az ostoba pereknek és tárgyalásoknak.

Igen, ha Armoin ajánlata igaz, akkor lesz elég ideje cselekedni.

A helyzetet ugyanakkor utálta, mert mégiscsak megalkuvásra kényszerítette. Vajon mit hisznek majd róla azok, akik eddig bíztak benne? A nagy Giin Raas is megvehető! S bár néhány héten belül kiderül valódi szerepe az ügyben, az a néhány hét nagyon kellemetlen lesz. És még csak nem is tehet ellene semmit. Ariéknak sem szólhat. Hadd nyilatkozzanak csak elítélően. Bár valószínűleg Ari nem mond majd semmit, de a többi kiszakadt…

– Egyáltalán nem lesz tárgyalás? – kérdezte meg még egyszer, a biztonság kedvéért.

– Így van. A hallgatásáért, úgy gondoljuk, ez nem nagy ár.

– És miért kell annyira maguknak az én hallgatásom? – kérdezte Giin összehúzott szemmel.

– Hogy kivédjük az esetleges provokáció látszatát. Nem lenne jó, ha a CSU ürügyként használná magát arra, hogy megtámadjon minket.

Giin meg mert volna esküdni, hogy Armoin ugyanúgy tud a Shremeya megtámadásáról, mint ő. De hát akkor miért hallgat?

– Tehát ha nem kritizálom a Shremeya semlegességi politikáját, nem fognak többé zaklatni úgynevezett háborús tevékenységem miatt? – kérdezte még egyszer.

– Amiatt sem, a cégei miatt sem, és a kiszakadtak között végzett munkája miatt sem – egészítette ki Armoin a sort ez alkalommal a kiszakadtakkal is.

– Ebben az esetben elfogadom az ajánlatot – mondta Giin.

Armoin meglepett arccal nézett rá.

– Rendben van? – kérdezett vissza Giin.

– Igen, csak nem gondoltam volna, hogy beleegyezik – felelte kertelés nélkül az öreg mazdra. – Nem vall magára. Hacsak nincs valami más is a háttérben…

Giin elmosolyodott, és meghajtotta magát.

– Ennek a kiderítése már a maga dolga, Armoin-ra. Nekem más elfoglaltságaim vannak. Áll tehát az ajánlat?

– Persze. Persze – bólintott Armoin, miközben kíváncsi tekintettel méregette Giint.

Giin azonban nem foglalkozott vele. Néhány pillanat múlva már Juriont hívta, hogy kiderítsék, mennyi idő kell az aknazár telepítéséhez a lakatlan rendszerben.

***

Már két hete dolgoztak. Látszatja ugyan nem volt, mert az aknaháló olyan miniatűr és rendszertelenül elhelyezett részekből állt, amelyet sem látni, sem érzékelőkkel letapogatni nem lehetett, de Jurion a kezdeti idegbeteg üvöltözés után már normális hangon is tudott beszélni, ami nála az elégedettség biztos jele volt.

– A tizennyolc berepülő sávból a nyolc legvalószínűbb már készen van. Jól alájuk pörkölünk! – dörzsölte meg a kezét. Családja nagy része elpusztult az alfai szabadságharcban, azóta Jurion engesztelhetetlen gyűlöletet érzett a CSU-val szemben. Ő volt a katonai célú fejlesztések lelke a Raas cégnél.

– Kár, hogy nem tudjuk, mikor jönnek – mondta Giin elgondolkodva. – Akkor jobban érezném magam.

– Nyilván nem fogják előre jelezni, hogy mikorra várható a támadásuk – grimaszolt Jurion.

– Bizonyos értelemben fogják, csak valószínűleg mi nem szerzünk róla időben tudomást – felelte Giin szórakozottan. – Ha információim nem csalnak, egy merénylet fogja megelőzni a támadást, amit majd a Shremeyára fognak. De a miniszter megígérte, hogy amint érkezik információ a diplomáciai csator…

– Milyen merénylet? – vágott közbe Jurion udvariatlanul.

– Paul Martyn ellen, de….

– Az a rohadék! – szorult ökölbe Jurion keze. – Gondolom, egy ilyen merényletet azonnal lehoznak az uniós hírekben…

– … melyeket mi nem tudunk fogni – fejezte be helyette a mondatot Giin.

– Ez így nem teljesen igaz – rázta meg a fejét Jurion, és cinkos mosoly tűnt fel az arcán. – Ha nagyon akarjuk, foghatunk néhány uniós csatornát…

– Komolyan? Hogyan?

– Óvatosan, és nagyon ügyelve arra, hogy ne közvetítsünk semmiféle adatot befelé, mert abban a pillanatban kitesz a rendszer. De az valószínűleg megoldható, hogy „rávegyünk” egy műsorközvetítő blokkot, hogy felénk is nyisson néhány csatornát.

– Miért nem mondta eddig?

– Miért? Ki akarná egész álló nap a Martyn-féle demagóg propagandát hallgatni? – nézett vissza értetlenül Jurion.

– Én például – mondta savanyúan Giin. – Megpróbálhatnánk akkor ezt a közvetítési megoldást? Ha bejön…

– Megpróbálhatjuk, aztán valaki majd egész nap a híreket nézi, és amint hall valamit, figyelmeztet minket. Szólok, ha sikerült.

Giin egyedül maradt, de nem bánta. A hajón amúgy is ritkán volt egyedül, mivel itt lakott az a majdnem kétszáz munkás is, aki a rendszert építette. Neki persze nem kellett volna itt lennie, de rossz előérzetei döntése fogadtatásáról hamar beigazolódtak, és inkább eljött ide a munkát figyelni, mint hogy hazamenjen, és állja a rokonok, ismerősök rohamait. Igazából azt remélte, hogy egy esetleges támadás után megnyílik a kommunikációs tér, de Jurion hamar lelombozta.

– Ha átlép a hajó, már nem lesz ideje arra, hogy műholdat lőjön ki. Remélem. Mert ha mégis, akkor nagy valószínűség szerint mi sem maradunk sokáig életben, mert mire egyet néznénk, porrá lőnek.

Jurion azt is felvázolta, nagyjából milyen hajót várnak, és Giin elképedt a méretektől. A hadihajó, ha valóban egy egész flottát szállít, akkora lesz, mint egy nagyobb település, ami azt jelenti, hogy ugrása után akkora lesz a B-sugárzás mind a kiindulási, mind a cél naprendszerben, hogy majdnem hét órán keresztül szünetelni fog a hajóforgalom.

Az biztos, hogy azt a hajót nem lehet majd összekeverni egy menekülthajóval. Már ha a nagy szállító érkezik. Lehetséges volt azonban, hogy először csak egy kisebb felderítőhajót küldenek át a rendszerbe.

– Akkor buktunk, mert nem lesz nagy a fogás. Viszont akkor is megakadályoztuk, hogy innen támadjanak a rohadékok, mert a felderítőhajó pusztulása esetén nem jön át a csapatszállító – magyarázta Jurion.

Giin nem tudta, melyik változatot szeretné jobban. Mert ha valóban átkel ide a nagy katonai szállító, egyszerre több ezer ember fog meghalni miatta. Az uniós hírcsatornák nézése legalább abban segített, hogy elterelte figyelmét erről a nyomasztó gondolatról. Jurion ugyanis hamar jelentette, hogy az adás immár fogható, és megadta a csatornákat is. A műsor azonban nem tudta lekötni: a rengeteg propaganda és Martyn szólamainak sulykolása elfárasztotta, így a feladatot átadták az egyik műszerész fiúnak, aki sebesülés miatt nem dolgozhatott az űrben.

Giin nem nagyon bízott benne, félt, hogy a fiú majd a legfontosabb pillanatban alszik el, de amikor rányitott, mindig ébren találta, ezért egy idő után megnyugodott.

Négy nap telt el így csöndes, de feszített munkában, amikor a fiú bizonytalan arccal megjelent az ajtóban. Éppen megbeszélést tartottak.

– Valami történt? – nézett rá Giin a többiek feje fölött, akik erre elhallgattak, és szintén az ajtó felé fordultak.

A fiú elvörösödött, és megvakarta a fejét.

– Hát… Szerintem jöjjön, Giin-ra és nézze meg maga. Azt hiszem, ez az… valami merénylet…

– Ki ellen? – kérdezte Giin, de közben már fel is állt, és az ajtó felé indult.

– Neveket egyelőre nem mondtak, de mintha katona lett volna… de jöjjön, és nézze meg, maga ehhez jobban ért.

A mérnökök közül jó néhányan otthagyták a vitát, és Giinék után indultak. Alig fértek be a szűk kabinba, ahol egyhangúan villogott a képernyő, és a bemondó érzelmek nélkül darálta:

– … is meghaltak. Egyelőre még ismeretlen az elkövető kiléte, bár a helyszínen két embert is letartóztattak, akiknek köze lehetett a merénylethez. Paul Martyn elzárkózott a nyilatkozattól.

Aztán egy katonai udvar képét mutatták, amelyet teljesen feldúlt egy felrobbant jármű. A roncsok között, a hatalmas füstben a speciális alakulat egyenruhája villant meg, ahogy bioanyag-érzékelőiket mozgatva halottak után kutattak. Giin már látott ilyet, még régen, amikor nagyapja és unokaöccse vesztette életét a felrobbantott cégépületben.

Aztán más, érdektelen hírek következtek, és a szobában lévő emberek ijedten néztek össze.

– Ez lenne az, Giin-ra? – kérdezte Jurion, aki bizonyos lélektani pillanatokban még az udvariasságra is képes volt.

– Úgy néz ki – mondta Giin, de magában csak arra tudott gondolni nem kevés megkönnyebbüléssel, hogy Yaan életben maradt. – Nem sok időnk maradt – tette hozzá gyorsan.

– Biztos, hogy hamar lépnek majd? – kérdezte az egyik mérnök.

– Miután bejelentik, hogy a Shremeya áll a háttérben, még egy-két nap. Maximum négy-öt, ha fenn akarják tartani a látszatot, és még egyszer ennyi, hogy a hajó az ugrási szintre emelkedjen.

– És mi a minimum? – kérdezte egy másik.

– Még az is lehet, hogy csak pár óra – mondta Jurion, és hirtelen üvölteni kezdett. – Mozgás, lusta banda! Nincs vesztegetni való időnk!

A mérnökök rémülten tódultak ki a szobából. Csak Giin és a fiú maradt a helyiségben.

Néhány óra múlva azonban, amikor a következő híradásból megtudta, hogy mi is történt pontosan, azt kívánta, inkább ment volna el a többiekkel, és sosem értesült volna a részletekről.

***

Az irányítóteremben jól hallatszottak a kis cellulákban dolgozó emberek párbeszédei:

– Ne oda, vidd vissza a 255:16:16-ra!

– Nem jól állítottad be az érzékelőt, most az egész sor működésképtelen!

– Kinek kellett volna felszednie a 472:55:223-ról a műszaki hulladékot? Ott lebeg az összes szemét!

És így tovább.

Ezek általában csak a fejhallgatókban szóltak, de Jurion az utolsó két napban kihangosítva hallgatta őket.

– Jó tudni, hogy ott vannak, és élnek – kommentálta.

– Mennyivel vagyunk kész? – kérdezte Giin aznap immár másodszor.

– Tizenhárommal, és a tizennegyedik már részben működőképes, estére talán teljesen az lesz. Gyakorlatilag mindenki azon dolgozik, a kétszáz emberből százhetven kint van…

– Megmondtam, hogy ne legyen kint egyszerre több mint a fele! – csattant fel Giin, akinek szintén megviselték az idegeit az elmúlt napok. – Különösen most nem, amikor bármikor támadhatnak! Ha a belépő hajó tényleg küld egy aknamező-semlegesítőt, és pont a tizennégyesen jön be, lehet, hogy a mező megússza, de az emberek nem fogják!

– Erre nagyon kicsi az esély – felelte a matematikus fölényével Jurion. – Százalékban kifejezve…

– Nem érdekelnek a százalékok. Ha annyira gyorsítani akar, akkor hetvenet tegyen át a tizenötös pályára, és dolgozzanak ott.

– De…

– Nézze, lehet, hogy maga ennek a munkának a szakembere, de én vagyok a cég vezetője. Tegye, amit mondtam!

Jurionon látszott, hogy kis híján megüti a guta, de nem mert Giinnel ellenkezni. Néhány percnyi intézkedés után kelletlenül bejelentette: – Megtörtént.

A munkásoknak sem tetszett Giin eljárása, ez jól hallatszott a beszélgetésekből.

Mindenki ideges volt. Jurion úgy meredt a kijelzőkre, mintha vizuálisan akarná észlelni a belépő hajót. Giin még magán is észrevette, hogy ugyanezt teszi.

Aludni sem nagyon tudtak. Amikor harminc embert leváltottak, pihenés helyett ők is bejöttek az irányítóba, hogy ellenőrizzék a munka állását és a figyelőernyőket.

Estére elkészült a tizennégyes pálya. A felszabaduló embereket Jurion kelletlenül a tizenhatosra irányította.

A következő nap végére volt két újabb félig kész, és majdnem működőképes aknamezejük.

Másnapra a tizenötöst is befejezték. A munkások már halálosan kimerültek voltak, de hajtotta őket a félelem és az izgalom, ezért persze balesetek és hibák is gyakrabban fordultak elő. Két sérült munkást a hajó orvosának kellett végül ellátnia, ők nem is dolgozhattak tovább.

A felszabadult munkások ismét továbbmentek, így már csak a tizennyolcas pálya maradt aknamentes.

Végül száznegyvennégyen voltak kint, amikor megjelent a hajó a tizenhatos pályán.

Mivel a tizenhetes, ahol a munkások fele dolgozott, meglehetősen közel esett a másik pályához, ugyanúgy járt, mint a tizenhatos és a tizenötös: a hajó megjelenése utáni másodperctöredékben csak a por és a sugárzás szintje emelkedett meg, ahogy emberek és eszközök tűntek a semmibe.

A megelőző csapás akkora volt, hogy még az irányítóhajót is meglökte, így a központi helyiségben kitört a káosz, amelynek közepén valahol Jurion üvöltött.

– Valaki aktiválja a rendszert! Azonnal!

– De ha mégis életben maradt valaki a pályán, azonnal megöli a robbanás!

– Senki nem maradt életben, idióták! Blan, aktiválja! A kód 4744! Most!

Blan, aki sikeresen kikecmergett eszméletlen kollégája alól, megpróbált a vezérlőpulthoz lépni, de csak tántorgott, és úgy remegett, hogy Giin biztos volt benne: nem lesz képes beütni a kódot.

Így is történt. A rendszer hibaüzenetet jelzett, és semmi sem történt.

Jurion hatalmas üvöltéssel vetette le magáról a rászakadt makettasztalt.

– Hülye, idióta!

Giin látta, hogy sántít, két kézzel félrelöki a még mindig remegő mérnököt, aztán a vezérlőhöz lép, és lesöpri a ráhullott szemetet.

Az aknazár ugyan nem volt még teljesen kiépítve, de a hadihajó éppen a kész szakasz fölött tartózkodott, közel hozzájuk.

– Ne most! – üvöltötte valaki Jurionnak. – Várj még, mert ha fölöttünk robban, mi is megdöglünk!

– Nincs még teljesen készen, te marha! Ha továbbjut, megússza, és akkor hiába haltak meg a többiek! Ha továbbjut, nincs többé Shremeya! Męfada chahend ka-męlifra peesęm! – ordította az Atenęma Gaadra utolsó mondatát, és beütötte a számokat, amelyek aktiválták a rendszert.

A hajó tényleg nem lehetett messze tőlük, és legalább olyan hatalmas volt, mint amilyennek Jurion felvázolta. Robbanása nem csupán megrázta az űrhajójukat, hanem erejével a bolygósík felé lökte, és hatalmas sebességű tehetetlenségi pályára állította. A hirtelen fellépő nyomástól többen elájultak, Giin is csak jóval később nyerte vissza eszméletét.

Érezte, hogy lába, combja nedves, de amikor kinyitotta szemét, és a rajta fekvő alakra esett a tekintete, látta, hogy nem az ő vére az. A férfinek valami felszakította az oldalát, és rajta vérzett el.

Lelökte magáról a halottat, és döbbenten nézett végig magán.

Egyetlen karcolás nélkül megúszta.

– Giin-ra, jól van? – hajolt fölé egy fiatal mérnök.

– Jól – recsegte kiszáradt torokkal, és megpróbált felállni.

A fiatal férfi fölsegítette.

– Jurion – szólt oda Giin a tudósnak, aki a vezérlőpultra támaszkodva kifelé bámult a világűrbe. – Mi történt?

– Megdöglöttek. Az utolsó szálig – mondta a tudós valami távoli, elégedett kifejezéssel az arcán, aztán lebukott a feje, és ráesett a pultra.

Mire Giin odaért hozzá, már nem lélegzett.

– Most mit csinálunk? – kérdezte a fiatal mérnök remegve.

– Hazamegyünk – felelte Giin fáradtan, és lefogta Jurion nyitott szemét.

Valahol nagy üresség támadt benne, és gondolkozni sem nagyon tudott. Csak azt érezte, hogy ebben a pillanatban véget ért valami.

9. FEJEZET

Yaan

– Uram, nincs szüksége valamire? – dugta be a fejét Piyt, de Yaannak még arra sem volt ereje, hogy válaszoljon, csak a fejét rázta, és bámult tovább kifelé az ablakon, bele a vakító napsütésbe. – Uram, a szolgálat…

– Leléphet, Piyt. Ma már nem lesz szükségem magára – mondta, de szemét egy pillanatra sem szakította el az ablaktól. Arrafelé nézett, amerre a magas, robusztus testalkatú férfi az apró kislányt vitte kézen fogva. Még látta, ahogy a fekete alak lehajol a másikhoz, mond neki valamit, a kislány bólint, aztán a férfi felegyenesedik, és néhány másodperc múlva mindketten eltűntek a sarkon.

Hallotta, hogy Piyt becsukja az ajtót, aztán csönd lett. Homlokát nekitámasztotta a hűvös üvegnek, és nagyot nyelt. Megpróbálta megemelni a kezét, de nem volt rá képes, még arra sem, hogy az ujjait behajlítsa. A teste is fájt, mintha végigverték volna.

Pedig már két hete… Két hete… Egyszerre tűnt rettenetesen soknak és fájdalmasan kevésnek.

Megpróbált a légzésre koncentrálni, ez régebben mindig segített – de most nem. A mellkasán lévő szorítás nem akart csökkenni, a fájdalom még mindig ott bujkált a testében, és semmilyen légzőtechnika nem enyhítette. És rettenetesen fázott, pedig az ablaküvegen besütő nap szinte égette a bőrét. Újra és újra megreszketett.

Jelzett a detája. Minden erejét összeszedve ellökte magát az ablaktól, és megfordult.

Az asztalhoz lépett, és felemelte a detát. Ismeretlen szám.

– Igen? – szólt bele röviden a készülékbe. Hangja rekedt volt, és színtelen.

– Itt doktor Nethelmen – válaszolta kelletlen udvariassággal a hívó. – Azért hívom, mert maga mondta, hogy ezt a niesit, ezt a Greeytant csak maga hallgathatja ki, és most beszélni akar magával.

– Niesi? – Egy pillanattal később esett jött csak rá, hogy Brendonról van szó. – Az, akit innen szállítottak kórházba? – kérdezte a biztonság kedvéért.

– Az. A katonai kórház C–24-12-es részlegében találja, ha úgy gondolja, hogy kihallgatja.

Yaan azonban nem akart Brendonnal beszélni, aki minden bizonnyal a két héttel ezelőtt történtek miatt keresi. Vannak más, valóban fontos elintéznivalói is, melyeknek eddig neki sem tudott kezdeni. Ez a hívás végre megadta a szükséges lendületet ahhoz, hogy nekilásson.

Nyújtózkodott, bármennyire is fájt, aztán felhívta F rangú beosztottjait, és estére megbeszélést hívott össze. Hamar végzett, senki nem mert egy kukkot sem szólni, csak bólintottak, még Bien is, pedig ő egyre inkább úgy viselkedett, mintha Yaan közvetlen helyettese lenne. Aztán a különböző koordinátoroknak és az alacsonyabb rangú tiszteknek adott parancsot, hogy kezdjék el az állomány felkészítését az indulásra. Végül az utánpótlási egységet hívta, akik már öt napja elkezdték a mozgósítást. Ezek hosszabb beszélgetések voltak, de itt sem volt ellenkezés vagy mellébeszélés.

A hívások után a szoba mosdójához lépett, alaposan megmosta az arcát hideg vízben, aztán elhagyta az irodát.

A folyosón úgy érezte magát, mintha védtelen lenne, mezítelen átlagember a mentalisták között, mintha mindenki őt figyelné a szeme sarkából, és az elkapott arckifejezések, szemvillanások és érzelemfoszlányok is mind erről uralkodtak. De udvariasak voltak vele, és csöndesen félrehúzódtak előle.

Yaant egyszerre idegesítette és nyugtatta meg ez az elhúzódás. Idegesítette, mert nem tartozott azok közé a vezetők közé, akik megközelíthetetlenek voltak. Jó volt viszont, hogy nem akartak semmit mondani, kérdezni, csak csöndesen bólintottak, és mentek tovább a dolgukra. Bár biztosra vehető, hogy a későbbiekben majd alaposan kitárgyalják, mennyire nyúzott és sápadt is a tábornok, mennyire megviselték a tragikus események…

Aztán magában vállat vont. Amíg nem tud ezekről a beszélgetésekről, nyugodtan viselkedhet úgy, mintha nem is lennének. Fölösleges ezen gondolkodnia. Mindig is beszéltek róla, és ez az ügy is elhal egyszer.

A parkolóban rögtön kiszúrta új járművét, bár azelőtt még sosem látta: a zöldesfeketén csillogó csoda azonban nem lehetett másé. Kényelmes volt, és sokkal gyorsabb, mint bármi, amivel eddig repült. Ez is nyilván Raas-tervezés volt, továbbfejlesztése annak a technológiának, amelyet nagybátyja, Rion – bármennyire is próbálta – nem tudott teljesen megsemmisíteni a megszállás másnapján. Keze végigsimított a fényes, sötétzöld felületen.

Néhány pillanattal később már a levegőben volt, speciális pályán száguldott a város fölött. Az út egyébként sem tartott volna sokáig, ezzel a járművel pedig csupán percekbe került, amíg elért a katonai kórházig. Grom biztos örülni fog, hogy látja. Amikor legutóbb találkoztak, barátját csak a gépek tartották életben, és még beszélni sem volt képes, csak mutogatott. Talán most már jobban lesz.

Grom első pillantása azonban szíven ütötte, hiába öltötte fel barátja azonnal a szokásos, kissé nagyképű arckifejezését, Yaant nem tudta megtéveszteni. Ő is sajnálkozott.

– Csukd már be az ajtót, Paul – zihálta alig hallhatóan Grom, és a folyosó felé intett. – Így is alig szuszogok, nem tudom még a kinti zajt is túlüvölteni.

Yaan gyorsan behajtotta maga mögött az ajtót, aztán egy széket húzott Grom ágya mellé, és leült rá.

– Hogy vagy? – kérdezte, miközben szemével végigpásztázta az ágyat övező műszereket és kijelzőket. Mintha kevesebb lett volna, mint a múltkor.

– Voltam már jobban is – húzta el a száját Grom. – Fáj a hátam, és alig kapok levegőt. Ne tudd meg, milyen hülye dolog az, hogy gépek cserélik a véredben az oxigént, és a tüdőd… hehe. Még szerencse, hogy valamennyire működik azért, különben beszélni sem tudnék.

– Az pedig tényleg nagy baj lenne – értett egyet vele Yaan, és mindketten elmosolyodtak.

– Milyen tiszt az olyan, amelyik még utasítgatni sem képes a beosztottjait? – zihálta Grom, és feljebb csúszott.

Aztán kinyújtotta a kezét, megfogta Yaan jobbját, és meglepő erővel megszorította.

– Nagyon sajnálom.

Yaan bólintott, és nem húzta ki a kezét Groméból. Szüksége volt emberi érintésre, emberi érzésre, különben összeroppan. Ez az ösztönös baráti gesztus jobban esett neki, mint bármi, amivel az utóbbi napokban vigasztalni próbáltak.

– Nem tudom, mit csináljak – mondta halkan, miközben egy kijelzőt nézett, amelyben egy zöld és egy piros vonal igyekezett váltakozó sikerrel a másik fölé kerülni. – Azt sem tudom, akarok-e élni egyáltalán… Olyan… értelmetlen lett minden. Azt hiszem, még soha… soha nem voltam ennyire egyedül.

Grom nem mondott semmit, csak szorította a kezét, így ültek csendben, sokáig.

Nem tudta, Grom honnan jött rá, mikor nyugodott meg, de csak akkor engedte el a kezét, amikor már maga is úgy érezte, hogy képes a normális gondolkodásra.

– Mikor indultok?

– Nem tudom. Biztosan hallottad, hogy a BRaA rendszerben aknára futtatták az űrhadászok teljes déli flottáját szállító hajót. Pedig a hadművelet felelős vezetőjeként megtiltottam, hogy előbiztosítás nélkül hatoljanak be egy ellenséges terület naprendszerébe…

– Hogy volt mégis bátorságuk megtenni? – kérdezte értetlenül Grom.

– Volt egy SE kém a Shremeya kormányzatában, az biztosította őket, hogy teljesen szabad az út. Azt hiszem, ez a kudarc ismét gyengített Rundi csapatán, hiszen az SE megint bakot lőtt… Szóval emiatt késik az egész megszállás. Talán egy újabb hónap, mire indulunk. Nem tudom. Micsoda marhaság, hogy a Shremeya áll a merénylet hátterében… Édes Istenem! – megrázta a fejét. – Még hogy a Shremeya!

– Miből gondolod, hogy nem ők voltak azok?

– Miért tették volna? – kérdezett vissza Yaan.

– Nekik is lehettek kémeik a mi rendszerünkben, akik jelenthették, hogy te készülsz a Shremeya megtámadására. Biztos vagyok benne, hogy te voltál a támadás célpontja.

Yaan hatalmasat sóhajtott, és kezével fáradtan a hajába túrt.

– Nem – rázta meg a fejét határozottan. – Azt hiszem, inkább a flooisták állnak a háttérben, rajtuk keresztül pedig… – nagyot nyelt. – Nem is tudom, hogy mondjam el.

– Mit? – nézett rá értetlenül Grom.

Yaan becsukta a szemét, és hirtelen maga előtt látta az egész jelenetet úgy, ahogy volt: a hatalmas, forró, napsütötte udvart, a világoskék, felhőtlen eget, a levegőt, ahogy a beton fölött táncol és remeg, a porszemeket, melyek szinte állni látszottak a nyári levegőben.

A járműve nem az udvar közepén állt, hanem valamivel távolabb, egy alacsony épület mellett, amelyben alkatrészeket tároltak, Piyt ugyanis egész délelőtt szerelt rajta valamit. Élénk zöld–barna színe elütött a koszlott épület sárgásszürkéjétől, de a beton sápadt stanburkolatától is. Állt még ott két másik jármű is, de ezeket leszámítva az udvar teljesen üres volt, semmi mozgás nem látszott, csak a falon túli őrtoronyban járt körbe-körbe a mozgásregisztráló, és egy katona nézelődött arra, ahonnan előre nem jelzett mozgást jelentett.

Az éles, csaknem fehér fényben az oszlopok kemény, határozott árnyékot vetettek, ez azonban sehol sem nyúlt ki annyira, hogy alájuk lehetett volna húzódni. Az egyetlen árnyékot a főépület előteteje adta, amely alól viszonylagos védettségben lehetett kinézni a perzselő melegre.

A lányok persze jól érezték magukat lenge nyári ruhájukban. Ester is hasonlóan öltözött, és mindhárman széles karimájú, tarka szalagos kalapot tettek a fejükre a nap ellen. A kis Ester különösen imádta ezt a viseletet: órákig billegette magát a tükör előtt új kalapjában, hogy lássa, mikor áll rajta a legszebben a ruhával együtt. Raana csak a fejébe csapta a díszes ruhadarabot, sőt, egy kicsit még meg is húzta, hogy biztosan üljön a fején, amitől persze a homlokába csúszott. Ő azonban nem törődött vele, nem érdekelték a ruhák és a kalapok.

Ester viszont lélegzetelállítóan szép volt. Hullámos, barna haja kiengedve egészen a háta közepéig leért, világoskék ruhája kiemelte hibátlan, barna bőrét, és hastájon kis domborulatot vetett – Ronen, igen, Yaan elhatározta, hogy születendő kisfiát akkor is Ronennek nevezi el, ha ezzel gyakorlatilag világgá kürtöli származását.

A főépület előteteje alatt váltak el egymástól, ahol aztán Yaan, még mielőtt felment volna, utánuk nézett. Szerette megbámulni a feleségét, kecses mozgását, szép derekát, lábát… a két kislány meg úgy ugrált körülötte, mint két kiskutya. Aztán Raanának eszébe jutott valami, mert odaszólt az anyjának, aki bólintott. Raana sarkon fordult, és futva indult vissza a főépület felé. – Apa, apa! – kiabálta, amíg Yaan be nem várta.

Yaan lehajolt hozzá, amint odaért, és éppen szólásra nyitotta a száját, de már nem tudta, mit akart mondani, mert a tornádó erejű, tűzforró légnyomás a karjába préselte a gyereket, és mindkettejüket belökte a nyitott ajtón keresztül a lépcsőházba.

A becsapódástól csak azért nem lett semmi bajuk, mert az ugyanott ácsorgó szemeteskonténert is belökte a robbanás szele, és a szeméthalom letompította földetérésüket.

Yaan ösztönösen gyűrte maga alá a kislányt, miközben a szeméten, poron, koszrétegen keresztül arra fordította a fejét, amerre felesége és kislánya eltűntek az előbb.

– NEEEEEEEEEEE! – üvöltötte.

De senki sem hallgatta meg kérést, aztán rájuk szakadt a bejárati ajtó.

Elvesztette az eszméletét, és amikor zúgó füllel és hasogató fejjel magához tért, hallotta, hogy Raana még mindig ott sír alatta, apró kezével ruhájának elejébe kapaszkodva.

– Nemnemnemnemnem… – hajtogatta, miközben fejét rázta, és lábával rugdosott.

– Jól vagy? – volt Yaan első kérdése, aztán kissé változtatott a testtartásán, hogy ne nyomja annyira a gyereket, és szorosan magához ölelte. – Jól vagy, Raana?

A kislány csak a fejét rázta, és továbbra is a „nem”-eket hajtogatta, miközben Yaan esetlenül végigtapogatta, de nem érzett rajta sehol törést vagy vérző sebet.

Aztán feküdtek, és várták, hogy kiássák őket. Nem beszéltek, csak Yaan motyogott néha értelmetlen, megnyugtató szavakat a kislánynak, miközben azon imádkozott, hogy ne legyen igaza rettentő gyanújának, hogy a két Ester már nem él… S közben tudta, hogy hiába imádkozik: felesége és lánya túl közel voltak a robbanás epicentrumához, és nem volt semmi, ami a gyilkos hő és közéjük állhatott volna. Őket megmentette az az ötven méter és a jármű, amelynek a takarásában voltak, és amely felfogta a légnyomás meg a hő jókora részét. Ennyi éppen elég volt a megmeneküléshez.

Majdnem két órát töltöttek az ajtószárny alá beszorulva, mielőtt kiásták volna őket. Aztán a törmelékrétegen keresztül leeresztettek egy miniliftet.

Amikor karjában a minden ízében reszkető gyerekkel felért, szinte rárontottak aggódó kollégái és munkatársai.

– Uram, már azt hittük, nem élte túl! – fogalmazta meg mindannyiuk gondolatát Bien, és valaki még egy pillanatra át is ölelte őket.

Arckifejezését látva azonban hamarosan lelohadt a lelkesedés, és Piyt állt elé leszegett fejjel.

– Az én hibám volt, uram… A szerelés… a jármű… bárki hozzáférhetett.

De ő csak intett a fejével, és ment volna tovább arrafelé, amerre az egészségügyi szolgálat emblémáját látta, amikor egy újabb csoport állta el az útját: az őrség egyenruháját viselő katonák fogtak közre egy magas, vékony, szőke férfit, akit a robbanás szintén megsebesített: egyik nadrágszára csatakos volt a vértől. Ennek ellenére diadalittasan vigyorgott.

– Ez ki? – kérdezte Yaan, amikor látta, hogy foglalkoznia kell az üggyel.

– A merénylő – felelte tisztelettudóan az egyik őr. – Éppen meg akart lépni a kavarodásban, amikor elkaptuk. Niesi a rohadék.

Yaan még szorosabban szorította magához a még mindig hüppögő Raanát, és közelebb lépett a férfihoz.

– Hogy hívják?

– Peet Falk.

Yaannak mindössze néhány másodpercébe került, hogy összerakja magában mindazt, amit tudott. Még haragudni sem tudott.

– Akkor hát megvolt a bosszúja – mondta halálos fáradtsággal.

A férfi csak egy pillanatra lepődött meg, aztán a diadalittas vigyor visszatért arcára.

– Rajtad is bosszút áll majd Gaadra, amikor kiirtja minden ellenségét! – vágott vissza gőgösen. – Meg fogsz rohadni te is, meg az egész gyilkos rendszeretek is, szemét mészáros! – Kiköpött.

Yaan csak annyival lépett hátra, hogy ne érje a köpés, aztán a katonákhoz fordult.

– Vigyék a katonai fogdába. Ne adják ki a Biztonsági Szolgálatnak, és egyelőre ne kezdjenek tárgyalást. Amint tudok, beszélek vele…

– Jó, de ebből hogyan jöttél rá, hogy a flooisták állnak a háttérben? – szakította félbe gondolatait Grom ziháló hangja.

Yaan kinyitotta a szemét, és barátjára nézett.

– Peet Falk, Norin Falk veje, flooista.

– Várj csak! Falk? Ez… ismerős név.

– Primusi a család, mint te. A mészárlás után települtek át egész cégükkel az Alfára, ahol a cég egyesült a Raas-vállalattal…

– Az Unken volt az ő cégük, nem?

– De igen.

– Na jó, de ez hogyan magyarázza azt, hogy nem felbujtásra követték el a merényletet?

– Meséltem már neked arról a flooista vezetőről, Andran Mittudoménkiről. A hírszerzés már többször is figyelmeztetett, hogy el akarnak tenni láb alól. Hát most majdnem sikerült nekik.

Csönd ereszkedett rájuk, és miközben Grom elgondolkodott a hallottakon, Yaan ráébredt, hogy jóval könnyebbnek érzi magát most, hogy végre kimondta.

Nincs többé Ester, nincs többé a kis Ester, és Ronen ismét meghalt, mielőtt még megszülethetett volna. Raanát Ester szülei vitték magukkal a Mwakanéra: apósa és anyósa, akik sosem voltak képesek megbocsátani neki, hogy elvette a lányukat, most nyíltan őt vádolták Ester haláláért. Ki tudja, Raanát látja-e még valaha? Persze, nem tehetik meg, hogy elveszik tőle, de Yaan maga is tudta, hogy nehéz dolga lesz, ha találkozni akar majd vele.

– Ez mind igaz. Az aknazár viszont arra utal, hogy előre tudták, mire készül a birodalom. Csak azt nem értem, miért nem építették ki mindkét naprendszerben…

– Az aknazár! – kiáltott fel Yaan. – Ez azt jelenti, hogy magas helyről szivárgott ki az információ! Tudták, honnan fog belépni a sereg!

– Magas helyről? Ezt az információt még az űrhadászaink is tudták, ha nem is mindenki. Bárki lehet áruló… Egyébként is, ilyen nagyszabású készülődés egyszerűen nem marad titokban. Paul, sosem fogjuk megtudni, honnan…

A sürgős hívást jelző hang belefojtotta a szót Gromba. Yaan először azt hitte, őt hívják, de Grom detája jelzett.

– Szervusz, Isav – köszöntötte Grom a holomezőben feltűnő Buchayt. – Mi a helyzet?

– Elkaptam egy külső adást. Nem tudom, mit csináljak vele. Ha Paul is megtudja…

– Mit tudok meg? – szólt közbe Yaan, és előrehajolt.

Isav zavarba jött.

– Ó, nem tudtam, hogy Gromnál vagy…

– Mit tudok meg? – ismételte meg Yaan a kérdést.

Buchay mélyet sóhajtott.

– Elcsíptem egy birodalmon kívüli adásban egy interjút, és meg akartam kérdezni Gromot, hogy megmutassuk-e neked.

– Miért kell ehhez Grom véleménye? Ha rám vonatkozik, természetesen tudni akarok róla!

– De ez… ez… – dadogott Buchay zavarodottan, aztán nagyot sóhajtott. – A merényletről van szó benne, és egyáltalán nem biztos, hogy amit mondanak, az igaz… szóval nem tudom, bölcs dolog-e, hogy megnézd.

Grom nem szólt semmit, és amikor Yaan rápillantott, vállat vont.

– Ha már így beleszóltál a hívásomba, akár meg is nézheted.

Yaan bocsánatkérőn intett Gromnak, és Buchayhoz fordult.

– Látni szeretném.

– Jó – felelte Buchay még mindig nem teljesen meggyőzve, de azért átkapcsolt a felvételre, mire a holomezőben megjelent Giin arca.

A felvételen látszott, hogy nem a beszélgetés elején indult, éppen egy mondat közepén voltak.

– … provokációnak. Így az, hogy a Shremeya űrterébe lépő uniós flottát felkészülten várták, nem azt bizonyítja, amit a CSU-propaganda kiabál, hanem éppen ellenkezőleg. Azoknak az információknak volt ugyanis igaza, amelyeket még hét héttel ezelőtt kaptam. Azokból pedig jó néhány dolog világosan kiderül. Először és legfőképpen az, hogy a CSU vezetése nem egységes, sőt, a két vezető, Shee Martyn és Ghana Rundi között sem teljes az összhang. Ezt támasztja alá maga a merénylet is.

– Ne fussunk ennyire előre. Nem értem ugyanis, hogy amennyiben nem a Shremeya áll a merénylet mögött, mi lehetett egyáltalán a célja?

– Kettős célja volt. Egyrészt az, hogy indokot szolgáltasson a Shremeya megtámadására, bár azt hiszem, a CSU minden indok nélkül ugyanúgy támadott volna, így tehát a másik ok az, amely nagyobb jelentőséggel bír. Informátorom véleménye szerint az alibimerénylet, melynek értelmi szerzője Lechis Melilan, Ghana Rundi jobbkeze, az Alfa elárulója, éppen azért irányult Paul Martyn ellen, mert ő Shee Martyn embere. Paul Martyn pályafutását jól ismerjük: ő volt az, aki a mwakanei és alfai felkeléseket leverte, és ő foglalta el a Salaamot is. Valószínűleg éppen sikerei miatt vált nemkívánatossá Rundi számára, hiszen így a birodalom vezetésében Martyn elnök javára billentette a mérleget…

Giin ugyan beszélt tovább is, de ezt Yaan már nem hallotta.

Giin nem látott bele annyira a birodalom belpolitikájába, mint ő, ezért nem is tudhatta, hogy találgatásai mennyire közel járnak az igazsághoz, másrészt viszont milyen messze vannak tőle.

Azt ugyanis tökéletesen elképzelhetőnek tartotta, hogy Melilan, Rundi és az SE állnak a háttérben, ez kitűnően magyarázta a merénylet eddig homályos motívumait, beleértve a flooisták megjelenését is. De ő azt is tudta, hogy itt nem csupán az erőviszonyok borulásáról van szó. Nem lehetetlen, hogy Rundi tudomást szerzett valahogyan az elnök őt illető terveiről.

Ökölbe szorult a keze.

Melilan, aki annak idején gyerekkora családját leölette, most mindenkit elvett tőle.

Mire az interjú véget ért, már nem volt a szobában. Grom is, Buchay is csak megpróbálnák meggyőzni, hogy rengeteg más magyarázat lehet még a merényletre, és egyáltalán nem biztos, hogy Giin Raas találgatása a helyes.

Neki azonban volt egy ötlete, hogyan bizonyosodhat meg Giin gyanújáról.

***

Brendont nem a kórházban hallgatta ki, mert Grommal ellentétben Brendon vagy húsz másik beteggel volt egy teremben. Net doktor sem tiltakozott az ellen, hogy elvigyék.

– Akár a börtönbe is visszamehet. Az a kevés utókezelés, amire még szüksége van, már megoldható ott is – morogta szokásos módján.

Amikor leültek egymással szemben Yaan irodájában, egy ideig egyikük sem szólt semmit. Yaan összehúzott szemmel méregette az előtte ülő férfit, és még mielőtt megnyitotta volna a beszélgetést, figyelmeztette magát, hogy az SE-tagok azon részét, akik mentális képességeket mutattak fel, maga Rundi képezte mentalistává, de a többiek is erős pszichedukátriai felkészítést kaptak.

– Beszélni akartál velem – szólalt meg először, mivel tudta, hogy Brendon ismeri annyira a katonai illemet, hogy megvárja, amíg a magasabb rangú megnyitja a beszélgetést.

– Igen – felelte Brendon. Hangja rekedt volt, a régi, telt bariton a semmibe tűnt. Valaha kreol bőre még mindig egészségtelenül szürke volt, szeme beesett és karikás, fekete haja megnőtt a fogságban, és csapzottan hullott a vállára. – Hallottam, hogy… hogy mi történt. Szólnom kellett volna. De nem tudtam, mit terveznek. Fogalmam sem volt róla.

Brendonból sütött az együttérzés, és ez minden igyekezete ellenére megzavarta Yaant, ezért inkább nem válaszolt. De Brendon nem is várt válaszra.

– Andran Stoonultot, akinek a megöletésével téged gyanúsítottak, a Szabad Flooisták tették el láb alól, legalábbis ők azok, akik elég militáns szemléletűek ahhoz, hogy véghezvigyenek egy ilyen akciót.

– Milyen céllal? – szúrta közbe Yaan.

– A flooisták már nagyon régóta szeretnének egységesen fellépni az Unió egész területén a Kaven törvényeinek és hagyományainak védelmében. Mint azonban nyilván sejted, ezt az egységet nem arra akarják felhasználni, hogy jogi úton próbáljanak meg a helyzeten változtatni, hanem fegyveres ellenállást szerveznek. A két nagy alfai flooista mazdra, Berua-ra és Andran-ra azonban elég határozottan a fegyveres ellenállás gondolata ellen voltak, ezért mindkét tanítót eltették láb alól. Berua-rát már korábban megölték, még a szabadságharc vége felé, és halálát úgy rendezték meg, hogy a quiescói harcok egyik áldozatának látsszon. Andran-rával pedig most végeztek.

– És mi volt ebben az egész ügyben a te szereped?

Brendon nyugodt hangon válaszolta:

– Engem bíztak meg Andran-ra őrzésével.

– Kicsoda?

– Andran-ra emberei, akik féltették az öreg mestert.

Yaan egy futó pillanatra érzékelt valami oda nem illőt, ezért még alaposabban szemügyre vette volt barátját.

– Miért pont téged?

– Mert rólam tudták, hogy megfelelő… adottságokkal rendelkezem a feladathoz.

– Honnan? – kérdezte azonnal Yaan.

– Nem csináltam belőle titkot – tárta szét a kezét Brendon. – Amikor betértem, nem rejtettem véka alá, ki voltam, és mit csináltam. Így fogadtak be.

Yaan ezen kissé csodálkozott magában. De hát végül is Giinék ténykedése után hogyan máshogy lehetne SE-tagokat beépíteni a Kavenbe? Csak úgy, ha eljátsszák a bűnbánót. Igaz, az is lehet, hogy Brendon nem az SE-tagságára, hanem Saitied múltjára célzott az előbb. Sőt, valószínű, hogy inkább ezek alapján gondolták alkalmasnak ilyen jellegű feladatra…

– Szóval azt akarod mondani, hogy a flooisták voltak?

– Nem. A flooistákat sejtésem szerint provokálták, és bár nem tudom biztosan, hogy ki, egy nagyon határozott sejtésem mégiscsak van. – Brendon megállt, és egyenesen Yaan szemébe nézett. – Nem tudom, mennyire ismered a birodalom belső hatalmi szerkezetét, a rangodból ítélve nyilván elég jól. A te pozíciód…

– Ne kerülgesd a forró kását, Brendon.

– Breen – javította ki Brendon határozottan. – Szóval arról van szó, hogy én védtem Andran-rát. Ott voltam akkor is, amikor meggyilkolták. Biztosan tudom, hogy nem flooista tette: a gyilkos profi volt, magasan képzett katona. Úgy próbált tenni, mintha flooista lett volna, de egyértelmű volt már a behatolásból, hogy nem az. Azonnal felismertem: tiszta saitied munka. Ugye, jól tudom, hogy te nem léptél be az SE-be?

Yaan megdöbbent. Brendon szavai nem egy SE-ügynök szavai voltak, és érzései sem árulkodtak semmiféle kettősségről.

– Ezt úgy mondod, mintha te nem lennél SE-tag.

– Paul, én már hat éve nem vagyok SE-tag – felelte Brendon egyszerűen. – Még csak külsős sem. Mondtam, hogy betértem a Kavenbe. Családom van, feleségem, gyerekeim.

– De… azelőtt SE-tag voltál – mondta Yaan bizonytalanul. – Vagy nem?

– De, az voltam, mégpedig Melilan összekötője.

– És miért léptél ki?

Brendon elmosolyodott, amitől arca kissé kisimult, s Yaan megpillantotta benne fiatalkori barátjának vonásait.

– Melilanék megtudták, hogy kapcsolatban állok veled, sőt, azt is, hogy többször figyelmeztettelek, például Reynis ügyében, bár az utólag vakriasztásnak bizonyult… Mindegy. Nem tudom, hogyan jöttek rá, és most már tényleg lényegtelen. Melilan úgy döntött, hogy kivon a forgalomból, rám kente a Raas család elleni merényleteket, és megadta a nevemet Giin-rának meg a kaveni hatóságoknak. Én éppen akkoriban kezdtem komolyabban foglalkozni a Kavennel, megismerkedtem néhány emberrel, de erről senkinek sem beszéltem. Aztán amikor elindult ellenem a hajsza, igazából nem volt más választásom: beléptem a Kavenbe, és ők elrejtettek. Melilan azóta is kerestet. Kész szerencse, hogy nem adtatok át a biztonságiaknak, mert akkor már nem élnék, de talán a családom sem.

– Szóval csak bujkálsz a kaveniek között.

– Nem. Eleinte talán még csak bujkáltam, de azóta… minden megváltozott. Rájöttem, hogy igazán… igazán csak belül tudok élni. Mintha az, amit a Kavenen kívül éltem, nem is lenne élet… Ha jóvá tudnám tenni valahogy, hogy te miattam…

– Jóvá tudnád – szakította félbe Yaan. – Vagy legalábbis van valami, amiben segíthetsz, bármelyik oldalon is állsz ebben a háborúban.

– Miről lenne szó? – kérdezte Brendon hirtelen gyanakvással.

– Ez attól függ. Te is azok közé a pacifista kaveniek közé tartozol, akik karba tett kézzel várják, mikor mészárolják le őket?

– Én? – kérdezte Brendon, és megcsóválta a fejét. – Mikor ismertél engem pacifistának?

– Helyes – vigyorodott el Yaan. – Melilanról lenne szó. Nyilván nektek is van feléje elszámolnivalótok a szabadságharc miatt.

Brendon arcán és érzésein ugyanaz a düh és gyűlölet futott át, amelyet ő is érzett.

– Van.

– Helyes. Nekem is van Melilannal némi elszámolnivalóm, ezért egyezséget ajánlok. A hadsereggel néhány héten belül távozom a Shremeyára, csak a tartalék állományok maradnak itt. Amennyiben a lázongások megmaradnak egy kormányzóellenes felkelés keretein belül, a katonaság nem fog közbelépni senkinek az oldalán. Azt pedig a jelen helyzetben nem hiszem, hogy Melilan tartalék biztonsági erőket tudna kérni a birodalomtól. Kénytelen lesz beérni az itt lévő egységeivel. Ha pedig véletlenül elesik a harcokban, vagy netán baleset áldozata lesz, a kivizsgálás nem lesz túl alapos. Persze csak abban az esetben, hangsúlyozom, ha a felkelésből nem lesz függetlenségi harc. Annak megnyerésére egyébként sincs esélyetek.

– Tudom, de… amit ajánlasz, mégis… olyan… – megrázta a fejét. – Te is tudod, hogy igazából számunkra egyedül a függetlenség a megoldás.

– Tudom. Én viszont hiszek abban, hogy az a birodalom, amelyet Martyn elnök épít, az igazi megoldás az emberiség számára. De ebben nincs helye sem Rundinak, sem Melilannak, sem az SE-nek.

– Értem. Még saját elveidet sem kell elárulnod – felelte kesernyésen Brendon.

– Neked nincs jogod kritizálni az elveimet, ahogy engem sem, Brendon. Áll tehát az alku?

Brendon arca megrándult a külsős névre, de ez alkalommal nem javította ki Yaant. Nagyot sóhajtott.

– Áll. De csak a magam nevében tudok nyilatkozni.

– Egyelőre az is megteszi. Amíg tartjátok magatokat a feltételeitekhez, én is tartani fogom. Ha megtudok valami használhatót Melilanról, szólok.

– Hogyan?

– Erina-rát ismered?

– Erina-rát? – kerekedett el Brendon szeme. – Persze. De hát ő…

– Neki fogom átadni az információt – vágott a szavába Yaan, és hogy véget vessen a beszélgetésnek, felállt. – Ha megtudom, hogy átvertél, gondoskodom róla, hogy egész családoddal együtt a háború áldozatai között végezd. Ne feledd, nekem nincs mit veszítenem.

– Nem fogom elfelejteni – felelte Brendon hidegen.

***

A bolygó elleni első támadás még csupán tizenkét órája kezdődött, az űrhadászflották által fedezett csapatok éppen csak bejutottak a légtérbe, és próbálták megvetni lábukat a Shremeya felszínén, amikor hívása érkezett.

L. Reynis – jelezte ki a készülék. Yaan meglepődött. Reynis? Vajon mit akarhat tőle? Vagy hat éve látta utoljára a Mwakanén, azóta még csak nem is hallott felőle.

– Igen? – szólt bele a gépbe idegesen. Az utóbbi órákban csak saját beosztottjai hívásait fogadta, letiltott minden külső hívást. Mennyire magas prioritáson kellett érkeznie ennek a hívásnak, hogy beengedje a rendszer?

– Jó napot, tábornok. Nem tudom, emlékszik-e rám. Reynis vagyok a Mwakanéról.

Yaannak rossz előérzete támadt.

– Igen, persze. Mondja – felelte rekedten, miközben a támadással kapcsolatos gondolatai egy pillanat alatt kiröppentek az agyából.

– Nem egészen húsz órája egy nagyobb kiszakadt csoport merényletet követett el elhunyt felesége mwakai családja ellen. Embereim a bejelentés után azonnal kiszálltak a helyszínre, de már csak azt tudták megállapítani, hogy mindenki meghalt.

– Min… mindenki? – csuklott el Yaan szava. – Raana… Raana is? A kislányom?

– Nem voltak túlélők. Mind a kilencen, akik a házban voltak, meghaltak. A kiszakadtak nagyon alaposak voltak – mondta lebiggyesztett ajakkal.

– Kiszakadtak. – Aztán megismételte: – A kiszakadtak!

A kiszakadtak, akiknek Nora Freymen, David Freymen anyja a vezetője, az a Nora Freymen, akit ő engedett szabadon, mert azt hitte, hogy közös a gyász…

Nora Freymen… Éppen ő.

És már tudta is, hogyan áll bosszút. Mert bosszút fog állni, mégpedig olyat, amely olyan teljesen a padlóra küldi majd a nőt, ahogy egyetlen hadsereg és fegyver sem tudná. Egy mondatot mond majd neki, ha legközelebb találkoznak. Egyetlenegyet. És nem fogja hagyni, hogy kivégezzék utána.

De miközben magában fogadkozott, nem érzett semmilyen elégtételt a gondolatra. Reményeinek utolsó szikrái, melyek Ester és kislánya halála után még pislákoltak benne, és valamiféle értelmet adtak életének, hirtelen kialudtak.

David Freymen jutott az eszébe, ahogyan a konferencián azokat a félelmetes szavakat a fejéhez vágta.

– Könnyű neked – suttogta most vissza neki, arcát kezébe temetve. Könnyű, mert neked nem kellett megélned a gyermeked halálát. Mert meghalni könnyű.

Meghalni könnyű.

10. FEJEZET

Judy

Napok óta alig aludt, de megérte. Túl volt az összes záróvizsgán és szigorlaton, teljesítette az előírt gyakorlatokat. Holnap orvossá avatják, és utána szabad, azt csinálhat végre, amit csak akar. Vége a titkolózásnak, és legfőképpen: vége az egyedüllétnek.

Bármilyen fáradt volt is, képtelen volt elaludni. Csak feküdt az ágyán, és bámult kifelé az ablakon, a mwakanei nyárba. Elmegy innen! Végre!

Néhány óra múlva átugrik Norához, hogy az utolsó tennivalókat megbeszéljék, aztán felkészül a holnapi avatásra, összepakol, átveszi a zsoldját, elszámol a felszerelésével, és már itt sincs!

Igaz, amióta megnyílt a front a Shremeyán, többször gondolt arra, hogy inkább átkéri magát a régi seregéhez, de végül letett róla. Már az előző szökése is kudarcba fulladt, azt sem igazán tudta, apja hogyan úszta meg végül, és nem akarta, hogy még egyszer veszélybe kerüljön miatta.

De volt más oka is, hogy nem akart átszökni: semmi esélyt sem látott arra, hogy a másik fél, amelynek apja az egyik kulcsembere, nyerje meg a háborút. Még az Oderut, a legnagyobb CSU-n kívüli hatalom is alig harmadakkora, mint a CSU, lakosságát tekintve pedig még negyede sincs. És ha a függetlenek is betagozódnak a CSU-ba, még rosszabb lesz az arány. Azzal, hogy átszökik, még nem lesz biztonságban.

Nagyot sóhajtott, és felült.

Fölösleges tovább próbálkoznia az alvással. Majd pihen éjszaka, amikor Norától visszaért. Egyébként is égett a vágytól, hogy csináljon valamit. Gyorsan felöltözött, és a legközelebbi siklóállomás felé indult. Mégsem tudta Norával megosztani érzéseit és várakozásait, mert amint belépett, anyósa már meg is szólította.

– Egy nagyon fontos dolgot kell kérnem tőled, Judy – kezdte Nora sürgető hangon.

– Mit? – kérdezte Judy riadtan.

– Leszerelésed után azonnal menj át a Mwakanéról a Primusra, és maradj ott addig, amíg… amíg csak lehet – mondta Nora, és megragadta Judy karját. – Mikor szerelsz le?

– Holnapután. De hát… – kezdett volna tiltakozásba Judy, de Nora nem hagyta, hogy végigmondja.

– Muszáj. Valakit el kellene kísérned…

– De ezt már megbeszéltük! Nem akarok elmenni! – mondta dühösen Judy. – Sehol sem vagyok igazán biztonságban, de itt legalább segíthetek!

– Judy, azt a kislányt nem tudom senki másra bízni. Ha te nem segítesz, nem tudom, mit csináljak. Egyedül nem tud menni, és ha megtalálják…

– Kislány? – Judy meglepődött.

– Igen. Jelenleg az árvaházban van, mert ott van egyedül biztonságban, de ki tudja, nincs-e a flooistáknak vagy az SE-nek ott is embere…

– Flooisták? SE? De hát ki ez a gyerek?

– Azt nem mondhatom el. Az árvaházban sem tudja senki. A legjobb, ha te sem tudod, legalábbis egyelőre. Kefa beleegyezett, hogy valaki másnak a nevén adja neked örökbe. Egy családot éppen most mészároltak le a shayyiták Mey-Meyben, nekik volt ennyi idős a lányuk. Az ő papírjait kapja majd meg. És, Judy, senki sem tudhat róla, hogyan került hozzád.

– Örökbe fogadjam? – nézett Judy, aztán megrázta a fejét. – Nem akarok senkit sem örökbe fogadni. Pláne nem olyan gyereket, akit a fél világ kerget. Flooisták? SE? Mit csináljak, ha utánam jönnek?

– Nem mennek, Judy. Rólad tudják, hogy örökbe akartál fogadni egy gyereket. A kislányt más személyazonossággal adják a nevedre. A külsős hatóságok pedig néhány hónap múlva úgyis zárolják az eredeti retinalenyomatot, mivel úgy tudják, hogy a kislány meghalt. Figyelj, sokkal tartozom a gyerek apjának. Ha nem segítesz, nem tudok kihez fordulni. – Judy még sosem látta Norát ennyire idegesnek.

Judy leült a kanapéra, és fáradtan nézett anyósára.

– Mi történt a szüleivel?

– Lemészárolták az egész családját, őt meg elfogták, hogy az apját zsarolhassák vele.

– Kik?

– A flooisták vagy az SE… a jó ég tudja. Mondtam már neked, hogy az SE rengeteg besúgót telepített közénk. Főleg a flooisták közé. Abban sem vagyok egészen biztos, hogy ez a merénylet tényleg a flooisták ötlete lett volna, nem pedig az SE-é. Ezért muszáj minél hamarabb eltűnnötök a bolygóról. Főleg, mivel ebben a gyerekrablásban az én embereim is benne voltak. Ha megtudják, hogy én voltam, aki megszöktettem…. ráadásul meg kellett ölnöm az összes őrt… Judy, senki, senki nem tudhat arról, hogy én voltam, mert ha véletlenül kiderül… Bele sem merek gondolni, milyen következményekkel járhat.

– De hát miért? Ki ez a gyerek? – kérdezte Judy ismét értetlenül.

– Hidd el, Judy, az a legjobb, ha nem tudod. A kislány elég értelmes, neki is elmondtam, hogy senkinek se beszéljen arról, hogy kicsoda. Értette. Látta, ahogy kiirtják a családját. Te se kérdezgesd, hacsak nem vagytok egyedül, és biztos nem vagy abban, hogy senki sem hallgat le. De a legjobb lenne, ha egyáltalán nem foglalkoznál ezzel. Nem tudom, mit akarnak az apjától, de azt hiszem, bármire rá tudnák venni, ha a kezükbe kerülne.

Judy lehajtotta a fejét, mert Giin szavai jutottak az eszébe ugyanerről.

– Mennyi ideig lenne nálam a kislány?

– Nem tudom. Talán évekig, talán csak hónapokig. Amíg az SE le nem száll az apjáról.

Judy el sem tudta képzelni, ki lehet az a fontos ember, de minden bizonnyal az ő ügyükért harcol olyan pozícióban, hogy még saját munkatársainak sem árulhatja el kilétét.

Ha viszont így van, nincs más választása: nem hagyhatja cserben Norát.

– Rendben van. De inkább az Alfára megyek – mondta Judy. – Ha lehet – tette hozzá udvariasan.

– Az Alfára?

– Utálom a Primust. Már gyerekkoromban is utáltam. Egyébként is megígértem Gromnak, hogy a leszerelés után meglátogatom.

– Judy, legyél nagyon óvatos. Ha Lichi tényleg SE tag…

– … akkor gyanúsabb lesz neki, ha oda sem dugom az orromat, talán még kerestetni is fog. Így meg odaállítok hozzá, és kész. Meg hát az Alfán van a családom néhány még élő tagja, szeretnék találkozni velük. Nem akarok megint egyedül lenni.

– Értem – adta meg magát Nora. – Végül is az Alfa sem rosszabb, mint a Primus. Csak arra vigyázz, hogy amennyire lehet, tartsd magad távol a kaveniektől. Nagyon sok közöttük a flooista, és úgy tudom, ott is jócskán épített be provokátorokat közéjük az SE.

– Nora, mentalista vagyok. Nem hiszem, hogy olyan könnyen át tudnának verni.

– Nem is féltenélek, ha tudnám, hogy jól képzett mentalista vagy. De nincs gyakorlatod. A legbölcsebb, ha nem kockáztatsz. Csak azokkal tartsd a kapcsolatot, akikben teljesen megbízhatsz. És én a helyedben Lichiben sem bíznék. Ha tényleg SE-tag, hiába vagytok barátok, a parancs fontosabb lesz neki, mint te vagy a kislány.

– Jó – sóhajtotta Judy, majd néhány pillanat múlva megkérdezte: – Kefa atya tud arról, hogy én megyek a gyerekért?

– Igen, mondtam neki.

Mivel nem volt több kérdése, néhány másodpercig csöndben ültek. Judy felállt, töltött magának egy kofent a tűzhelyen halkan zubogó kannából, aztán visszaült Norával szembe.

– Lehet, hogy nem találkozunk többet.

– Lehet – ismerte be Nora.

Judy belebámult a gőzölgő bögrébe.

– Szóval ennek is vége. Mindennek mindig vége van, és állandóan újat kell kezdeni. Gyűlölöm ezt a háborút. Ha egyszer megérem, hogy vége lesz, nem akarok mást, csak élni egy nagycsaládban, és eljárni dolgozni, amíg meg nem öregszem. Nem akarok soha többé félni.

Nora felállt, és egy pillanatra elhagyta a szobát. Amikor visszatért, egy kis doboz volt nála.

– Olyan idők ezek, amikor mindenki erre vágyik. Nyugalomra, családra… van, akinek sosem adatik meg. Remélem, mi megérjük végül. Ezt pedig szeretném neked adni – nyújtotta át a dobozt. – Tudom, hogy nem beszéltünk soha Davidról, és hogy amit ő tudott neked nyújtani, valószínűleg nem egészen az volt, amit te akartál…

– Nem – rázta meg a fejét határozottan Judy. – Rengeteget kaptam tőle. Mi… – de nem tudta befejezni, mert tekintete a doboz tartalmára tévedt, és cserbenhagyták a szavak.

A dobozban képek voltak, réges-régi képek, melyeket még Jontan hozhatott a feleségének a fiuk esküvőjéről – Davidról és róla.

David… Hányszor, de hányszor próbálta Judy álmatlan éjszakáin felidézni azt az embert, akit közös életük vége felé annyira megszeretett: a szürke szemet, az erős vonalú, vékony arcot, a kissé nagyképű arckifejezést de a nyugalmat is, amelyet férje mellett mindig érezhetett, még a legnehezebb pillanatokban is, még akkor is, amikor haldoklott…

Észre sem vette, mikor hullott az első sós csepp a kezében szorított képre, de hamarosan több is követte. Ujjai végigsimítottak a kép sima felszínén, mintha el tudnák érni azt az arcot, amelyet soha, soha nem láthat többé: élete első, igazi szerelmének arcát.

***

– Nagyon értelmes gyerek, bár rettentően zárkózott. Alig beszél, alig eszik, az átélt sokk miatt mindenkitől elhúzódik. Nem hagyja magát megérinteni, csak ha feltétlenül szükséges, és sokat sír – sorolta Kefa atya szinte attól a pillanattól fogva, hogy Judy belépett az irodába.

Judyt az információk, ha lehet, még jobban elbátortalanították. Pedig már Nora bejelentése után sem érzett sok bátorságot a dologhoz. Egy idegen gyerek, akit örökbe kell fogadnia, és elvinnie… Ki tudja, meddig. Ha ez a háború nem fejeződik be hamarosan, akkor talán évekre, talán egész életére… Nem volt biztos abban, hogy akarja, hogy készen van rá. Idegenkedett a helyzettől, bár kifelé megpróbált magabiztosnak látszani.

A kislány felnézett, amikor kinyílt az ajtó, de karja továbbra is szorosan ölelte felhúzott lábát. A pici, törékeny gyereket látva Judy zavarba jött. Más várt, egészen mást, maga sem tudta mit, de az biztos, hogy nem ezt: egy ismerős, zárkózott arcot, csaknem felnőttes komolyságot. Belépett a kis szobába, és félszegen megállt. Nem tudta, mit kellene mondania, mit kellene tennie. A többi gyerekkel olyan egyszerű volt: megsimogatta a fejüket, megkérdezte a bajukat, végighallgatta a történetüket. Na igen, de akkor ő doktornéni volt, nem pedig egy jövendő anyuka alig néhány perccel az örökbefogadás előtt.

– Szia, Emilie – szólított meg azon a néven, amit odalent az atya mondott neki.

A kislány csak nyelt egyet, és elfordította a fejét.

Judy teljesen elveszettnek érezte magát. Mély levegőt vett, és odaült a kislány mellé az ágyra. Kefa atya tapintatosan visszahúzódott, és becsukta maga után az ajtót. Ettől Judy még nagyobb zavarba jött.

– Én Judy vagyok, és azért jöttem, hogy magammal vigyelek.

A gyerek egy icipicit bólintott.

– Az a néni küldött, aki engem idehozott, ugye? – kérdezte a térdét bámulva.

– Igen, ő.

– Mondta, hogy majd szól egy néninek, aki… aki az anyukám lesz, és vigyáz rám. – A kislány ekkor Judyra nézett. – De én nem akarok új anyukát.

– Lehetek a barátod is – felelte elszoruló torokkal Judy.

– De te felnőtt vagy, én pedig gyerek.

– Ebben az a jó, hogy tudok rád vigyázni addig, amíg vissza nem tudunk adni az apukádnak.

– Szeretnék már most apához menni, de az a néni azt mondta, hogy nem lehet. Mert hogy apa most úgyis… úgysem ér rá – felelte a kislány. – Anya pedig meghalt.

Judy nem tudta, mit mondjon, ezért jobb híján megsimogatta Emilie karját.

A gyerek megrándult az érintésre, mire Judy visszahúzta a kezét. Néhány gondolattal később halkan mondta:

– Nekem is meghalt az anyukám, amikor kislány voltam. Aztán a szemem láttára megölték az egész családomat. Apám ugyan életben van, de már évek óta nem láttam, mert az unión kívül él.

– Te is egyedül vagy? – kérdezte a kislány az eddiginél kicsit nagyobb érdeklődéssel.

– Igen, én is – bólintott Judy. – Az a néni, aki téged idehozott, ezért akarta, hogy legyek az anyukád, amíg vissza nem mehetsz az apukádhoz. Tudta, hogy szeretnék egy gyereket…

– Neked nincs gyereked?

– De volt. Csak ő is meghalt – mondta Judy, és akaratlanul is eszébe jutott, hogy Norin nagyjából annyi idős lenne, mint most Emilie.

A kislány bólintott, aztán látszott, hogy elgondolkozik.

– De ha tudsz, visszaviszel apához, ugye?

– Vissza. Ígérem – felelte Judy.

– Akkor veled megyek. Te is katona vagy?

Nem értette ugyan, kire értheti a kislány az „is”-t, de azért engedelmesen felelte:

– Már nem sokáig. Holnapután leszerelek, és attól kezdve orvos leszek.

– Az orvosok is jók – bólintott komolyan a gyerek. – Kiket gyógyítasz?

– Mindenkit, akit hozzám hoznak. Gyerekeket is, felnőtteket is. Katonákat is gyógyítottam, meg azokat a gyerekeket is, akik itt laknak az árvaházban.

– Ha nem mennék veled, én is az árvaházba kerülnék? – kérdezte a kislány, és már nem szorította annyira a lábait.

– Valószínűleg. De az elég rossz lenne. – A kérdő tekintetre válaszul folytatta: – Én is éltem árvaházban, miután anyukám… meghalt – módosított gyorsan a történeten. – Apukám csak később tudta meg, hogy hol vagyok, és addig ott kellett élnem.

– Tényleg? És milyen volt?

– Nagyon rossz – felelte Judy mély meggyőződéssel, és még a gondolatba is beleborzongott. – Nagyon rossz – ismételte nagyobb nyomatékkal.

A kislány egy hosszú, kutató pillantást vetett rá, aztán bólintott, mint aki meggyőződött arról, hogy a másik igazat mond.

– Jó. Mikor indulunk?

– Nekem ma még vissza kell mennem a laktanyába. Téged csak indulás előtt hozhatlak el innen, mert oda nem jöhetsz velem. Nem tudom, mikor indul a gép, talán holnap vagy holnapután. – Mivel néhány órával ezelőtt még maradni akart, meg sem nézte, melyik gép mikor indul.

– Jó.

– Most lemegyek az atyához a papírjaidért, aztán át a laktanyába. Holnap vagy holnapután érted jövök.

– Jó – ismételte meg a kislány, de Judy érezte, hogy a beszélgetés végére megint ugyanolyan szomorú lett, mint az elején volt.

Amikor lement Kefa atya irodájába, a pap éppen befejezte az örökbefogadáshoz szükséges papírok kitöltését.

– Tessék, itt is vannak az iratok – kezdte minden bevezető nélkül. – Emilie Fensson, született 3930-09-09, Mey-Mey 3. Itt van még a szükséges iskolalátogatási papír, az orvosi kiskönyv… – sorolta, aztán egy jelentőségteljes pillantással Judyra nézett. – És nagyon szeretném megköszönni, hogy a kockázat ellenére magához veszi. Ismertem a szüleit, és ha maga nem vállalta volna, most nagyon nehéz helyzetben lennék, mert semmiképpen sem hagynám, hogy…

– Maga ismeri a gyerek szüleit? – vágott közbe Judy, akit teljesen megdöbbentett az, hogy Nora, aki még saját embereinek sem beszélt a kislányról, sőt, még neki sem árulta el a kilétét, egy külsősnek elmondta a titkot.

– A hölgy, aki behozta, elmagyarázta a helyzetet. Másképp nem tudtuk volna elintézni az örökbefogadást meg a hamis papírokat. De ne aggódjon, sosem fogom elmondani senkinek. Ismertem a szüleit: mindketten kitűnő emberek voltak. Ha tudnék, sokkal többet is megtennék Emilie-ért. De tudom, hogy magánál tökéletes kezekben lesz.

Judy elvörösödött, és a földre bámult.

– Aranyos kislány…

– Nem kell lepleznie az érzéseit, kedvesem – állt fel a magas, fekete férfi, és az asztal fölött átnyúlva bátorítóan megszorította Judy vállát. – Látszik, mennyire magányos. Így mindkettejüknek jobb lesz, higgyen nekem.

Judy elszorult torokkal bólintott. Kefa atya most apjára emlékeztette, és szíve összeszorult, amikor arra gondolt, hogy talán évek kérdése, mire újra láthatja Giint.

De nem volt ideje sokat szomorkodni ezen. Az ő felelőssége ezentúl egy gyerek élete, és nem futhat senkihez, hogy segítsen. Egyik pillanatról a másikra szülő lett, és csak most érezte át, hogy mekkora teher ez, és mennyire nincs felkészülve arra, hogy hordozza.

– Igen, én is ezt remélem – válaszolta halkan.

***

Az ünnepélyes leszerelés és orvossá avatás után elment a kislányért. Amikor visszaérkeztek, volt még néhány órájuk a gép indulásáig, ezért Judy kivitte a városba Emilie-t, és mint annak idején Giin, ő is vett neki néhány vastagabb ruhát, mivel tudta, hogy Aresben éppen ősz van. Kimerült volt ugyan, de néhány nappal korábbi jókedve részben visszatért. Az alfai utazás sok-sok várakozást keltett benne: találkozhat Grommal, sőt, talán még Tobbeltékkel is. Ez utóbbi gondolat hatalmas örömmel töltötte el, és a legszívesebben hajtotta volna az időt, hogy már ott lehessenek.

Emilie-vel nem sokat beszéltek, de egy idő után a kislány hagyta, hogy Judy megfogja a kezét, és utána úgy szorította, mintha többé el sem akarná engedni. Judy többször is elgondolkodott azon, vajon mi lehet az oka ennek a feltétlen bizalomnak. Hiszen sohasem találkozott vele azelőtt, és még azt sem tudja, hová viszi, mi lesz vele – mégis fogta a kezét, és követte.

Emilie-vel aztán az űrhajón beszélgettek egy hosszabbat, amikor Judy felajánlotta neki, hogy nézzék meg a csillagokat.

– Anya nem szerette a csillagokat, de apa igen – csúszott ki a kislány száján, amikor beléptek a csillagvizsgálóba, és kitárult előttük a Tejút panorámája úgy, ahogy az a Mwakane naprendszeréből látszott.

– Az én anyukám sem szerette a csillagokat – jutott eszébe Judynak anyja egyik régi megjegyzése. – De apa sem volt igazán oda értük. A nagyanyám viszont csillagász volt.

– Komolyan? – nézett rá elkerekedett szemmel a kislány.

– Én is majdnem az lettem – vallotta be Judy.

– És miért lettél akkor orvos?

– Emlékszel, mondtam, hogy meghalt a családom. – A gyerek bólintott. Judy folytatta. – Ez még a háború elején volt. Akkor hirtelen egyedül maradtam, és kellett kezdenem magammal valamit, és azért lettem orvos, mert ez volt az az egyetem, ahová felvettek. De még mindig nagyon szeretem a csillagokat.

– Én pilóta szeretnék lenni – mondta a kislány egy kis lelkesedéssel.

– Tényleg? De tudod, hogy ahhoz is ismerned kell a csillagokat?

– Persze. Néhányat ismerek is. De nem itt, mert itt más csillagok vannak az égen – mutatott körbe –, mint az Alfán.

Judy meglepődött.

– Te alfai vagy?

A kislány zavarba jött.

– Az a néni azt mondta, hogy erről nem beszélhetek – felelte elpirulva, és a földre szegezte a tekintetét, miközben egyik lábáról a másikra nehezedett.

– Én is az Alfán laktam sokáig – felelte Judy, hogy elterelje a beszélgetést a kényes témáról. – De a Primuson születtem. Meg laktam a Shremeyán is.

– A Shremeyán? – nézett fel a gyerek hirtelen érdeklődéssel.

– Igen. Ott volt az árvaintézet. Aztán apa hazahozott az Alfára – magyarázta Judy, és bármennyire is szerette volna, nem kérdezett rá az érdeklődés okára. – Azt tudod, hogy most is oda megyünk?

– Igen, hallottam, amikor a parancsnoknak mondtad.

Ez újabb problémákat vetett fel Judyban.

– Te Aresben laktál azelőtt?

A kislány neheztelően nézett vissza rá.

– Ezt nem mondhatom meg.

– Azért kell megmondanod, hogy még véletlenül se arra a környékre költözzünk – magyarázta Judy. – Nem szabad, hogy bárki is felismerjen.

– Ez igaz – felelte a kislány engedékenyebben. – Aresben a Heermaunban laktunk, ott is jártam iskolába.

– Heermaun? – Ez előző sejtéseit támasztotta alá. A kislány apja valami magas rangú hivatalnok lehet, vagy nagyon gazdag, mert Aresnek abban a negyedében csak gazdagok laktak. – Nekem nincs annyi pénzem, hogy ilyen helyre költözzünk – vallotta be végül. – És azt hiszem, az iskola sem lesz olyan jó.

– Nem baj.

A kislány szüleiről és családjáról nem is beszéltek többé. Az viszont hamar kiderült, hogy Emilie-nek fogalma sincs a Kavenről vagy a Bokráról. Judy úgy vélte, ennek az lehet az oka, hogy a szülei nem akarták még véletlenül sem felhívni magukra a figyelmet. Judy néhány napig gondolkodott rajta, hogy beszéljen-e neki ezekről, de végül úgy döntött, hogy nem zavarja össze ilyesmivel. Az apja, ha majd később akarja, taníthatja, nekik viszont külsős életet kell élniük, és jobb, ha nem ad lehetőséget az elszólásra. A kislánynak így is éppen elég dolgot kell fejben tartania, amiről nem beszélhet.

Már út közben nekiállt lakást és állást keresni, de nem sok sikerrel. Lakás még csak lett volna, de úgy tűnt, a kórházakban lehetetlen elhelyezkedni. A katonai kórház fogadta volna, de oda nem akart menni, és Judy biztos volt abban, hogy az ismeretlen nagyszülei által ráhagyott pénz nem elegendő egy magánpraxis elindítására. Aztán a tizenegy napos út letelt, és annyi év után ismét ott állt az Alfán, az Aresi Katonai Repülőtéren, alig négy kilométerre attól a helytől, amely egykor az otthona volt.

Csodálatos, őszi nap volt, ahhoz hasonló, amelyet Giin elutazása után Daviddal töltött, még a háború kirobbanása előtt. A környezet félreismerhetetlenül kaveni volt: egyetlen zöld levelű fát sem lehetett látni, és a levegő is a régi otthon szagával volt terhes.

Amikor a taxi a reptér fölé emelkedett, és végleg elhagyta a katonai területet, körülnézett, hátha ellát addig. De a gép másmerre kanyarodott.

A következő néhány napban annyi minden történt, hogy nem maradt ideje régi életén és otthonán gondolkodni. Emilie-t be kellett íratni az iskolába, hogy ne maradjon le túlzottan, ruhákat és iskolaszereket kellett vennie, szabadidejében pedig megpróbált a drága pénzen bérelt lakásban legalább ideiglenesen berendezkedni. Állást egyelőre nem talált, így pénzügyi tartalékait felmérve úgy döntött, hogy elmegy a Suress bankhoz, hogy utánajárjon annak a pénznek, amelyet ismeretlen nagyszüleitől örökölt.

Meglepetésére azonban sehol sem talált Suress fiókot.

– A bank már két éve kivonult az Unióból – felelte egy másik bank tisztviselője, ahová információért tért be.

– De hát… nekem náluk van a pénzem – felelte bizonytalanul Judy.

A banktisztviselő csodálkozva nézett rá.

– És eddig nem vette észre, hogy kivonultak?

Judy elpirult.

– Csak nemrég tudtam meg, hogy a nagyszüleim hagytak rám pénzt, és ott kötötték le. Azt sem tudom, mekkora ez az összeg…

A férfi arcáról nem tűnt el a csodálkozó kifejezés, de azért bólintott.

– A kisebb összegű számlákat a Felton bank vette át, de ha valamilyen nagyobb összegről van szó… Mondja csak a nevét! – mondta a férfi, és maga elé húzta a detáját.

– Judy Fensson.

– Két s, ugye?

– Igen.

– Picit várnunk kell… igen… hm, a Felton szerint nincs ilyen néven számla, sem ilyen névre szóló összeg. Megpróbálkozhatunk azzal, hogy küldünk a Suress felé egy megkeresést, amikor a legközelebb csatornát kapunk a Föld felé. A számlán lévő összeget persze nem fogjuk megtudni, de azt megkérdezhetjük, hogy nyithatunk-e itt a számla terhére, mondjuk, egy tízezer stedes folyószámlát – mondta a férfi komoly arccal, de Judy érzékelte, hogy magában teljesen biztos abban, hogy Judynak nincs egy vasa sem.

Ingerült lett.

– Én százezer stedesre gondoltam – mondta ezúttal magabiztosabban.

– Megpróbálhatjuk persze azt is – bólintott a banktisztviselő, de érzései semmit sem változtak. – Ha nincs rá fedezet, mert kevesebb az összeg, akkor megpróbálkozzunk a tízezressel?

Judynak kedve lett volna rávágni a nemet, de mivel nagy szüksége volt a pénzre, bólintott.

A tisztviselő önelégült arccal ütötte be az adatokat.

– Rendben. Akkor most essünk túl az azonosítási eljáráson, és majd szükségünk lesz egy címre is, ahová az értesítést kiküldhetjük…

Judy hosszabb várakozásra számított, de már három nap múlva megkapta a banki értesítőt, hogy a számlája elkészült. Ugyanaz a tisztviselő fogadta, csak most már sokkal készségesebb volt.

– A Suress elegendő fedezetet biztosított arra, hogy a százezres számláját megnyissuk. Mivel pedig fenntartás nélkül elfogadták a hitelesítésünket, úgy gondolom, az ottani egyenlege bőven fedezi ezt a kivétet.

Judy meglepődött. Már százezer sted is elég lett volna ahhoz, hogy ha akar, egy kis lakást vegyen magának Ares egyik középkategóriás negyedében, és még maradjon is valamennyi.

– Sajnos azonban százezer stedet legfeljebb még egyszer kérhetünk le tőlük. E fölött az összeg fölött már csak úgy rendelkezhet, ha azonosítás céljából személyesen megjelenik a Suress valamelyik fiókjában. Ami, mint tudjuk, egyelőre lehetetlen.

Judy bólintott. Már az is meglepte, hogy az Uniónak egyáltalán vannak kifelé irányuló kommunikációs csatornái, ő eddig ezekről nem is hallott. A nagy összegtől még mindig kábultan beleegyezett, hogy még egyszer százezer stedet kikérjenek számára a Suresstől, és kissé kótyagos fejjel távozott.

Nem tudta, mit kezdjen magával, ezért úgy döntött, hogy meglátogatja Gromot. Emilie iskolában volt, és a munkakeresés sem volt már annyira sürgős. Amikor azonban elsétált a legközelebbi siklóállomásra, és csaknem az orra előtt futott be a „Quiesco–4” feliratú szerelvény, nem volt képes ellenállni a kísértésnek, és öt perc múlva már arrafelé tartott, ahová igazából sosem akart visszamenni.

Legalább százszor elbizonytalanodott útközben, és tudta, hogy rettenetesen veszélyes, amit csinál, mégis űzte, hajtotta valami, és nem volt képes leszállni.

A sikló annál a központnál rakta le, ahol régi iskolája volt, a templom, ahol megesküdött, és mögötte a temető… Megszédült, amikor kilépett az ismerős utcára: csak néhány lépés jobbra, befordul, és ott az iskola, az út végén jól látszik a színház tömbje, a másik irányban pedig ott a templom.

Habozás nélkül fordult a templom felé, miközben elszorult a torka, és izzadt a tenyere. Az a nap jutott eszébe, amikor hasonló izgatottsággal ugyanezen az úton sétált Giinnel, el a templom mellett, a parkban, ahol először beszélgettek el igazán. Aztán vitte tovább a lába, és néhány perccel később már a kicsi, csöndes sírkertek között gyalogolt. Sokat közülük felvert a gaz, és a valaha nagy gonddal rendben tartott területeken embermagas indák nőttek, némelyik túlnyúlt még a kerítéseken is. Judy nem is merte számolni, hány elhagyott sírkertet lát, hány kihalt családot. Nem is mert arra gondolni, vajon milyen lesz a Raas-sírkert, csak ment, ment, mintha valami vonzotta volna.

Elsőre túl is ment rajta, és jó háromszáz métert kellett visszagyalogolnia, amikor erre rájött. Aztán nagyobb figyelemmel vizsgálta a kerítéseket és az emlékoszlopokat, míg végül megállt az egyik kapu előtt.

A kerítésen nem volt sehol a címer, az eemel a zöld csillagokkal, és ettől elbizonytalanodott. Aztán erőt vett magán, és kísérletképpen meglökte a kerítésajtót, amely engedelmesen tárult ki előtte. Az oszlop felé indult, de alig tett pár lépést, amikor már tudta, hogy jó helyen jár. Egészen közel ment, hogy ki tudja venni a neveket, és nem törődve azzal, hogy valaki megláthatja, letérdelt, és ujjaival végigsimított az őszi napsütésben langyos kövön.

Ott volt mindenki, gondos ABC-sorrendben, akit maga is látott meghalni: Amman, Amraas, Aria, Bela, David… Elhomályosodott a szeme.

Kissé megzavarodott, hogy Tobbelt nevét is a listában találta. Sőt, kicsit más betűkkel ott volt a legvégén az övé is.

Keserűen nevetett föl a sors iróniáján, ahogy saját nevét kitapintotta. Talán tényleg igaza van a kőnek, és már ő is évek óta halott. Hiszen nem is élt igazából az óta a nap óta…

Jó húsz percébe került, mire végre el tudott szakadni a betűktől, és felállt, hogy a kapu mellől vegyen néhány fehér kavicsot. Kissé meglepődött, amikor a helyén találta a hagyományos kis kupacot, de aztán vett belőlük, és az oszlop aljában kirakott egy nagy L betűt, az élet jelét, és közben halkan elmondta az Atenęma Gaadrát mindazokra emlékezve, akiket ő is ismert, és keze még egyszer végigsimogatta a legfrissebb betűket.

A temető után aztán már a házhoz is el kellett mennie. Eleinte szép, kényelmes tempóban sétált, hogy magatartásával ne keltsen feltűnést, de a végén már olyan gyorsan lépkedett, hogy teljesen kifulladt, mire odaért.

A blathaas nagy kapuja zárva volt, a címert leverték róla, és a kőre obszcén jeleket festettek. Judy felsóhajtott, aztán körülnézett, látja-e valaki, és felkapaszkodott a kerítésre, hogy benézzen. De nem látott semmit: a fák dús lombja eltakarta a jó kétszáz méterre álló házat. Azt nem akarta megkockáztatni, hogy rajtakapják, amint átmászik a kerítésen, ezért leugrott, és a szomszédos Maane blathaas felé indult.

Annak is elég rossz állapotban volt a kapuja, de nem volt zárva, és senki sem volt a közelben, ezért észrevétlenül be tudott osonni rajta.

Judy nem volt biztos abban, hogy még mindig szabad a két birtok között az átjárás, de erősen remélte, hogy azóta sem húzott ide kerítést senki. Néhány száz méter után megkönnyebbülten sóhajtott fel: nem volt sem kerítés, sem akadály, és hamarosan Raas területet taposott a lába.

A régen olyan szép park, ahol annyit sétált, most egy dzsungelra hasonlított. Az utacskákat benőtte a gaz, és a padok is teljesen eltűntek a vadul terjeszkedő természet csápjai alatt. Valahogyan mégis eljutott odáig, ahol régen a pázsit kezdődött, a háztól alig húsz méternyire.

Judy ugyan nem számított másra, a látvány mégis belefojtotta a levegőt. Az égés nyomai jól látszottak a vakolaton, az ablakok fölött. A tető több helyen megrogyott, az ablakkeretek nagy része vakon bámult a környékre, itt-ott azonban megcsillant a koszos, kormos üveg.

Elhaladt a parkoló mellett, el a bejárati csarnok nagy üvegajtajáig, amelyre most csupán néhány üvegszilánk emlékeztetett a töredezett járdán. A kövezet réseiből fűcsomók nőttek. A csarnok csodálatos mozaikja és festése azonban még megvolt: kosz és korom alatt ugyan, de elő-elővillantak a színes indák, amelyek gyerekként annyira megragadták a képzeletét.

Lába ingadozás nélkül vitte tovább a belső kert felé – az étkezőbe még úgy sem mert benézni, hogy a temető után biztos volt benne: már nincs ott senki.

A valaha szeretett kert most szeméthalom volt: törött, égett tárgyak kupacba hányva, körülöttük vörös és zöld színű, burjánzó gaz. Korom és pusztulás mindenütt.

Aztán felment az első emeletre, majd a másodikra, benézett egyik-másik lakásba, ahol bútorok elszenesedett maradványai néztek vissza rá, és egész a sarokig elsétált, ahol még ki volt írva apja lakására: Giin és Judy.

A házon látszott, hogy a tűznek végül nem volt lehetősége mindent elpusztítani: valamikor bekapcsolt a tűzoltórendszer, hiszen voltak olyan részek, például Giin szobája, amelyek csak mocskosak voltak, de látszott rajtuk, hogy a tűz nem ért el idáig. A legtöbb fa nyílászáró is csak megperzselődött. Az a lakás azonban, ahol Daviddal éltek, teljesen kiégett, csakúgy, mint a szomszédos könyvtár, amelynek teljes pusztulásáról Judynak egy pillanatra sem voltak kétségei. Emlékezett rá, hogy itt tört ki először a tűz, és éppen ezért arra várt, hogy itt lesz a legnagyobb a pusztítás, de a szobában meglepő rend uralkodott, bár a polcoknak és könyveknek nyoma sem volt. Nyilvánvaló, hogy valaki járt már itt, mégpedig nem egyszerű fosztogató, mert az nem vigyázott volna, hogy rendet hagyjon maga után.

Minden bizonnyal Tobbelték…

Egy darabig még állt, és bámulta a hatalmas, üres szobát, aztán sarkon fordult, és a lépcsőház felé vette útját.

Elég volt a pusztulásból.

Amikor azonban belépett a bejárati csarnokba, kellemetlen meglepetés érte. A csarnokban ugyanis állt valaki, és felé nézett, mintha csak őt várta volna.

Nő volt, mégpedig kaveni. Félhosszú, szőke haja ismeretlen arcot keretezett, bár a vonásokat nem volt képes tökéletesen kivenni a félhomályos csarnokban.

– Ki maga, és mit akar itt? – csattant a kemény hang, és Judy hátrébb lépett.

– Én… én csak… – dadogott, de nem tudta, mit mondjon. Csak az dolgozott benne, hogy fusson, meneküljön, mert lebukhat, és akkor mi lesz vele, és mi lesz Emilie-vel, de ijedtségében nem vitték a lábai.

– Kérem, távozzon – mondta a nő, és kezével az udvar felé intett.

Judy örült, hogy nincsenek kérdések, ezért sietős léptekkel, fél szemét a nőn tartva a kijárat felé lódult. Most érezte csak, mekkora hibát követett el azzal, hogy idejött.

A nő nem sokkal mögötte lépkedett, Judy ennek ellenére nem tudta megállni, hogy ne vessen még egy utolsó pillantást a házra, amelyben egykor olyan boldog volt.

Ahogy megfordult, szemtől-szembe kerültek egymással. Alig választotta el őket két méter, talán még annyi sem, és a napos időben tisztán kivehetők voltak a nő vonásai. Idegen volt, de Judy gyakorlott orvos-szeme azonnal kiszúrta a műtéti nyomokat az arcán: a bőrátültetés alig látható, halvány cikkcakkjait az állon és az orron. Aztán a sötétszőke, őszes hajra ugrott a tekintete, végül pedig az őszi napon csodálatos fénnyel csillogó zöld szempárra.

Azok a szemek! Az a lehetetlen zöld árnyalat, amelyben apró kis aranyszikrák táncoltak, ha gazdájuknak jókedve volt!

Öntudatlanul tett egy lépést előre, és ettől olyan közel kerültek egymáshoz, hogy még a kezüket sem kellett volna kinyújtani, ha meg akarják érinteni egymást.

A nő nem lépett hátrébb, csak állt döbbenten, földbegyökerezett lábbal, szeme egészen elkerekedett.

– Malin? – kérdezte Judy olyan halkan, hogy nem is volt biztos abban, elhagyta-e egyáltalán hang a torkát.

A nő kinyitotta a száját, aztán becsukta, és Judy látta, hogy ajka ugyanolyan néma szavakat formált, mint az övé.

– Judy?

Az asszony keze lassan, bizonytalanul emelkedett föl egészen az arcáig, majd megérintette, végigfutott kiugró arccsontján, beletúrt a hajába.

Most egyforma magasak voltak, Judy mégis úgy érezte, mintha nagyanyja lehajolna hozzá, éppen úgy, mint annak idején, amikor először érkezett ide. Ugyanaz a mézillat vette körül, és Malin hirtelen akkora erővel szorította magához, hogy nem kapott levegőt.

11. FEJEZET

Giin

Végignézett a virtuális ülés tagjain. Megtehette: kis szobája a vizuális effektusoknak köszönhetően most úgy nézett ki, mint a Kaveni Összvezetőségi Parlament nagy ülésterme, mintha az a több ezer ember mind itt lenne körülötte, hogy a kialakult helyzetre megoldást keressenek. A hatást egyedül Maryaa és Ari jelenléte rontotta, mivel az egyik sarokból figyelték az ülést: azon a helyen megbomlott az egyébként tökéletes illúzió. Őket persze csak Giin látta, és tudta, hogy hozzájuk hasonlóan láthatatlan módon ezrek vesznek még részt az ülésen, látható kollégái mögött. Egy igazi árnyékparlament.

A Vezető Testület tagjai nyilvánvaló apátiában ücsörögtek nem messze attól a helytől, ahol ő helyet kapott a virtuális térben: a Törvényhozó Testület tagjai között. Armoin arca jól látszott; öreg volt, szikkadt, beesett. Szeme élettelenül meredt maga elé.

Giin nem csodálkozott rajta. Az, ami a Shremeyán folyt, jól mutatta politikájának teljes csődjét. Ezzel nyilván mások is tisztában voltak, hiszen annak ellenére, hogy a gyűlés résztvevői fizikailag egymástól beláthatatlan távolságra tartózkodtak, a vetített teremben mégis érezhető volt a feszültség, a kirobbanásra váró harag, amelynek célpontja nyilvánvalóan Armoin lesz. Sokan összesúgtak, és az öreg mazdra felé tekintgettek, aki egy pillanatra sem nézett fel. Mások Giint nézték várakozóan, de ő is elkerülte a kutató tekinteteket. Hiába várják, hogy miután Armoin megnyitotta a Parlament ülését, ő kezdje a támadások sorát. Szánalmasnak érezte volna, hogy felálljon, és nagyképűen kollégái arcába vágja, hogy ő bezzeg megmondta. Hiszen mindenki tudja. Különben sem azért voltak itt, hogy felelősöket keressenek, hanem hogy eldöntsék, mit tesznek, ha a CSU teljesen elfoglalja a Shremeyát, és a vezetőség, amelynek nagy része a Shremeyán lakik és dolgozik, elszakad a még szabad területektől. És persze a vezetőségnek is döntenie kell majd, mit tesz, ha rájuk is vonatkozni fog a CSU „liberális” vallástörvénye, amely megszünteti autonómiájukat, eltörli törvényeiket, és olyan életre kényszeríti őket, amely a Kaven egészétől idegen – amilyet a CSU-beli közösségeknek már évek óta élni kellett.

Lassan elült a zsivaj, és Armoin felemelkedett a székéről.

– A Kaveni Összparlament ülését ezennel ünnepélyesen megnyitom – mondta, aztán mélyen meghajolt a jelenlévők felé. Erre mindenki felállt, és viszonozta a meghajlást. Jó percbe telt, mire újra elcsendesedtek. Akkor egy hosszú, néma pillanatig Armoin és a gyűlés farkasszemet nézett egymással, aztán az öreg mazdra sóhajtott, és belefogott.

– Mindannyian tudjuk, mi az oka annak, hogy a Kaven összes safirja és giide képviselője jelen van… – kezdte, de ekkor egy fiatal safir felpattant (Manaar Enyen, Oderut–11 – hirdette róla a gyűlés fölött felvillanó felirat), és udvariatlanul közbekiáltott:

– Nem az összes. A CSU-ból nincs itt senki!

Felmorajlott a gyűlés, többen hangosan felkiáltottak: Igen, így van!, mások összesúgtak. Giinhez is odahajolt a szomszédja, de nem vett róla tudomást.

– A CSU-ból nem lehet itt senki – mondta fáradtan Armoin. – Tudjuk, miért…

– Eddig is tudtuk. És hagyták. Csak most, hogy a maguk bőre kerül a vásárra, most van vészhelyzet! – szólt vissza az oderuti safir.

A zsivaj a többszörösére nőtt.

– Nem erről van szó – mondta Armoin, de ismét belevágtak a szavába.

– De bizony erről! – kiáltottak többen is. – Még hogy nem erről? Akkor miért vagyunk itt egyáltalán?

Giin elhúzta a száját, és jelezte, hogy meg akar szólalni. Amikor felvillant a neve, a terem elcsendesedett. Armoin egy fáradt intéssel megadta neki a szót, és leült.

– Nemcsak a Vezető Testület hagyta, hogy ez a helyzet kialakuljon, hanem az egész mazdrai kar – nézett Giin szigorú tekintettel az előbb felszólaló férfira. – Legalábbis sosem hallottam, hogy bárki tiltakozott volna. Ettől függetlenül nem ennek a gyűlésnek a feladata a felelősségek tisztázása. Kevés az időnk, fordítsuk inkább arra, hogy elhatározzuk: mit tegyünk, ha a jelenlévő közösségek nagy része elszakad a központtól.

Armoin pillantásából kiolvasta, hogy meglepte a felszólalás hangneme, de a gyűlés legtöbb tagján látszott, hogy elégedetlen Giin engedékenységével, és miután leült, tiltakozva zúgtak föl.

– Ha nem ezt tárgyaljuk meg először, nincs miről beszélnünk – kapott szót egy decaroni mazdra. – Hiszen mind tudjuk, mit teszünk, ha a Shremeya elesik. Követelem, hogy kérjük számon a vezetőség eddigi döntéseit!

– Valóban tudjuk? – kérdezte Giin anélkül, hogy szót kapott volna. A szónok stílusa, főként nagyképű magabiztossága Vennre emlékeztette, volt mesterére, aki hét évvel ezelőtt az ellene irányuló kirúgatási kampányt vezette. Egy pillanatra Venn felé is ugrott pillantása, és látta, hogy ugyanúgy hőzöng, mint kollégái. Magában elmosolyodott. „…vakoknak vak vezetője ő, s minden követőjét csak a káosz elnyeléssel fenyegető szakadékához viszi közelebb”, mondta róla akkor ugyanez az ember, éppen azokat védelmezve, akiket most támad. De lenyelte a gúnyos megjegyzést, és nyugodt hangon folytatta. – Azt hiszem, senkinek sincs joga követelőzni. Mindannyian felelősek vagyunk a kialakult helyzetért, nem csupán a vezetőség. Hiszen a mazdrai kar erősítette meg őket évről évre.

Egy nő állt fel erre, és fejét csóválva Giinre nézett.

– Visszaéltek ezzel a felhatalmazással. Ezért jogunk van a számonkérésre.

– Miért éltek volna vissza? Csak éltek vele.

– Ők, mint vezetők, jóval több információt ismertek, mint mi. Ha ezek alapján hibás döntéseket hoztak…

– Giin-ra sem rendelkezett azokkal az információkkal, amelyeket maga, mazdra, a Vezető Testületnek tulajdonít. Mégis fellépett a vezetőség politikája ellen, és közülünk csak igen kevesek támogatását bírta – vetette ellen egy másik hozzászóló, akit Giin csak akkor ismert fel, amikor megjelent a felirat: Ranka Munen, Föld. Akaratlanul is elmosolyodott, ahogy végigmérte. Bizony, megváltozott, amióta utoljára látta, csaknem húsz éve, még az Oderut–17-en. Az akkor alacsony, törékeny és ideges kislány időközben nyugodt, felnőtt nővé érett. – Ha ő azt mondja, hogy nem a számonkérés ennek a gyűlésnek a dolga, és foglalkozzunk inkább a túlélés szempontjából nagyobb jelentőségű ügyekkel, akkor tartozunk neki annyival, hogy hallgatunk rá ebben a kérdésben…

– Mit van ezen megbeszélnivaló? Mi élünk tovább a hagyományaink szerint, ők pedig megeszik, amit főztek! – vágott közbe egy másik fiatal mazdra.

– Vezető Testületre szüksége lesz a Kavennek a Shremeya elesése után is. A Törvényhozó Testület több tagja is shremeyai. A Mazdariinnek is főként csak az infrastrukturális részét tudtuk az Oderut–2-re áttelepíteni. Nagyon sok tanár döntött úgy, hogy a Shremeyán marad, főleg azért, hogy a későbbiekben segíthessenek a CSU-beli közösségek mazdráinak és közösségeinek. Tehát a mazdraképzés újraszervezésére is szükség van. Azt hiszem, ezek mind fontos feladatok – kapott szót egy idősebb auropi safir.

De látszott, hogy többen nem elégednek meg a felvetéssel, és egyre nagyobb lett a zaj.

– Maguk mind felelősek azért, hogy ide jutottunk! – kiabálta valaki a Vezető Testület felé.

– Igenis számon kell kérni őket!

– Feleljenek itt, mindenki előtt, hogy miért tették!

– Öntsünk tiszta vizet a pohárba!

Nagyjából ezek voltak azok a mondatok, amelyeket Giin ki tudott venni az egyre nagyobb hangzavarból. Teljes lett a káosz, a fejek fölött villogó feliraton egymást érték a nevek és szolgálati helyek. Giin az első perc után már meg sem próbálta követni. Hátradőlt, úgy várta, hogy lecsendesedjenek. Látta, hogy többen így tesznek.

Armoin azonban mintha egyre kisebbre zsugorodott volna a támadó szavak súlya alatt, majd végül felállt, és felhasználva, hogy a rendszer őt jobban kihangosítja, mint a többieket, megtört hangon kijelentette:

– Levonom a konzekvenciát. Ezennel lemondok elnöki tisztségemről úgy e parlamentben, mint a Vezető Testületben.

Giin értetlenül nézett rá. A lépés rosszul időzített volt, és teljesen fölösleges. Biztos volt benne, hogy csak az indulatokat gerjeszti még tovább.

Nem is kellett csalódnia. Mintha nem is mazdrák ülésén lenne, hanem valami csőcselék gyűlésén, akkorára nőtt a zűrzavar. Valaki végre Armoint is lehúzta a székére, aztán többen is beszélni kezdtek hozzá. Armoin valamit dühösen magyarázott nekik, egyesek csak a fejüket rázták válaszul, mások sietősen hadartak valamit.

Végül Auna-ra, a Törvényhozó Testület elnöke állt fel, és nyugodt hangon bejelentette:

– Amennyiben egy percen belül nem áll helyre a rend, mindazokat, akik nem hajlandók elhallgatni, kizárunk az audiotérből. Onnantól kezdve a hangjukat nem közvetítjük, csupán megfigyelőként vehetnek részt a parlament munkájában.

Ezt persze még a viták hevében is meghallották, és pillanatok alatt elcsendesedett a terem.

– Mivel Armoinra az előbb mindannyiunk előtt lemondott, ezennel én veszem át a gyűlést levezető elnök szerepét – folytatta a nő kimérten. – És ebben a tisztségemben hadd figyelmeztessem a számonkérést követelő kollégáimat, hogy ilyen vizsgálatot csakis bíróságaink jogosultak lefolytatni, a jelenlévők, bírói képesítésük ellenére, nem. Ha tehát meg akarjuk tartani saját törvényeinket és hagyományainkat, ezt a vitát, főként ennek ilyen méltatlan megtárgyalását azonnal rekesszük be, és térjünk rá azoknak a kérdéseknek a megtárgyalására, amelyek napirenden vannak: ezek közül pedig a legfontosabb egy ideiglenes Vezető Testület felállítása arra az esetre, ha Nukamisht és a Shremeyát valóban elfoglalná a CSU, mivel onnantól kezdve a CSU távközlési politikája ellehetetleníti a kommunikációnkat. De ismétlem: a testület csupán ideiglenes, és csak korlátozott jogosítványokkal rendelkezik a rendes választásokig, így most azon kell elgondolkodnunk, kik legyenek a tagjai…

– Én Giin-rát javaslom az ideiglenes vezetőség elnökének – állt fel egy mazdra, akiről Giin tudta, hogy flooista, de hamarosan olyanok is követték, akik nem voltak fundamentalisták. Rövid időn belül csaknem kétszázan jelezték hasonló véleményüket, de többeken látszott, hogy egyetértenek velük.

Giin megcsóválta a fejét.

– Én nem lehetek még a tagja sem semmilyen vezetőségnek, legyen bármennyire ideiglenes is. Nem vagyok mazdra, és…

– Az nem érdekes! Tudjuk, hogy az Armoin-féle vezetőség tette félre politikai nézetei miatt! – szólalt meg ismét az a fiatal férfi, aki legelőször Armoin szavába vágott.

Giin felemelte a kezét, mire elhallgatott.

– Tévedés. Én mondtam le a mazdrai tisztségről, és ahogy már az előbb is mondani akartam, továbbra sem óhajtok mazdra lenni. És nem akarok semmilyen vezetőségnek a tagja lenni.

– Azért mondott le, mert igazságtalanul megvádolták!

– Nem igazságtalanul. Valóban volt egy lányom. Jelen pillanatban is a Raas család feje vagyok. Nem fogom otthagyni a családomat, még akkor sem, ha alig maradtunk belőle páran.

Ezek az érvek egy fél évvel ezelőtt még megilletődött csöndet váltottak volna ki, most azonban tovább folyt az érvelés: éppen egy másik oderuti mazdra szállt be kollégája oldalán.

– Ez felelőtlenség. Most az egész Kaven sorsa a kérdéses, nem csupán a családjáé!

– Az előbb még a számonkérés mellett kardoskodtak, most meg már az egész Kaven sorsa forog kockán? – kérdezte gúnyosan, mire ellenfele elvörösödött és leült. – És nem felelőtlenség, hogy nem vállalom, mert van más megfelelő ember a feladatra. Ezen kívül pedig semmiképpen sem lennék olyan csoport vezetőségének feje, amelyik képtelen még az alapvető normák betartására is, mint például az idősebbekkel szembeni udvariasság és az egyéni döntés tiszteletben tartása. A kulturált párbeszédről nem is szólva. Mazdra – hajolt meg gúnyosan a nála fiatalabb safir felé, majd leült.

Többen zavarba jöttek az egyértelmű helyreutasítástól, és az ülés innentől kezdve nagyobb rendben zajlott. Bár az ideiglenes testületek összeállításakor többször is felé pillantottak, neve jóval később merült fel újra: a Mazdariin felállításának kérdésekor.

Egy idős shremeyai kollégája állt fel, akit Giin nem ismert, bár tudta, hogy az utóbbi években ő volt a Mazdariin vezető tanára, és halk hangon javasolta:

– Mivel Giin-ra rendelkezik a megfelelő képesítéssel, és mindannyian ismerjük teológiai munkásságát, javaslom, hogy nevezzük ki az újonnan felállított Mazdariin vezetőjének, mivel, ahogy Auna-ra is mondta, kollégáim közül többen úgy döntöttünk, hogy itt maradunk a Shremeyán, bárhogy is alakul a későbbiekben a háború. Ő alkalmas és felkészült ember, akire a fiatalok közül sokan felnéznek. Ráadásul a tanári állás nem kötött mazdrai minősítéshez.

Ez a megszólalás újra csak nagy lelkesedést szült, és Giin hirtelenjében nem is tudta, hogyan utasítsa vissza.

– Majdnem húsz éve nem foglalkoztam teológiával, és… – kezdte, de ez alkalommal Auna-ra állította le.

– A Törvényhozó Testületnek ezalatt is tagja volt, és hét módosító indítványt is beterjesztett, amelyből négyet a testület elfogadott. Vegyem ezeket úgy, mint egy felkészületlen ember véletlenszerű tippjeit, vagy a Törvényhozó Testület kompetenciáját kérdőjelezi meg éppen? – kérdezte, és Giin látta, hogy a szeme mosolyog. Még a szája sarka is megrándult kissé.

– Nem, de… ettől függetlenül nem vállalhatom a megbízást. Nincs rá időm. Ráadásul át sem költözhetem az Oderut–2-re, mivel feladataim ide a Muratára, valamint a Decaronra kötnek.

– Még nem született végleges döntés a Mazdariin új elhelyezéséről – szólt közbe az idős tanár.

– A Murata Szövetség tagállamaira nem telepíthetjük az iskolát – felelte Giin. – A terjeszkedő CSU következő célpontja ugyanis minden bizonnyal a Szövetség lesz. Az új kaveni székhelynek az Oderuton kell lennie.

– Gondolja, hogy a CSU tovább terjeszkedik? – kérdezett közbe egy nagydarab férfi karba tett kézzel.

– Nem gondolom, hanem biztos vagyok benne.

– Honnan olyan biztos benne? – vágott vissza lebiggyedő ajakkal.

– Ahonnan a Shremeya lerohanásában is biztos voltam – felelte Giin kétértelműen, és látta, hogy többen is összenéznek. Mindenki azt hitte, hogy belső informátortól szerzi az értesüléseit, pedig csak a józan észt és a megérzéseit követte. Persze ezeket Leon is megerősítette, tehát végeredményben igazuk volt a belső informátorral kapcsolatban… Nem is fűzött a dologhoz további megjegyzést.

– Akkor tehát nem hajlandó elvállalni az iskola vezetését? – vette vissza a szót a Mazdariin igazgatója.

– Sajnálom, de nem – felelte Giin udvariasan.

Látta, hogy a férfit elszomorítja a válasz, de nem erősködött tovább. Leült, és az ülés folyamán nem szólt többet.

Muratai idő szerint késő délután kezdődött a megbeszélés, és egészen a reggeli órákig eltartott. Ari közben elment, de Maryaa végig kitartott, és nagy figyelemmel hallgatta a gyűlést és résztvevőit.

– Sosem vettem még részt ennyire kitűnően holovizionált megbeszélésen – mondta utána. – Szinte még az érzések is követhetők voltak.

– Ez a legújabb technológia, amely nem csak képet és hangot közvetít, hanem mentális hullámokat is – magyarázta Giin. – Mégpedig kitűnően biztosított kódolással, ezért nem lehet lehallgatni.

– Hogyhogy? A médiacsatornák…

– Ezek speciálisan kiépített kaveni médiacsatornák, melyeknek feloldókódja maga a személy, akinek az üzenetet küldik, ettől lehallgatatlan.

– Genetikai kód?

– Nem egészen. Az egyénre jellemző, nem hamisítható mentális lenyomat alapján történik az azonosítás.

– Erről nem is tudtam.

– Viszonylag új találmány, alig hét éve kezdték el bevezetni. Sajnos a CSU-n belül nem lehet bevezetni, mert ott az állami médiacsatornákon kívül semmi más nem engedélyezett.

– Igen, tudom. Tényleg, Judyról még mindig nincs híred?

– Nincs – rázta meg a fejét szomorúan Giin. – Csak akkor lehetne, ha Judy a Shremeyán tartózkodna, és onnan hívna. A bolygó teljes elfoglalásáig ugyanis vannak még kifelé csatornák. A birodalmi távközlési felszereléseket csak azután telepítik fel.

– Akkor ezért nem hív Leon sem. Minden bizonnyal nincs a Shremeyán.

– Vagy ha ott van, akkor sem biztos, hogy van lehetősége hívni – vigasztalta Giin. Tudta, Maryaa mennyire várja a fia hívását, bár nem egészen értette, miért. Azelőtt néha évekig nem kapott hívást. Talán a hosszan elhúzódó betegség tette ilyenné, amelyből még most, csaknem fél év elteltével sem épült fel teljesen.

– Mit gondolsz, hol lehet Judy? – kérdezte hirtelen Maryaa. – Hiszen már leszerelt, vagy nem?

– De. Fogalmam sincs, hol lehet. Valószínűleg visszament az Alfára. Remélem, megtalálja majd a helyét a civil életben is.

***

Giin nem emlékezett rá, mikor volt utoljára ennyire sikeres a cég, de egyben biztos volt: a néhány elengedett shremeyai millió kiváló befektetésnek bizonyult. A Shremeya megtámadása és a nagy csapatszállító űrhajó elpusztulása után ugyanis minden rendszer aknazár-telepítésbe kezdett, mégpedig olyan sebességgel, hogy a Raas-konszern egyszerűen nem bírta az iramot, és Giin úgy döntött, hogy mindkét kivált vállalatrésszel, a Niikessen és a Vende családok tulajdonában lévő volt Raas-érdekeltséggel megosztja a sikert, és bevonja őket az üzletbe. A Vendék persze örömmel fogadták az ajánlatot, a Niikessen család cége azonban, amelyet Timoden, Lenna férje vezetett, elzárkózott az ötlet elől.

– A semleges Oderuton lakunk. Nem kockáztathatjuk, hogy pont a mi cégünk haditermelése adjon okot a CSU-nak a támadásra.

Giin hiába magyarázta neki, hogy a CSU mindenképpen támadni fog, Timoden hajthatatlannak bizonyult. Így végül az Uytokkal vette föl a kapcsolatot, akik persze egy percig sem tétováztak.

A három család képviselője – Giin; Fenen Uyt, Doron apja; a Vendék részéről pedig Yoman – az Uyt blathaasban gyűltek össze az együttműködést előkészíteni. Az üzleti megbeszélést természetesen nagy, ünnepi vacsorával nyitották, a tárgyalás csak ezután következett.

A vacsora alatt Giin Doron mellett kapott helyet, mivel Doron felesége, Arminia az asztal végén ült, a kicsik között, hogy két legkisebb gyereküknek segítsen. Doron, akivel Giin utoljára Judy esküvőjén váltott néhány udvarias szót, kellemes társaságnak bizonyult. Régebbi rámenősségéből és nagyképűségéből nem maradt semmi, könnyed volt, fesztelen, és olyan komoly témákról is lehetett vele beszélgetni, mint például a kaveni Összparlament legutóbbi ülése vagy a muratai belpolitika. Aztán Giin kérdezgette a családjáról és gyerekeiről.

Doron nagyot sóhajtva vágott bele, gondolataiból szomorúság és fájdalom sütött.

– Éppen mostanában váltottam szakterületet. Eddig sebészettel foglalkoztam, mégpedig szervsebészettel, de amióta megszületett Anin, és kiderült róla, hogy Maaren-szindrómás, átképeztem magam…

– Maaren-szindrómás? – kérdezte Giin elhűlten. Öccse kislánya, Jamina is ebben a betegségben halt meg. – Mióta tudják?

– Nála nagyon korán kijött, már félévesen. Éppen ezért… most két éves, de… attól félek, nem éri meg a harmadikat. A betegség miatt erősen visszamaradt a fejlődésben, ami csak még tovább növeli a leépülés sebességét. Mostanában kezdek rájönni, milyen keveset is tudunk erről az egész betegségről, genetikai hátteréről… Hiszen olyan sokan vannak, akik hasonló genetikai állománnyal sosem lesznek Maaren-szindrómások. Semmi bajuk. Százhúsz évig is elélnek, mint bárki más. Néhányan meg… – Szomorúan legyintett.

– Judy is sebész már, ha minden igaz – terelte másra Giin a szót. Doron hálásan nézett rá.

– Igen, tudom. Arminia mondta, és amikor még a Salaamon volt, én is váltottam vele néhány szót. Meg is lepődtem rajta. Van azóta újabb hír róla?

– A legutóbbi információim is több mint egyévesek már. Csak azt tudom, hogy egy évvel ezelőtt áthelyezték a Mwakanéra, aztán újra elvesztettem vele a kapcsolatot…

Doron bólintott, majd elnézett az ebédlő másik vége felé. Pillantásán látszott, hogy valami olyasmit néz, ami szemmel nem látható.

– Nagyon… nagyon szerettem Judyt – mondta halkan. – Olyan tiszta gyerek volt, és olyan kedves… persze végig tudtam, hogy az egész teljesen reménytelen…

Giinnek eszébe jutott az a sok-sok szeretet és törődés, amivel a fiú mindig is viszonyult a lányához, és óvatosan megérintette a kezét. Doron ránézett. Fájdalom volt pillantásában.

– Doron, én voltam az, aki arra köteleztem Judyt, hogy hozzámenjen Davidhoz – mondta Giin olyan halkan, hogy csak ők ketten hallják. – Nem ő árulta el magát.

Doron arcán fanyar mosoly tűnt fel.

– Igen, tudom, Arminia is mondta később. De olyan mindegy most már. Ő odaát van, én meg itt, és talán soha többé nem találkozunk. És ha mégis… nekem itt a feleségem és az öt gyerekem, akiket szeretek. Sosem tudnék a barátja lenni, mindig úgy érezném, hogy őket, az enyéimet csalom meg… bocsánat… – Doron felpattant, és egy gyors, udvarias meghajlás után távozott a helyiségből.

Giint meglepték Doron heves érzései, és egy pillanatra elgondolkozott azon, vajon bölcs dolog volt-e annak idején Davidhoz adni Judyt. Hiszen ha Doronhoz adta volna, minden másképp történik…

Detájának dallama beszivárgott gondolatai közé, és Giin azonnal tudta: Shoon hívja, mégpedig sürgősen.

– Mi történt? – szólt be a készülékbe.

– Kapcsold be a híreket… ha eddig nem azt néznéd.

– Mi…

– Gyorsan. Én nem tudom elmondani.

Giin körülnézett, de mivel körülötte mindenki beszélgetésbe merült, hátrébb tolta a székét, és állított a detáján. A következő pillanatban már fel is hangzott a bemondó hangja, és a kis képernyő megtelt mozgó alakokkal.

– … fedezték fel. Az orvosszakértő véleménye szerint mintegy hat órája lehetett halott.

A közelében megállt a beszélgetés, és többen odapillantottak.

– Most kaptuk a hírt a nyomozást vezető illetékes biztonsági szakértőtől, hogy Armoinra egy búcsúlevelet is hagyott hátra, amelyet a levélen található rendelkezés szerint nyilvánosan kell felolvasni…

Többen köréje gyűltek, míg mások felpattantak.

– Kapcsold be az ernyőt! – kiáltott valaki, aztán elsötétedett a nappali.

– A nyílt levél címzettjei nem csupán a kaveni közösség tagjai, bár elsősorban nekik szól, hanem Armoinra akarata szerint mindenki. A levelet Auna-ra, a Törvényhozó Testület elnöke olvassa fel.

Aztán nem mutattak mást, csak az öreg mazdra arcát, miközben felhangzott Auna-ra telt, alt hangja.

Tudom, hogy gyáva vagyok, hogy mindezeket nem mertem saját magam élőszóban elmondani, és úgy vállalni érte a következményeket, ahogyan egy férfi vállalja. Eme beszámoló a gyávaság rövid krónikája lesz, az emberi gyengeség és gyarlóság története.

Az egész akkor kezdődött, amikor 3927-ben Giin-ra a Muratára utazott a Murata Szövetség létrehozására. Ghana Rundi, a CSU biztonsági minisztere – vagy hadura, ahogy ő szereti hívni magát –, ekkor hívott először, és közölte velem, hogy amennyiben Giin-ra szervezkedésének nem vetek véget, az a CSU-beli kaveni közösségekre nézve súlyos következményekkel fog járni. Akkor próbáltam meg először leállítani Giin-rát, mint tudják, sikertelenül. Ennek lett a következménye, legalábbis Rundi magyarázata szerint, a kaveni autonómia eltörlése. Amikor Giin-ra sikerei egyre nagyobbak lettek, és közben egyre több hírt hallottam a CSU-ból, magam is egyre inkább egyetértettem azzal, amit Giin-ra mondott és tett, így amikor Rundi legközelebb megkeresett, közöltem vele, hogy nem vagyok hajlandó megalkudni. Ekkor azzal fenyegetett, hogy a Tertiuson élő családom látja kárát, ha nem engedek. Amikor erősködtem, nővérem családja kis híján meghalt egy balesetben. Engedtem hát, és utána is még sokszor, egészen az Alfa elestéig. Ha jól számolom, összesen tizenhárom alkalommal. Közben négy családtagom halt meg ilyen vagy olyan módon, amikor Rundi úgy ítélte, hogy nem teljesítem az elvárásait.

Az Alfa elestekor azonban úgy döntöttem, nem hallgathatok tovább, és ezt közöltem Rundival is. Rundi erre válaszul nem az én családomat irtotta ki, hanem a Raas családot, még képeket is küldött a mészárlásról. És én újra elhallgattam. Egészen mostanáig.

Igazából örülök, hogy az Összparlament új vezetőséget állított. A régiek között sokakat zsaroltak hozzám hasonlóan. Így talán vége lesz annak, hogy a CSU diktálja közösségeink életét.

Még egy dolog: mindenkinek, akit hozzám hasonlóan próbálnak sakkban tartani, csak azt tudom tanácsolni, amit Giin-ra mondott nekem, amikor kiderült, hogy Rundi őt is megzsarolta családja kiirtásával: ne engedjen, mert ha enged a zsarolásnak, a zsaroló szája csak nagyobbra nő, és semmi sem lesz neki elég.

Gyávaságom miatt kihalt egy család, tönkrement több ezer közösség, több százmillió ember élete – és valószínűleg a családom is meg fog halni.

Mégsem tehettem meg, hogy továbbra is hallgatok, bár nem voltam képes szemtől-szembe felvállalni és kimondani, hogy amit Giin-ra mond és mondott, az a helyes, az az igaz. Ezt a rendszert, amelyet a CSU hoz ránk, a Kaven nem fogja túlélni. Éppen ezért nem bújhat meg, harcolnia kell. Még ha belehal is, mert a tétlenség a biztos halál. Rundi és a rendszer nem fog kegyelmezni. A CSU-nak legalább annyira célja a Kaven eltüntetése, mint a világuralom megszerzése. Ne tegyétek könnyebbé a dolgukat. Legalább ti ne.

A levél olyan döbbenetet okozott, hogy egy hosszú percig, amikor a hírek sem folytak tovább, csak az öreg mazdra arca látszott a képen, senki sem szólalt meg. Csak bámultak, még arra sem volt erejük, hogy összenézzenek. A gyerekek is csendben voltak, annyira megijesztette őket a felnőttek reakciója.

Elsőként Giin szedte össze magát, és állt föl. A sokktól remegő hangon kezdett bele:

– Atenęma Gaadra, luua en maluua, ured-sę-laatra, paarint en raa boofas, det utmi nęlaat en nędaknis, nęlifra en nędes, nęlift en nariiva, nęchoora en nęsaraa, nęstilra en nęfeer sasęra…

Egyre többen bekapcsolódtak, és a mondat végétől már együtt mormolta az egész család a halotti imádságot. Közben valaki lekapcsolta az ernyőt, így az imádság után is megmaradt a tiszteletteljes csönd.

Aztán Fenen Uyt felállt, és végignézett a családján.

– Ettől a pillanattól kezdve a temetésig a család olyan gyászt tart, mintha egy rokona halt volna meg. Amennyiben lesz templomi gyászvirrasztás, azon is részt veszünk. Ha nem lesz, itthon tartjuk meg a virrasztást. Kérem, hogy mindenki ehhez képest rendezze át a következő két nap terveit. Giin-ra, Yoman-ra, maguk maradjanak, hogy minél hamarabb lezárhassuk ezt a megállapodást.

A megbeszélés egész ideje alatt behallatszott a gong hangja, ahogy a gép egyenletes lassúsággal ütötte ugyanazt az ütemet, amelyet vasárnaponként is szokott, könyörtelen egyhangúságával az idő múlására emlékeztetve: „készülj Istened elé!”

***

Giin még napok múlva is furcsa kábulatot érzett, ha az öreg mazdra az eszébe jutott. A kábulatot gyakran váltotta fel a lángoló düh, ilyenkor törni-zúzni tudott volna. Nem, nem Armoinra volt dühös, inkább Rundira, a helyzetre meg arra, hogy mennyire becsaphatók az emberek. És hogy félelemkeltéssel mennyi mindent el lehet érni.

Persze, lehet, hogy ha enged, a családja még most is életben van. De hát végül mit nyert a halálukkal? Azt, hogy több évvel később egy hozzá hasonló módon megzsarolt ember neki ad igazat?

Maryaa azonban nem hagyta, hogy ebbe az irányba tartsanak a gondolatai. Amikor látta Giin gyötrődését, addig kérdezgette, amíg ki nem szedte belőle.

– Ez butaság. Ha akkor nem lépsz fel, hanem engedsz, most nincs Murata Szövetség, és valószínűleg sokkal több rendszer esett volna már áldozatául a CSU-nak, hiszen sokkal agresszívebben lépett volna fel a független kis rendszerek ellen…

– Ezt nem tudhatjuk. Talán nélkülem is létrejött volna a Szövetség, vagy esetleg az Oderut vállalta volna fel az integráló szerepet…

– A Szövetség tagjainak szükségük volt a területükön élő kaveniek szavazatára is, és abban mindenképpen a te kezed van, hogy 37%-ban a szövetségre szavaztak. Ami jóval kevesebb, mint a fele, de minden bizonnyal a te hatásodra történt. És ha a cég fejlesztésének hatására több rendszernek is sikerül kivédeni a CSU támadását…

– Ezt a technológiát ki lehetett volna fejleszteni az Alfán is úgy, hogy a család…

– Nem lehetett volna. Amikor elfoglalták az Alfát, elvették a családi céget. Te mondtad. Az már nem fejlesztett volna ki semmit. – Maryaa megfogta Giin karját, másik kezével pedig úgy simította az arcát, hogy felé nézzen. – Giin, jól tetted, amit tettél. Nem tehettél másképp, mert becsületes ember vagy. Armoin is ezt jelentette ki végül. Láthatod, hogy őt hová vitte az engedékenysége. Lehet, hogy végül csak azért is lemészároltak volna mindenkit a családból. Nem vagy hibás. Nem vagy felelős.

A sötétzöld szemek olyan szuggesztív erővel néztek az övébe, hogy nem volt képes ellentmondani. Csak bólintott némán, miközben lángolt az arca, és Maryaa keze szinte égette a bőrét. A nőből folyamatosan áradó meggyőződés, aggodalom és szeretet ugyanolyan érzéssel töltötte el, mint évekkel ezelőtt, amikor megismerte: annyira szerette volna megölelni, magához szorítani és megcsókolni, mint még soha.

Be kellett csuknia a szemét, és mély levegőt vett.

Vajon mióta volt szerelmes az asszonyba úgy, hogy maga előtt is titkolta? Amikor Judynak telefonált, és a lánya olyan cinkosan mosolygott, vajon ő is tudta, mi zajlik benne? Vajon tényleg azoknak volt igazuk, akik egy pillanatig sem hitték el, hogy ők ketten Maryaaval csak barátok?

Maryaa azonban eleresztette a karját, és a hely, ahol az előbb hozzáért, mintha hirtelen kihűlt volna.

Kinyitotta a szemét, és az asszonyra nézett. Mellkasában furcsa táncot járt a szíve.

Aztán Maryaa elhagyta a szobát. Giin hallotta, ahogy a konyhában tesz-vesz, a zajokból ítélve talán egy kofent vagy egy teát készült éppen főzni. Kimerülten rogyott le a nappali egyik foteljába, és bámult ki a késő nyári kertbe. Sok kétsége persze nem volt afelől, mit kell tennie és mit fog tenni, mégis… életében pusztán egyszer érzett ehhez hasonlót. Bár az egészen más helyzet volt: ő faasir volt, a nő pedig házas. Most azonban már őt sem kötötte az esküje, valójában már elég régóta nem, annak ellenére, hogy úgy érezte, nem emberek előtt tette, hanem Istennek. Maryaa is szabad… Igaz, érzéseiből egyértelmű volt, hogy az asszony nem érzett felé barátságnál többet.

Utóbbi gondolat elég erőt adott ahhoz, hogy összeszedje magát, és nyugodtan tudjon ránézni.

– Köszönöm – mondta, és amikor Maryaa feléje nyújtotta a kofenos csészét, megismételte: – A kofent is.

Maryaa leült vele szemben, és két keze közé fogta a csészét, mintha a kezét melegítené vele.

– A jövő héten újból be kell mennem a kórházba kivizsgálásra – mondta. – Az eredményeim egy ideje nem javulnak. Az orvos attól tart, hogy rosszul állították be a gyógyszereket.

Giin bólintott. Ő is látta rajta, hogy az utóbbi időben ismét romlott az állapota, és sokat fogyott.

– Tudok valamiben segíteni?

– Ha meglátogatsz, már az is elég.

– Megint be kell feküdnöd?

– Bizony. Addig ki sem engednek, amíg meg nem találják, hogy mi a bajom.

Ám az érzelem, amely utóbbi megállapítást kísérte, hamis volt. Giin gyanakodva nézett fel. Biztos volt abban, hogy Maryaa tudja, mi a baja. Mégsem osztotta meg vele.

A fájdalom, hogy a nő csupán barátként gondol rá, csaknem a féltékenységig felerősödött, és Giin szomorúan állapította meg magáról, hogy valóban szerelmes.

***

Aznap, amikor Maryaa bevonult a kórházba, a CSU váratlanul általános támadást indított nyolc, a Murata Szövetségbe tartozó bolygó, köztük a Murata ellen. A hírt közvetlen azután kapták, hogy megérkeztek a kórházba, és elfoglalták a kijelölt kórtermet. Utána órákig nem lehetett senkit utolérni, akkora riadalmat keltett a hír; a kórházi személyzet a betegekhez hasonlóan a híreket nézte, és bősz találgatásokba bonyolódott a háború lehetséges kimeneteléről. Csak azok dolgoztak, akiknek feltétlenül szükséges volt.

Giin és Maryaa megdöbbentek. Leon még csak utalást sem tett arra, hogy a CSU a közeljövőben a Murata Szövetség ellen indulna. Pedig Leon információi mindig megbízhatónak bizonyultak: a CSU a függetlenek közül csak az Omegát és a Bethelt támadta meg, a többiekkel tárgyalásokba kezdett, sőt, a kisebb államok Shee Martyn várakozásainak megfelelően azóta már alá is írták a csatlakozási okmányt. Mi volt hát ennek a hirtelen támadásnak az oka?

– Még az is lehet, hogy a maga múltkori nyilatkozata – mondta Lileyntel, a Murata elnöke, amikor taktikai megbeszélésre hívta Giint, és a kérdés felvetődött. – Tudja, a Shremeyával kapcsolatos nyilatkozatából kiderült, hogy viszonylag magas helyen van embere, és Rundi talán attól félt, hogy ha hosszan tervezgetik a szövetség megtámadását, még annál is rosszabbul járnak, mint az az űrhadász csapat a Shremeya űrterében.

– A célom azzal a nyilatkozattal a birodalmon belüli ellentétek kiélezése volt – mentegetőzött Giin.

– Tudom, nem is vádolom magát. Egyébként az sem lehetetlen, hogy az egésznek semmi köze a maga nyilatkozatához, csak Rundi még azelőtt akart lépni, hogy az aknazárakat kiépítenénk. Sőt, az sem feltétlenül rossz, hogy most támadnak: az egész akción érződik a kidolgozatlanság és a kapkodás, a Confidenzán és a Gammán még csak be sem sikerült lépniük a rendszerbe.

A háború a következő hetekben a Murata számára kedvezően alakult, és Giinnek semmi ideje nem maradt a cégek irányítása és a Murata Szövetség vezetőségének taktikai és stratégiai megbeszélései mellett. Még Maryaat is csak felhívni volt képes, így egyelőre nem is kellett foglalkoznia zavaros érzelmeivel. Ahogy egyre jobban belemerült a mindennapi megfeszített munkába, ezek az érzelmek gyengülni kezdtek, és amikor végre beugrott Maryaahoz néhány percre, képes volt csak barátként viszonyulni hozzá. Ez megkönnyebbüléssel töltötte el.

A Shremeyán viszont nem alakultak ilyen kedvezően a dolgok. Nukamish elesett, és az ideiglenes jelleggel megválasztott Vezető Testület hivatalosan is a Kaven vezető szerve lett. Az új elnök, Armoin utódja a hivatalos beiktatás után azonnal megkereste. Chosan-ra egyike volt azoknak, akik végig kitartottak Giin mellett, bár inkább csak azért, mert a Kaven alapvető elveivel ellentétesnek tartotta, hogy külső politikai indokok miatt kényszerítsenek hallgatásra valakit. Éppen ezért, bár tisztelték egymást, nem volt közöttük baráti viszony. Chosan-ra magas, szikár férfi volt, csupán egy-két évvel lehetett idősebb nála, a hatvanas éveinek közepén. Giin némi tartózkodással vette a hívást, érezte, hogy több egyszerű udvariasságnál.

– A vezetőség szeretné, Giin-ra, ha politikai tanácsadóként besegítene a munkájába. Hiszen maga mégiscsak politikus, jobb rálátása és kapcsolatai vannak, mint nekünk – tért az udvarias formulák után azonnal a tárgyra a férfi.

– Nagyon kevés szabadidőm van. Attól tartok, nem tudnék olyan módon a vezetőség rendelkezésére állni, ahogy egy hivatalos tanácsadótól elvárható – felelte hasonló egyenességgel Giin. – Annyit tudok ajánlani, hogy előzetes egyeztetések után egy-egy témában kifejtem a véleményemet magának vagy a vezetőségnek.

Chosan-ra bólintott, látszott rajta, hogy nem lepte meg Giin válasza.

– Mi is nagyjából erre gondoltunk. Főként a háborúval és a nemzetközi ügyekkel kapcsolatban szeretnénk majd a véleményét kérni.

– Rendben, de arra nem vagyok hajlandó, hogy olyan döntésekhez is a nevemet adjam, amelyeket véleményem meghallgatásával ugyan, de azzal ellentétesen hoztak – kötötte ki azonnal Giin.

– Természetesen – bólintott a mazdra. – Egyébként is, ha megtennénk, maga lenne az első, aki nyilvánosan megcáfolna minket.

– Talán igen, talán nem. Lehetnének olyan helyzetek, amelyekben a Kaven érdeke az lenne, hogy hallgassak, még ha az személyes meggyőződésemmel ellentétes is.

Egymásra néztek, s Giin tudta, hogy a másik ugyanúgy felmérni próbálja most őt, mint ahogy ő teszi.

– Értem – engedett végül a Chosan-ra, és hátradőlt a székben. – Ha lehet, szeretném akkor most azonnal megragadni az imént felajánlott lehetőséget, és kikérni a véleményét egy olyan ügyben, amely a támadások óta foglalkoztat minket. A hadkötelezettség általánossá tételéről lenne szó.

Giin meglepődött. Ez azt jelentette, hogy a Kaven nem csupán a partvonalról szurkol anyaországai küzdelméhez, hanem felelősségét átérezve végre maga is teljes mellszélességgel melléáll. Csak támogatni tudott egy ilyen gondolatot. Mégsem lehetett ezt a lépést előkészítés és alapos megfontolások nélkül meglépni.

– Gondolni kell azokra, akik lelkiismereti okokból nem akarnak majd katonai szolgálatot vállalni – jegyezte meg elgondolkozva.

– Így van. Ezen kívül ott van a nők helyzete is, valamint a nagy kérdés, hogy mi legyen az elsőszülöttekkel… – sóhajtott a férfi. – Arról nem is szólva, milyen hatással lenne a kaveni bevonulókra az, hogy az összes fölöttesük külsős. A Kavennek még sosem volt hadserege. A külsős reguláris hadseregbe való besorozás többek szerint azzal járna, hogy veszélyesebb helyzetekben inkább a kaveni katonákat áldoznák fel, így a mi veszteségeink jóval jelentékenyebbek lennének, mint a hadsereg egészének… Nem lennének tisztek, akik a mieink érdekeit védenék.

Giin nehéz szívvel adott igazat ennek az aggodalomnak.

– Talán meg kellene próbálni a kiszakadtakkal közös hadtesteket létrehozni – mondta néhány másodperccel később. – Ők nem állnak olyan ellenségesen hozzánk, sőt…

A másik fáradtan dörzsölte meg az állát.

– Igen, de ezzel az a baj, hogy a külsős törvények nem szeretik a faji alapú megkülönböztetéseket. Ha azt kérjük, hogy a kaveni származásúak csak miattunk váljanak ki abból a közegből, amely befogadta őket…

– A kiszakadtak jó része szívesen kiválna abból a közegből, ha mi befogadnánk őket – jegyezte meg halkan Giin.

Meglepetésére Chosan-ra bólintott.

– Igen, erre is gondoltunk. De amióta a Kiszakadt Közösségek egy része autonómiát kapott, és berendezte saját életét, már ez a kérdés sem olyan egyszerű. Ráadásul ott van még a probléma, hogy kiket és hogyan fogadjunk vissza? Ahhoz túl sokan vannak, hogy a régi módszer szerint, a nagycsaládi rendszeren keresztül próbálkozzunk. Ez viszont azt jelentené, hogy csak életközösségeket tudnánk visszafogadni, ami felháborodást szülhetne a kiszakadtak között…

– Talán valamilyen vegyes rendszerrel kellene próbálkozni… – gondolkozott hangosan Giin. – Megpróbálkozhatunk azzal, hogy egyfajta előzetes megállapodást kötünk a kiszakadtakkal, így őket is bevonhatjuk a megbeszélésbe, és együtt talán többre mehetünk.

Chosan-ra bólintott, de arcán látszott, hogy annyira nem örül a javaslatnak.

– Azt hiszem, nagyon hamar le fog járni a mandátumunk – jegyezte meg kesernyésen. – Amint a mazdrák magukhoz térnek a sokkból, amelyet Armoinra halála okozott, olyan nagyra fogják tátani a szájukat tiltakozásul, amekkorára csak tudják.

– Nem biztos. Nemsokára elesik a Shremeya, és az újabb sokkot fog okozni. Aztán mi jövünk, és nagyon valószínű, hogy elesésünk után nem fog sokat várni Rundi, hogy az Oderutot is megtámadja. Nem lesz idejük magukhoz térni.

A mazdra összeráncolt homlokkal dőlt előrébb.

– Csak maga látja úgy, hogy nincs esélyünk, vagy a kormány más tagjai is?

– Hacsak nem történik valamilyen csoda, pusztán idő kérdése, hogy a Murata is a CSU részévé váljon. A kormányban mindenki így látja, még Lileyntel is. Mégsem adhatjuk föl. A bizonytalanság a minket védő sereg morálját támadná meg, és az időnkből rabolna el értékes heteket, talán hónapokat.

– De ha tényleg elesünk a végén, miért ez a küzdelem? – kérdezte keserűen Chosan-ra.

– Hogy időt adjunk a csodának – felelte Giin egyszerűen.

Miután egyedül maradt, Giin az ablakhoz sétált, és fáradtan bámult kifelé, Ulton fényeire. A késő esti, tiszta levegőben rezegni látszottak, ahogy a nappal beszívott hőt felfelé lehelte magából a föld.

Halkan megszólalt a detája.

Amikor felemelte, és megnézte, látta, hogy csomagot jelez, amelyet a postán hazafelé fel is tud venni.

Magára kanyarította köntösét, melyen megint ott fehérlett a felvarrt og, lekapcsolta a világítást, és elhagyta az irodát.

A tetőparkolón szállt be járművébe, és alig fél óra múlva, a posta érintésével már otthon is volt. Letette a csomagot az asztalra, és a fürdő felé vette az útját, hogy hozzákészüljön a lefekvéshez. Jó tíz perc múlva tért csak vissza a dobozhoz.

Kívülről nem látszott rajta semmi, de a mellékelt értesítő mutatta, hogy a Shremeyán adták föl jó néhány héttel korábban.

Kész csoda volt, hogy ideért.

Kíváncsian bontotta ki.

Amikor feltárult előtte, egy nagyon hosszú pillanatig nem tudta, mit gondoljon. De akkor meglátott egy lapot, amelyen hosszúkás, kézzel írt betűk ágaskodtak.

Még mielőtt felemelte volna, már tudta, kié az írás, és mit tartalmaz a csomag. Összeszoruló torokkal hajtogatta szét a lapot.

Kedves Giin, remélem, hogy megkapod ezt a csomagot, és elfogadod tökéletlen jóvátételül mindazért, amit ellened tettem.

Nincs mentségem semmire, ezért a bocsánatodat sem kérem. Magam nem tudok magamnak megbocsátani, és Nagy Andreas szerint az ilyennek senki sem tud, talán még Gaadra maga sem. De tudd, hogy fáj. Sajnálom. Ha tudnék, mindent máshogy tennék.

Sajnálom azt is, hogy nem egy boldogabb korban találkoztunk. Belőled a Kaven olyan nagy embere lehetett volna, mint Nagy Andreas maga, és szívesen tanultam volna tőled: nemcsak bölcsességet, hanem tisztánlátást is.

De talán majd odaát, ahol nem tükör általi és homályos a látás, én is meglátom a töredékét annak, amit te az ember-lét vaksi szemeivel mégis képes voltál megpillantani.

A csomag tartalmát pedig fogadd el: a tiéd. Azóta őriztem, amióta odafektetted elém az asztalra. Méltó vagy a viselésére, sosem voltál rá méltatlan.

Ka-raa lift, safir-ra, azon a világon, ahová minden élő igyekszik.

Armoin

Giin kezében megrezzent a levél, ahogy lassan leeresztette.

Előtte az asztalon a mélykék anyag ugyanúgy nézett ki, mint tizenhat évvel ezelőtt, amikor utoljára kanyarította le a válláról.

Hitetlenkedve tapintotta meg, és amikor ujjai hozzáértek az ismerős szövethez, olyan fájdalom mart a mellkasába, hogy le kellett ülnie.

Tudta, hogy nem kellene mást tennie, csak magára ölteni, és ismét az lehetne, ami mindig is szeretett volna lenni, amire valaha az egész életét feltette: közössége elfogadná, a mazdrák gondolkodás nélkül engednék ismét maguk közé.

De azt is tudta, hogy nem teheti meg. Most nem, és talán soha többé.

Ujjai ökölbe szorultak az anyag körül, és ahogy kezét halántékához emelte, arca belesimult a vastag, erős szövetbe.

Csak nagy sokára tudta engedni.

12. FEJEZET

Yaan

A Shremeya Kormányzói Palotája egy hatalmas, kaveni stílusban emelt épület volt Nukamish legnagyobb főterén. Ugyanabból a fekete kőből épült, amelyből a Kaven Nagytemploma és Vezetőségi Épülete is: a 2707-es pusztítás köveiből. Yaant annak ellenére szíven ütötte a tény, hogy nem először járt itt. Mégis, mint a megszálló sereg parancsnokának, többet jelentett puszta emlékezésnél vagy jelképnél. Figyelmeztetés volt, és meglepetésére még szégyenérzetet is keltett benne.

Megrázta a fejét, és kilépett a járműből, amelyet Piyt csaknem a lépcsősor aljában tett le. Altisztje tudta, hogy mindenképpen testőri védelem nélkül akar besétálni a kormányzói palotába, és bár a tér biztosítását alaposan megszervezték, mégsem akarta, hogy a kelleténél akár egy méterrel is többet kelljen fedezék nélkül gyalogolnia. Yaan jól látta az arcán, hogy ingerült. De már nem is próbált szólni, mint ahogy lassan barátai is leszoktak arról, hogy a fölöslegesen vállalt veszélyekre figyelmeztessék. Minél előbb meghal, annál előbb vége ennek a fájdalmas életnek.

Ezzel a hozzáállással nyerte meg ilyen gyorsan a háborút is, bár közben néha megrémült saját vakmerőségétől, főleg azért, mert saját halálvágya miatt senkit sem kívánt a halálba küldeni. Valójában azt sem tudta, miért nem ölte meg magát: ennyire vallásos lenne? Vagy gyenge? Vagy egyszerűen csak gyáva? Pedig gondolt rá, nem is egyszer. De valami mindig megállította a kezét.

Legelőször Armoin halála. Milyen nevetséges lett volna, ha a vén mazdra után maga is öngyilkosságot követ el! Mintha Armoin inspirálta volna…

A lépcső tetejére érve megfordult, és végignézett a téren. Bár nem vezetett be kijárási tilalmat, csak egy kisebb, néhány ezer fős csoport volt kíváncsi a bevonuló győztes hadvezérre. Közben Bien, Buchay és még néhány F rangú tiszt csatlakozott hozzá.

Ha most jönne erre egy Rion, hogy felrobbantsa a kormányzóság épületét, elég nagyot tarolna – gondolta savanyúan Yaan, aztán megfordult, és előreindult a kapu felé. Kísérete szó nélkül követte.

A kapu nyitva állt, be lehetett látni a nagy csarnokba, ahol a Shremeya azon vezetői gyűltek össze, akik nem léptek le akkor, amikor még lehetséges volt. Kavenieket is látott köztük, a csoport majdnem egyharmada belőlük állt. A külsős államfőt személyi kártyáját előre tartva üdvözölte, a kaveniek felé kissé meghajolt. Eljutott odáig, hogy tökéletesen hidegen hagyta, megtudják-e a származását. Ennek a titoknak a rejtegetése egy másik világba tartozott, amikor még volt értelme, ha másért nem, a gyerekei miatt.

Gesztusa kisebb suttogást váltott ki az ácsorgókból. Aztán utat nyitottak neki és a volt elnöknek, ahogy elindultak a terem felé aláírni a megadás feltételeit.

A Shremeya immár hatalom nélküli államfője csendben lépkedett mellette, biztonsági minisztere kissé lemaradva követte őket. Utóbbit Yaan azóta figyeltette, hogy seregei elfoglalták Nukamisht, és már most biztos volt abban, hogy be kell záratnia, ha nem akar egy újabb polgárháborúval szembenézni még a biztonsági erők érkezése előtt. A flooista vezetők közül már így is sokakat lefogatott.

A terem, ahová végül beléptek, olyan volt, mint egy ravatalozó: mindenütt kilátszott a fekete kő, és még a hét ágra besütő nap sem tudott fényt és jókedvet varázsolni benne.

– Itt sohasem volt burkolat, vagy csak az én tiszteletemre szedték le? – fordult a mellette lépkedő shremeyaihoz, aki megrezzent, és döbbenten nézett rá.

– Nem, nem volt soha burkolat. Igaz, ezt a termet… – De nem folytatta.

– … nem is használták – fejezte be helyette Yaan. – Stílusos helye a mai alkalomnak.

– Igen, stílusos – felelte a volt elnök röviden.

A teremben aztán mindannyian leültek a hosszú, csupasz faasztalok mögé, és türelmesen megvárták, amíg eléjük tolták a hagyományosan kézzel írott jegyzékeket. Minden példány minden oldalát aláírták, egyenként. Ahogy a lapok elérték az asztal végét, elkészítették a digitális változatokat is.

Majdnem egy órán keresztül csak aláírtak. Amikor végre befejezték, az ősi hagyományoknak megfelelően kezet ráztak egymással.

A legtöbben nem néztek a szemébe, érződött rajtuk, hogy legalább annyira viszolyognak az érintésétől, mint amennyire ő viszolygott az övékétől. Mások azonban keményen ragadták meg a kezét, és kihívóan néztek rá. De nem vette föl magatartásukat, és nem foglalkozott gyűlöletükkel.

Ki tudja, milyen megfontolásból, a volt kormány kaveni tagjai a sor végén álltak. Egyikük sem nyújtott kezet, csak megálltak előtte, és meghajoltak. Bár inkább biccentés volt ez, mint igazi meghajlás, és bármely más kaveni súlyos sértésnek vette volna, de Yaan ezzel sem foglalkozott. Ugyanolyan kimérten biccentgetett vissza, egészen addig, amíg az utolsó férfi elé nem lépett.

A férfi szemében nemcsak megvetés villant, hanem gyűlölet.

– Gaadra anu apukoolęs ka-ool ka-medęr, gila! – sziszegte felé alig hallhatóan.

Számon fogja kérni rajtad Gaadra mindazt, amit elkövettél, gyilkos! Yaan egykedvűen bámult vissza rá.

– Miből gondolja, hogy még nem tette meg? – kérdezte kimérten.

A férfi megütközött a válaszon, és hátrébb lépett, mintha attól félne, hogy Yaan megüti.

– Maga tud nitanul!

– Valamint beszélem még a mwaknit és vagy három másik kommunikációs nyelvet. Ennek ellenére van annyi bátorságom, hogy azokkal, akiket megszólítok, a saját nyelvükön beszéljek. Egyébként sem vagyok babonás, akit mindenféle niesi átokkal meg lehetne ijeszteni – felelte, és elfordult a férfitól.

A férfi azonban még nem fejezte be.

– Gila sasęr! Sheymon! – kiáltotta, ezúttal hangosabban.

Yaan visszafordult, és hideg pillantással végigmérte.

– Ha nem akarja, hogy bezárassam, azonnal tűnjön el. Maga is és az egész csapata is.

– Kaud! – fonta karba a kezét a férfi.

Yaan minden kapkodás nélkül elővette kézifegyverét, és a férfira szegezte.

– Még egyszer nem ismétlem el.

A férfi ökölbe szorította a kezét, sarkon fordult, és kiviharzott az ajtón.

A kaveniek kivételével mindenki döbbenten nézte a rövid, érthetetlen jelenetet, de Yaan arckifejezését látva senki sem mert szólni.

– Mit mondott neked az a niesi? – kérdezte meg Buchay, amikor kettesben maradtak Yaan irodájában.

– Először gyilkosnak nevezett, azután gyávának – felelte egykedvűen Yaan, miközben beállította detáját, nehogy lehallgassák őket.

– De hát… honnan értetted, amit mondott?

Yaan egy fotel felé intett Buchaynak, miközben szakszerű mozdulattal kofent szervírozott.

– Ugyanonnan, ahol kofent főzni, niesi kódnyelven programozni és a szokásaiknak megfelelő módon viselkedni is megtanultam – felelte, miután leült és a másik csészét barátja elé tette.

– Te… te kiszakadt vagy? – kérdezte Buchay olyan halkan, hogy még Yaan is alig hallotta meg.

– Ne mondd, hogy soha még csak meg sem fordult a fejedben – vonta össze a szemöldökét Yaan.

De Buchay határozottan rázta meg a fejét.

– Nem, soha. Talán még a legelején, de mivel annyira nem foglalkoztál ezzel a kérdéssel, biztos voltam benne, hogy tévedek. Úristen… akkor te… a Mwakane, az Alfa, most meg a Shremeya… Hát ezért utálod annyira Rundit! – kiáltott fel végül.

– Nem egészen – felelte Yaan. – Inkább Rundi utál engem. A Mwakanét pedig büntetésnek kaptam, amiért eltoltam egy feladatot. Aztán meg azért akart megbüntetni, mert a tiltása ellenére előléptettek, így küldött az Alfára. Végül jött a Shremeya, mert nem akartam belépni az SE-be.

Buchay elgondolkozott.

– Végül is a niesieknek jobb, hogy te lettél a hadvezér. Mégiscsak nagyobb kímélettel bántak velük, mintha…

– Nagyobb kímélettel! – vágott közbe ingerülten Yaan. – Talán a mi szempontunkból igen, de hallod, hogy mit gondolnak rólam. Már a Mwakanén rám ragasztották a „mészáros” jelzőt. Most is gyilkosnak hívott az a férfi… De nem azért bánok velük kímélettel, mert én is közülük való vagyok. Mert nem vagyok az. Csak úgy érzem, értük is felelős vagyok.

Buchay bólintott.

– És miért mondtad el most mindezt nekem?

– Mert bármikor kiderülhet. Rundi és az SE, ahogy a váratlan támadásokból is látszik, a saját pozícióit igyekszik megerősíteni. Ha nem sikerül valami háborús ügy kapcsán eltenniük láb alól, majd más úton próbálkoznak. Azon sem lepődnék meg, ha már elkezdték volna összeállítani egy ellenem szóló per lehetséges vádpontjait…

– De hát nem tehetik meg! Te vagy a birodalom legsikeresebb hadvezére, nyilvánvaló, hogy kinek az oldalán harcolsz!

– Bármikor megtehetik, Isav. Nem is annyira miattam, hanem az elnök miatt. Tudják, hogy az ő embere vagyok, és minden további győzelmem őt erősíti Rundi ellen. Márpedig, ha jól látom a dolgokat, kettejük küzdelme már eljutott abba a fázisba, hogy csak egyikük maradhat hatalmon.

– És ha az elnök marad, te leszel a birodalom hadura Rundi helyett… Hát ezért gyűlöl téged annyira!

Yaan bólintott. Fölösleges lett volna bármit is hozzátennie Buchay következtetéséhez.

***

Grom sokkal jobb színben volt, mint amikor utoljára látta. Pedig azóta átesett két műtéten, és az újonnan beültetett szervkezdemények még nem működtek megfelelően. Arca mégis pirosabb volt, a hangja is érthetőbb, és már vissza tért az a kissé fanyar hanghordozás is, amelyet még az akadémiáról ismert.

– Jól nézel ki! – mondta meglepetten.

– Jól is érzem magam – felelte Grom a holotérben, vigyorogva. – El nem tudod képzelni, milyen nagyszerű érzés újra levegőt venni. Amíg a gépek cserélték a levegőt a véremben, állandó légszomjam volt. De most már sokkal jobb. Azt mondják, néhány hét múlva kiengednek. Szerettem volna a körlet egyik tiszti lakásába költözni, Judy viszont azt szeretné, ha hozzá mennék lakni, mert úgy legalább délutánonként és éjszakánként orvosi felügyelet alatt lennék…

– Komolyan? Judin felajánlotta, hogy költözz hozzá? – Yaan teljesen meghökkent. Egy ilyesfajta ajánlat a külsős világban azt jelentette, hogy… Talán Judin nem volt tisztában a külsős szokásokkal? De nem, az lehetetlen, hiszen a lány a külsős világban nőtt föl, majdnem tizennégy éves volt, mire kaveni családba került.

De Grom legyintett, és arca komoly kifejezést öltött.

– Paul, a húgod szerelmes belém – mondta tőle szokatlan higgadtsággal. – Nem tudom, mivel sikerült kivívnom ezt az érzelmet – tette hozzá gyorsan, látva Yaan elhűlt arckifejezését –, de semmit sem tudtam tenni ellene. Persze tudja, hogy… nem fogom viszonozni az érzelmeit, és mindig barátként viselkedett velem, de látom rajta. Nem akarom kihasználni, sem még jobban megkavarni az érzéseit, de nem tudom, hogyan utasítsam vissza anélkül, hogy megbántanám. Ezért arra gondoltam, hogy amíg nem vagyok egy kicsit jobban, addig elfogadom az ajánlatát. Ez azért is jó, mert Melilan mostanában rászállt a kiszakadtakra és a niesiekre, és ha én ott vagyok, Judyt nem meri bántani. Anélkül nem tudom, hogyan védhetném meg. Egy volt niesi kórházban vállalt állást, ráadásul ott van az a kislány is…

– Milyen kislány? – vágott közbe Yaan.

– Judy örökbefogadott a Mwakanén egy gyereket. Tudtam róla, hogy vannak ilyen vágyai, mert árvaházban is dolgozott, de sosem hittem volna, hogy végül tényleg megteszi. Azt hiszem, megijedt attól, hogy a seregből kilépve egyedül marad, vagy csak nem akarta megkockáztatni, hogy visszavigyék a frontra, nem tudom. De nem is ez a lényeg, hanem az, hogy Judy ugyan azt állítja, hogy a gyerek mwakni, de látom rajta, hogy kiszakadt, és szerintem valami zűr is van a papírjaival… Bolond gyerek. Mármint Judy. Csak szólnia kellett volna még a Mwakanén Kerunak, ő biztos elintézte volna az egészet fű alatt, nagyon kedvelte Judyt. Itt az Alfán azonban sokkal nehezebb, mert a közigazgatás Melilan kezében van. El sem tudom képzelni, hogyan oldjam meg ezt a hülye helyzetet.

– Azt hiszem, tudok segíteni – mondta Yaan. – Emiatt ne fájjon a fejed.

– De azért fáj – mondta panaszosan Grom. – Mikorra tudnád elintézni? Melilan folyamatos razziákat tart, senki sincs biztonságban.

– Judy mégiscsak katona volt…

– Nem hiszem, hogy számítana. Nem volt hivatásos, csak besorozták. És ahogy mondtam, egy volt niesi kórházban dolgozik. Nem tudtam lebeszélni róla. Ezért fogadtam el, hogy összeköltözöm vele. Akkor továbbra is az Első Expedíciós Hadsereghez fog tartozni, és ez már biztosít némi védelmet Melilan ellen. Ő egyébként is utál minket, amiért nem szálltunk bele a kis magánháborújába.

– Tudom, néhány napja engem is felhívott, és majdnem egy órát üvöltözött velem.

– És mit mondtál neki?

– Semmi különöset. Mit mondhattam volna?

Pedig mondott, nem is keveset.

– Nem én provokáltam ki ezt a felkelést, Melilan – mondta Melilan szemébe. – Nem teszem kockára az embereim életét csupán azért, mert maga képtelen egy bolygót kormányozni.

– Martyn, magának kötelessége…

– Nekem nincs semmiféle kötelességem maga felé, sőt, mint egy háborúban álló sereg tábornokát csak a vezérkar kötelezhet bármire.

Melilan szemében izzott a düh.

– Az ilyen kis felkapaszkodott kiszakadtak, mint maga, azt hiszik…

– Nem vagyok felkapaszkodott, Melilan. Én az eredményeim révén lettem az, aki ma vagyok, nem úgy, hogy sorban legyilkoltam a rangban felettem állókat.

– Ez…

– És ha már a gyilkosságnál tartunk – folytatta Yaan, Melilan lila arcával mit sem törődve –, ha egyszer vége lesz ennek a háborúnak, még számolunk a feleségem és a lányom halála miatt.

Életében először látott félelmet végigsuhanni Melilan arcán.

– Ha valakinek tudnia kellene, hogy Giin Raas nyilatkozata csupán provokáció volt, akkor az pont maga!

– Pont én? – Yaan felnevetett. – Ugyan nem állok azon az oldalon, amelyiken ő, ennek ellenére tudom, hogy ő legalább nem szokott hazudni. Bár lehet, hogy kissé elfogult családjának és lányának meggyilkolása miatt…

– A Raas családot a kommunionisták mészárolták le! – vágott közbe Melilan.

– A kommunionisták, akiknek az összekötője nem más volt, mint Brendon Aytois.

– A mocskos áruló…

– Miért lenne az? Nem a birodalom ellenségeinek adta át az információt, hanem nekem, a birodalom magas rangú tisztjének. Vagy talán az SE nem a birodalom része? Tudja mit, ne válaszoljon. Ha ezt a küzdelmet az elnök nyeri, és nem Rundi, úgyis kicsinálom magát. Erre számíthat. Addig pedig szálljon le rólam és az embereimről.

Yaan úgy számított, ez a beszélgetés elvonja majd Melilan figyelmét a helyi eseményekről.

Mert ha minden igaz, a Kormányzói Palota főbb biztonsági kódjai már Brendon kezében vannak…

– Kíváncsi vagyok, kit rendelnek a Shremeyára – vakarta meg a borostáját Grom, mire Yaan gondolatai visszatértek hozzá.

– Reynis jön. Tudod, a Mwakanéról.

– Reynis? Paul, az egy szadista állat, ráadásul egész biztosan SE tag.

– Tudom. Már akkor is tudtam, amikor annak idején a Mwakanéra érkezett.

Grom viszont gondterheltnek látszott.

– Reynis profi. Szemmel kell tartanod őt is, meg a többi SE-tagot is a seregben… Azt hiszem, tudok is egy megfelelő embert a feladatra. Van titkárod?

– Csak Piyt, de…

– Ugyan, Piyt! – legyintett Grom. – Szétszórt. A gépeken kívül alig ért valamihez. Már a Salaamon is mennyi gondot okozott, hogy…

– Grom, nem üzletember vagyok, hanem katonatiszt!

– Magas rangú katonatiszt! – vágott vissza Grom ingerülten. – Akinek Piyt hozzá nem értése miatt olyan dolgokkal is foglalkoznia kell, amit egy jó titkár elintézne maga. Hallgass rám, Paul…

– Nem akarok titkárt, Grom.

– … ez a nő, akire gondoltam…

– NŐ? – kiáltott fel felháborodottan Yaan. – Még csak az kellene! Hogy rólunk pletykáljanak!

– Paul, gondolkodj már reálisan. Kit érdekel, hogy pletykálnak-e? Ez a nő jól képzett felderítő, ért a titkári teendőkhöz, ráadásul elég együgyűnek néz ki, ha akar. Előtte mernek beszélni azok is, akik előtted nem, és senkinek sem tűnik fel, ha jön-megy a parancsnokságok között.

– Honnan ismered? Biztos vagy benne, hogy megbízható? – kérdezte ingerülten Yaan. Bár látta Grom tervének az előnyeit, mégsem tudta elviselni a gondolatot, hogy valaki ott matasson a dolgai között, ráadásul egy nő, alig néhány hónappal Ester halála után…

– A Primuson találkoztam vele. Valamikor biztonsági tiszt volt, de egy súlyos sebesülés után leszerelték. Azóta a primusi biztonságiak egyik fő adminisztrátora. De szerintem szívesebben vállal inkább valami izgalmasabb feladatot…

– Miért vállalna? Hiszen nyugodt élete van.

– … amit utál. Ráadásul a sebesülése miatt nem vették be a felderítők közé sem. Tehát ért a titkári dolgokhoz, ezen kívül jól képzett katona. Éppen olyasvalaki, akire szükséged van. A földi akadémián végzett.

Yaan érezte, ahogy Grom szavainak hatására lassan olvadni kezd az ellenállása.

– Küldd át az anyagát, majd megnézem – mondta, bár hanghordozásával jelezte, hogy az ügy távolról sincs lezárva.

– Ez a beszéd. Öt perc múlva ott lesz.

Amikor néhány búcsúzó szó után bontották a beszélgetést, detája már jelezte is, hogy megérkezett a kért anyag.

Nagyot sóhajtva belenézett.

Az arc távolról ismerősnek tűnt, és ahogy többször is megnézte, biztos volt abban, hogy látta már valahol. Nem lehetetlen, hogy a Primuson, ahol még kadétként sokszor dolgozott együtt biztonságiakkal… igen, bizonyára ott látta ezt a barna, rövidre nyírt hajat és vékony arcot. Nem volt benne semmi különös, kitűnően be tud olvadni a környezetébe, és ha észreveszik is, nem tulajdonítanak neki figyelmet. Ártalmatlan. Éppen ezért nagyon veszélyes tud lenni.

Yaan újra nagyot sóhajtott. Ha beleegyezik, hogy idejöjjön, muszáj lesz megbíznia benne, bármennyire is tiltakoznak ellene ösztönös megérzései.

***

Reynisszel az első pillanattól fogva kölcsönösen utálták egymást. Mindketten tudták, melyik oldalon áll a másik, és azt is, hogy ezzel a másik is tisztában van. Ennek megvolt az az előnye, hogy legalább nem kellett úgy tenniük, mintha örülnének a közös munkának.

– Hallom, a hadúr ide szándékozik látogatni a közeljövőben – jegyezte meg Yaan, amikor Reynis nem sokkal megérkezése után felkereste, hogy az átadás részleteit megbeszéljék.

– Igen. Meg van elégedve a maga munkájával. Gyorsan végzett.

Yaan biccentett.

– Nem volt nehéz. A Shremeya nem készült a háborúra. Az aknazár, amelybe az űrhadászok belefutottak, inkább a védelmi miniszter egyfajta magánakciója volt, nem a szervezett ellenállás jele. A minisztert egyébként elfogattam azóta. Jelenleg házi őrizetben van, és a későbbiekben is szemmel kell tartani.

– A niesiek részt vettek a háborúban? – kérdezte Reynis, és kényelmesen hátradőlt a fotelban. Yaan már azt várta, hogy rágyújt, de úgy tűnt, a dohányzás nem tartozott rossz tulajdonságai közé.

– Csak néhányan. Szervezetten nem. A hadkötelezettséget még csak a Murata Szövetség bolygóin vezették be, ott sem mindenhol. Tényleg, hallottam, hogy sokkal lassabban halad a MSZ lerohanása, mint tervezték.

– Igen, azok készültek a háborúra – bólintott Reynis. – Mi pedig csak úgy belerohantunk, mielőtt teljesen ellehetetlenítettek volna az aknazárakkal.

– És a taktika sem volt a legjobb – tette hozzá Yaan. – Igaz, az űrhadászok úgysem fogadnák el, ha egy hozzám hasonló bolygópatkány próbálna a szent taktikai kérdéseikbe beleszólni. Nos… – állt fel, gondolván, hogy ennyi udvariaskodás éppen elegendő volt, és véget vethetnek a beszélgetésnek. Reynis azonban meg sem mozdult.

– Mindig is kíváncsi voltam, hogy egy ilyen jó katona, mint maga, miért nem csatlakozik ahhoz a szervhez, amely éppen a magához hasonlókat tömöríti – kérdezte társalgási hangnemben.

Yaan kényszeredetten ült vissza.

– Ha az SE-re gondol, akár már itt be is fejezhetjük a beszélgetést – mondta hűvösen. – Eddig sem óhajtottam belépni, most sem változott meg a véleményem.

– Nem, engem inkább az indokai érdekelnének, semmint a véleménye. Maga az első igazán magas rangú katonatiszt, aki nem tagja a Societasnak, és kíváncsi vagyok, hogy miért.

– Az indokaim csak rám tartoznak, nem óhajtom megosztani őket senkivel.

– Hallottam, hogy jóban van az elnökkel. Ez az oka?

Yaan csak vállat vont, nem válaszolt.

Reynis, aki eddig kényelmesen hátradőlve ült a fotelban, most kissé előrehajolt.

– Az elnök kitűnő ember, de Rundi nélkül, nélkülünk nem tudja végrehajtani a terveit. Mr. Martyn, maga nem állhat be azok közé a széthúzók közé, akik a birodalom egységét fenyegetik. Ha nem vagyunk egységesek, elbukunk, és szétesik mindaz, amit eddig elértünk.

– Nem tartozom a széthúzók közé – dőlt hátra Yaan. – Ha nem vette volna észre, én azon kevesek közé tartozom, akik a feladatukat végzik. Én nem érek rá széthúzni.

Tévedett volna, vagy egy pillanatra tényleg megrándult Reynis arca? Nem tudta eldönteni, ellenfele ugyanis kitűnően uralkodott az érzésein. Mielőtt azonban megszólalhatott volna, kopogtak.

Piyt állt az ajtóban kifulladva.

– Uram, néhány perccel ezelőtt robbanás történt a tetőleszállón – hadarta.

– Miért nem szóltak ide a detámon?

– Mert a távközlési egységet robbantották fel. És nem csak itt, hanem Nukamish több más pontján is.

– Értem. Azonnal kapcsoljanak át rádióirányításra. És hozzon nekem is egy rádióhullámos készüléket.

Piyt bólintott, de az ajtóban megtorpant, mert Buchay sietett be kezében egy kis antennás gépet szorongatva.

– Paul, nincs adatszolgáltatás, mert… ó, Piyt, maga itt van? Akkor már biztosan tudsz róla. Átálltunk rádióhullámra – nyomta Yaan kezébe a kis rádiót. – Életbe léptettem az első fokozatú készenlétet, ahogy megbeszéltük. Szóljunk a biztonságisoknak is?

– Nem hiszem, hogy el tudnánk érni őket rádión. Vagy tévednék? – nézett Reynisre.

– Nem téved. Nekünk nincsenek ilyen régimódi felszereléseink. Kénytelen leszek visszamenni.

Buchay sötéten nevetett fel.

– Régimódi! Lehet, de biztosítja a szükséges kapcsolatot ilyen esetekben, és nem kell pusztán a kommunikáció létrehozásáért és fenntartásáért az embereink életét kockáztatni.

Reynis nem vette fel Buchay közbeszólását. Yaan felé fordult.

– A tetőleszállón volt a gépem. Nem tudom, hogy működik-e még a robbantás után…

– Egy jármű sem maradt működőképes állapotban – szólt közbe Piyt, aztán Yaan felé fordult. – Uram, én szívesen átviszem Mr. Reynist a biztonságiak telephelyére, és magammal vihetnénk néhány régimódi készüléket is.

Yaan egy pillanatnyi tétovázás után beleegyezett, tudta, mennyire szereti Piyt a kockázatos helyzeteket. Reynis is nagyobb biztonságban van, ha ő viszi vissza, mintha saját maga megy.

– Jó, de kérjen magának kettes biztosítást. Nehogy a mieink lőjék ki.

– Természetesen, uram! – tisztelgett Piyt, aztán Reynis felé is vigyázzba vágta magát. – Remélem, ez megfelel így, uram.

– Tökéletesen – biccentett Reynis, aztán ő is tisztelgett Yaannak.

Mire az ajtóhoz értek, Yaan eldöntötte, hogy hallgat Gromra, és maga mellé veszi titkárnak azt a nőt. Minden eszközre szüksége van, ha túl akar járni ezeknek az eszén. Utálattal pillantott Reynis után.

A férfi mintha megérezte volna, hátranézett, és egy töredék másodpercre arca közönyös kifejezése alól kitekintett az igazi érzelem: az utálattal átszőtt, hideg számítás.

***

Yaannak ismét csak azzal kellett szembesülnie, hogy a gerillaháború sokkal hatásosabb tud lenni, mint a nyílt sisakos, reguláris küzdelem. Igaz, az ő seregének nem voltak nagyok a veszteségei, annál jobban megritkultak azonban a biztonságiak sorai Ha a katonaság nem lett volna, a biztonsági erők nem sokáig tarthatták volna magukat.

Yaan éppen csak azt nem értette, miért nem vártak a shremeyaiak a hadsereg távozásáig.

Ebben a zavaros helyzetben érkezett meg a titkárnő.

Nála kicsivel alacsonyabb, átlagos testalkatú nő volt, arca így élőben még jellegtelenebb, mint a fényképen. Ennek ellenére valóban olyan veszélyes volt, mint Yaan először gondolta: ugyan egyszer sem látta, hogy körbenézett volna, mégis kérdésére el tudta mondani, mi hol helyezkedik el a szobában.

– A szobán az is látszik, hogy niesi származású, uram – jegyezte meg végül halkan. – Legalábbis az, aki már élt niesiek között, láthatja abból, ahogy a kofenos készletet elrendezi és a kabátját lerakja. Ezen kívül nem visel feketét, és a családja képét is fehér keretbe tette. Ha nem akarja, hogy valaki más is rájöjjön a származására, akkor ezeken változtatnia kell.

– Honnan ismeri ilyen jól a niesi szokásokat? – kérdezte Yaan, és magában elcsodálkozott az éles megfigyelőkészségen.

– Megtanultam. Nitanul is beszélek. Az akadémián alapelvárás volt a lishen túl az univerzum két legfontosabb beszélt nyelvének az elsajátítása, csakúgy, mint a hozzájuk tartozó kultúráké.

– Tényleg? – Nem gondolta volna, hogy ekkora a különbség a primusi és a földi akadémia között, bár azt tudta, hogy a földi sokkal nagyobb presztízsű. – És melyik a másik ilyen fontos nyelv? – kérdezte kíváncsian.

– A hayu, ami annyiban hasonlít a nitanhoz, hogy beszélői, a zunok a lish-sel együtt használják, és nem csupán a kultúra és a vallás, de a mindennapi érintkezés nyelve is. – Aztán mintha csak Yaan előző gondolataira akart volna válaszolni, egy pillanatra feltekintett. – De a hadászoknak a Földön sem tanítják meg ezeket. Én felderítőnek készültem, később mentem csak át a bolygóhadászok közé. Akkoriban azt gondoltam, nem akarok felderítőként dolgozni. De a sebesülésem után, amikor átkértem magam a felderítőkhöz, nem fogadták el a jelentkezésemet. A jelen helyzetben nincs szükség politikai felderítőkre, a harciakhoz viszont tökéletes testi kondíció szükséges.

A nő teljesen színtelen hangon beszélt, és érzéseiben sem mutatkozott semmiféle megbánás vagy fájdalom. Ahogy egymással szemben ültek, Yaanban egyre jobban nőtt a meggyőződés, hogy veszélyes emberrel van dolga. Úgy érezte, ideje a tárgyra térnie.

– Grom, gondolom, beszélt arról, hogy miért… szeretnénk, ha idejönne dolgozni – Próbált úgy fogalmazni, mintha kettejük döntése lett volna a nő érkezése, és nem egyedül Gromé.

A nő látszólag nem vette fel a mondatközi szünetet.

– Igen, mondta, hogy maga nem akart személyes felderítőt, de az SE-re való tekintettel, valamint Reynis jelenléte miatt olyasvalakire gondoltak, aki mind Reynist, mind SE-gyanús munkatársait szemmel tudná tartani.

– Így van.

– És emellett titkári feladataim lennének, gondolom a hadseregirodán.

Yaan meglepődött.

– Grom úgy gondolta, hogy a személyes titkárom lenne.

– Szerintem kevésbé feltűnő, ha az irodán dolgozom, de természetesen, amennyiben szükséges, szívesen ellátom a maga…

– Nem, nem szükséges – mondta Yaan megkönnyebbülten.

– Ha van altisztje, szívesen segítek neki, hogy a maga ügyei is rendezettebbé váljanak.

– Kitűnő ötlet – bólogatott Yaan. – Piytre ráfér egy kis segítség. Eléggé szétszórt. Van esetleg valami, amire előreláthatólag szüksége lenne?

– Nem, nincs.

– Értem. Ha felvesszük a sereg bizalmi állományába, az aktáját is titkosítjuk, és álnéven fog szerepelni, hogy ne tudjanak utánanézni az adatainak – ajánlotta fel.

– Igen, tudom – bólintott a nő.

– Csináltattam új személyazonosságit is. Ezek szerint magát Linda Fenn-nek hívják, alfai származású, Aresben született, ott is járt iskolába. – Átnyújtotta a már előkészített kis fémlapocskát.

– Köszönöm.

– Nincs mit. Még ma állományba vesszük. Szólok a titkárság vezetőjének, hogy találjanak magának szállást, azonnal át is kísérem. Úgyis van ott egy-két dolog, amit el kell intéznem.

Mindketten felálltak. A nő padlóra szegezett tekintettel állt az ajtó mellett, amíg Yaan összerendezte az iratait.

Piytnek szabadnapja volt, ezért Yaan vezetett. Szép, derűs éjszaka volt, végig jól látszottak az alattuk elterülő városok fényei. Mivel nem tudta, hogyan kezdeményezzen beszélgetést, inkább hallgatott.

Detája egész úton be volt kapcsolva, hogy folyamatosan hallgathassa a híreket, így azonnal felfigyelt, amikor valaki a közelükben vészjelzést adott le.

– Figyelem minden közelben tartózkodó egységnek: kettes szintű támadás történt a 244:37756-os körzetben. Segítségre van szükségünk. Felrobbantották a hadtápot és a laktanyaépületet. Tűzoltó-felszerelés is kellene.

Yaan gondolkodás nélkül adta meg járművének az új koordinátákat, és enyhe balkanyart véve máris arrafelé tartottak, ahonnan a hívás érkezett. Az egység Nukamish egyik szélső, északi negyedében táborozott, ezért közelebb volt, mint a biztonságiakkal közös hadseregiroda a főváros túlsó végén.

– Van fegyvere? – kérdezte időközben a nőtől.

– Nincs. Amikor leszereltem, le kellett adnom.

– Az ülés alatt talál.

– Megvan – hangzott pár másodperc múlva.

– Rendben. Készüljön vészleszállásra.

A nő mozdulatain látszott a gyakorlat, ami megnyugtatta Yaant. De csak egy rövid pillantással ellenőrizte útitársa mozdulatait, majd az irányítórendszerre fordította tekintetét, amely sípolással figyelmeztette őket, hogy három másodpercen belül katapultálniuk kell.

Yaan a rövid időt arra használta fel, hogy az irodában felmarkolt anyagokat a zakójába gyűrje, és elővegye a fegyverét, aztán már repültek is kifelé a járműből. Ernyőik nem nyíltak ki, mert nem voltak magasan, csak az ülések rakétái léptek működésbe. Viszonylag gyorsan és egymáshoz közel értek földet. Mire Yaan kiszállt az ülésből, a nő is kiszabadította magát, és ugrásra készen nézett körül a romos utcán. Mindenütt kosz, szemét és törmelék, az utcát szétlőtt házak falmaradványai szegélyezték, sziluettjüket kirajzolta a sárgásvörös háttér, ahogy az északi sor magas épületei nagy lánggal égtek.

Futva indultak az épületek felé.

Bár elég sötét volt, Yaan mégis észrevette, hogy társa mozdulatai semmiben sem hasonlítanak arra a jellegtelen nőszemélyre, akivel az előbb a szállásán beszélgetett. Az is látszott azonban, hogy nehézkesen mozog, és hamarosan a jobb lábát is húzni kezdte.

Aztán fegyvertűz verte fel körülöttük a port, és egy romos ház kapuja alá ugrottak be.

Yaan előkapta a detáját.

– Merre vagytok pontosan? – lihegte bele a készülékbe.

– Ti katapultáltatok az előbb?

– Igen, itt vagyunk a Reggert utcában.

– Az a szomszéd utca. Páros vagy páratlan oldal?

– Páros.

– Akkor át tudtok jönni a házakon keresztül, ott már el sem téveszthetitek. Ég az egész cucc…

– Látjuk. Kösz. – Eltette a gépet, és a nőre nézett. – Tud járni?

– Persze. Nem fáj, csak nem működik jól – ütött a lábára a nő, aztán felegyenesedett. – Hátra?

– Igen.

Nemcsak a tűz volt nagy, de füst is szállt, büdös és fojtogató. Yaan beleszagolt.

– Főként felszerelés, némi gumi. Nem életveszélyes. Gyerünk.

A szervizutcában azonban, amely a két házsort elválasztotta egymástól, olyan sűrűn állt a füst, hogy semmit sem lehetett látni. Ahogy Yaan hirtelen megállt, a nő egyenesen beleütközött, és meglökte.

– Elnézést.

– Semmi baj – mormogta vissza. – Jöjjön utánam a fal mellett. Siessünk, mert bioérzékelőkkel könnyen kiszúrhatnak minket.

Ahogy egyre közelebb jutottak az égő házhoz, úgy lett egyre melegebb, és tisztult ki a levegő.

Yaan újra elővette a rádióját.

– Maradt valaki a hátsó tárolóban?

– Ki tudja? – szólt vissza ingerülten a rádiós. – Olyan nagy a zűrzavar, hogy azt sem tudjuk, ki hiányzik.

Az égő épület ekkor nagyot nyögött, mintha élőlény volna, és a felső szint élénkvörös szikraesőt szórva összeomlott. A hátsó bejárat előtt két halott feküdt: az őrök. Lelőtték őket.

– Bemegyek – intett Yaan az ajtó felé. – Maga kerülje meg a házat. A túloldalon találkozunk. Az azonosítója megvan?

A nő bólintott, és eltűnt a sötétben. Yaan belépett a házba. Izzott a levegő, de még nem égett semmi. A lépcsőhöz sietett, és körbefutott a lángokban álló második emeleten. Kabátja szárnyát az arca elé szorítva végigvizsgálta a tűzmentes részeket. Nem sokkal azután, hogy a lépcsőn lesietett, hallotta, hogy az emelet beomlik odafönt.

A raktárrészben már sebesültet is talált: a robbanáskor beomlott szint temette félig maga alá a férfit. Letérdelt mellé, és kitapintotta a pulzusát. Még élt.

Detáján segítséget kért, és amíg a hívásra érkező néhány katona a csákányokkal és lapátokkal megérkezett, két kezével hányta a törmeléket.

– Sietnünk kell, bármikor ránk omolhat a szomszédos épület – szólt oda neki egy tiszt, és Yaan engedelmesen bólintott. Nem ez volt az ideje az alá-fölérendeltségek tisztázásának.

A tiszt irányításával hamarosan kiszabadították az eszméletlen férfit, de társa, akit mellette találtak, már halott volt, mire hozzá elértek. Megragadták a sebesültet, és elindultak vele kifelé. A többieket a tiszt még visszarendelte egy gyors kutatásra.

Alig érték el a raktárajtót, és tették le a férfit, egy hangos kiáltás máris visszahívta őket. Újabb sebesülteket találtak.

A fojtogató füstben és hőségben szörnyű volt a munka, és hamarosan ő is ingujjra vetkőzve lapátolt és dolgozott, mint a többi katona.

Nem tudta, mennyi ideig voltak bent a pokolban, de éppen kifelé indultak három újabb sérülttel, amikor a szomszéd, égő ház ráomlott a tetőre, és egy része azonnal beszakadt.

Mindenki fedezéket keresett, de Yaan egy pillanatra sem állt meg, ahogy elült a robaj, máris üvöltve serkentette a katonákat a sebesültekhez.

Kiment az udvarra, hogy végre levegőt is vegyen, de a leomlott ház irányából azonnal tüzet nyitottak rá. Egy lövedék a vállát horzsolta, más baja nem esett.

A nő akkor talált rá újból, amikor éppen a vállára próbált valamilyen kötést eszkábálni.

– Uram, szerintem a főépületben is van pokolgép. Ki kellene üríteni.

Yaan szeme végigfutott a fedezék nélküli udvaron. Ha a nő azt mondja, hogy van pokolgép, akkor van.

Odarendelt magához egy tisztet.

– Azonnal ürítsék ki a főépületet. Ez parancs. De ne az udvar felé. Aki tud, a hátsó szervizutca felé meneküljön, és ne menjen túl messzire.

– Parancs?! És mit gondol, mégis ki maga?

Yaan semmit nem talált, amivel igazolhatta volna kilétét. A papírok a kabátjával együtt ott hevertek a beszakadt tető alatt. Az azonosítóját meg hiába mutogatta volna: a tisztnél nem volt deta, hogy leolvassa.

A nő azonban megragadta a tiszt karját.

– Ez a tábornok, nem látja, maga majom?! – üvöltötte az arcába.

A férfi elvörösödött, aztán elsápadt, végül tisztelgett, és elrohant. Néhány másodperccel később hallani lehetett a parancsot, amely az épület elhagyására szólított fel.

– Nekünk is mennünk kell. Ha robban a ház, erre fog omlani – mutatott felfelé a nő.

Yaan bólintott, és követte a nőt az utcára. Ott is nagy volt a zűrzavar, de legalább biztosították az utcát, és az egészségügyi alakulatok is megérkeztek már.

Yaannak elég volt egy pillantás, hogy megállapítsa: be vannak szorítva. Futva indult a mentők felé, ahol két tisztet is látott.

– Azonnal ki kell üríteni az utcát – zihálta, amint odaért hozzájuk. Most nem volt szüksége azonosítóra, az egyik tiszt azonnal felismerte.

– Igenis, uram! – mondta, és már ugrott is.

De elkéstek. Még fel sem emelkedtek a gépek a magasba, amikor egyszerre három oldalról vették tűz alá őket, és több jármű is kigyulladt. Ismét pokoli lett a hőség. Aztán felrobbant a főépület, és arról az oldalról is megindult a támadás.

Nyilvánvaló volt, hogy amennyiben nem érkezik felmentő csapat, egy félórán belül halomra lövik őket.

Az egészségügyi alakulat egyik gépe, amely alatt hasaltak, hatalmas robbanással lángra gyulladt. Yaan azonnal kiugrott alóla, és a legközelebbi ház felé tartott, amikor valami hatodik érzéknek köszönhetően hátranézett, és meglátta, hogy társa nem volt ilyen szerencsés: a földön feküdt, behajlított bal lábát szorosan a mellkasához kulcsolta.

Yaan csak egy szempillantásig tétovázott, és már fordult is vissza.

– Megsebesült?

– A lábam. – A nő hangja rekedt volt a fájdalomtól.

Yaan bólintott.

– Gyorsan, adja a karját! Jöjjön! – Jobb kezével a nő hóna alá nyúlt, a másikkal a nyakán átvetett balját ragadta meg. Nem ez volt a leggyorsabb módszer, de a nő nem tiltakozott. Krétafehér arca arról árulkodott, hogy rettenetes fájdalmat él át.

Nagy nehezen eljutottak egy kapuig. A tűzvonalból ideiglenesen kikerülve lihegve terültek el a földön. Amikor újra normálisan kapott levegőt, Yaan felült.

– Hadd nézzem a lábát.

– Futás közben meglőtték a karomat is…

– A fene vigye el…

Először a nő lábát nézte meg. Széttépte a nadrág szárát, és látta, hogy sötétvörös vér buggyan a lőtt sebből. Néhány újabb szitkot elmorzsolva lehúzta magáról az inget, és bármilyen mocskos volt is, gyorsan nyomókötést helyezett a sebre. A nő némán tűrte, de állkapcsa megfeszült, ahogy fájdalmában összeszorította a fogát. Aztán hasonlóan ellátta a karját is, és amennyire csak tudta, betolta a nőt a fal mellé. Néhány szeméttartályból összedobott egy fedezéket, majd lőállásba helyezkedett. Néha társára pillantott, de a nő nem mozdult: merev arccal bámulta a mocskos mennyezetet, szenvedéséről csak a homlokáról gyöngyöző veríték árulkodott.

Úgy öt perc múlva ismét csatazaj hallatszott az utca felől, és a járművek zúgásából Yaan úgy ítélte, hogy megérkeztek a felmentő csapatok. Most már nem volt értelme semmilyen kirohanásnak, csak várni kellett, ami különösen is idegőrlő volt ebben a helyzetben. Ráadásul ahogy csökkent a vérében az adrenalin, lassan fázni kezdett. Kora tavasz volt még, és ő egy szál nadrágban, fedetlen felsőtesttel hasalt a hideg kövön.

– Ha még öt percet kell itt feküdnöm, én is Grom mellé kerülök tüdőbajjal – morogta, hogy elterelje mindkettejük figyelmét.

– Maga is megsebesült, nem? – kérdezte a nő olyan halkan, hogy alig hallotta meg.

– Én? Nem, miért?

– A háta… mintha a háta megsebesült volna…

– Ó, az? – Legyintett. – Az már régi. Egyszer majdnem élve megsütöttek.

– Az Alfán?

– Nem, a Mwakanén. Egyenlőtlen küzdelem volt: ketten voltunk tizenkettő ellen, ők fegyveresek, mi nem. A társam meg is halt. Én megúsztam.

– És miért nem… miért nem gyógyíttatta meg?

Yaan erre a kérdésre már nem tudott válaszolni. Tényleg, miért nem?

– Nem tudom – vallotta be. – Valahogy elmaradt. Azt hiszem, sosem tartottam fontosnak. Hiszen végül is csak egy heg. Nem veszélyes, csak csúnya. Kimegyek körülnézni. A fegyvere megvan?

– Igen.

– Tartsa készenlétben. De ha a mieink jönnek, ne lőjön.

Egy rövidet vigyorgott, aztán a kapuhoz osont, és kinézett. Az utcán és a levegőben a gépeik látszottak. Megnyugodva nyitotta ki a kaput, és kezét a levegőbe emelve kilépett. Rögtön vagy száz fegyver szegeződött rá, de hamar felismerték, és gyorsan kabátot terítettek a vállára.

Az egészségügyi járműhöz kísérték, ahová nemsokára behozták a nőt is, majd a gép a levegőbe emelkedett, és a legközelebbi kórház felé indult. Eközben egy orvos lebontotta a nő lábáról a kötést, és fertőtlenítette.

– Nem tudom, ki tette ezt ide magának, de az életét mentette meg – morogta az orra alatt.

– Járni tud majd? – kérdezte Yaan gyorsan, hogy megelőzzön egy kényelmetlen helyzetet.

– Persze – felelte csaknem sértődötten az orvos. – Nem a középkorban vagyunk!

A megjegyzés akaratlanul is mosolyt csalt Yaan ajkára, és amikor a nőre tévedt a tekintete, látta, hogy ő is mosolyog.

– Köszönöm az életmentést – mondta a nő kicsivel később, miközben a kórháznál a betegszállítókra vártak.

– Nincs mit, én is köszönöm.

– Mit?

– Maga mondta, hogy az épület robbanni fog. Ha nem figyelmeztet… Tényleg, honnan tudta?

– Sehonnan. Csak biztos voltam benne. Ha én szerveztem volna meg az akciót, az lett volna az egyik célpont.

– Veszélyes ellenfél lenne magából – nézett rá elismerően Yaan. – Örülök, hogy ugyanazon az oldalon harcolunk.

– Részemről a szerencse – felelte a nő, aztán megérkeztek a betegszállítók, és kiemelték a járműből.

Yaan elgondolkodva nézett utána.

13. FEJEZET

Judy

Emilie homloka még mindig meleg volt. Judy nagyot sóhajtott, és kezét óvatosan végigfuttatta a világosbarna fürtökön, miközben végiggondolta, mit is csináljon.

Olyan sok lehetőség persze nem volt: újra csak Malint fogja hívni, hiszen másfél óra múlva már bent kell lennie a kórházban, és a kislány nem volt olyan állapotban, hogy iskolába mehetett volna. Már az este is sejtette, hogy ez lesz: amikor idefeküdt mellé, szinte tüzelt a homloka, és alvás helyett egy jó húsz perces vizsgálat és lázcsillapítás következett. Emilie-nél ez nem volt könnyű, mivel a gyógyszerek jókora részére allergiás volt, csak a mikrorendszeres anyagokra reagált, amelyekből persze éppen kifogyott. Rendelnie kellett, és megvárni, amíg kihozzák, csak utána tudtak aludni.

Pedig tudhatta volna, Emilie gyakran volt beteg. Még ki is vizsgáltatta egyik gyerekorvos munkatársával, de némi immungyengeségen kívül nem találtak nála semmit. Amikor Judy felvetette, hogy megpróbálkozhatnának egy immunerősítő kezeléssel, kollégája kerek perec elutasította az ötletet.

– Nem tudom, mennyire ismeri a Maaren-szindrómát, kisasszony, mert külsős kollégák…

– Ismerem – vágott közbe Judy szárazon.

Az orvos kissé megemelte a szemöldökét a határozottságon, de folytatta.

– Egy olyan immunkezelés, amilyet maga javasol, Emilie esetében éppenséggel egy ahhoz hasonló immunbetegség kitörését okozhatná.

– De hát a Maaren-szindróma örökletes kaveni betegség! Ez azt jelenti, hogy Emilie kaveni származású? – kérdezte, bár már régóta sejtette.

– Miért jelentené? A betegség időnként megjelenik a külsősök között is, csak sokkal kisebb arányban. De a kislány nem Maaren-szindrómás, csak olyasfajta immunbetegsége van, amely a szindrómához hasonló betegséget válthat ki. Éppen ezért meg ne próbálkozzon semmilyen immunrendszert manipuláló szerrel.

– És mitől alakult ki nála ez a betegség? Kiskori túlzott gyógyszerfogyasztás, immunsokk? – gondolt vissza immunológiai tanulmányaira.

– Igen, valami ilyesmi. A kislány csontrendszerén észrevehetők bizonyos deformitások, amelyek azt valószínűsítik, hogy kiskorában baleset érte. Nyilván kapott immunkezelést is, talán éppen ez az oka jelenlegi állapotának.

Azóta Judy az orvos által ajánlott mikrorendszeres anyagokat adta a kislánynak. Ezek nagyon jó hatásfokkal gyógyították, viszont el is fárasztották Emilie-t annyira, hogy másnap ne tudjon iskolába menni.

Úgy a negyedik vagy ötödik ilyen alkalom után panaszkodott először Malinnak, aki azonnal felajánlotta, hogy eljön, és vigyáz Emilie-re, amíg Judy dolgozik. Judy nehezen egyezett bele, mert nem tudta, mit fog szólni hozzá a kislány, de aggodalma fölöslegesnek bizonyult. Emilie azonnal elfogadta Malint.

És éppen ma költözik be Grom is – jutott eszébe, mire elbizonytalanodott. Nem akarta nagyanyját a leleplezés veszélyének kitenni, viszont semmit sem tud elintézni, ha itthon marad Emilie-vel.

Kis bizonytalankodás után végül kiment a konyhába, és felhívta Malint.

– Nem hiszem, hogy bármi probléma felmerülne – mondta Malin, miután végighallgatta Judy aggodalmait. – De majd jobban odafigyelek a kedvedért.

Judy persze ettől sem lett nyugodtabb. Emilie csak azért nem jött rá eddig, hogy a nagyanyja kaveni, mert gyerek. Egy felnőttnek azonnal szemet fog szúrni a viselkedése, nem is szólva Malin külsős ruháiról… Mindegy, legfeljebb majd azt mondja Gromnak, hogy munka közben a kórházban találkozott Malinnal, akivel annyira szimpatikusak voltak egymásnak, hogy felajánlotta, segít neki.

Gyorsan felöltözött, összeütött egy gyors reggelit, aztán benézett a kislányhoz.

Emilie már ébren volt. A takarót palástként maga köré csavarta, úgy ült az ágy közepén, miközben a köréje rendezett párnáknak magyarázott, mintha iskolában lennének. Amikor Judy belépett, abbahagyta a leckét, és ránézett.

– Ugye ma is Malin jön?

Judy nehezen bírta ki, hogy el ne mosolyodjon a párnák láttán. Inkább az ablakhoz lépett, és kinyitotta, hogy átszellőzzön a szoba.

– Nem kellene annyira örülnöd, hogy ma sem kell iskolába menned.

– Nem szeretek iskolába járni. Unalmas – jelentette ki Emilie, és ingerülten csücsörített.

Judy érezte, hogy nem mond igazat.

– Mi a baj az iskolával? – kérdezte határozott hangon.

– Semmi… – motyogta Emilie, de amikor Judy továbbra is néma szigorúsággal várt a válaszra, lassan beszélni kezdett. – Hát az, hogy… hogy nem vagyok olyan, mint a többiek. Hogy nincs rendes családom, és te csak örökbe fogadtál…

– Csúfolnak?

Emilie nem szólt, csak bólintott. Judy leült mellé az ágyra.

– Miért nem szóltál korábban?

– Mert… mert nem akartam, hogy ilyen butasággal kelljen foglalkoznod, amikor ott a munkád meg minden…

– Ez egyáltalán nem butaság. Viszont nem az a megoldás, hogy nem mész iskolába. Nézz csak rám. – Megvárta, amíg a kislány felemeli a fejét. – Tudod, hogy háború van, ugye? – Emilie bólintott. – A háborúban sokan meghalnak. Nagyon sokan. A te szüleid is a háború áldozatai, de az apukád még él.

– Igen, de szerintük csak azok halnak meg a háborúban, akik a CSU-nak a katonái, mint apa és te… – elharapta a szót, és ijedten nézett Judyra. Nagyot nyelt.

Szóval Emilie apja katona. Minden bizonnyal innen ismerik egymást Norával, gondolta Judy. Bátorítóan rámosolygott a kislányra.

– Egyrészt ezek a gyerekek nem ismerik az apádat, nem tudják, milyen ember, ezért nem kell foglalkoznod azzal, mit mondanak a katonákról. Másrészt pedig, ezt ne feledd, a papírjaid szerint a te családod a mwakanei polgárháború áldozata, akiknek semmi közük ehhez a háborúhoz. És még valami: az, hogy árva vagy, nem bűn, de még csak nem is hiba. Ha te képes vagy elfogadni magadat, akkor a többiek is elfogadnak majd… – Szavát félbeszakította a csengő. – Megjött Malin. Gyorsan kapj magadra valamit, együtt reggelizünk, mielőtt elmennék, jó?

– Jó! – kiáltott fel Emilie, és az ágyból egyenesen Judyra ugrott. Ilyet azelőtt még sosem tett. – De ugye sietsz majd haza?

– Mondtam, hogy ma kicsit később jövök, mert…

– … ideköltözik az a bácsi. Tudom.

– Na, engedj, hadd engedjem be Malint. Kapd magadra a köntöst, mielőtt kijönnél.

Egy puszit nyomott a kislány feje búbjára, aztán sietett ajtót nyitni.

Miközben nagyanyjával megterítettek, a szokásos szóváltás zajlott le közöttük, amely mindig azzal kezdődött, hogy Malin megkérdezte Judyt, mikor akarja végre bevezetni Emilie-t a Kaven hagyományaiba és a Bokra alapmandisába. Judy erre a kérdésre a szokásos ingerültséggel válaszolt.

– Én nem beszélek Emilie-nek a Kavenről. Ő külsős, és…

– De örökbe fogadtad, Judy. És remélhetőleg te sem akarsz örökké külsős életet élni. A gyerekeink pedig azok lesznek, amivé neveljük őket.

– Mondtam már, hogy Emilie-nek él az apja. Ez csak ideiglenes megoldás.

– És mi van, ha nem az? Ha te nem neveled a gyereket, a külsős világ fogja helyetted, és idősebb korában már nem tudod belecsöpögtetni a Kaven, a Bokra szeretetét. Idegen lesz számára mindez, te is, a család is, és még szerencséd lesz, ha téged meg nem gyűlöl.

Judy éppen kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, amikor Emilie megérkezett, és ez véget vetett a rövid vitának.

A reggeli alatt végig ingerült volt, még ha értette is Malin érveit. Ki tudja, él-e még egyáltalán a gyerek apja, nem is szólva arról, hogy Nora is meghalhatott az elmúlt hetekben, hiszen a Mwakanén elég erőteljesen fogtak az újabb felkelés leverésébe, és jókora mészárlást rendeztek az ottaniak között. És ha Nora nem él, nélküle soha nem lesz képes Emilie-t visszajuttatni az apjához. A kislány ugyanis nem volt hajlandó beszélni a szüleiről, és egyetlen dolog tudott meg róla: hogy volt egy testvére, aki Esternek hívtak. Egy másik megjegyzéséből gyanította csak, hogy az anyukáját is Esternek hívhatták.

Mindebben az volt a különösen rossz, hogy Judy az együtt töltött majdnem fél év alatt megszerette a kislányt, így az a gondolat, hogy egyszer le kell mondania róla, különösen fájdalmas volt. Ő is szívesebben vette volna, ha megadhatná azt ennek a gyereknek, amit mindennél nagyobb kincsnek érzett, és bevonhatná a családba. Időközben találkozott már Malinon kívül az életben maradt Nigraasszal, apja unokatestvérével és Sheronnal, Elvirnek, apja testvérének harmadszülött fiával is. Seenia néni is élt még, bár ő már Judyt sem ismerte föl, csak feküdt az ágyán, és a plafont bámulta naphosszat. A mészárlásban esett testi sebei begyógyultak, de a sokkon képtelen volt túljutni. Judy szomorúan látta, hogy a valaha oly ragyogó intellektus egy saját maga által létrehozott tompaságba hullik szép lassan alá. Családtagjai most Norin Falkéknál éltek, a volt safir, Erina-ra hamisított nekik papírokat.

Nem mintha Falknak lenni sokkal jobb ajánlólevél lett volna külsős körökben. Köztudott volt, hogy ők a Raasszal szövetséges Unken cég tulajdonosai, ezért az üldözések őket is megtalálták. Norin férjét, Boront, akire Judy máig olyan szeretettel gondolt vissza, mint bármelyik családtagjára, Melilan pribékjei verték agyon, amikor a céggel kapcsolatos információkat próbáltak meg kiszedni belőle.

De legalább volt egy család, amelyet a magáénak mondhatott, amelyik a saját lehetőségein belül még segítette is. Judy Tobbelték megtalálását sem adta fel. Együtt majdnem kiadnának egy nagycsaládot, hiszen Tobbelttel élt Giina, Emma, Goron és Erton, a CSU-n kívül pedig Mikel, Giin és még Yaan is, akire nem szívesen gondolt ugyan, de mégiscsak a családhoz tartozott.

Jó lenne „hazavinni” Emilie-t ehhez a családhoz, ahol bőven lennének rokonai, ugyanakkor a kaveni közösségeket érő állandó zaklatások, amelyek sokszor fizikai erőszakba torkolltak, szintén óvatosságra intették. Talán, még ha Emilie tényleg az övé lenne, akkor is meggondolná, hogy kitegye-e akkora veszélynek, amekkorát a Kavenbe való visszatérés jelentene.

Mert gyenge volt. „Külsősként” látta, hogyan bánnak a kaveniekkel, és félt. Ez a félelem gyakran elővette a kórházban is: félt, hogy lebukik, vagy ami még rosszabb, egy nagyobb razzia alkalmával őt is kaveninek nézik. Munkatársai, kivétel nélkül kaveniek, bátornak tartották, és Malin is többször mondta neki, de igazából csak ő tudta, mennyire gyenge. Egy-egy stresszesebb nap után olyan rémálmai voltak, melyekben szabadon keveredtek a család lemészárlásának, a katonai börtönnek, a salaami háborúnak és a mwakanei fegyenctelepnek a képei, és reggel fáradtabban kelt, mint ahogy lefeküdt.

A kórházba ráadásul hetente hoztak be sebesülteket, akik különböző utcai összecsapásokban sérültek meg, és utánuk mindig megjelent a Biztonsági Szolgálat, hogy faggatózzon. Judy a fronton összeszedett kimértséggel válaszolt, ha kérdezték, pedig nem egyszer maga látott el olyanokat, akiket éppen kerestek. Eddig ugyan bevált ez a taktika, de minden alkalommal jeges félelem szorította össze a szívét, és megfogadta, hogy másnap felmond. De másnap kezdődött minden elölről.

Ez járt az eszében most is, amikor a tömött siklón szokásos reggeli félelmeit nyeldesve a kórház felé utazott. Nem értette, miért nem mond már fel végre, vagy miért nem kér legalább szabadnapot. Olyan jó lett volna otthon maradni Emilie-vel és Malinnal. Aztán eszébe jutottak a betegek, fáradt kollégái, és indulnia kellett.

A kórház megállójánál lenyomakodott a siklóról, és mély levegőt vett. Rettegett, mint minden reggel. Izzadó tenyerét egy zsebkendőbe törölte, kabátját az erős tavaszi szélben összehúzta magán, és elindult az utcán. Ha bent lesz, már könnyebb lesz. Ott a munkája minden mást elfeledtet vele.

A kórház kapujában a portás mosolyogva hajolt meg, kollégái is jókedvűnek látszottak. A tavaszi napsütés tehette, vagy az, hogy az elmúlt éjszaka nem esett semmi atrocitás. Alig öltözött át, már hívták is.

Rendelőjében az ápolókon és a betegeken kívül azonban egy idősebb férfi is volt, éppen búcsúzkodott.

Amikor Judy megállt az ajtóban, nagy lendülettel belé ütközött.

– Nem tud vi… – kezdte volna mérgesen Judy.

Az öregember azonban megbotlott az ütközéstől, és egyensúlyát vesztve megtántorodott. Judy kapta el a karját, és ahogy tartotta, közvetlen közelről nézett az arcába.

– Doktor úr? – kérdezte Judy a döbbenettől alig hallható hangon.

– Ma… maga itt? – nézett vissza rá meglepve a férfi. – De hát… miért nem a Primuson van?

– Befejeztem az egyetemet már több mint két éve. Orvos vagyok.

Az idős férfi végre visszanyerte az egyensúlyát, és kissé hátralépve szemügyre vette Judyt.

– Látom, kiheverte a… balesetet.

– Igen – felelte Judy zavarodottan, de aztán eszébe jutott Erton. Az öreg orvos biztosan tudja, hol vannak. Végre a nyomukra akadhat. – Beszélnünk kellene, doktor úr.

A férfi nagyot sóhajtott.

– Elköltöztem.

– Tudom. – Hogyne tudta volna! Már az Alfára érkezése utáni második héten elkezdte keresni Tobbeltéket, s mivel a Giin által adott álnéven nem találta őket, az orvoson keresztül akarta felvenni velük a kapcsolatot. A rendelőt azonban nem találta, és a ház lakói sem tudták megmondani, merre költözött. – A kutyás barátja… jól van? – nyögte ki végül a kérdést úgy, hogy lehetőség szerint senki se értse kettejükön kívül.

– Már nincs kutyája, és vadászni sem járunk – felelte az öreg orvos. – Nem ilyen öregembereknek való az. De azért megvagyunk. Na, de nézzen be hozzánk valamikor, szeretettel várjuk. Meytenn 99/18/21 a címem.

Judy bólintott, aztán meghajoltak egymás felé, és az orvos, aki hét éve megmentette az életét, távozott. Amikor Judy végre el tudta szakítani tekintetét az ajtótól, és visszafordult a rendelő felé, látta, hogy az ápolók leplezetlen érdeklődéssel figyelik. Persze azonnal elfordították a fejüket, és igyekeztek úgy tenni, mintha sürgős elfoglaltságuk lenne, de Judy tudta, hogy az ismeretségből azonnal rájöttek származására.

Legszívesebben otthagyott volna mindent, és rohant volna a megadott címre. De ma Gromért kell mennie, aztán meg kell akadályoznia, hogy Grom és Malin túl sokáig legyenek egy légtérben.

Persze, mint mindig, amikor hamarabb szeretett volna végezni, beütött egy váratlan esemény – már ha Melilan kormányzósága alatt az erőszakos cselekmények váratlannak számítottak –, és alig húsz perccel a műszak vége előtt egy újabb utcai összecsapás sérültjeit kellett ellátnia.

Késő este volt, mire végzett. Sietett átöltözni, közben megpróbálta felhívni Gromot, de ki volt kapcsolva a detája. Bizonyára megsértődött. Amikor viszont a katonai kórházat hívta, kiderült, hogy Grom már két órája eltávozott, és senki sem tudta, hová.

Judy szokása ellenére taxit hívott, és először hazasietett, hogy Malinékkal váltson néhány szót, mielőtt Grom keresésére indulna. Amikor azonban felért a lakásba, Gromot is ott találta: Malinnal és Emilie-vel a konyhában ültek, éppen csillagászati holovetítést tartottak. Főleg Grom magyarázott, Malin néha-néha szólt csak közbe.

Annyira belemerültek egy réges-régi űrcsata elbeszélésébe, hogy észre sem vették, amikor Judy belépett a konyhába.

– És innen jöttek a földi csapatok, így… – ütött le pár billentyűt Grom, mire felbukkant néhány vörös pont az űr egyik szegletében.

– Tedd őket egy kicsit magasabbra. Olyan szögben nem lehet belépni egy naprendszerbe – szólt közbe Malin, mire Grom módosított a vörös pontok helyzetén.

– Így jó?

– Igen. Pont így. Azért voltak olyan kiszolgáltatott helyzetben, mert nem ismerték rendesen az Alfa űrterét, és nem tudtak a hatos bolygó eltérő pályasíkjáról – magyarázta Malin.

– Szóval ez volt az oka! – kiáltott fel meglepetten Grom. – Sosem értettem pontosan, miért fordult végül így ez a csata… Hát maga honnan tud erről?

– Volt egyszer egy nagyon kedves ismerősöm, ennek a korszaknak a tudósa. Ő magyarázta el. Értett az űrhadászathoz és a történelemhez is.

– Valamikor régen én is ezt a kettőt tanultam, bár engem az űr sosem érdekelt igazán. Valószínűleg azért, mert már az űrfizikát is utáltam…

– Judy! – kiáltott fel Emilie, aki elunva a felnőttek beszélgetését, elsőként szúrta ki az ajtóban álldogáló alakot. Lecsusszant a székről, és odafutott Judyhoz. – Már azt hittük, nem is jössz. Képzeld, megjött Grom bácsi!

– Látom – vette fel Judy a kislányt, és egy nagy puszit nyomott az arcára. – Hogy érzed magad?

– Sokkal jobban. Figyelj csak – lecsúszott Judy karjából a földre, és visszament az asztalhoz. – Grom bácsiék éppen azt mutatják, hogyan harcoltak régen az űrben…

– Vacsoráztatok már? – kérdezte Judy.

– Mindig elfelejtem, hogy te nem szereted az ilyesfajta történelmi előadásokat – állt fel Malin. – Milyen volt a napod?

– Fárasztó. Újabb Melilan-akció, az utolsó pillanatban behoztak egy rakás sebesültet.

– Gondoltam, hogy ez lehet az oka – szólalt meg Grom is. – És mivel megadtad a lakáskódodat, gondoltam, egyenesen idejövök, hogy legalább velem ne kelljen fáradnod.

– Azért a detádat bekapcsolhattad volna… – morgott Judy. – A katonai kórházból jövök.

– A vetítés miatt kapcsoltuk ki, hogy ne zavarjanak. De már be is kapcsolom… – A kijelzőn szinte azonnal egy hosszas híváslista jelent meg, köztük vagy háromszor szerepelt a „Paul” felirat. – Elnézést kérek – mondta hirtelen idegességgel. – De vissza kell vonulnom néhány percre.

– Persze – legyintett Judy. Amikor Grom mögött becsukódott szobájának ajtaja, Malinhoz fordult. – Bocs, nem tudtam előbb jönni.

– Semmi baj. Emilie, menj kezet mosni, aztán húzzál papucsot. Mindjárt vacsorázunk. – Amikor egyedül maradtak, Judyhoz fordult. – Kedves fiú ez a Grom. Emilie-nek is tetszik. Mintha hasonlítana is egy kicsit rá. – Várakozó pillantást vetett Judyra.

– Mama, Emilie nem Grom lánya. Sőt, mondtam már, hogy Grom nem is az élettársam. Csak a barátom. Egyébként is seeme.

– Kár – mondta Malin, majd közelebb hajolt Judyhoz. – Hogy nekünk milyen pechünk van ezekkel a férfiakkal! Nekem sokáig Tobbelt tetszett…

Mindketten elmosolyodtak, aztán Judy észbe kapott.

– Apropó, Tobbelt. Azt hiszem, néhány napon belül találkozom velük is. Találkoztam azzal az orvossal, Erton barátjával. Megvan a címe is. Holnap elugrom hozzá, ha tudok. Jaj, olyan kíváncsi vagyok!

De nem tudtak tovább beszélgetni, mert megjött Emilie, aztán kicsivel később Grom is.

– Nem értem. Úgy tűnik, a hadsereg egyáltalán nem lép közbe – jegyezte meg Judy vacsora közben –, pedig ez már nem egyszerű lázongás. Ez már polgárháború.

Grom vállat vont.

– Ez a parancs. Nem léphetnek közbe.

– Hogyhogy?

– Paul megtiltotta.

– De hát… miért?

Grom hosszú, mérlegelő pillantást vetett először Judyra, majd Malinra.

– Biztosan hallottatok már Giin Raasról.

– Igen – bólintott Judy, és a szeme sarkából látta, hogy Malin elsápad. – Miért?

– Nem sokkal a Shremeya megtámadása után nyilatkozatot adott, amiben azt mondta, hogy nem a flooisták állnak Paul Martyn családjának kiirtása mögött, hanem Lechis Melilan, és azóta…

Emilie evőeszköze hangos csörrenéssel esett a földre, és ez félbeszakította Grom mondatát. A kislány falfehér arccal ült a helyén, szeme és érzései rettenetes félelemről árulkodtak. Judy gondolkodás nélkül fogta, és az ölébe vonta.

– Mi a baj? – kérdezte halkan.

De Emilie csak rázta a fejét, majd sírva fakadt. Judy egy bocsánatkérő pillantást vetett a többiekre, aztán felnyalábolta, és bevitte a szobájába.

Emilie ott sem szólt egy szót sem, csak sírt majdnem egy órán keresztül, amíg álomba nem sírta magát.

Amikor Judy kiment a konyhába, a vacsora nyomai már eltűntek az asztalról, Malin és Grom pedig halkan beszélgettek. Ahogy belépett, Grom Judyra nézett.

– Bocsánatot kérek. Nem volt bölcs egy mwakanei kiszakadt gyerek előtt Paul Martynt emlegetni – jegyezte meg szárazon.

– Emilie nem kiszakadt – felelte Judy hasonló hangsúllyal, de Malin és Grom kételkedő pillantására elbizonytalanodott. – Legalábbis nekem azt mondták.

– Tudsz ennél jobb magyarázatot a reakciójára? – kérdezte Malin.

Judy nagy sóhajjal ült le melléjük.

– Nem. De… – kezdte volna, de felbukkant előtte Nora komor arca, ezért csak legyintett. – Mindegy. Azt hiszem, az a legbölcsebb, ha Martynról nem beszélünk ezután Emilie előtt.

Ebben maradtak.

***

Másnapra már az egész kórház tudta Judyról, hogy köze van a kaveniekhez. A nővérek még az eddiginél is udvariasabbak lettek vele, orvoskollégái távolságtartása pedig egyszeriben szertefoszlott.

Judy úgy tett, mint aki ebből semmit sem vesz észre, de a megfeszített munka ellenére tízpercenként eszébe jutott, hogy talán nem is olyan jó ötlet éppen most Tobbelték után eredni.

De azért az öreget meglátogathatja. Végül is kolléga. És rengeteggel tartozik neki.

De azzal csak a gyanújukat erősíti meg.

De hát végül is nem a Biztonsági Szolgálat gyanújáról van szó!

De mindenkit veszélybe sodorhat.

Képtelen volt dönteni, ezért munka után egyenesen hazament.

Nagyjából egy hétig folyt így, mire végül rávette magát a látogatásra.

Az orvos felesége nyitott ajtót, és bár Judy látta rajta, hogy nem ismeri meg, beljebb invitálta.

– A férjemet elhívták. Nem tudom, mikor jön meg.

– Súlyos ügy?

A nő arca zárkózott kifejezést öltött.

– Valami lövöldözés megint – bökte ki végül.

Judyban felülkerekedett az orvos.

– Nem tudja pontosan, hol van most?

– Hát… Miért kérdezi?

– Utánamegyek, hátha tudok segíteni.

A nő alaposabban szemügyre vette, aztán felderült az arca.

– Á, szóval maga az a kislány! A férjem mondta, hogy orvos lett magából… tudja mit, elkísérem, talán én is tudok valamit segíteni…

Térült-fordult, és tiszta kötszert, lepedőt meg törölközőt dobott egy táskába.

– Mehetünk – mondta végül.

Nem is kellett sokat menniük: egy közeli park felé tartva emberek futottak velük szembe, és hangosan kiabáltak.

– Forduljatok meg! Razzia! Már három embert lelőttek!

Úgy száz métert haladhattak tovább, amikor befordult a sarkon a Biztonsági Szolgálat járműve. A biztonságisok azonban nem voltak kíváncsiak két ácsorgó nőszemélyre, ezért csak lassítottak, aztán már mentek is tovább.

A környék egyre lepusztultabb lett körülöttük, és lassan a lövöldözés zaját is meghallották, több őrjáratba azonban nem futottak bele. Egy rogyadozó épületbe tértek be, ahol már a lépcsőházban megütötte orrukat a vér és a fertőtlenítőszer szaga.

Amikor felfelé indultak a lépcsőn, két férfi vált el a faltól, akik addig egykedvűen cigarettáztak a sötétben. Judy azonnal látta rajtuk, hogy ha, úgy alakul, kérdés nélkül lőnek.

– Mit akarnak?

– Sunnen doktor felesége vagyok, ez pedig itt a doktor úr egyik kollégája.

– Igazolványuk van?

Ellenkezés nélkül nyújtották át a kis lapocskákat. Rövid vizsgálat után továbbengedték őket, de csakúgy, mint a Mwakanén, Nora főhadiszállásán, Judy itt is érzékelte, hogy figyelik minden lépésüket. Nyilvánvaló volt, hogy ez is valamilyen bázis lehet. Egy darabig még gyalogolniuk kellett az egymásra épült házak útvesztőjében, mire megérkeztek.

A lakás semmivel sem nézett ki jobban, mint a környék, és zsúfolásig tele volt emberekkel. Az idős orvos egy pillantással nyugtázta érkezését, és már dolgozott is tovább. Judy először az időt nézte meg. Emilie már régen otthon volt, ő meg megint későn fog hazaérni, de ez most nem számított, hiszen négy szabadnap állt előtte.

A legsürgősebb esetek ellátása után azonban az öreg orvos félrevonta, és egy magas férfira mutatott.

– Maga most menjen ezzel a fiatalemberrel, ahová mutatja, jó? Egyelőre nincs itt szükség magára.

Judy kérdés nélkül engedelmeskedett.

Újabb séta következett a romos állagú házrengetegben, végül egy ajtó előtt álltak meg. Kísérője néhány gyorsat koppantott, aztán kinyílt az ajtó, és egy vékony nő beengedte őket. A sötét, hámló vakolatú előszoba egy hasonlóan sötét szobába vezetett, ahol öten ültek és beszélgettek. Judyék érkezésére mind az öten felnéztek.

Majdnem egy percig néma csönd volt, aztán Judy bizonytalanul egy szakállas, hosszú hajú férfihoz lépett.

– Erton?

A férfi lassan állt föl, miközben szemét le sem vette Judy arcáról. Aztán felemelte mindkét kezét, végigsimított Judy arcán, és szorosan átölelte.

– Judy…

– Tényleg maga az? – kérdezte egy újabb hang, és amikor Judy megfordult, azonnal felismerte tulajdonosát.

Igaz, jó néhány kilóval soványabb volt, de a ruha ugyanolyan rendetlenül lógott rajta, mint amikor a canopusi sakkversenyen Judyra vigyázott. Arcán is ugyanaz a nyugodt, kedves kifejezés honolt.

– Konn-ra?

A férfi bólintott, de még mielőtt kinyithatta volna a száját, Erton szólalt meg.

– Már egy hete várjuk, hogy felbukkanj.

– Féltem – vallotta be szégyenkezve Judy. – Én…

– Ne mentegetőzzön, Judin-ra. Hallottuk, mit csinál, hol dolgozik – mondta Konn-ra.

– Mindannyian büszkék vagyunk rád – tette hozzá Erton. – Már szóltam Tobbeltéknek is, hogy a héten elviszlek hozzájuk. Nagyon várnak.

– Te nem velük laksz?

– Nem. De elviszlek hozzájuk, ha akarod, most azonnal.

– Nem igazán érek rá… – lehelte Judy. – Haza kell mennem. Ott van Emilie, és… és… – Képtelen volt egy-két másodpercben összefoglalni mindazt, ami az elmúlt majdnem hét évben történt vele.

– Csak pár perc az egész – mondta sürgetően Erton. Látszott rajta, hogy izgatott, s ez legalább olyan új és meglepő volt Judynak, mint az előbbi, mély érzelmekről árulkodó mozdulat. – Most csak beugrunk hozzájuk, utána hazaviszlek, így legalább tudni fogom, hogy hol laksz. Gyere! – Erton végighúzta a fél lakótömbön egy utcáig, amely egy nagy parkolóba torkollott. Itt egy ütött-kopott járműbe szálltak, és miközben Erton pályát kért, majd felemelkedtek, Judy eltűnődött rajta, mennyire tovatűnt a család hajdani gazdagsága.

– Mióta vagy az Alfán? – fordult feléje Erton.

– Már csaknem fél éve. De eddig nem találtalak titeket… viszont találkoztam Malinékkal.

Erton szemei felcsillantak.

– Komolyan? Én azóta nem hallottam felőlük, hogy bevittük őket a kórházba. Először azért, mert Tobbeltékkal laktam, és ő megtiltotta, hogy visszamenjünk a kaveniekhez. Utána meg csatlakoztam az ellenállási mozgalomhoz…

– Az a bázisotok, ahol most voltunk?

– Igen, az az egyik bázis.

Judy kétségbeesetten temette a kezébe az arcát.

– Figyelj, Erton, én jelenleg egy katonatiszttel élek együtt. Ez… Jézusom, ha rájön…

Erton arcáról lefagyott a jókedv.

– Egy katonatiszttel?

– Nem úgy – sóhajtott Judy. – Az egyetem után két évre besoroztak. Ott ismerkedtem meg ezzel a tiszttel, de csak barátok vagyunk, nem élettársak.

– Barátok? – nézett gyanakodva Erton.

– Malin is ismeri – próbált érvelni Judy, és hozzátette: – A férfi egyébként is seeme.

– Kölcsönös alibit biztosítotok egymásnak? Okos – reagált azonnal Erton a hallottakat mérlegelve.

Judy ki akarta javítani, hogy nem erről van szó, de aztán rájött, hogy az ismét csak gyanakvóvá tenné, ezért inkább bólintott.

– Van egy kislányom is. Nem, nem a sajátom, Norin meghalt… A Mwakanén szolgáltam majdnem egy évig, ott fogadtam örökbe. Ja, tényleg – kapott a fejéhez. – Ha te az ellenállásnak dolgozol, talán érdekel, hogy a Mwakanén is működik ellenállás, és…

– A flooisták marhasága minden, csak nem ellenállás. És tele vannak hülyékkel és besúgókkal – vágott közbe Erton.

– Nem a flooisták. David anyja, Nora Freymen vezeti…

– Nora Freymen? De hát ő… ő nem halt meg?

– Nem. És az a mozgalom, amit ő vezet, nem áll kapcsolatban a flooistákkal.

– És hogy kerültél kapcsolatba katonaként az ottani ellenállással?

– Ugyanúgy, mint most. Lövöldözés volt, és odamentem segíteni.

– Tényleg, ez is, hogy élsz és orvos vagy… Megvénült már ez a doki is. Miért nem mondta eddig? El sem hiszed, de csak egy hete tudjuk, hogy élsz!

– Egy hete? – döbbent meg Judy. – De hát az hogy lehet? Nem te intézted el, hogy hozzá kerüljek lábadozni?

– Én? Dehogy. Azt hittem, meghaltál. – Látva Judy értetlen arcát, magyarázni kezdett: – Amikor nem találtuk meg a holttestedet a házban, arra gondoltuk, hogy elvittek, talán azért, mert Giin lánya vagy… ki tudja? Aztán egy darabig vártuk, hogy Melilan jelentkezzen a zsarolással, de nem történt semmi.

– Erton, én a katonai börtönben voltam, nem a Biztonsági Szolgálatéban.

– Mindegy, rohadék cég az is…

– Nem mindegy. Grom… az a katonatiszt, aki most velem lakik, azt mondta, hogy nagyon rosszak a katonaság kapcsolatai a biztonságiakkal. Paul Martyn családját Melilan ölette meg, ezért a katonaságnak parancsa van arra, hogy nem szállhat be az itteni harcokba.

– Igen, ezt én is hallottam, Martyn az egyik emberünkkel meg is üzente. De ezt sokan fenntartással fogadtuk, tudod, hét éve ugyanez a Martyn volt az, aki vérbe fojtotta a szabadságharcot…

– De akkor még élt a családja.

Erton legyintett.

– De ha nem te, akkor ki volt az, aki kiszabadított? – tért vissza Judy a témára.

– Hát… talán nem fogod elhinni, mert te nem is ismerted soha, de a doki szerint az unokatestvéred volt, Yaan.

– Yaan? Mármint Ronen bátyja? – kérdezte Judy.

– Igen, ő.

– Őt ismerem. Azaz… egyszer találkoztunk, amikor a sakkbajnokságon rám omlott az épület. Ő mentett meg.

– Nos, úgy áll a helyzet, hogy most is ő mentett meg téged.

– De hát hogyan? Honnan ismerte az orvost?

– Kiszakadása után nehezen bírta a külsős világot, és majdnem meghalt ételmérgezésben – magyarázta Erton. – Akkor valamelyik ismerőse ráakadt doktor Sunnenre, aki persze azonnal elmondta nekem, hogy találkozott a fiúval, én meg támogattam egy kis pénzzel, hogy ne legyen akkora slamasztikában… Szóval, gondolom, innen az ismeretség. Ő talált rád a katonai börtönben, ő szedett ki onnan.

– Ő is az ellenállás tagja? – kérdezte felcsillanó izgalommal Judy.

– Nem lehetetlen – felelte tartózkodóan Erton. – Én ugyan nem ismerem, de attól még meglehet. Elég sokan vagyunk, és a beépített embereket csak nagyon kevesen ismerik. Az ő biztonságuk kívánja így.

– Vannak más beépített emberek is a katonák között?

– Egy ismerősöm azt mondta, hogy a CSU-n éppen ők kezdték meg az ellenállás szervezését. Még régen.

– A katonák?

– A katonák közé beépült kiszakadtak és kaveniek.

Judy meglepődött.

– Kaveniek is vannak a katonák között?

– És a politikusok között, és a biztonságiak között. Igen. De ugyanígy közöttünk is vannak árulók és kémek. Nem is kevesen, bár mi igyekszünk csak azokat befogadni, akikért a családjuk kezeskedik, ezért mi könnyebb helyzetben vagyunk, mint a külsősök. Még jó, mert egyébként minden más adu az ő kezükben van.

– Sosem gondoltam, hogy ennek a háborúnak ilyen oldala is van…

Erton elgondolkodott, és Judy nem tudta, min járhat az esze, amíg végül meg nem kérdezte:

– Judy, te kinek a seregében szolgáltál?

– Először Paul Martynéban a Salaamon, utána Keru Endenenében a Mwakanén. Miért?

– És az a tiszt, akivel most… khm… együtt élsz, ő, ugye, Martyn seregében szolgál?

– Honnan tudod?

– Az egyes expedíciós sereg állomásozik az Alfán.

– Az igaz, de Grom betegállományban van, azért van itt. Ettől függetlenül persze igazad van, Grom Martyn seregének egyik fővezére.

– Fővezére?

– F-3-as, F-2-es beosztással.

Erton nagyot füttyentett.

– Hát ezt aztán jól kifogtad!

Judy megrovóan nézett rá, és Erton bocsánatkérően elvigyorodott. Aztán hamar elkomorodott.

– Akarsz nekünk segíteni?

– Nekünk? Kinek? Az ellenállásnak?

– Igen.

Judy nagyot sóhajtott.

– Erton, én rettenetesen félek. Nem tudom, hogy mit…

– Te nyilván jó barátságban vagy ezzel a tiszttel, és beszélgetni is szoktatok. Meg tudnád azt tenni, hogy néha felteszel neki néhány kérdést, amire kíváncsiak vagyunk?

Judy egy pillanatra meglepődött

– Mármint Gromnak? De hát… – kezdte volna, majd hirtelen megértette, mire is céloz Erton. – Úgy érted, hogy szerezzek nektek információkat tőle?

– Úgy.

Mélyet sóhajtott.

– Grom a barátom.

– Grom egy ellenséges állam katonája.

– Tudom – felelte nagyon halkan, és lehajtotta a fejét. – Mégis… az olyan lenne, mintha… mintha elárulnám.

– Muszáj információhoz jutnunk. Állandó hátrányban vagyunk, és szép lassan kiirtanak minket: nemcsak az aktív ellenállókat meg a kiszakadtakat, hanem a kavenieket is. A nagy részük azonban még mindig bízik abban, hogy megússzák valahogy. Olyanok, mint a birkák, hagyják, hogy kiirtsák őket. Amióta például ez a terrorhullám kitört, fél év alatt majdnem hétezren haltak meg csak itt, Ares környékén, és elárulom neked, hogy a mi, mármint az ellenállók veszteségei elenyészőek voltak, mert mi tudunk vigyázni magunkra. A békés kaveniek közül viszont sokan meghaltak. Egyébként is, nem a barátodat árulod el, hanem Melilant. De nem erőltetem. Jó lenne, ha segítenél, de megértem, ha…

Judy sóhajtva csóválta meg a fejét.

– Persze, hogy segítek. Értem, hogy fontos az, amit csináltok. Csak… én nem vagyok olyan bátor, mint ti. Félek. Az az igazság, hogy már akkor is féltem, amikor a kórházba kerültem dolgozni.

– Akkor miért nem mentél külsős kórházba?

– Egyrészt telítve voltak a helyek, csak a katonai kórházba vettek volna fel, és akkor állományban kellett volna maradnom. Másrészt meg akkoriban törtek ki a harcok, és Malin mondta, hogy a kaveni sebesülteket a volt kaveni kórházakba viszik, mert azokat az állam sikeresen kifosztotta. A kettes kórház felszerelései például teljes egészében a katonai kórházba kerültek. Kaveni orvosokon kívül senki sem mert odamenni dolgozni, ezért engem azonnal felvettek. De azóta is félek, mert tudom, hogy bármikor megtizedelhetnek minket, főleg engem, hogy külsős létemre a kaveniek szekerét tolom, és… – Legyintett. – Szóval félek. De segítek. Nem ígérem, hogy mindent kiszedek Gromból, de megpróbálom. Meg a kórházban is nyitva tartom a szemem.

– Köszönöm – mondta Erton, és amíg Judy válaszként biccentett, megállt a járművel. Megérkeztek.

Tobbelték jó környéken laktak, Erton koszlott gépe kirítt a rendezett környezetből. Erton viszont nem foglalkozott ilyen részletekkel, sietős léptekkel indult az egyik ház felé, Judy alig bírta követni.

A kertkapu nyílására egy hatalmas, fekete kutya ügetett elő valahonnan, és néhány lustát vakkantott. Amikor felismerte Ertont, már nagyobb lelkesedéssel közeledett. Judyval nem nagyon foglalkozott, látszott rajta, hogy Erton a szíve csücske.

Judy egy pillanatra tanácstalanul állt meg, de akkor nyílt a ház ajtaja, és egy vékony nő lépett ki rajta.

– Erton, te…? Judy! – Sarkon fordult, és bekiabált a házba: – Tob, gyere gyorsan! Judy van itt! – Aztán megfordult, és odafutott hozzá.

Néhány másodpercen belül már ketten ölelgették, de csak amikor behúzták a fényesen kivilágított előszobába, akkor nézhette meg magának jobban őket. Giina nem változott szinte semmit, amióta utoljára látta, de Tobbelt haja megőszült, igaz, tartásán még nem látszott a kor.

Mindkettejüknek könnyes volt a szeme, és leültették egy nagy asztalhoz. Giina azonnal sürögni-forogni kezdett, Tobbelt pedig éppen szóra nyitotta volna a száját, amikor három gyerek robbant be a helyiségbe, és olyan zajjal, mintha harmincan lennének, ennivalót követeltek. Judyt először nem is vették észre, csak amikor kiszúrták, akkor küldtek felé egy bátortalan üdvözletet. Ertont azonban körülrajongták.

Judy közelebb húzódott Tobbelthez.

– Ők kik? – kérdezte a gyerekek felé biccentve.

– Emma gyerekei. Ők is itt élnek velünk.

– Emma megházasodott?

– Igen, egy külsős fiúhoz ment hozzá. Nagyon kedves ember. Meteorológus.

– Ki lakik még veletek?

– Elisáék harmadik gyereke, Goron.

– Már ő is nagyfiú, gondolom. Húsz éves?

– Tizenkilenc. De most nincs itthon, elment valahová a barátaival. Tudod, mi itt már teljesen külsős életet élünk. Azt hiszem, nem volt olyan jó ötlet Giintől, hogy a külsős világban rejtőzzünk el. Giina meg én gond nélkül vissza tudunk illeszkedni, ha egyszer végre eljön annak az ideje, de Emma már nem, és azt hiszem, Goron sem. Ő már nitanul sem tud rendesen.

Tobbelt hangjában fáradtság és lemondás csendült, de ahogy tovább beszélgettek, lassan jobb kedve támadt. Judyt faggatta arról, mi történt vele az elmúlt években. Néhány mondat után Giina is odaült hozzájuk, hogy hallja a beszámolót.

– Szóval Malinék jól vannak! – kiáltott fel örömmel Tobbelt, amikor Judy az Alfára való visszatérését mesélte el.

– Igen, és én igazából vele szerettem volna eljönni, de…

– Judy! – Emma olyan hirtelen támadta le, hogy még azt is elfelejtette, mit szeretett volna mondani. – Jaj, úgy örülök, hogy élsz, hogy itt vagy…

– Emma…

Judy egészen elcsodálkozott. A valaha oly sovány, zárkózott lányból egy gömbölyded, mosolygós asszony lett, és olyan szélesen mosolygott, ahogy azelőtt még sosem látta mosolyogni.

– Jól nézel ki – mondta neki.

– De te nem. Sovány vagy – felelte unokatestvére, és lehuppant mellé. – Na, gondolom, Giináéknak már mindent elmondtál, de meséld csak el nekem is, mi hír a nagyvilágban?

Judy nem gondolkodott sokat.

– Apád, Nigraas él, Malinnal és Elvir fiával, Sheronnal együtt a Falkéknál laknak. Az öcséd befejezte az egyetemet, de még nem házasodott meg, most a Confidenzán él. A nővérednek három éves volt a legkisebb gyereke, amikor apával utoljára beszéltem. Most négy gyerekük van Timodennel. Mind jól vannak.

Apja és testvérei nevét hallva Emma arcából kiszaladt a vér.

– Apa él… És Mikelék jól vannak. Hála Istennek… – Elkapta Judy kezét és megszorongatta. – Én csak Malinról hallottam, hogy túlélte, apáról nem…

– Ha gondolod, majd megszervezzük, hogy találkozzatok valahol…

– Az olyan jó lenne! – kiáltott fel Emma, majd Judy nyakába borult, és magához szorította. – Az olyan jó lenne…

Kis hallgatás után Judy vette vissza a szót.

– És veletek mi van? Mit dolgoztok? Azt tudom, hogy a férjed meteorológus…

– Én meg titkár vagyok a Meteorológiai Szolgálatnál. Ott ismerkedtünk meg.

– Én egy iskola mosodájában dolgozom – felelte Giina. – Ugyanott, ahol Tobbelt is tanít.

– Történelmet?

– Mi mást?

Elnevették magukat. Aztán Tobbelt felpattant.

– Most jut csak eszembe: amikor Erton mondta, hogy életben vagy, körülnéztem Rion dolgai között, amiket még azelőtt hozott oda, hogy… belerobbantotta volna magát abba a hülye épületbe. Van köztük valami, amiről azt akarta, hogy neked adjam át. Akkor még nem tudtuk, hogy meghaltál, azaz, hogy… szóval ő biztos volt benne, hogy életben vagy.

An Rion… Judy jókedve a semmibe tűnt. Olyan jó lenne, ha… Nem is tudta megfogalmazni, mit szeretne. Talán tizenhárom évesnek lenni megint, és újra átélni azt a nyolc évet, amit a családjával tölthetett…

A többieken is látta, hogy hasonló gondolatok járnak a fejükben, és senki sem szólalt meg, amíg Tobbelt vissza nem tért a dobozzal.

Elég nagy volt, és Judy már abban a pillanatban tudta, hogy egy nagyon értékes dolog akadt a kezébe, amikor belenézett. Elakadt a lélegzete.

– Mi az? – hajolt közelebb Giina és Emma.

– Gondolom, egy kézzel készített 3D sakk-készlet – felelte Tobbelt Judy helyett.

– Igen – suttogta Judy is, ahogy óvatosan leemelte a doboz tetejét.

A szoba túlsó végében a gyerekek valahogy megérezték, hogy még Erton bácsinál is érdekesebb dologról van szó, ezért köréjük sereglettek, és feltérdeltek az asztal mellett álló székekre, hogy nyakukat nyújtogatva legalább egy pillantást vethessenek a doboz tartalmára.

De Judyt akkor már nem érdekelte annyira a tartalom: egy kis boríték és néhány kép hevert a táblák mellé csúsztatva.

Óvatosan vette ki őket, és remegő kézzel bontotta ki a levelet.

Nem volt hosszú, csak néhány sor.

Kedves Judy, ezt a sakk-készletet eredetileg Shondának szántam, de Te sokkal jobb játékosnak és jobb embernek bizonyultál nála. Ha lett volna még egy kis időnk, engem is legyőzöl, hidd el. Csak sose felejtsd el, hogy az egész pályát figyeld, ne csupán azt a részt, ahol játszani kívánsz. Rion

A szokásos, érzelemmentes hangnem könnyeket csalt Judy szemébe.

– Ki az a Shonda? – kérdezte, hogy leplezze szomorúságát.

– Malin harmadik gyereke. Apád testvére – felelte Tobbelt. – Azt hiszem, meg is tudom mutatni neked. Add csak ide azokat a képeket!

Judy engedelmesen nyújtotta át, és nézte, ahogy Tobbelt gyorsan átlapozza őket. Giina is odahajolt, és néha megálltak egy-egy képnél. De Tobbelt végül megtalálta, és Judy kezébe nyomta.

– Ő az. Rion nagy kedvence volt. Aztán kiszakadt. Hatalmas botrány volt – mesélte Tobbelt, de Judy csak zavarodottan bólintott, szeme egy pillanatra sem tudott elszakadni a képtől.

Csak nézte, nézte a Malinéhoz oly hasonló arcot, az aranyszőke hajat, a vidáman csillogó barna szemet, amely a fiatalság minden önbizalmával és határozottságával nézett vissza rá – mennyire más volt, mint az a szempár, amelyre ő emlékezett!

Eddig is remegő keze lassan olyan vadul reszketett, hogy már nem látta a képet, de nemcsak a reszketéstől, hanem a szabadon folyó könnyektől sem, hiszen születése és származása titka végre napfényre került… De nem ezért sírt. Hanem azért, mert Shonda Raas képéről édesanyja arca nézett rá: anyjáé, akit tizenhét éve látott utoljára egy külsős gyermekotthon aulájában.

14. FEJEZET

Giin

– Ezt nem teheted meg!

– Miért ne tehetném?

– Itt van szükség rád, és ha elmész…

– Igen?

– Ha elmész, az ittenieket csapod be!

– Nem csapok be senkit! Lileyntel egyébként is marad.

– De a kaveniek és a kiszakadtak számára te vagy az, aki a biztonságot jelenti!

– Nos, akkor meg kell tanulniuk, hogy nem én vagyok az. Másrészt pedig ott van a családi üzlet, az a sok-sok ember, akikért szintén felelősséggel tartozom. Különben is, ha a kavenieknek olyan sokat jelent az, hogy jelen vagyok, miért ne legyek inkább ott jelen, ahol sokkal nagyobb szükség van rám?

– Giin, a Decaronnak csupán hetei vannak hátra!

– A Muratáról is ezt mondta mindenki, még Lileyntelék is, mégis itt vagyunk, a CSU meg eltakarodott. A Decaron legalább olyan jól felfegyverzett rendszer.

– Te is tudod, hogy az még nem minden. Nagyobb a területe, és a rossz katonai vezetés…

– Akkor is oda kell mennem, Ari. Egyszer már cserbenhagytam azokat, akiket kötelességem lett volna védeni…

– A Decaronon nincs semmiféle kötelezettséged!

– A családi vállalat és dolgozói igenis kötelezettségek. És ott van az öcsém is.

– Az öcséd! Miféle kifacsart gondolkodás ez?

– Kaveni, Ari.

– Ez őrültség.

– Sosem mondtam, hogy nem vagyok őrült. Különben is, biztos vagyok abban, hogy van esély a győzelemre. Lehet, hogy éppen a megjelenésem lesz az, amely ezt elősegíti.

– És mi lesz, ha megint elkapnak? Most nincs ott az unokaöcséd, hogy mentse az irhádat!

– Vállalnom kell a kockázatot! Legalább most!

Ari hosszú, vizsgálódó pillantást vetett rá.

– Te még mindig magadat hibáztatod a családod lemészárlásáért.

– Miért, te talán másképp lennél vele? – kérdezett vissza Giin.

Barátja megrázta a fejét.

– Nem tudom. Nem jó ez így. Aki nem bocsát meg, bűnt követ el – prédikálta válaszul.

– Még akkor is, ha saját maga az, akinek nem bocsát meg?

– Miért, a te hited szerint nem így van?

– Az én hitem szerint csak az bocsáthat meg, aki ellen a bűnt elkövettem. Magam nem bocsáthatok meg magamnak. Akik ellen meg vétkeztem, azok már nem élnek.

– És Isten bocsánata?

– Honnan tudod, vagy honnan kellene tudnom, vajon Isten megbocsátott-e azért, amit elkövettem? Különben is: Isten csak azt a bűnt bocsátja meg nekünk, amit ellene követtünk el. Amit mások ellen tettünk, azt egyes-egyedül ők bocsáthatják meg.

– De hát ez… – Ari döbbenten némult el egy pillanatra. – Ez azt jelenti, hogy nálatok a legtöbb bűn megbocsáthatatlan!

– A legtöbb? Azért csak nem ölsz minden nap embert! Minden más helyzetben van lehetőség a bocsánatkérésre.

– De hát nem te ölted meg őket, mégsincs lehetőséged bocsánatot kérni. Ez nem logikus!

– Bizonyos értelemben én öltem meg őket, hiszen az én döntésem következményeképpen halottak.

– Meg Armoinén.

– Igen, az övén is, de csak kis részben. Ha én nem döntök az aktív politizálás mellett, talán nem az én családomat választja volna Rundi, hogy zsarolja vele. Már ha tényleg Armoint akarta sakkban tartani ezzel a lépéssel, nem pedig rajtam bosszút állni.

Egy pillanatig mindketten hallgattak.

– Néha komolyan úgy gondolom, hogy a Kaven nem keresztény közösség – mondta hirtelen Ari. – Hiszen a kereszténység végső soron Krisztus bűnbocsánatára épül.

– Viszont éppen Krisztus beszél arról, hogy addig nem érdemes bűnbánati áldozatot hozni Istennek, amíg a másik ember bocsánatát el nem nyertük. Nem elég Istent kiengesztelni. A másik embert ugyanolyan fontos.

Ari mélyet sóhajtott, de nem válaszolt. Giin érzékelte rajta, hogy egyszerre érti és tiltakozik a gondolat ellen, ezért inkább hagyta. Nem érezte magát feljogosítva arra, hogy mást elbizonytalanítson a hitében.

– Mikor indulsz? – kérdezte aztán Ari.

– Öt nap múlva.

– Családi géppel, gondolom.

– Persze.

– Nem mehetek veled. Én…

– Nem is hagytam volna, hogy velem jöjj – vágott a szavába Giin. – Ez az én felelősségem, amit nem terhelhetek másra.

– Maryaa veled megy?

– Őt ideköti a munkája, az élete. Nem lenne biztonságban mellettem. Eemil viszont velem jön. A menyasszonya a Decaronon él.

– Neki legalább van némi katonai képzettsége.

– K–2-ként szerelt le három napja. Azt tervezi, hogy a Decaronon újra beáll a seregbe.

– A menyasszonya, gondolom, örülni fog – jegyezte meg epésen Ari.

– Háború van, Ari – válaszolta Giin kurtán, és felemelte az asztalon előtte álló sheekes csészét. – Nem azt csináljuk, amit szeretnénk, hanem azt, amire a felelősségünk kényszerít.

Hosszú hallgatás következett.

– Azt hiszem, az a bajom, hogy magam is szeretnék úgy tenni, mint te. Menni és harcolni. De nem tehetem. Nekem itt a munkám…

– Ha safir lennék, én sem mehetnék. Megértelek.

– Még mindig hiányzik a munkád? – kérdezte Ari, és Giin tudta, hogy meghallotta a szavaiban rejlő vágyakozást.

– Igen – biccentett. – De nem érdemes ezen gondolkozni. A teljesíthetetlen dolgok iránti vágyakozás csak keserűséget szül. Egyébként is… úgy érzem, nem érem meg ennek a háborúnak a végét – tette hozzá jóval halkabban.

– Éppen ezért kellene maradnod – kapott a szón Ari.

– Nem arról van szó, hogy megölnek, Ari.

– Hatvankét éves vagy. Még legalább ugyanennyi hátra van.

– Hatvankét éves kaveni vagyok, de hatvankét éves külsősnek érzem magam. Belül érzem, hogy megöregedtem. Fáradt vagyok.

– Szóval ezért mész a Decaronra. Hogy azt érezd: szükség van rád.

– Lehet – felelte Giin, és egy hajtásra kiitta a sheeket. – Mindenesetre most már mennem kell.

– Holnap azért még bejössz, ugye?

– Muszáj lesz. El kell búcsúznom a többiektől. Nem akarom szó nélkül itt hagyni őket.

***

Amikor aznap este közölte Maryaaval elhatározását, az asszony sokáig nem szólt semmit, csak üres szemekkel bámult kifelé a sötét kertbe. A csönd hosszúra és kényelmetlenre nyúlt. Még sosem esett meg vele, hogy Maryaa társaságában ilyen rosszul érezte volna magát; nem tudta, mit mondjon, és Maryaa érzéseit sem volt képes megérteni. Volt bennük minden: fájdalom, értetlenség, harag.

Már-már ott tartott, hogy elmegy, amikor végül az asszony megszólalt.

– Ma felmondtam az egyetemen – mondta halkan, továbbra is kifelé bámulva.

Giint meglepte a bejelentés: tartalma is, időzítése is.

– Miért?

– Nem bírom már a tanítást. Fáraszt.

– Fáraszt? – kérdezett vissza értetlenül.

– Nem tudok rendesen készülni, sokszor fáj a fejem, és nem elegendő az állóképességem ahhoz, hogy végigvigyek egy órát. És ahogy erőltettem, egyre rosszabb lett.

– De hát… még nem vagy annyira idős!

Maryaa megremegett, aztán a kezébe temette az arcát.

– Giin. Haldoklom.

Giin kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de csak egy sóhaj telt ki tőle.

Maryaa várt egy pillanatot, és amikor Giin továbbra sem jutott szóhoz, folytatta.

– Már régóta sejtettem, hogy ez van, de az orvosok nem akarták elmondani…

– Mióta tudod? – kérdezte végül Giin, s szívébe olyan fájdalom mart, amely egy pillanatra elakasztotta a lélegzetét.

– Két hónapja.

– De hát… akkor mentél vissza tanítani…

– Igen, mert azt hittem, az majd jót tesz. Hogy erőt ad, hogy lesz még valami értelme az életemnek. De nem adott, csak elvett. Abba kell hagynom, mert még jobban lerövidíti ezt a hátralévő néhány hónapot.

– Hónapot?

Maryaa vállat vont.

– Talán két év. Nem tudom. A kezelésektől is függ. De nem akarom áltatni magam. Most nagyon rosszul vagyok. Már napok óta. Ilyenkor még kevesebbnek érzem.

A tehetetlen döbbenet némaságában telt el újabb néhány perc. Maryaa láthatóan nem akart többet mondani, Giin gondolatai pedig szörnyű gyorsasággal csapongtak, és nem tudta, mit mondjon, hiszen azt sem tudta, mit akar. A hír felborította minden tervét, és elszántsága, hogy a lehető leghamarabb a Decaronra induljon, hirtelen semmivé foszlott.

– Nem megyek el. Itt maradok veled – mondta halkan.

Hatvan év kötelességtudata azonban hatalmas erővel lobbant fel benne, és rögtön tudta, hogy rosszul döntött. De már nem vonhatta vissza. Összeszorította a száját, és lehajtotta a fejét, hogy Maryaa nem lássa rajta a benne zajló háborút.

Az asszony keze finoman érintette meg az övét, és rajta is maradt, amíg csak Giin fel nem pillantott.

– Nem kell maradnod. Neked most ott a helyed – és mielőtt még Giin közbevághatott volna, Maryaa hozzátette:– Elmegyek veled.

– Nem – rázta a fejét határozottan Giin. – Veszélyes. Nem tehetem meg…

– Giin. Nincs mit vesztenem.

– Nézd, Maryaa. Értem, mire gondolsz, de akkor sincs igazad – fogott bele Giin. – Annak a háborúnak talán heteken belül vége, de ha engem elkapnak, nem sokáig maradok életben. Neked pedig még… van időd, és…

– És mi a jó abban, ha egyedül kell leélnem?

– Nem kell. Itt maradok veled.

– Nem teheted meg.

– Nem vihetlek magammal.

– Akkor sem, ha én szeretnék menni?

Giin hatalmasat nyelt.

– Nézd, Maryaa. Sosem lennék képes megbocsátani magamnak, ha te is miattam…

– Nem miattad, Giin. Nagyon sok dolog nem miattad van. A betegségem biztosan nem. És nem vagyok családtag sem, hogy a felelősséged hozzám kössön.

Giin felpattant a fotelból, és az ablakhoz lépett. Egy hosszú pillanatig csak nézte a sötétséget, mint az előbb Maryaa, aztán mély levegőt vett, és megfordult.

– Legyél a feleségem.

Maryaa leplezetlen döbbenettel nézett rá. Szeme elkerekedett, ajka szétnyílt, mintha mondani szeretett volna valamit, de nem lenne rá képes. Csak a fejét rázta.

Giin némán fordult vissza az ablakhoz. Tudta, hogy Maryaa nem szereti, vagy legalábbis nem úgy szereti, és különben is megegyeztek… A visszautasítás mégis fájt.

– Giin, semmi értelme, hogy feleségül vegyél csak azért, hogy a lelkiismereted…

– Egyáltalán nem erről van szó! – szakította félbe Giin a kioktatást. – Szeretlek. Nem arról van szó, hogy a lelkiismeretemet szeretném megnyugtatni.

De Maryaa csak a fejét ingatta.

– Giin, annyi embert szeretünk. Ez a barátság…

– Nem úgy szeretlek.

– Tessék?

Talán soha életében nem volt még ilyen zavarban. Visszafordult az ablaktól, és vörösre gyúlt arccal folytatta: – Szeretlek, úgy, ahogy egy férfi szeret egy nőt. M’amaaręmu – mondta akaratlanul is nitanul, azon a nyelven, amelyen gondolatai szóltak.

A nő elsápadt.

– Hónapok óta szerelmes vagyok beléd. Sőt, talán évek óta, csak még magamnak sem mertem bevallani, mert egyrészről ott voltak a saját indokaim és az esküm. Másrészről pedig tudtam, tudom, hogy te Mikelt szereted, és én csak egy jó barát vagyok a számodra.

Maryaa felállt a kanapéról, és a kisasztalt megkerülve Giinhez lépett.

– Te nem csak egy jó barát vagy a számomra, Giin. És Mikel már évek óta halott.

Szótlanul álltak egymással szemben. Maryaa Giin arcát fürkészte, aki viszont a nő érzésein próbált eligazodni.

– Értem – bólintott Giin, és magára erőltetett egy mosolyt.

– Én is szeretlek, Giin. És hozzád is mennék feleségül, de tudom, milyen fontos neked a Kaven és az esküd. De azt sem vállalhatom, hogy miattam maradj itt.

Giin lehajtotta a fejét, és bólintott.

– Értem – ismételte meg. Nyomorultul érezte magát.

Maryaa még közelebb lépett hozzá, és közvetlen közelről nézett az arcába. A szeme ismét nagyra nyílt.

– Jézusom, te komolyan gondoltad – állapította meg remegő hangon.

– Teljesen – nyögte ki Giin. – De értem, hogy miért mondasz nemet.

Maryaa Giin kezéért nyúlt. Amikor mindkettőt megfogta, megszorította, úgy nézett fel rá.

– Talán már egy évem sincs hátra. Nem érdemes ezért…

Giin bólintott, és elfordította az arcát, mert érezte, hogy elfutja szemét a könny.

– Éppen ezért kell… – suttogta. – Sőt, sokkal előbb kellett volna szólnom, de gyáva voltam.

Megpróbálta kiszabadítani a kezét az asszonyéból, de Maryaa erősen tartotta.

– Figyelj, én most… elmennék…

De Maryaa szemében hirtelen jókedv csillant.

– Azt hittem, megvárod a választ.

– Milyen választ? – kérdezte Giin zavartan.

– A lánykérésre.

Giin szóhoz sem jutott.

– A válaszom: igen. De egy feltétellel.

Giin hirtelen megszédült, és kiszáradt a szája.

– Mi… micsoda? – botlott meg a nyelve.

– Elviszel magaddal a Decaronra. És mindenhová, ahová menned kell. Nem sok időm van hátra. Szívesen megnézném veled a világot.

– De az veszélyes – mondta boldogan, és nem is igazán tudta, mit mond. Maryaa szavai eddig ismeretlen melegséget keltettek a mellkasában.

– De legalább együtt leszünk. – Maryaa hangából eltűnt a játékosság, és komoly hangon folytatta. – Nézd, nem tudnám úgy elfogadni az ajánlatodat, hogy te közben a lelkiismereted ellen teszel. Nem tudnék úgy boldog lenni. – Kis szünet után elmosolyodott, és megkérdezte: – Nos, áll az alku?

– Áll – felelte Giin, és ahogy végre enyhült Maryaa kezének szorítása, kiszabadította magát, és megtette azt, amire már hónapok óta vágyott: magához ölelte Maryaat. A legszívesebben még a levegőt is kiszorította belőle, olyan nagy volt az öröme.

Sokáig álltak az ablak előtt egymást átölelve.

***

Giin bejelentését hatalmas felzúdulás követte. Barátai hívásokkal ostromolták, családtagjai és öccse botránkozva figyelmeztették, hogy ő mégiscsak a híres-neves Raas család feje, és nem lehet ilyen meggondolatlan, hogy egy külsőssel… Azonnal megindult a találgatás, vajon maga is kiszakad-e, hogy a házasság létrejöhessen, ami még tovább növelte a kaveniek csalódását: az ő szemükben Giin mazdra volt, sőt, safir, akinek csak egy szavába kerül, és a Kaven vezetője lesz. De most már nemcsak arról volt szó, hogy a kék köntöst nem vette vissza, és elutasított minden felkérést a vezetőségben való részvételre, hanem végleg megpecsételi elhatározását azzal, hogy külsős nőt vesz feleségül.

Még azok is, akik eddig érteni vélték cselekedeteinek mozgatórugóit, tanácstalanul álltak a bejelentés előtt.

Aztán Maryaa, akit legalább olyan hévvel ostromoltak az újságírók, mint Giint magát, néhány nappal később interjút adott, amelyet az összes kaveni állomás közvetített. Ez részben lecsillapította a kedélyeket, részben újabb találgatásokra és pletykákra adott okot.

Giin nem tudott előre Maryaa interjúszándékáról, így őt is meglepetésként érte kiállása.

– Nem vagyok külsős – mondta Maryaa a döbbent riporternek. – Tizenkilenc évig egy mazdra felesége voltam, bár ebből csupán négyet tölthettem a Kaven keretein belül. Férjem ugyanis a SE-re vadászott, majd miután 3904-ben megölték a kislányunkat, és a Vezető Testület nem tudott megfelelő garanciákat adni a család védelmére, úgy döntöttünk, hogy kiszakadok, és a külsős világban nevelem fel gyerekeinket.

– Egy mazdra felesége? – kérdezte meglepetten a riporter, aztán hamar összeszedte magát. – És melyik családhoz tartozott?

– A sikamoroni Foortan családhoz. A férjem ugyanis Mikel Foortan volt, és az esküvőnk után az ő családjához költöztem.

– És mi történt Mikel Foortannal?

– 3920-ban Rundi megölette.

– Rundi? A férje olyan fontos ember lett volna? – kérdezte hitetlenkedve a riporter.

– Igen. A férjem Rundi beosztottja volt még a Sikamoronon.

– A férje Rundi beosztottja? – kérdezett rá azonnal a riporter. – Azt mondta, hogy mazdra volt, nem Saitied.

– Mazdra is volt. Csakúgy, mint Ghana Rundi, akit akkoriban Amraas Eespeshinnek hívtak, és a Sikamoron fenrangi körzetének safirja volt.

Az információ láthatóan sokkolta a férfit.

– Ezek az adatok végig a birtokában voltak?

– Igen. De semmi bizonyíték nem volt a kezemben, és féltem is – felelte nyíltan Maryaa. – Ráadásul nem gondoltam, hogy az egész különösebb jelentőséggel bír. Tévedésemre csak akkor ébredtem rá, amikor Giin-ra megkeresett itt, a Muratán, de akkor már késő volt. Talán egy nap sem telt el beszélgetésünk és az Alfa eleste között. És hát persze most már nincs mit féltenem. A gyerekeim meghaltak az elmúlt évek háborúiban. Rundi csak rajtam tud bosszút állni.

– És Giin-rán?

– Azt hiszem, Giin-ra Rundi bosszúlistáján már az én bejelentésem előtt is előkelő helyen volt.

A média szemfülességének köszönhetően már az interjú végére sikerült elkapniuk a sikamoroni Foortan család fejét, aki meglepve hallott a hírekről, de igazolta, hogy Maryaa valóban a család tagja volt Maya Foortan néven, és bár a család nem tudott kiszakadásának okairól, bármikor hajlandók visszafogadni, és szeretettel fogadják Giin-rát kintájukban. Ezután nem sokkal Auna-ra nyilatkozott. Kijelentette, hogy a házasság a kaveni törvények szerint érvényes, és Giin-rának nem kell kiszakadnia.

Giint, aki éppen a Vendékkel egyeztetett Maryaa befogadásáról, megdöbbentette az események sebessége, miközben rossz előérzet töltötte el. Eddig teljes titokban tartották Rundi kilétét, amely most hirtelen nyilvánosságra került, mégpedig éppen abban a pillanatban, amikor több százezer uniós katona foghatja a külsős és kaveni adókat.

A hír pillanatokon belül Rundi fülébe fog jutni, és annak beláthatatlanok lesznek a következményei. Hirtelen megértette Armoint, és rossz előérzete mellé félelem is társult.

Persze lehet, hogy a félelme alaptalan, és Rundi békén marad.

De emlékezett még a hideg és számító arcra, és megborzongott.

***

Az esküvő miatt csupán négy nappal halasztották el az utazást, így az eseményből nem lett a szokásos, hetedhét országra szóló ünnepség, bár a hivatalos résztvevők száma még így is félezer körül volt. A muuratani nagytemplom, ahol az esküt letették, zsúfolásig telve volt, a média ötezerre becsülte az ott szorongó érdeklődők számát. Azokról a tízezrekről nem is szólva, akik a templomon kívül rekedve kihangosító-és vetítőberendezéseken kísérték figyelemmel az eseményeket.

Giin tanúi a Vende családfő, Yoman és felesége voltak, míg Maryaa mögött a Foortan család megbízásából az Uytok álltak: a Murata két legjelentősebb családja. De nemcsak ez mutatta az esemény politikai jelentőségét. A kiszakadtak úgy tekintették ezt az esküvőt, mint egy újabb feléjük szóló gesztust, hiszen Maryaa, bármilyen indokkal is, de kiszakadt volt, mint ők maguk. A kaveniek pedig a mazdra feleségét látták Maryaaban, mégpedig egy olyan mazdráét, aki ugyanazért a célért küzdött, amiért Giin, így kettejükre úgy tekintettek, mint a könyörtelen ellenség csapásainak túlélőire. Ebből a szempontból még inkább helyénvalónak látszott ez a házasság. Az elégedettséget az is tovább növelte, hogy a Kaven Vezető Testületének választott elnöke, a Muratán tartózkodó Chosan-ra adta össze őket, és az egész szertartás alatt olyan arcot vágott, mintha leghőbb vágyai teljesültek volna be a frigy megkötésével.

Érkezésük hírét a decaroniak nagy lelkesedéssel fogadták, olyannyira, hogy még az uniós előrenyomulást is megállították, és a hadsereg megszerezte első győzelmét a háborúban. Az Oderutról is egyre többen jelezték, hogy csatlakoznának a harchoz, és bár az Oderut vezetősége hivatalosan nem támogatta őket, nem tiltotta állampolgárai számára a részvételt.

– Nem tudtunk többet tenni – nyitott az üdvözlő szavak után Siaxen, amikor nem sokkal az esküvő előtt felhívta. Siaxen az egyre erősödő oderuti konzervatív párt vezetője volt, és pártelnökké választása óta igen nagy népszerűségre tett szert éles eszű, csípős megszólalásaival. Sokan azt rebesgették, hogy hamarosan ő lesz az Oderut legfiatalabb elnöke. – Erre is alig lehetett rávenni a parlamentet. Pedig már látják, hogy csak idő kérdése, és a CSU támadni fog, de a csodában bíznak, meg abban, hogy ha még évekig húzzák, a végén csak összeomlik az uniós rezsim. Halogatnak. Ne tudja meg, hányszor hallottam az utóbbi hetekben azt az ókori közmondást, hogy „Aki időt nyer, életet nyer!” Komolyan, lassan ott tartok, hogy ha még egyszer valaki az arcomba vágja, odacsapok. No, de nem ezért hívtam, hanem, hogy gratuláljak, és sok boldogságot kívánjak mindkettejüknek.

– Köszönöm – felelte Giin, és visszakérdezett. – És magával mi van?

– Én még mindig várok az igazira – mosolyodott el kisfiúsan Siaxen. Giin rádöbbent, hogy még soha nem beszélt a férfival személyes dolgokról, leszámítva persze Judy ügyét, és ettől zavarba jött. De Siaxen nem vette észre zavarát, tekintete elrévedt, és nagyot sóhajtott. – Azóta sem láttam még egy olyan lányt, mint Judy. – Aztán mentegetőző pillantást vetett Giinre. – Ne haragudjon, nem akartam megbántani. Bizonyára nem szívesen emlékszik arra az esetre, főleg, hogy… – Még nagyobb zavarba jött. – Bocsánat – nyögte ki keserves arccal.

– Judy nem halt meg – felelte Giin, hogy az egyre sápadtabb férfit kisegítse zavarából. – Túlélte a mészárlást. Jelenleg orvosként dolgozik, bár nem tudom, hogy hol.

– Judy él? – Siaxen arca egy csapásra felderült, előbbi zavarát elfújta az öröm. – Komolyan? Judy él?

– Igen – felelte Giin kis mosollyal. Régebben ingerelte volna Siaxen öröme, de most, hogy maga is hasonló cipőben járt, teljesen meg tudta érteni a másik érzéseit. – Sőt, talán nemsokára át is kerül a front innenső oldalára…

– Tényleg? – csillant fel Siaxen szeme, de a következő pillanatban erőt vett magán, és keserűség suhant át a jóképű arcon. – Maga viszont éppen most tart a front túloldalára.

– Reméljük, megmaradunk ezen az oldalon. A Muratának is sikerült.

– A Murata esetében az uniós csapatoknak a bolygófelszínig sem sikerült eljutniuk. Sőt, még a központi naprendszer űrterébe sem jutottak be csapatok tíz percnél hosszabb időre. Ez azért nagyon fontos különbség.

– Tény – bólintott Giin. – Mégsem szabad feladnunk. És még az sem lehetetlen, hogy a Murata, amennyiben nem támadják meg a következő két hónapban, segítséget nyújt majd. Legalábbis így van a szerződésben. Űrhadászok továbbra is kellenek ahhoz, hogy a CSU-t távol tartsák a Murata űrterétől.

– De hogy jutottak be egyáltalán a Decaron űrterébe? Hiszen az legalább annyira jól védett volt, mint a Muratáé!

– Vannak, akik árulást emlegetnek. Senki sem tudja pontosan. Az aknazár sajnos nem működött. De hogy emberi vagy technikai probléma állt-e a háttérben, nem tudni. Az őrhajót, amelynek az aknazár aktiválása lett volna a feladata, alig néhány másodperccel a naprendszerbe lépés után megsemmisítették. Ezért gondolják sokan, hogy árulásról lehetett szó.

– Hát… sok sikert a kutatásaihoz. Remélem, hogy sikerül felszabadítani a Decaront. A magam részéről megpróbálok mindent, amit csak tudok.

***

A Decaronra érkezve Giin első dolga az volt, hogy beszéljen az öccsével. A cég nagyrészt a már elfoglalt területeken feküdt, és Giin tudni akarta, mennyit sikerült átmenteniük belőle.

– Sok minden ottmaradt – recsegte Yaan, amikor Giin kikérdezte. – Túl gyors volt az előrenyomulás, így nem tudtuk időben leszerelni. Amit tudtunk, áthoztunk, a többit megsemmisítettük, hogy legalább nekik ne legyen hasznuk belőle.

– Mit tudtatok áthozni?

– A kutatólabort teljesen. A kísérleti osztály jó részét, és már régebben átkerült az űrtechnológiai osztály is. A járműrészleg jó része azonban ottmaradt, többek között az, ahol a kis hatótávolságú, gyors űrhajókat építettük.

– Az baj – nézett maga elé Giin. – Felesleges volt áthozni az űrtechnológiát, ha nincsenek meg az eszközeink, melyekkel feljuttathatjuk őket.

– Utólag könnyű okosnak lenni – mondta leereszkedő hanghordozással öccse.

Giin nem vette fel a megjegyzést. Gondolatai már előrébb jártak.

– Mikor tudnék beszélni az űrtechnológusokkal? – kérdezte.

– Bármikor. Te vagy az igazgató.

– Mikorra tudod összehívni őket?

– Amikorra csak akarod.

Giin türelme azonban, saját magát is meglepve, kitartott.

– Jó. Akkor egy óra múlva szeretnék beszélni a vezető technikusokkal. Mondjuk… hármasával.

– Hármasával? – Öccse kérdő pillantást vetett felé. – Csak nem kikérdezni akarod őket?

– Szeretném kideríteni, miért nem lépett működésbe az aknazár.

– Azt gondolod, hogy a saját céged technikusai állnak mögötte? Miért nem rögtön engem gyanúsítasz? – kérdezte dühösen Yaan.

– Tényleg, miért nem? – nézett rá szigorúan Giin. – Ha akarod, te is bent lehetsz.

– Dehogy akarom – morogta sötéten Yaan. – Még csak az kellene…

– Apropó, szeretném, ha este velünk vacsoráznál.

– Mármint veled meg az új nőddel?

– Új nőm? – forrt fel az indulat a beszélgetés során először Giinben. – Ezt meg hogy értsem?

Yaan megérezte, hogy túl messzire ment, de nem visszakozott.

– Nekem nem tudod eladni, milyen nagy szent vagy, Giin. Ott van az a… ott a lányod is. És gondolom, ez csak egy eset, amiről mi, a család is tudomást szereztünk…

– Igen, azt hiszem, mindkettőnk életében elég sok dolog történt, amiről a család nem szerzett tudomást, ugye? – kérdezte, és közelebb hajolt öccséhez. – Ugye, Shaayinn?

– Ezerszer mondtam már, hogy ne nevezz így! – csattant fel Yaan, de Giin érezte, hogy előző megjegyzése célba talált. Éppen csak azt nem tudta, merre menjen tovább. De csak egy pillanatig habozott. Nem akarta, hogy öccse lássa rajta, blöffölt, egyébként is már régóta kíváncsi volt valamire…

– Itt van például a te régi ügyed Melilannal… – folytatta, mintha meg sem hallotta volna Yaan közbeszólását.

Öccse falfehérre sápadt, és szeme résnyire szűkült.

– Nincs semmi bizonyítékod, csak vagdalkozol! – sziszegte.

– Az érzéseid bármilyen mazdra előtt bizonyítéknak számítanának, Shaayinn. Nekem meg csak kérnem kell, bármikor visszakaphatom a mazdrai méltóságot.

– Safir akkor sem lehetsz többé! – vigyorodott el az öccse.

Giint azonban nem érte el öccse bántó megjegyzése.

– Szóval mi is volt ez az ügy? Vigyázz! Vagy válaszolsz most nekem szépen, egyenesen, vagy átadlak a helyi külsős hatóságoknak.

– Semmi politikai ügy nem volt köztem és Melilan között! – felelte Yaan, nyugalmat erőltetve magára, de Giin érezte, hogy fél, ahogy azt is, hogy igazat mond. Részben, legalábbis.

– És mi volt az a „nem politikai” ügy? – Amikor az öccse nem válaszolt, hátradőlt. – Hidd el, ez manapság mindennél jobban érdekelné a külsős hatóságokat…

Yaan dühösen pattant fel.

– Hát jó, ha annyira tudni akarod! Volt egy ügyem. Egy nővel.

– Igen? – kérdezte Giin, amikor Yaan elhallgatott.

– Ennyi.

– Ez mikor is volt? Nem akkor, amikor Shonda kiszakadt?

– Amikor te is felcsináltad azt a külsős nőt? – kérdezte vigyorogva Yaan. – De, akkor.

– És mi lett azzal a nővel? – kérdezett tovább Giin.

– Mit tudom én! – vont vállat Yaan. – Nem találkoztam vele többé.

– Most hazudsz – állapította meg Giin.

Yaan elvörösödött, és felpattant.

– Hogy merészelsz ilyet állítani?

– Mondtam, hogy bármikor átadhatlak a külsős hatóságoknak! – figyelmeztette Giin.

Yaan visszarogyott, de továbbra is gyilkos pillantásokkal méregette.

– Melilan később feleségül vette – mondta halkan és kelletlenül. – Ők nevelték fel a lányomat is.

Giin döbbenten meredt öccsére.

– Hogy micsoda? A lányodat?

– Ismerték egymást. Én szakítottam vele, Lechis meg feleségül vette. Mivel lett tőlem egy lánya, a nevelőapja lett.

– Te meg, gondolom, fizettél nekik, nem is keveset. Nagyobb hülye vagy, mint hittem. Mennyit kértek?

– Kétszázezret egy évben – mondta nagyon halkan Yaan.

Kétszázezer évente!

Hogyhogy ezt ő sosem vette észre? Vagy régebben Rengi?

Vajon mennyi lehetett Yaan magánvagyona, és honnan szerezte?

De a következő pillanatban már tudta is a választ.

– Nem csak Shonda volt benne a pénz lenyúlásában, ugye? Te is kaptál belőle?

Yaannak nem kellett válaszolnia. Arca, érzései a napnál világosabban árulkodtak arról, hogy Giin ismét telibe talált.

– Mennyit?

– Négyszáz milliót.

– Ebből mennyi van nálad?

– Semennyi. Az alfai bankok befagyasztása után már nem tudtam hozzáférni a pénzhez.

– De?

– Milyen de?

– Most megint elhallgatsz valamit. Azt ajánlom, inkább folytasd. Már ennyiért is agyonlőnének. Ha beszélsz, talán életben maradsz.

Yaan felpattant.

– Te szemét, rohadék képmutató féreg! Most bezzeg zsarolsz… – üvöltött, de Giin egy legyintése belefojtotta a szót.

– Így van. És azt ajánlom, beszélj, ha élni akarsz.

Yaan a félelemtől és a megalázottságtól remegve ült vissza.

– Melilan felesége vette fel a pénzt.

– Hogyan? Beszélj! – kiáltott rá Yaanra, aki néhány hosszú másodpercig teljes csöndbe burkolózott.

– Shonda… Shondának rendelkezési joga volt a számlám fölött.

– És?

– Shonda, miután kiszakadt, teljesen eltűnt, és akkor Melilan elintézte, hogy a nő megkapja Shonda papírjait. Most Shonda Melilannak hívják.

– De hát… miért volt erre szükség?

– A pénzek miatt. Úgy tudom, azóta felvették a Raas-pénzeket is.

– Ezt meg hogy csinálták? Nem, ne is mondd. Annak idején nyilván elintézted, hogy Shonda hozzáférését ne tiltsák le…

– Nem én. Rion.

– Rion! A bolond! – Giin nem bírta tovább. Hátralökte a székét, felállt az asztaltól, és járkálni kezdett. – Naná, ő tudta egyedül úgy megoldani, hogy még a saját apja se vegye észre… Ki beszélte rá?

– Senki – felelte Yaan, és ez alkalommal Giin érezte, hogy igazat mond. – Te is tudod, Rion mennyire imádta Shondát. A kiszakadása után a saját számláját osztotta meg vele, azon keresztül fért hozzá a család pénzéhez.

Ez megmagyarázta, miért nem tűnt fel senkinek Shonda hozzáférési joga.

De azt is, miért sietett annyira Melilan, hogy kiirtsa az egész családot. Hiszen az Alfán csupán a vagyonuk töredéke volt. Ha egyetlen Raas sem maradt volna életben, Melilan a nő segítségével és Shonda hozzáférésén keresztül egy csapásra a CSU leggazdagabb emberévé vált volna, sőt, talán az univerzum leggazdagabb magánszemélyévé is. Ekkora vagyonok ugyanis csak családok kezében összpontosultak.

Vajon mi volt a célja Melilannak ezzel az akcióval? Csak a pénz megszerzése vagy valami más is? Vajon Rundi is benne volt ebben az ügyben? Mindegy, amint végez Yaannal, azonnal intézkedik, hogy Shonda – vagy bárki is legyen az a nő – ne férhessen hozzá a pénzhez.

– Most mi lesz? – kérdezte Yaan idegesen, mert Giin már percek óta nem mondott semmit.

– Házi őrizetbe helyezlek, de nem akarok feltűnést. A hívásaidat pedig korlátozom. Csak engedélyezett tartományból fogadhatsz és indíthatsz beszélgetést.

– Milyen nagy hatalmad lett hirtelen. Pedig nem is vagy mazdra.

– Viszont én vagyok az Oderutról érkezett csaknem tízezer fős önkéntes sereg vezetője. Ez jelen helyzetben talán még nagyobb hatalmat jelent.

Yaan erre már nem válaszolt, és további szó sem esett köztük. Pár perc múlva egy fiatal katona jött, és elvezette Yaant. Giin félretette magában ezt az ügyet. Fel kell hívnia a bankokat, utána pedig még itt van a technikusok kikérdezése is.

***

Bár azt a bizonyos vacsorát végül kettesben költötték el Maryaaval, már megérkezésének másnapján nyilvánvaló volt, hogy nincs sok lehetőségük arra, hogy sok időt töltsenek egymás társaságában. Giint máris hívatták úgy a katonai, mint a civil vezetőségtől, és csak késő éjjel ért haza, amikor Maryaa már aludt. De nem tette szóvá, sőt, máskor sem éreztette, pedig időnként megesett, hogy naponta alig egy-két órát töltöttek csak együtt.

A helyzet azonban hamarosan megváltozott, mégpedig abba az irányba, amely legvadabb várakozásaikat is felülmúlta. A decaroni seregek Giin önkénteseivel kiegészítve egy különösen jól sikerült hadmozdulattal megsemmisítették az ellenség fő erejének bal szárnyát, majd a győzelem után néhány órával kiderült, hogy a Negyedik Expedíciós Hadsereg tábornoka, Ron Ronsson és több, magas rangú tiszt is életét vesztette a hadműveletben.

Általános volt az eufória, és még nagyobb lendületet vett az előrenyomulás.

Másnap azonban félelemteljes csend uralkodott el az előbb még oly vidám és bizakodó arcokon.

Rundi, a CSU hadura nyilatkozatában bejelentette, hogy az Első Expedíciós Hadsereg a shremeyai polgárháború letörése után a Decaronra indul. A hadsereg vezetője természetesen Paul Martyn lesz.

Giin nem érezte ugyan át a többiek félelmét, de az érzés, amely elővette, talán sokkal komiszabb volt, mint az övék.

Ismét szemtől-szembe fognak állni Yaannal. És ezúttal nem lesz lehetősége semmilyen kibúvóra: a CSU vezetősége tisztában van ittlétével. Ha veszítenek, az elsők között lesz, akit agyonlőnek. Ha viszont nyernek, Yaan lesz az elsők között a kivégzendők listáján. És neki magának is ott kell lennie, amikor ezt a döntést meghozzák.

15. FEJEZET

Yaan

Rundi sem mindenható. Sőt, még csak nem is mindentudó – merengett el Yaan még félálomban, miután a reggeli ébresztő elhallgatott. Távolról a szomszédos település templomának reggeli harangszavát hallotta – ugyanazét a templomét, ami már vagy egy éve ébreszti itt, a Shremeyán.

Igen, nem a Decaronon, hanem a Shremeyán.

Még mindig nem szabadult el innen. Pedig a teljes sereg már két hete menetkészültségben várta az indulási parancsot, amikor ismét – és minden eddiginél nagyobb erővel – fellángolt a polgárháború. Rundi csak egy napig erőltette az indulást, majd miután több helyen egyszerre semmisítették meg a Biztonsági Szolgálat csapattesteit, visszavonta a parancsot. További utasításig a Shremeyán kellett maradniuk, segíteni Reynisnek a rendrakásban, de hogy a Decaronon se forduljon meg teljesen a háború menete, Rundi a Muratán kudarcot vallott Hetedik Expedíciós Hadsereget rendelte oda. A két hadsereg együttműködését eddig nem sok siker koronázta: a Murata Szövetség meg nem támadott tagjai a szövetség alapokmányához híven beszálltak a háborúba, köztük a Murata, amely bolygóhadász seregének csaknem egészét átdobta a Decaron–1 rendszerébe. A CSU hadseregei a bolygó legkisebb kontinensére szorulva próbálták tartani magukat, miközben hatalmas veszteségeket szenvedtek az űrcsatározásokban is.

Yaan érdeklődéssel követte a decaroni eseményeket, de belül örült annak, hogy nem kellett mennie. Az a bolond – és tudta: teljesen alaptalan – remény élt benne, hogy ha még néhány hetet kihúz itt, nagybátyja elkerül a Decaronról, és nem lesz kénytelen megütközni vele. Biztos volt benne, hogy Giin sem kívánna egy ilyesfajta találkozást, amely, bárhogy fordul is a hadiszerencse kereke, mindenképpen tragikus véget ér. Kinyitotta a szemét, majd nyújtózott, és ledobta magáról a takarót. Nem is emlékezett rá, mikor aludt utoljára ilyen jót: álmok és megszakítás nélkül. Mire átmegy az irodába, készen lesz a reggeli kofen, és az összes ügy aktája ki lesz készítve. Hát igen, Linda tényleg nagy segítség. Alig néhány hónapja dolgoznak együtt, de irodájában lényegesen nagyobb rend uralkodik, és a kisebb ügyek, amelyekkel régen annyit vesződött, el sem jutnak hozzá. Nem is szólva a nő információszerzési tehetségéről. Igaz, az SE szervezkedése leállt, ahogy erről Fuhuyen tájékoztatta is: a széleskörű támadások kudarca és Rundi hirtelen lelepleződése miatt a hadúr népszerűsége még saját szervezetén belül is erősen visszaesett, sőt, az SE több tagja az elnök köreihez csapódva erősen bírálta a birodalom katonapolitikai lépéseit.

Ennek ellenére néhány nap múlva Rundi a Shremeyára érkezik, bár Yaan el nem tudta képzelni, mit akar. Talán szembenézni a múltjával? Szélesen elvigyorodott.

Amraas Eespeshin.

Jól választott Giin! Éppen egy ilyen életrevaló nő kell mellé, aki nem fél attól, hogy a sokkoló híreket a legnagyobb lelki nyugalommal mondja bele egy riporter mikrofonjába. Ha csak feleannyira jó a természete, mint a fiának, Adamnak volt… Nem, Yaan nem felejtette el Maryaa Antasvilit, bár egyszer beszélt csak vele, amikor Adam dolgait útnak indította. Amikor Maryaa bejelentette, hogy „A gyerekeim meghaltak az elmúlt évek háborúiban”, Yaannak összeszorult a szíve.

Jó volt, hogy valaki végre aláfűtött annak a vén gazembernek.

Rundi lelepleződése után szinte egy csapásra keringeni kezdett a sok információ: családja, fiatalkora, munkahelyei. Kétes üzelmei, melyek közül legtöbbre eddig az Alfán derült fény, ahol valaha faasirként dolgozott: csalások és megtévesztések, okirat-hamisítások… Az Alfa szinte forrongott. Mint kiderült, a fiatal mazdragyakornok üzelmei már régebben lelepleződtek, csak eddig azt hitték, hogy meghalt a Seth–Sikamoron háborúban. Most meg kiderült, hogy él, sőt, nemcsak él, de ő vezeti a háborút.

Amikor belépett az irodába, nem volt még ott senki, de a kofenja és az elintézendő ügyek, ahogyan számított rá, már az asztalán várták. Hamar végzett velük, és rögtön azután megérkezett Bien, kövéren és fontoskodva, majd befutott Buchay is az egész éjszakás szolgálattól fáradtan.

– Mikor mehetünk végre el innen? – morogta türelmetlen éllel a hangjában. – Ki nem állhatom ezt a bolygót. Hozzanak még egy csapat biztonságist, és hagyjanak minket békén!

– Rundival jön egy csapat, ha jól értettem – felelte Yaan. – Sőt, a hadúr azt is mondta, hogy érkezése után indulunk. Seregszemlét tart, aztán megyünk a Decaronra. Már ha elhiszi nekem, hogy tényleg Reynis tökölése miatt nem vagyunk képesek rendet rakni. Mert ha nem, végül még engem lövet agyon.

– Mikor érkezik? – kérdezte Bien.

– Még nincs a Shremeya rendszerében. Kedvező körülmények esetén három-négy nap múlva.

– Ha nem hoz magával egy nagyobb kontingenst, nem lesz képes elfojtani ezt a felkelést – mondta fáradtan Buchay, és megdörgölte vörös szemét.

– Honnan? Majdnem mindenhol forró a helyzet – felelte Yaan, miközben odabiccentett a belépő Lindának, aki egy nagyobb kupac dokumentumot helyezett az asztalára, és elvitte azokat, amelyeket már elintézett. – Persze, azért hoz magával egy csapatot. De biztosan hallottátok, hogy tegnapelőtt elesett a Bethel, oda is kellenek biztonsági erők.

Buchay elvigyorodott.

– Bethel! Na, oda legalább két teljes sereg biztonsági kell, és akkor talán még keveset is mondtam. Ilyen szempontból kész szerencse, hogy a Muratát nem sikerült elfoglalni. Egy egymilliárd fős rendszer! Nem lenne annyi biztonságis, amennyi oda elég lenne. Bizonyára ezért is nem erőltették az előrenyomulást.

– Ez nem logikus. Akkor a Decaron sem lenne olyan fontos – vetette ellen Bien.

– A Decaron jóval kisebb létszámú. Másrészt elfoglalásával a Raas-vállalat teljes egésze a CSU felügyelete alá kerülne, és eddig ez volt az a vállalat, amely a legaktívabban szorgalmazta a háborús kutatásokat. A többi leányvállalat, amelyek más bolygókon vannak, nem annyira jelentősek – mondta Yaan, és látta, hogy Buchay szeme felé villan.

Barátján nyilván ugyanaz a gondolat futott át, amely rajta is, hogy ismét csak Rundi személyes bosszújáról van szó. A Salaam kivételével eddig mindig kaveni származásúak ellen kellett küzdenie. Persze, a bosszú mértékét csak Yaan ismerte pontosan: ismét a családja lesz az ellenfele. És ez alkalommal nem csupán a nagybátyja van azon a bolygón, de az apja is. Valahányszor belegondolt, furcsa, izgalomhoz hasonló érzés mart a gyomrába. Az érzésben az volt a legjobb, hogy létezett, hogy az általános tompaságon kívül végre valami mást is képes volt érezni. Ideje volt: több mint egy éve annak, hogy elvesztette Estert és a kislányt, és csaknem egy éve, hogy apósa, anyósa és Raana is meghaltak.

– Na, akkor én megyek is – állt fel Bien, és megigazította magán az egyenruhát. – Ki kell néznem a hármasokhoz.

– Én meg elmegyek aludni – ásított hatalmasat Buchay. – És, Paul, ne felejts el Omayával beszélni.

– Persze, persze – bólintott kissé szórakozottan, és maga is felállt, ahogy társai kiléptek az irodából.

Aztán gondolataiba merülve ült vissza az alacsony fotelba, és kofenoscsészéje után nyúlt.

– Uram, ráér egy pillanatra? – szólította meg Linda.

– Persze, mondja csak – fordult felé Yaan, miközben belekortyolt az italba. – Jöjjön, foglaljon helyet.

– Köszönöm – mondta a nő, de nem ült le, csak közelebb lépett. – Mr. Bienről lenne szó.

– Mr. Bienről? – nézett a nőre értetlenül Yaan. – Mi van vele?

– Véletlenül elkaptam egy kisebb adatforgalmat a vezetőségi bázis információs hálózatán, és amikor utánanéztem, kiderült, hogy Mr. Bien viszonylag gyakran telefonál az Alfára, pedig tudomásom szerint a családja primusi.

– Ennyi? – kérdezte Yaan barátságosan. Amikor Linda bólintott, megrázta a fejét. – Ez nem jelent semmit: Grom, Bien barátja és volt fölöttese, ahogy maga is tudja, az Alfán van. Minden bizonnyal őt hívja. Grom említette is, hogy Bien időnként megkeresi.

– Értem – felelte Linda, aztán hozzátette: – Valami nem stimmel a hadúr érkezése körül sem. Legalábbis erre tudok következtetni abból a beszélgetésből, amit Reynis két kollégája között elkaptam.

– Mire gondol? – kapta fel a fejét Yaan.

– Úgy hallottam, a hadúr szeretné végleg megoldani a shremeyai problémát.

– Végleg megoldani? – Yaan úgy érezte, mintha jeges vízzel borították volna le. – A polgárháborúra gondolt?

– Igen, valószínűleg arra. Ugyan semmi konkrétum nem hangzott el a beszélgetésben, nekem mégis úgy tűnt, hogy valamilyen tömegpusztító fegyverről van szó.

Több másodpercen keresztül csaknem rémülten meredtek egymásra, és Yaan biztos volt abban, hogy Linda fejében ugyanolyan gyorsan kergetik egymást a gondolatok, mint az övében.

Mit lehet ilyenkor tenni?

– Persze, az is elképzelhető, hogy nincs igazam – mondta Linda.

– Igen, igen… A tömegpusztító eszközök bevezetése a háború szempontjából végzetes következményekkel járhat – bólogatott Yaan, bár volt az az érzése, hogy saját magát akarja meggyőzni. – Az Oderut azonnal belépne a háborúba, és ami még rosszabb: a birodalom szerte lázongó niesiek akár még polgárháborút is kirobbanthatnak.

– A CSU-n belül a niesiek aránya nagyon alacsony. És nem is igazán közkedveltek. Szerintem egyedül az Alfán lenne komolyabb feszültség.

– A birodalom több bolygóján is állandóak a zavargások…

– Mert a hadúrról kiderült a származása, és sokan most attól tartanak, arra készül, hogy a Kavennek átjátssza a birodalmat.

– Ez marhaság! – kiáltott fel ingerülten Yaan.

– Igen, az. Sokan mégis így gondolják. Itt, a Shremeyán és az Alfán persze nem. Ha azonban más rendszerek hírműsorait is megnézi, akkor láthatja, hogy ez a fő probléma. De egy erős, határozott fellépés a Shremeya ellen mindenkit meggyőzne arról, hogy nem a Kaven kutyája… Persze, lehet, hogy tévedünk. Ha ennyire veszélyes lenne a helyzet, minden bizonnyal a biztonságiakat is eltávolítaná a bolygóról, de ők maradnak. – Újabb rövid szünet után Linda ismét témát váltott. – Van még egy dolog, uram. A merényletről lenne szó.

– Merényletről? Milyen merényletről? – kérdezte értetlenül Yaan.

– Amelyben a felesége és a kislánya az életét vesztette. Egy alfai biztonságis ismerősöm mondta, hogy meghalt az a niesi illető, akit a bíróság a merényletért felelősnek kiáltott ki. Peet Falk.

– Meghalt? – Yaan meglepődött. Jól emlékezett a férfira, arroganciájára és diadalittas vigyorára. – Hogyan?

– Agyonverték a cellatársai. Úgy tűnik azonban, hogy a verekedés kirobbantóját a Biztonsági Szolgálattól bujtotta fel valaki.

Yaan elgondolkodott. Melilan bizonyára megijedt a fenyegetéstől, és próbálja eltüntetni a nyomokat. Talán ha tudná, hogy a mindig hülyén becsületes Paul Martyn nem törvényi úton akar elégtételt venni családja elpusztításáért, nem fecsérelné ilyesmire az idejét.

Linda nem mondott többet, de térült-fordult, és egy újabb csésze meleg kofennel állt meg Yaan előtt. Yaan hálás pillantással vette el kezéből a csészét, majd néhány hosszút belekortyolt.

– Köszönöm.

– Nincs mit – felelte Linda. Tekintetében egy futó másodpercre tőle szokatlan melegség csillant meg.

Yaant magát is meglepte, milyen hálásan fogadja a röpke emberi érzést.

– És miért mondta el nekem mindezt? – kérdezte csöndesen.

– Mert szerintem veszélyben van.

– Veszélyben? Milyen veszélyben?

– Bármikor megölhetik.

– Hát öljenek. Nem érdekel.

Amikor azonban a szavakat kimondta, érezte, hogy már nem igazak. Talán Linda előbbi megnyilvánulása tette, talán az eltelt idő? Nem tudta, de mintha könnyebben lélegzett volna. Már nem akart minden áron meghalni.

***

Rundin még mindig nem látszott meg a kor: ugyanúgy nézett ki, mint amikor először meglátta, vagy mint két éve, amikor utoljára találkozott vele. Sem testtartása, sem járása nem vesztette el rugalmasságát, még mindig veszélyes ragadozónak nézett ki.

Mégis, Yaan valami megfoghatatlan bizonytalanságot tapasztalt felőle: nem az érzéseiben, azokat továbbra is jól leplezte, hanem a hangjában, a mozdulataiban.

– Nem származásunk, hanem döntéseink árulkodnak arról, kik vagyunk. Igen, magam is niesi voltam, sőt, mazdra, ennyi igaz a történetekből. Ez azonban nem jelenti azt, hogy bármilyen módon kedveznék birodalmunk niesi származású alattvalóinak, ahogy ezt nemsokára a Shremeya lakói tapasztalni is fogják. Azért jöttem ugyanis, hogy a polgárháborút letörjem. Megvannak az eszközeim, és nem fogok habozni bevetni őket. Vége a kesztyűs kéz politikájának – nyilatkozta megérkezése után, de az erőteljes szavak Yaan számára inkább a tehetetlenség leplezésének tűntek, semmint az erő megnyilvánulásának.

A beszéd után nem sokkal Rundi magához hívatta Yaant, Reynist és minden F–3-nál magasabb beosztású tisztet, majd eligazítást tartott. Ez gyakorlatilag egy közel két órás fejmosás volt. Yaan eleinte megpróbált tiltakozni, aztán feladta: karba tett kézzel, ingerülten állt meg az egyik ablaknál, és tüntetően bámult kifelé.

– Mr. Martyn! Megkérhetném, hogy kísérje nagyobb figyelemmel a megbeszélést?

Yaan Rundi felé fordulva röviden biccentett.

– Eddig nem mondott semmi olyat, uram, amit ne tudtam volna. Bár a helyzetet mi ismerjük jobban, mégsem hajlandó meghallgatni a véleményünket, így nem látom értelmét a megbeszélésnek.

– Fél éve folyik a polgárháború, mégsem voltak képesek letörni!

– A polgárháború három hónapja tört ki, amikor Mr. Reynis és a biztonsági erők megérkeztek, annak első hullámát nem egészen másfél hónap alatt le is törtük. Az újabb tiltakozás jórészt az ön érkezésének szól. Nem értem, mi ebben az én felelősségem. Különösen úgy, hogy az általam ellenőrzött területeken nem fordult elő nagyobb rendbontás. Mr. Reynis azonban rengeteg embert vesztett, és képtelen rendet tartani.

– Ezzel azt mondja, hogy a polgárháború kitörése az én hozzá nem értésem eredménye? – kérdezte Reynis, de még csak a hangját sem emelte fel.

– Ha akarja, értelmezheti így is. Én csak a tényeket ismertettem – felelte Yaan hasonló stílusban. – Ha jól tudom, holnap este már nem is leszek a bolygón – fordult Rundi felé.

– Így van. A seregével együtt holnap délután a Decaronra indul, ahol ideiglenesen átveszi a Negyedik Expedíciós Hadsereg parancsnokságát is.

– És mi lesz a hetedik sereggel és Mr. Parraggal? – kérdezte Yaan.

– Ők idejönnek a Shremeyára. Ez lesz az új állomáshelyük.

Yaan újra biccentett, miközben megkönnyebbülés áradt szét benne. Rundi nem tervezi semmiféle tömeggyilkos eszköz bevetését, csupán magának akarja vindikálni a shremeyai polgárháború leverésének dicsőségét, hogy az árulásától félőket megnyugtassa.

Nem sokkal ezután Rundi elbocsátotta a társaságot, neki azonban intett, hogy maradjon még. A tisztek engedelmesen sorjáztak ki a helyiségből, csak Reynis vonta félre egy percre Rundit. Bien és Buchay azonnal hozzá hozzáléptek.

– Uram, jobban kellett volna vigyáznia, mit mond Mr. Rundinak – suttogta sürgető hangon Bien. – Mr. Rundi a birodalom hadura, és…

– Magam is jól tudom, kicsoda Mr. Rundi – felelte Yaan kimérten.

Bien elvörösödött, és vállat vont. Buchay közelebb hajolt.

– Ugorj be már utána.

– Persze.

– Sok sikert.

Egyedül maradtak Rundival. Rundi hellyel kínálta, aztán cigaretta után nyúlt. Yaan fesztelenül foglalt helyet a felkínált fotelban, és várakozón nézte Rundi ismerős mozdulatait. Néha elkapott azonban egy-egy mozdulattöredéket, amelyekből rájött, hogy beszélgetőpartnere jóval idegesebb nála, de minden erejével küzd a látszat fenntartásáért.

– Maga tiszteletlenül beszélt velem a hadsereg és a biztonsági erők vezető tisztjei előtt – vágott Rundi a közepébe.

– Maga tiszteletlenül beszélt rólam a saját tisztjeim és az alám beosztott biztonságis tisztek előtt – felelte Yaan nyugodtan.

– Tiszteletlenül? Ami elhangzott, mindössze jogos számonkérés volt. A Shremeyán hónapok óta áldatlan állapotok uralkodnak.

– Ezt a tévedését már az előbb is korrigáltam – mosolyodott el hidegen Yaan.

– Nincs itt semmilyen tévedés.

– Hacsak azt nem tekintjük annak, hogy az ön által említett polgárháborút már hosszú hetekkel ezelőtt letörtük, mindössze másfél hónap alatt, pedig a Shremeya másfél milliárdos lakosságának kilencven százaléka kifejezetten ellenségesen tekint ránk. A jelenlegi polgárháborús megmozdulások az ön idejövetelének köszönhetők.

– A hangnem, amit használ, és amit a megbeszélésen is használt, megengedhetetlen – suttogta dühösen Rundi, és leeresztette cigarettáját. – Ezért hadbíróság elé állíthatom!

– Mindketten azonos rangú tisztek vagyunk – felelte továbbra is teljes nyugalommal Yaan. – Csupán beosztásunk különbözik, ez azonban csak harci cselekmények esetén kötelez engem engedelmességre. Jogomban áll megvédeni magam, és kiigazítani azokat a tévedéseket, amelyekkel engem és munkatársaimat megvádolt.

– A tények nagy részét éppen egyik munkatársától, Reynistől kaptam.

– Reynis sohasem volt a munkatársam, csupán egy vonakodó beosztottam, aki sokszor a parancsaim ellenére cselekedett. Négy ilyen esetet is jelentettem, de a vezetőség nem foglalkozott vele. Bizonyítékaim is vannak, de ha azok nem elegendők, ott van még a biztonsági erők veszteséglistája. Reynis négyszer annyi embert veszített a polgárháború alatt, mint én.

– Ezeket a „bizonyítékokat” magam is láttam – nyomta meg a szót gúnyosan Rundi. – Bár inkább az tűnik ki belőlük, amit Reynistől is hallottam: hogy maga az ő embereit áldozta fel az összes nagyobb összecsapásban. Ezért olyan súlyosak a veszteségei.

– Nos, akkor álljunk bíróság elé – vont vállat Yaan. – Nekem nincs titkolnivalóm.

– Senki sem áll bíróság elé. Maga megy a Decaronra, Reynis pedig itt marad. De ne higgye, hogy megúszhatja ezt a tiszteletlenséget.

Yaan hideg mosolya gúnyosba fordult.

– Ó, nem. Nem hiszem. Nem vagyok már annyira naiv. Bár nem tudom, mit tudnának még elvenni tőlem: a családomat már elpusztították, az életemet meg nem becsülöm annyira, hogy féljek az elvesztésétől.

– És a becsülete? A barátai?

– Becsületem azóta nincs, amióta magára hallgatva loptam és gyilkoltam. Az igazi barátaim pedig sosem fognak elárulni.

– Látom, a felkapaszkodottak gőgje magában is megvan – jegyezte meg Rundi.

– Tudomásom szerint a Raas család mindig is magasabb társadalmi státuszú volt, mint az Eespeshin – vágott vissza Yaan.

Rundi nem tudott tovább uralkodni magán. Felpattant, és Yaan arcába hajolt.

– Ezért lógni fog. Az elnök nem fogja örökké megvédeni.

– Értem – biccentett Yaan, de nem húzódott egy millimétert sem hátrébb. – De most, engedelmével, visszamennék a csapataimhoz. Holnap indulunk, és még néhány fontos dolgot el kell intéznem.

– Meg fogja még bánni, hogy így beszélt! – kiabálta magából teljesen kikelve Rundi. – Jegyezze meg a szavaimat: meg fogja még bánni!

– Megjegyeztem – állt fel Yaan, és udvariasan tisztelgett. – Viszontlátásra, uram.

– A maga helyében én nem várnék a viszontlátásra… – felelte sokkal csöndesebben Rundi, de a tekintetében gyilkos düh villant.

A folyosón elismételte magának Rundi szavait. Minden bizonnyal nem üres fenyegetések voltak, ennyit már tudott a hadúrról és messze elérő kezéről. Mégsem érzett félelmet. Nagyot sóhajtva Buchay szállása felé vette az útját.

***

Majdnem húszan álltak a vezérhajó csillagvizsgálójában, amelyből most jól látszott a naprendszer középső része, az egyéb, szükséges adatokat pedig a csillagvizsgáló kitűnően holovizionált tere szolgáltatta. A holovízión azok a részletek is szerepeltek, amelyek egyébként túl aprók lettek volna ahhoz, hogy a jelenlegi nagyításban láthatóak legyenek, és mellettük apró betűkkel és számokkal minden szükséges adatot kijelzett.

– Uram, ez a terv kész öngyilkosság. Mind a két csapatot a biztos halálba küldi – tiltakozott éppen az űrhadászok vezető F–1-ese, aki még mindig nem tudott napirendre térni a fölött a tény fölött, hogy egy bolygópatkány a teljes űrflotta fölött is irányítási jogot kap.

– Öngyilkosság vagy sem, meg kell próbálnunk. Az ellenfél nem számít ilyen hadmozdulatra, a meglepetés ereje mindenképpen a mi oldalunkon áll. És ha nem foglaljuk el hamar a naprendszer északi felét, és kerítjük hatalmunkba az ottani tranzitállomást, sosem leszünk képesek elfoglalni a bolygót.

– Ez akkor is képtelenség!

– Nem az – felelte egy másik űrhadász, az Első Expedíciós Hadsereg űrflottájának vezetője, aki már hozzászokott ahhoz, hogy Yaan időnként kiveszi a kezéből az irányítást. – Ezekkel az új hajókkal meg lehet csinálni. Nem veszélytelen, de nem is lehetetlen. Nekem vannak embereim, akik vállalják.

– Közben pedig meg kell semmisíteni a dokkokat itt és itt – mutatott Yaan a holotér két pontjára. – Ha a két csapat sikerrel jár, az egyesek két nagy szállítóhajója az űrnek erre a terére állva lehorgonyoz.

– Lehorgonyoz? De hát az rettentően veszélyes! – kiáltották ketten is.

– Mindössze pár óráról van szó – magyarázta Yaan. – Jelenlétükkel leárnyékolnák az ellenfél fő energiatermelő mezőit, főleg, ha az előzőleg beszereltetett fényfogókat is a megfelelő szögben kiterjesztik, így – villant fel egy újabb ábra a holotérben. – Ennyi idő alatt lecsökkenne a sugárzás annyira, hogy technikusunk átprogramozhassa az energia-irányítást, mégpedig úgy, hogy attól fogva az a mező nekünk termeljen. Ezzel újabb csapást mérhetnénk az ellenfélre.

– Ez öngyilkosság. Én nem támogatom – mondta pár perces csönd után a Negyedik Hadsereg flottavezetője.

– Nem is támogatást kértem. Ez a terv, amelynek megvalósítását három óra múlva megkezdik.

– Tiltakozásomat vegyék jegyzőkönyvbe! – csattant fel egy másik tiszt.

– Megtörtént. Óhajt még valaki mondani valamit? – nézett körül Yaan. – Nem? Helyes. Akkor munkára fel!

– Hogy a fenébe tudsz ilyen magabiztosan nyilatkozni űrhadászati kérdésekben? – kérdezte Buchay, miután kiléptek a csillagvizsgálóból, és a tiszti fedélzet felé tartottak.

– A saját űrhadászainkkal legalább négyszer átrágtuk magunkat az egész terven. Ők nem tartják megvalósíthatatlannak. Ráadásul nincs más esélyünk a háború gyors megnyerésére. Ez a háború már túl régóta folyik, és túl sok emberéletet követelt. Pedig ellenfeleink egyike sem jó taktikus. Csak a mieink voltak rosszabbak.

– És mi van Giin Raasszal?

– Ő politikus, nem katona. Az, hogy egyenruhába öltöztették, ezen a tényen nem változtat.

– De azelőtt mazdra volt, aztán cégvezető lett belőle, végül létrehozta a Murata Szövetséget.

Yaan megállt, és Buchayhoz fordult.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Azt, hogy Giin Raas képes nagy rendszereket rövid idő alatt átlátni és megérteni. Végeredményben a háború sem más.

– Isav, semmi nyoma annak, hogy a decaroni hadvezetés Giin Raas érkezése óta akár egy szemernyit is javult volna. Ahogy már mondtam, a mieink elképesztően tehetségtelenek. A túlerő nem minden, és ezt képtelenek felfogni. Itt vannak az óriási seregeink és flottáink, de nagyságuk miatt szinte a mozgásképtelenségig lassúak. Szétszedni viszont nem merik őket, mert félnek az ütőerő elvesztésétől. Ezért aztán a sokkal kisebb, ám sokkal fürgébb ellenség egész egyszerűen falatonként megeszi őket.

– És mit gondolsz, bejön majd ez a terved?

– Biztos vagyok benne.

Ennek ellenére a két hetes hadművelet alatt alig hunyta le a szemét. Sokszor elbizonytalanodott, néha egyenesen úgy tűnt, vakmerő terve kudarcot vall. Végül aztán mégis elérkezett a pillanat, amikor elfoglalták a tranzitállomást, és megtisztították a déli űrteret az ellenséges csapatoktól.

Most már nem menekülhetett a bolygóról senki és semmi.

***

Még soha egy háborúja sem volt olyan véres, mint ez. Viszonylag nagy seregek álltak szemben egymással egy meglehetősen népes bolygón, és a harcok a civil lakosságból is bőven szedték áldozataikat. Hiába szakították el minden támogatástól, és szorították egyre hátrébb, az ellenfél nem adta könnyen magát. Az egyesített decaroni és muratai seregek csak lépésről lépésre voltak hajlandók visszavonulni, és bár az űrtér felől is folyamatos támadások érték őket, mégsem adták fel a légteret, sőt, gyors mozgású kis járműveikkel a bolygó közvetlen körzetében állomásozó űrhadász csapatokra is le-lecsaptak, amelyek súlyos veszteségeket szenvedtek, amíg meg nem tanulták, hogy tágabbra vonják a gyűrűt a bolygó körül.

Ellenfelei a vártnál jobb taktikákat választottak, időnként még őt is meg tudták lepni hirtelen és váratlan akcióikkal, olyannyira, hogy Yaannak egy idő után el kellett gondolkodnia azon, amit Buchay Giin képességeiről mondott, és egyre többször azon kapta magát, hogy a hadműveleti térképek előtt állva azon gondolkodik, mivel próbálkozna ő maga az ellenség helyében. Pár hét alatt egészen odáig jutott, hogy támadó taktikáit úgy választotta meg, mintha a saját maga kidolgozta védelmi módszer ellen harcolna. Ezek eleinte be is váltak, később azonban mintha ellenfele kiismerte volna gondolkodását, és váltott. Yaan már-már gyanakodni kezdett, hogy áruló van a vezérkarban.

– Nem tudom, nem hiszem – mondta Linda. – Van egy-két gyanús alak, de ők inkább a hadúr emberei, nem decaroni kémek. Gyanús adatforgalmat meg egyáltalán nem tapasztaltam a decaroni távközlési rendszer felé, ami egyébként is eléggé rosszul működik.

– És mi van az alacsonyabb rendfokozatúakkal?

– Ott lehetnek kémek, de a szűrésük meghaladja a lehetőségeimet. Erre a feladatra inkább a hírszerzésből kellene néhány embert átirányítania.

Linda segítsége, amely eddig is rengeteget jelentett, felmérhetetlenné vált, katonai szakértelme pedig időnként még Yaant is elképesztette, és gyakran kapott tőle használható tippeket. Egyre többször gondolt már rá barátként és szövetségesként, de Linda tartotta a távolságot.

Aztán egy alkalommal, jó két hónappal a bolygófelszíni harcok kitörése után az Omaya által irányított kommandósok elkaptak egy kisebb csoport decaroni fejest.

– Katonák és egy magas társadalmi rangú civil – jelentette Omaya. – Szerintem megérné kihallgatni őket.

– Rendben, de semmi kábítás. Először én szeretnék beszélni velük.

Omaya bólintott, ismerte már Yaannak ezt a szokását, de Linda Omaya távozása után csodálkozva nézett rá.

– Miért nem engedélyezi az akaratgyengítő szerek használatát?

– Mert akkor csak azokra a kérdésekre kapok választ, amiket felteszek.

– Ezt hogy érti?

– Ahogy mondtam. Ha telenyomják őket mindenféle szerekkel, magatartásuk, gondolataik nem működnek természetesen. A legtöbben nem tudnak ugyan hazudni az akaratgyengítők hatása alatt, de azt sem tudom felmérni, rejtegetnek-e még valamit, kell-e tovább kérdeznem őket. Csak ha látom, hogy vannak még fontos információk, akkor engedélyezem a tudatbefolyásoló szereket.

– Maga mentalista? – kérdezte Linda csodálkozva, kiesve szokásos szerepéből.

– Igen. Bár ezt még Rundi sem tudja.

– De hát mentalisták csak mazdrák lehetnek!

– Nem egészen, bár igaz, hogy ők kapják a legalaposabb képzést. Jöjjön, nézzük meg ezeket az ellenséges katonákat! Magának legalább olyan jó szeme van, mint nekem.

Az első hét katonából azonban semmilyen információt nem tudott kiszedni, túl alacsony rangúak voltak ahhoz, hogy a nagyobb tervekről tudomásuk lehessen.

A nyolcadik azonban már akkor is furcsán viselkedett, amikor bevezették: karba tette a kezét, és olyan szorosra zárta össze a száját, hogy az ajka csupán egy vékony vonalnak látszott. Öltözéke és gátja kaveni származásról árulkodott, rangja alapján K–2-es fokozatú volt.

– Neve? – próbálkozott Yaan, de ahogy várta is, semmilyen választ nem kapott. – Decaroni? – tette fel a következő kérdést. Mivel erre sem kapott választ, kiszólt a terem előtt várakozó őrnek. – Visszahozná azt az alacsony, szőke férfit?

Néhány perc múlva újra előtte állt az a férfi, aki eddig a legközlékenyebb volt a társaságból.

– Megmondaná, hogy hívják ezt a férfit itt és honnan való?

– A teljes nevét nem tudom – vetett a szőke férfi egy gyors, ijedt pillantást a még mindig némán álldogáló társára. – De niesi szokás szerint Eemil-rának szólítják, és a muratai sereghez tartozik.

– Mióta van magukkal?

– Még csak néhány napja.

– Miért?

– Nem tudom, valószínűleg… valószínűleg azért, hogy az igazgatóra vigyázzon – nyögte ki. Magasabb társa megvető pillantásától hatalmas zavarba jött, és pipacspiros fülekkel hajtotta le a fejét.

– Igazgató? Ő is itt van, maguk között? – A köpcös bólintott. – Hát akkor nézzük azt az igazgatót. – Ismét kiszólt az őrnek, utasítva, hogy hozza ide az igazgatót, a kavenit pedig vigye el, mivel hasznos információt nem várhatott tőle.

Öt perc múlva már vissza is ért az őr az igazgatóval.

Yaan a következő néhány másodpercet hihetetlenül hosszúnak érezte. Amíg apja az ajtótól a terem közepéig ért, millió gondolat fordult meg a fejében, kezdve azon, hogy feláll, elhagyja a termet, és megnézi, milyen italok vannak a főtiszti irodában, egészen addig, hogy még azelőtt lelövi az öreget, hogy kinyitná a száját.

Apjának alig egy másodperccel volt több időre szüksége, mint neki, de ő sem szólalt meg azonnal, a meglepetés elnémította.

A szeme sarkából látta, hogy Linda feléje fordul, és érezte a kérdést mozdulatában, de képtelen volt megszólalni. Már majdnem két évtizede nem látta az apját, de a gyűlölt arc szinte semmit sem változott. Ugyanaz a mohó arckifejezés, ugyanaz a kegyetlenség a szemében és ugyanaz ránc a szája szegletében.

– Beszélhetnék magával négyszemközt? – szólalt meg egyszer csak az apja.

Yaan nem gondolkozott sokáig: visszahívta az őrt, elvitette a szőkét, aztán odaintett Lindának is.

Magukra maradtak.

Apja kissé görnyedt testtartással ült le az asztal túloldalán lévő székre, majd azon a behízelgő hangon, amelyet a magánál okosabbakkal és jobb pozícióban lévőkkel használt, alázatos hangon szólalt meg:

– Fiam… nem hittem volna, hogy itt találkozunk…

– Nem? Miért, Giin nem mondta el, hogy én vagyok Paul Martyn?

– De, de mondta… mégis, ennyi év után… olyan büszke vagyok rád…

– Büszke? – kérdezte Yaan, majd egy hirtelen mozdulattal átnyúlt az asztalon, megragadta apja bal karján a suutot, és egy mozdulattal felszakította. Injekciónak azonban nyomát sem látta. – Mutasd a másik karodat – mondta, és apja gyors mozdulattal feltűrte a suutot a másik karján. Ismét semmi.

Visszazökkent a helyére. Szóval nem adtak be neki semmiféle tudatmódosítót, ahogy kérte is. Apja magatartása csak egyet jelenthetett: be akarja hízelegni magát. Nála.

– Mit akarsz? – kérdezte undorodva.

– Elég jól ismerem a helyzetet. Segíteni szeretnék – hadarta apja egy szuszra. – Tudom, hol vannak a csapatok, a főbb központok. Pillanatok alatt befejezheted a háborút…

– És mit kérsz cserébe?

– Kérni? A fiam vagy…

Yaannak ez az arcátlanság már sok volt.

– Hogy mered…? – állt fel lassan, fenyegetően.

Apja elsápadt.

– Nem… nem azért mondtam… csak… hát kinek segítsen az ember, ha nem a sajátjainak?

– A testvéred van abban a táborban, amit elárulni készülsz!

– De te a fiam vagy. Giint pedig soha ki nem állhattam…

– Ahogy engem sem!

– De rólad mindig tudtam, hogy különb vagy, mint mások, hogy nagy dolgokra vagy hivatott – hadarta ismét apja, miután nyelt egy hatalmasat.

Ez az átlátszó hazugság elfújta előző felháborodását. Visszaült, és hosszú, kutató pillantást vetett a sápadt arcra. Ez lenne az apja? Ez a nyálas, rettegő féreg? Aki egy szóra kész elárulni saját testvérét az ellenségnek, amely egész családját kiirtotta? Mindezt csak azért, mert kivételezett bánásmódot remél?

Õ is ilyen lenne? Ilyen kisstílű áruló?

Újra végigfutott rajta a gondolat, hogy előhúzza a fegyverét, és lelövi az apját. Senki sem merné számon kérni rajta. Másrészt azonban itt van ez a rengeteg áldozattal járó háború. Ha apja információi igazak, emberek ezreinek, ha nem millióinak az életét kímélné meg.

Keze lassan, tétován nyúlt az öve felé, és látta, hogy apja kővé dermed félelmében.

Amikor aztán leakasztotta az övéről detáját, és az asztalra helyezte, apja arca is kisimult valamelyest.

– Hát akkor – kezdte, és bár a legszívesebben úgy folytatta volna: „áruld csak el ismét a családodat, a testvéredet!”, szűkszavúan annyit mondott: – Hallgatlak.

***

Amikor másfél órával később Linda bejött az irodájába, Yaan már egyedül volt, és messze nem volt józan. Egyik kezében a brandysüveget szorongatta, a másikban pedig egy vizespoharat billegetett szórakozottan.

A nőt megdöbbentette a látvány. Yaant még inni sem látta soha, nemhogy ittasan.

– Uram…? – kérdezte tétován.

– Ha be akar jönni… csukja be maga után az ajtót. És… talán zárja is be… – mondta Yaan akadozó nyelvvel. – Senkitse… senkit sem akarok látni. Holnapig. Vagy még holnapután sem.

– Maga… ittas, uram?

Yaan megrázta a fejét, mire megtántorodott.

– Csak a… testem. Az agyam még túl jól működik…

Linda óvatosan közelebb lépett.

– Talán jó lenne, ha nem inna többet – mondta halk, meggyőző hangon.

– Nem lenne jó – tiltakozott Yaan. – Nem hagyhatom abba… félúton…

– De hát mi történt?

– Nem hallotta a jelet? – kérdezte Yaan értetlenül, és letette az üveget az ablakpárkányra. A nyakát továbbra sem eresztette el. – Támadunk! Elspör… elsöpörjük az ellent!

– Tessék?

– Az infromác… információk. Az összes bázis és központ… hiába, apám mindig is híres volt perici… precizitásáról. A rohadék…

Linda teljes értetlenséggel bámult rá.

– Uram, nem igazán értem.

– Mit nem lehet ezen érteni? – csodálkozott Yaan. Az ő fejében olyan világos volt minden, hogy csak úgy ragyogott. Be is csukta a szemét egy pillanatra. – Kiadtam a támadási parancsot. A főbb erőikkel holnap már… nem kell számolni. Vége.

– Kinek a fő erői? Az ellenségé?

– Apám persze… féltette a bőrét. Eladta az övéit, mert be volt szarva…

– Az apja?

– Az igazgató… az apám volt régen. Most aztán igazán büszke lehet rám! – rikácsolva felnevetett. Az éles hang a saját fülét is bántotta, ezért gyorsan abbahagyta. – Ezt mondta a rohadék. Hogy büszke rám… pedig megöltem az öcsémet, a dédapámat… megöltem a feleségemet, a gyerekemet… és most megölöm a bátyját is… és ő büszke rám… – Hányinger kerülgette, úgyhogy kénytelen volt újra megemelni a brandysüveget, és jókorát húzott belőle. Utána azonban nem sikerült visszatennie az ablakpárkányra, csak pár centi kellett volna, de mellément, és nagyot csattanva eltört a padlón, ő pedig ráesett, és teljes testsúlyával beletenyerelt a fölfelé meredő csonkba.

Nagyot üvöltött, és a fájdalomtól némileg kijózanodva a kitépte tenyeréből a hosszú, éles szilánkot. Ahhoz azonban már nem volt ereje, hogy felálljon. A sarkára ült, és véres kezét a mellkasához szorította, mint anya a gyermekét.

– Fáj – mondta panaszosan Lindának.

– Adja ide. Segítek bekötözni, és kihívjuk az or…

– Hát nem érti? Most hal meg az utolsó családtagom is! – rázta meg a fejét. – Meghal Giin. Talán éppen most.

A zokogás olyan erővel tört rá, mint kicsi gyerekkorában. Még megfordult a fejében, vajon mit gondol róla Linda, de aztán a gondolat odébb állt, és maradt a kellemesen fájó, ködös zavar, valamint lüktető keze.

Linda kiment, de pár másodperccel később egy takarítógéppel jelent meg, és összeszedte az üvegcserepeket. Aztán hozott néhány tiszta kötszert meg az elsősegélydobozt, óvatosan megfogta Yaan kezét, és odahúzta magához.

Yaan először ellenállt, de aztán engedett, és bamba szemmel bámulta, ahogy a nő fertőtleníti a sebet, majd egy pici géppel összekapcsolja a cikkcakkos széleket. Végül letörölgette róla a vért, és átkötötte tiszta gézzel.

Amikor végzett, fölsegítette Yaant, és a közeli fotelhoz támogatta.

Yaan hálásan rogyott bele.

– Szóval ez a csúszómászó alak volt az apja – jegyezte meg Linda, miközben a szoba túlsó felébe indult tetanuszért.

– Mindig utáltam, egész gyerekkoromban… miatta szakadtam ki… – buktak ki belőle a szavak, anélkül hogy meggondolhatta volna, mit mond.

– És ez az apja testvére Giin… ez Giin Raas, ugye?

– Igen. A nagy Giin Raas! – mondta kissé hangosabban. – Biztosan ismeri…

– Igen, tudom, ki az. És most az apja elárulta, hol van a nagybátyja?

– Nem – rázta meg a fejét Yaan, amitől még így, ülve is megszédült. – Apám a katonai bázisok és mittudoménmilyen központok helyét árulta el. De hát Giin biztosan ott van… ott van, tudom… csak ő lehetett képes arra, hogy kitalálja a gondolataimat… De tudja… bosszút állok apámon… hehehe – Egy ideig még kacarászott magában. – Azt hiszi, hogy megússza a hadifogolytábort… hát nem fogja, de nem ám! Hehehe… Csak szenvedjen a többiekkel, aztán majd szépen kiderül, ki is árulta el őket… igya csak meg, amit főzött, a nyomorult…

A tetanusz kellemetlenül csípett, ráadásul hihetetlenül rövid idő alatt kijózanodott tőle. Mire megitta az injekció után kapott kofent is, már csak sebes keze és véres egyenruhája emlékeztetett arra, hogy az előbb még ott csetlett-botlott az irodában.

Megdörzsölte lüktető fejét, és elfintorodott.

– Maga kijózanító szert tett az injekcióba.

– Így van – bólintott a nő. – Ha valóban kiadta a támadási parancsot, nem teheti meg, hogy kiüti magát, és részegen hortyog egy sarokban, amíg mások az utasítására várnak. Mr. Buchay mondta, hogy baj van, és engem kért, hogy segítsek, mert neki nincs kulcsa az irodájához.

– Mikor szólt Isav? – kérdezte Yaan, és hirtelen szörnyen elszégyellte magát.

– Úgy fél órája. Nem vesztett sok időt. Viszont meg kell nézetnie a kezét, mert szerintem maradtak benne szilánkok.

– Jó.

Linda az ajtó felé lépett, de Yaan megérezte rajta, hogy tétovázik. Amikor felemelte a fejét, látta, hogy a nő őt nézi. Szemében ismét megcsillant az érzelem.

– Sajnálom, hogy az apja elárulta.

Yaan nagyot nyelt.

– Itt nem az ő árulásáról van szó, Linda, hanem az enyémről… Arról, hogy apám árulása mindig az én árulásomhoz vezetett, és végül az én árulásom ölte meg őket: a testvéremet, a dédapámat és most a nagybátyámat is. Talán még a családom lemészárlásáért is felelős vagyok, hiszen ha azt a feladatot nem szúrom el… Mindegy! – Legyintett. – Igaza van, hogy kijózanított. A részegség nem old meg semmit. És nem hoz vissza senkit.

A nő bólintott, aztán megfordult, de nem az ajtó felé vette az útját, hanem a sarokban álló szekrény felé.

– Van itt tiszta ing és tiszta zakó, öltözzön át. Aztán szólok az orvosnak. Jöjjön, segítek.

Yaan először nemet akart mondani, de amikor megemelte bekötött kezét, rájött, hogy rászorul a nő segítségére. Különben is, Linda már látta őt félig meztelenül, amikor az ingével kötötte be a nő combsebét.

Engedelmesen hagyta, hogy lesegítse róla a ruhát, majd letörölgesse róla a vért. Jó érzés volt friss, tiszta egyenruhát venni.

– Utoljára anyám segített így – próbált meg mosolyogni, de nem lett belőle igazi mosoly. – Meg persze a feleségem… Édes Istenem! – Ester gondolatára megroggyant a térde, és elakadt a lélegzete. – Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha meghalnék.

– Ne mondjon ilyet.

– Semmi értelme ennek a küszködésnek – nézett rá Yaan fáradtan. – Nincs családom, nincsenek gyerekeim. Valószínűleg nem is lesznek már. – Megrázta a fejét. – Tudta, hogy a feleségem éppen a fiammal volt terhes, amikor meghalt? Ronennek akartuk hívni.

– Ronennek?

– Az öcsémet hívták Ronennek. Aki miattam halt meg. Úgy látszik, Gaadra még véletlenül sem akarta, hogy azt gondoljam, hogy megbocsát nekem…

Linda meglepetten nézett rá.

– Nem is tudtam, hogy maga vallásos.

– Sokáig én sem. Túl későn vettem észre, hogy mégis az vagyok.

– Túl későn?

– Igen. Amikor már annyi bűnt és hibát halmoztam egymásra, hogy hiába is keresném Istent mögöttük.

Linda szóra nyitotta a száját, de végül nem mondott semmit. Yaanhoz lépett, és átölelte. A férfi teste mintha csak erre várt volna: magához szorította a nőt, és amikor Linda felnézett rá, lehajolt, megcsókolta.

Amikor véget ért a csók, mindketten zavartan léptek hátrébb.

– Ne haragudjon – mentegetőzött halkan Yaan. – Nem akartam… visszaélni a kedvességével.

– Nem élt vele vissza – felelte ugyanolyan halkan Linda. – Csak élt vele. De most mennem kell, Mr. Buchay már minden bizonnyal a folyosón toporog, hogy beszélhessen magával.

Amikor kilépett a szobából, Yaan úgy érezte, mintha néhány fokkal leesett volna a hőmérséklet.

16. FEJEZET

Judy

Amikor megtörölte a száját keze fejével, érezte, hogy elkeni a vért az arcán, és nyelve magától odatévedt, ahol az ütéstől felrepedt az ajka. Egy pillanatra a kezére meredt, a következőben azonban már a zsebébe nyúlt zsebkendőért, és újra kérdezőjére függesztette tekintetét.

– Mondtam, hogy mindaz, amit előhoz, szemenszedett hazugság. Ez kórház, mégpedig olyan környéken, ahol mindig is gyakoriak voltak az atrocitások, és elég sok a lecsúszott ember. Sokszor annak megállapítására sincs lehetőség, ki kicsoda. Nem politikai, hanem gyógyítói munkát végzünk. – Hangja ugyanolyan nyugodt volt, amilyen nyugalom belül is elárasztotta.

Ezen el is csodálkozott. Mindig ennek a pillanatnak az eljövetelétől rettegett, de most, hogy itt volt, nem bizonyult olyan félelmetesnek, mint rémálmaiban. Csak testi fájdalmat tudtak okozni, de az sem fájt annyira, mint ahogy emlékezett. Most már tudta, hogy akkor sem a rúgások fájtak, hanem David és Norin halála. Az volt az a fájdalom, amely elvette a levegőt, összepréselte a mellkasát, és egész testét megbénította.

Meg sem próbálta elrántani a fejét a következő ütés elől.

– Hagyja már békén! Külsős, nem tud semmiről, soha nem is tudott! – kiabálta ki az osztályvezető orvos a mögöttük lévő cellából. – Ráadásul kezdő! Mindig azt csinálta, amit a főnökei mondtak!

Judy ingerülten fordult hátra.

– Fölöslegesen strapálja magát. Magukból akarnak vallomást kicsikarni azzal, hogy engem vernek. Ha én sem szólok, meg maguk sem… – A bal mellét ért ütés azonban belefagyasztotta a szót, és néhány másodpercig a levegővételen kívül nem tudott másra koncentrálni. – Találkoztam már ilyen rohadékkal, mint maga – mondta a nagydarab biztonságisnak, amikor újra szóhoz jutott. – A maga fajtája csak a gyengébbel tud nagyfiú lenni…

A következő pofon akkora volt, hogy Judy a mögötte lévő széket magával sodorva zuhant a földre. Akaratlanul is összehúzta magát, mert érezte, hogy a férfi föléje lép. Várta a rúgást.

De a férfi nem rúgott. A hajánál fogva fölrántotta, és teljes erőből az arcába ütött. Judy ugyan reflexből elrántotta a fejét, ezért az ütés a halántékát érte, de egy pillanatra még így is elhomályosult körülötte a helyiség. Utána jó néhány pofon következett, számolni sem tudta, hogy hány. Hallotta, ahogy kollégái közül többen kiabálnak, valaki még sikoltozott is.

Aztán elengedték, valaki mondott valamit, és csend lett. Judyt azonban már ez sem érdekelte. Remegő keze végre megtalálta a zsebkendőt, és a jobb szemöldökére nyomta, amelyből dőlt a vér. Nem látott semmit. Majd csattanást hallott, és egy súlyos test esett az asztalnak. Az asztal hatalmas robajjal borult fel, a rajta lévő tárgyak csilingelve szóródtak szét a betonpadlón.

Utána valaki a hóna alá nyúlt, felemelte, és szorosan magához is ölelte, méghozzá olyan erővel, hogy remegő lábának szinte semmilyen terhet nem kellett hordoznia. Aztán a hang folytatta, de ez alkalommal már Judy is értette, mit beszél.

– … és fel fogom jelenteni katonai személy bántalmazásáért, és higgye el, hogy nekem fognak hinni, nem magának…

– A lány nem katonai személy!

– A lány a menyasszonyom, és K–3-ként szerelt le a hadseregből, miután végigharcolta a salaami háborút, amíg maga itt ült, és a seggét vakarta! Feljelentem, és nekem, nekünk adnak majd igazat!

– Nem tudtam, hogy magához tartozik… különben is úgy kell neki, miért dolgozott azokkal a hullazabáló niesiekkel!

– Nem azokkal dolgozott! Ha még nem tűnt volna fel, egy állami kórház alkalmazottja! Manapság nincsenek niesi kórházak. Az meg, hogy voltak niesi kollégái, természetes. A legtöbb kórházban dolgoznak niesiek. Judy, jobban vagy?

– Igen – mondta Judy, és ahogy megfordult, elégtétellel látta, hogy a biztonságis jobb szeme alatt egy hatalmas, vörös folt terjeszkedik, amiről gyakorlott szeme megállapította, hogy nemsokára terjedelmes monoklivá fog nőni.

– Mit szól majd Emilie? – kérdezte Gromtól, vérző arcát tapogatva.

– Megijed, de nagyobb baja nem lesz. Mi most elmegyünk – közölte a biztonságissal. – És jobban teszi, ha ezeket is elengedi, különben büntetőtáborban fog megrohadni.

– Engem nem ijeszt meg! – kiabálta vissza a férfi. – A lány nem tartozik magához, azt mondta volna! Benne lett volna a papírjaiban! Bizonyítania kell!

– Hát akkor majd bizonyítjuk – biccentett Grom, majd megpróbálta Judyt az ajtó felé kormányozni. Két lépés után rájött, hogy így nem jutnak messzire, ezért felnyalábolta, és a félénken tisztelgő őrök felé biccentve kifordult a folyosóra.

Judy úgy kapaszkodott a nyakába, mint egy kislány, akit az apja cipel. Csak a kijáratnál tért magához annyira, hogy rászóljon a sípolva lélegző Gromra.

– Mégis mit csinálsz? Tegyél le, megállok a magam lábán!

Grom azonnal engedelmeskedett, majd miután letette, néhány másodpercig nem mozdultak, csak lihegtek. A folyosó fényénél Judy látta, hogy Gromon katonai egyenruhája feszül. Ez indokolhatta fellépésének elsöprő erejét.

A járműig elbotorkálni kész kínszenvedés volt mindkettejüknek, és amikor végre bezökkentek a helyükre, megkönnyebbülten sóhajtottak fel. Grom arca olyan vörös volt a levegőhiánytól, mint a cékla, de Judy tudta, hogy ő sem néz ki sokkal jobban.

– Bocs, csak későn hallottam meg, mi történt – kezdte Grom, amint levegőhöz jutott. – Nagyon siettem, de sajnos csak most értem ide. Miért éppen téged vert meg?

– Talán mert engem utált a legjobban. Mint niesiek közt dolgozó külsőst.

– Jókora balhé volt a kórháznál – mondta egy kis szünet után Grom. – Nem tudom, mi lesz most, hogy visszamehetsz-e egyáltalán dolgozni…

Ahogy felszálltak, az éjszaka fényei csillogva terültek el alattuk és felettük, mintha minden rendben lenne a világon, pedig Judy tudta, hogy ha nem lenne a jármű hangszigetelt, hallani lehetne a lövések zaját.

– Emilie-vel ki van? – kérdezte fáradtan. Hosszú volt a műszak, és ez a verés a végére igazán nem hiányzott. Fájt a feje, és szédült is.

– Malin. Ő hozta a hírt, hogy baj van a kórháznál.

– Hm… Nincs még egy zsebkendőd? Ez teljesen átázott.

– Beviszlek a katonai ügyeletre. Össze kell varrniuk azt a sebet, legalább négy centi hosszú. Láttam, hogy gyűrűt is viselt a rohadék. Az téphette fel ilyen csúnyán a bőröd. Jobban vagy?

– Persze, de nem kell bevinned…

– Kell a látlelet.

– Csak nem akarod tényleg feljelenteni?

– Muszáj lesz – mondta Grom savanyúan. – Egyébként engem ültetnek le önkényeskedésért.

– De nem vagyok a rokonod, meg semmi ilyen… nem vagyok a menyasszonyod…

– Hát akkor majd az leszel.

– De…

– Judy, nem tudlak máshogy megvédeni. Főleg, hogy…

– Igen?

– Semmi – morogta Grom, de Judy érezte, hogy van még valami, amit a férfi elhallgat. A katonai támaszpontig csöndben ültek.

A sebesüléseit hamar ellátta egy orvos, így nemsokára ismét a levegőben voltak. Alig szálltak fel, Grom mély levegőt vett, és Judy érezte, hogy olyan bejelentésre készül, amely nem feltétlenül fog tetszeni neki.

– Az lenne a legjobb, ha összeházasodnánk – tért Grom kertelés nélkül a tárgyra. – Egyrészt e miatt a biztonságis ügy miatt, de más előnye is lenne: soha többet nem piszkálnának. Mint egy birodalmi főtiszt felesége, teljes körű védelmet élvezhetnél.

Judynak a fejében tótágast állt a világ. Egy másik univerzumban örült volna az ajánlatnak, itt és most azonban elkeserítette. Nem is szólva arról, hogy házasságuk ugyanolyan érvényesnek számít majd, mintha valódi lenne, és ha kiderül, hogy kicsoda… A Raas család elsőszülöttjeként nem mehet hozzá egy külsős katonához! Az apja a Decaronon harcol, nem teheti meg, hogy…

– Nekem ez ugyanúgy kényszerpálya, mint neked, és én sem kívánom a szükségesnél tovább fenntartani, csak amíg ez a polgárháború tart… addig legalább békén hagynának. Még ha vissza is mész a kórházba dolgozni, ez akkor is veszélyes. Bármikor megölhetnek.

– A feleségedként is könnyen meghalhatok.

– Nem annyira könnyen. És Emilie-nek is nagyobb védelem jutna. Malin pedig hozzánk költözhetne, és akkor biztosan nem bántanák.

– Miért, egyébként bántanák? – kérdezett vissza azonnal Judy.

– Judy, nem vagyok hülye – mondta ingerülten Grom. – Tudom, hogy Malin niesi. Most, hogy Melilan a fejébe vette, kitelepíti az összes niesit, ráadásul a quiescóiakkal akarja kezdeni, ő sincs biztonságban. Bármikor elvihetik. Ha velünk lakna, senki sem szólhatna semmit. Be tudna segíteni a háztartásba, Emilie-re is tudna vigyázni, amikor mi nem vagyunk otthon.

– Látom, alaposan végiggondoltad – vágta oda keserűen Judy.

– Egyáltalán nem. Csak most jutott eszembe. És örülnék, ha nem ugranál azonnal a torkomnak. Te is tudod, hogy nem azért mondtam, mert ki akarlak használni. Éppen ellenkezőleg. Nem látok más lehetőséget arra, hogy megvédjelek. – Grom arca hirtelen elborult, aztán furcsa, zárkózott kifejezést öltött. – Ha akarod, akkor… szóval ha úgy gondolod, lehet ez rendes házasság is.

Judy rémülettel vegyes megrökönyödéssel nézett rá.

– Nem! – mondta nyomatékosan, és megrázta a fejét. – Dehogy! Azt már nem. Nem. Ha össze is házasodunk, akkor is elég az a… kapcsolat, ami most van. Én csak nem tudom… Szóval ez a házasság olyan végleges dolog.

Amikor kiszálltak a járműből, megint megszédült. Grom óvatosan vezette föl a lépcsőn. Az ajtajuk előtt aztán megállt, és szembe fordult vele.

– Nem akarok beleszólni az életedbe. Tőlem továbbra is eljárhatsz a nyomornegyedbe, látogathatsz, akit csak tetszik, és nem kell semmiről sem beszámolnod. És abban a pillanatban, ahogy hozzá akarsz menni valaki máshoz, elválok.

– Nem erről van szó… – kezdte volna Judy, de nem tudta folytatni.

– Bejönnétek végre? Milyen bolond dolog ez, hogy az ajtó előtt beszélgettek? – tárta szélesre az ajtót Malin, de ingerült arckifejezése egy pillanat alatt megváltozott, ahogy Judy arcára esett a tekintete. – Jézusom, Judy, mit csináltak veled? – Óvatos mozdulattal beljebb segítette. Grom kis sóhajjal követte őket, és becsukta az ajtót.

– Emilie?

– Már alszik. Gyere, segítek lemosakodni. Grom, kihoznád Judy orvosi táskáját? Ott van az éjjeliszekrénye körül valahol…

Judy csak néhány másodperccel később fogta fel Malin szavait, de addigra Grom már belépett a szobába. Rémülten nézett nagyanyjára.

– Mama, Grom nem szokott bemenni a szobámba. David fotója ott van az éjjeliszekrényen.

Mindketten megdermedtek.

– Az esküvői?

– Nem, de…

Malin azonnal megnyugodott.

– Nem hiszem, hogy baj lenne belőle.

Rövid, bátorító mosolyt vetett rá, és Judy nagyot nyelve bólintott: persze, végül is miért ismerné? Mekkora a matematikai valószínűsége annak, hogy ismeri?

De belül ugyanez a matematikus mintha arra figyelmeztette volna, hogy van néhány egyéb változó is, amelyet figyelmen kívül hagyott.

***

Másnap reggelre olyan volt az arca, mint azok a katonai terepruhák, amelyeket annak idején annyira utált hordani. A legcsúnyább folt a halántékán virított, ott, ahol a biztonságis ököllel vert az arcába, de az ajka is duzzadt volt, a mellkasa pedig jobban fájt, mint előző este. Mégis felkelt, muszáj dolgozni mennie. Ki tudja, kiengedték-e a kollégáit? Mert ha nem, csak feleannyian vannak bent ugyanannyi beteg ellátására.

Jó korán kelt, remélte, hogy sikerül elkerülnie mindenkit, és még azelőtt elindulhat, hogy lebeszélhetnék róla, de nem volt szerencséje. Grom már a konyhában ült, és gondterhelt arccal nézte a terítő tarka mintáit. Judy beléptére felnézett, és arca mosolyszerű fintorba rándult.

– Gondoltam, hogy bemész ma is. Malin majd elviszi Emilie-t az iskolába, én meg beviszlek téged. Ha ez így megfelel.

– Igen, köszönöm – próbált mosolyogni Judy is. Életében először érezte feszélyezve magát a férfi társaságában. Tudta, hogy Grom ajánlata az előző esti kellemetlen téma megtárgyalásának folytatását jelenti.

– Hogy vagy? – kérdezte aztán Grom.

– Nem jól. De legalább ha bemegyek, legalább ezt le tudják szedni – ért óvatosan lüktető arcához. – Nem akarom, hogy Emilie lássa. Majd igyekszem korábban hazajönni.

Utolsó megjegyzésére Grom csak ciccentett, de nem fűzött hozzá megjegyzést. A járműben azonban rögtön a tárgyra tért.

– Judy, az a dolog, amiről tegnap beszéltünk… tudod, a házasság. Az az igazság, hogy nagyon fontos lenne. A tegnapi ügy miatt a biztonságiakkal. Beszéltem egy jogász barátommal, és ő is mondta, hogy ha nem akarok fegyelmi ügyet, akkor muszáj. Persze megértem, ha nem akarod. Biztosan el lehet másképp is simítani… Bár csak néhány hónapról lenne szó… – Óvatosan keresgélte a szavakat, nehogy megbántsa.

– Értem. – Judy zavarba jött. – Tényleg ezt mondta a jogász? Hogy muszáj?

– Igen, mert csak a családtagokra vonatkozik a különleges bánásmód. De… Judy, ugye, nem vagy házas? Mármint az a férfi, akinek a képe… ugye nem a férjed? Mert ha kiderül… mert ki fog, még akkor is, ha nem a CSU-n házasodtatok össze, mert…

Judynak gombóc nőtt a torkában, és a legszívesebben hisztérikus sikítozásba kezdett volna. De még mindig érzékelte Grom zavarát, és józan esze is arra intette, hogy a lehető legteljesebb őszinteséggel válaszoljon, elejét véve a jövőbeli hasonló kérdéseknek. Átnyúlt Gromhoz, és megszorította a csuklóját.

Grom azonnal elhallgatott, de nem nézett Judyra, a műszerfalat bámulta.

– Mindegy, mi volt köztem és közte, Grom. David nyolc éve halott. És ha nem muszáj, nem szeretnék erről többet beszélni – mondta a lehetőségekhez mérten nyugodt hangon Judy. – Nincs akadálya annak, hogy összeházasodjunk. Sem törvényi, sem egyéb. Csak tegnap, amikor felhoztad, nem voltam éppen a legjobb formámban. Meg is ijedtem egy kicsit.

– Nem fog változni semmi – felelte azonnal Grom. – Nem fogok többet beleszólni az életedbe, mint eddig. Persze kifelé úgy kell viselkednünk, mintha… házastársak lennénk, meg bizonyos alkalmakon együtt kell megjelennünk, de ennyi. Csak felveszed a nevemet, és a személyi kártyádon ott lesz, hogy én vagyok a férjed, és akkor szépen békén fognak hagyni.

– És el fogják hinni, hogy… megváltoztál? Nem fogják rögtön tudni, hogy csak érdekből házasodtunk össze? – vetette fel Judy.

– Judy, a legtöbb ember úgy gondolja, hogy az ilyenek, mint én csak különcködésből viselkednek másként, és ha akarnának, meg tudnának változni. Most legalább adunk némi tápot az előítéleteiknek. Hidd el, alig lesz egy-két ember, aki gyanakszik majd.

Egy pillantás Grom arcára elárulta, hogy komolyan gondolja, amit mondott. Ezen Judy elcsodálkozott, de aztán eszébe jutottak az orvosi egyetem pszichiátriaórái, ahol a homoszexualitást egyszerű magatartási devianciának írták le, és igazat adott Gromnak.

– Gondolom, minél előbb nyélbe tudnánk ütni, annál jobb lenne – mondta, amikor a jármű süllyedni kezdett.

– Így van. Két-három hét…

– Jó – bólintott Judy.

Grom kisegítette a járműből, sőt, még a kórházba is bekísérte. Ma ismét egyenruhában volt, így az előtérben ott posztoló biztonságis egy árnyalatnyival fehérebb lett, amikor meglátta. Elmehetett már a híre a tegnapi eseményeknek. Grom átölelte, aztán a fülébe suttogta: „Vigyázz magadra!”, és már ott sem volt.

Az osztályon teljes felfordulás fogadta, de amikor elment átöltözni, két olyan kollégáját is ott találta, akiket tegnap vele együtt vittek be. Sápadt arccal tárgyaltak valamit, de szokásuktól eltérően most nem hallgattak el, amikor Judy belépett.

– Mindenki annyira sajnálja, ami tegnap történt – fordult hozzá idősebbik sebész kolléganője. – És nagyon köszönjük a vőlegényének a közbelépést…

– Mindenkit kiengedtek? – vágott közbe elpirulva Judy.

– Nem – felelte másik kollégája. – A főorvos urat sem. Volt, akit egyszerűen hozzácsaptak a deportálandókhoz. Aztán éjjel még átkutatták a kórházat is, és egy csomó beteget elvittek. Senki sem tudja, mi lesz.

– Hová viszik a deportáltakat?

– Egyelőre az egyes kontinensen gyűjtik őket. Onnan mennek majd a Bétára, mások viszont azt mondják, hogy a Mwakanéra viszik őket, amint ott leverték a felkelést. Azt mondják, minden kavenit át fognak telepíteni, hogy megtisztítsák az Alfát.

– Igen, hallottam. Melilan terve.

– Az övé – bólintott az egyik, míg a másik így folytatta:

– Azt mondják, hogy ott, a Bétán egyszerűen hagyják majd éhen halni őket.

– És hogy a hadifoglyok közül oda viszik a kavenieket meg a kiszakadtakat… de a többit nem.

Riadtan néztek össze.

– A Shremeyán is kitelepítések vannak – jegyezte meg tétován Judy.

– Ott ráadásul mindenkit agyonlőnek, aki nem tudja igazolni, hogy nincs benne az ellenállásban – mondta halkan az idős doktornő. – Idő kérdése, mikor veszi át Melilan ezt a zseniális ötletet. Na, menjünk, nézzünk körül az osztályon. Maga meg – intett Judynak – keresse fel Lauon kollégát azzal a vérömlennyel az arcán, aztán menjen haza. Holnaputánig nem akarom látni errefelé. Magát tegnap súlyosan bántalmazták – folytatta a nő, nehogy Judy közbe tudjon szólni. – Láttam, mi történt. Ilyen állapotban nem engedem műtőasztal mellé, akkor pedig maradnia is fölösleges.

Így esett, hogy alig egy órával később már a ellenállás főhadiszállásának egyik szobájában ücsörgött, hogy megbeszélje Ertonnal Grom ajánlatát. Meglepetésére nagybátyját teljesen elképesztette az ötlet.

– Te vagy a Raas elsőszülött! Nem mehetsz bele egy ilyen házasságba!

– Mondtam már, hogy csak álca! És megnő a cselekvési szabadságom, nagyobb biztonságban leszek, sőt, ami még fontosabb: több katonai dologra lesz rálátásom!

– Nem tudom, Malin mit fog hozzá szólni, de én ellenzem!

– Grom abba is beleegyezett, hogy Malin velünk lakjon. Így nem telepítik ki.

– Szóval ő még nem tudja!

– Nem.

– És te igent mondtál!

– Erton, ha Grom nem hoz ki tegnap, talán agyon is vernek! – vesztette el a türelmét Judy. – Látod, hogy nézek ki! Pedig még csak két-három perce ütöttek, amikor megérkezett.

– Szóval úgy érzed, hogy tartozol neki!

– An, mondtam már, hogy Grom seeme!

– Ha apád megtudja, megöl!

– Apa! Ugyan már! – Judy felpattant, és dühösen nézett nagybátyjára. – Apával talán soha nem találkozom többé! És miért jobb az, ha megölnek, mint az, hogy hozzámegyek egy külsőshöz?

– Te is látod, mi lett Tobbeltékkel! Rég nem kaveniek többé!

– De legalább élnek!

Dühösen meredtek egymásra, aztán Judynak le kellett ülnie. Erton még egy darabig járt-kelt előtte, majd megállt, és elé húzott egy széket. Judy most alaposabban is megnézhette magának az egyszerre ismerős és ismeretlen arcot. Olyan távoli rokonok! Az ő valóságában mégis egy családba tartoznak.

Erton szikár arcát összeráncolta az aggodalom, amikor végre megszólalt.

– Judy, magad sem tudod, mennyire veszélyes ez. Amíg csak egy kis orvos voltál, a kutya sem törődött veled. De egy tiszt, mégpedig egy nagyon magas rangú tiszt feleségeként… Nézd, egyszerűen nem vállalhatom a kockázatot. Te vagy Giin lánya, a család elsőszülöttje…

– Te is tudod, hogy nem vagyok Giin lánya – vágott közbe halkan Judy.

– Dehogynem. Ő nevelt fel, ő szeretett apádként. Anyád egy semmirekellő, elkényeztetett nőszemély volt. A te életedet is csak tönkretenni tudta, mint annyi másét. Ne is beszéljünk róla többet. Judy, ha hozzámész ahhoz az alakhoz…

– Gromnak hívják – szúrta közbe Judy, de Erton meg sem hallotta.

– … ha hozzámész ahhoz az alakhoz, egyszerűen nem járhatsz ide közénk. Nemcsak miattad, de miattunk sem. Bármit is mondjon az az alak, ha csak egyszer elkapnak itt a környéken, pillanatokon belül gyanúba keveredsz. Talán még arra is rájönnek, ki vagy. És az is kérdés, mennyire megbízható ez a Grom. Könnyebben rájöhet arra, hogy ki vagy, ha…

– Megbízom Gromban, an.

Erton nem válaszolt. Felállt, és gondolataiba merülve újra járkálásba fogott.

– Nem tudsz valamit a Decaronról? – kérdezte Judy halkan, egy idő után.

– Apádék még tartják magukat. De meg vannak számlálva a napjaik. Beszorították, és valószínűleg többszörösen el is árulták őket.

– Mármint újra? – kérdezte rémülten Judy. Az egy hónappal ezelőtti árulás sodorta ugyanis apját abba a helyzetbe, hogy egy elesőfélben lévő bolygó katonai parancsnoka lett. Azóta Judy aludni sem tudott, csak a háborús összefoglalókat nézte hajnalig.

– Nem lehet tudni. Ez a Martyn maga az ördög. Gondolom, ha ott végez, megint iderendelik. És akkor te katonaként az ő oldalán állsz majd, én meg, vagyis mi a másikon.

Judy megrázta a fejét.

– Ha Martyn tényleg idejön, még egy okkal több, hogy hozzámenjek Gromhoz. Eddig csupa használhatatlan információval tudtam csak szolgálni…

– Jó kis információk voltak azok, ne becsüld le őket – bökte közbe Erton.

– De ha Martyn seregében magas helyen lenne kémetek, az hatalmas fegyvertény lehet a jövőben – vonta le a következtetést Judy, és tudta, hogy helyesen cselekszik. Lelkiismerete legmélyén mégis felparázslott az önvád, hogy olyasvalakit árult el és fog elárulni, aki megbízik benne, és még áldozatot is vállal érte.

***

Már éppen felszállási engedélyt kért volna, amikor rájött, hogy orvosi táskáját, amely nélkül soha egy lépést sem tett, a szobájában hagyta.

Nem csoda, hiszen Emilie legalább száz különböző dolgot talált ki még indulás előtt, és nem volt itt Malin, hogy gyakorlatiasságával megoldja őket, így az az apróság, hogy vásárolni indulnak, majdnem egy órát vett igénybe.

Emilie-t rettenetesen feldobta nevelőszüleinek esküvője, jobban, mint magukat az érintetteket.

– Végre nekem is lesz apukám és anyukám, mint a többieknek. És új iskolába fogok járni, és abban az iskolában nem fogják tudni, hogy nincsenek szüleim. És apának és anyának foglak hívni titeket, és ti sem árulhatjátok el, hogy csak örökbe fogadtatok – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon.

Grom kissé csodálkozva fogadta a bejelentést, de Judy tudta, miről beszél Emilie: ők ketten már sokszor megtárgyalták, hogy nem szabad a többiek csúfolódására adni, árvának lenni nem szégyen, és örökbefogadottnak lenni nem kevesebb, mint ha a saját szüleivel él valaki; Emilie-nek mégis nagyon fájtak a többiek megjegyzései.

Amikor aztán megállapodtak abban, hogy Grom a nevére veszi Emilie-t, és Judy elintézte, hogy kettejük esküvője után új iskolába kerüljön, méghozzá abba, ahol Tobbelt is tanított, Emilie-re rá sem lehetett ismerni. A koraérett kis hölgy helyére egy szeleburdi nyolcéves lépett, és bár ezt a változást mindenki örömmel fogadta, az ilyen esetekben, mint a mostani, kissé fárasztó volt.

– Emilie, várj egy pillanatot, felmegyek még a táskámért – sóhajtott egy nagyot, és kinyitotta az ajtót. – Mindjárt itt vagyok.

– Menj csak – intett nagyvonalúan a kislány a hátsó ülésről, és tovább magyarázott az ölében ücsörgő plüsskutyának, amely Erton ajándéka volt, bár Emilie erről nem tudott.

A lakásba lépve Judy meghallotta, hogy Grom valakivel éppen holobeszélgetést folytat a szobájában. Nem foglalkozott vele, egyenest a szobájába sietett, és felkapta a táskáját az éjjeliszekrény mellől. Szeme egy pillanatra David arcára tévedt, és felsóhajtott. Talán éppen azt szerette Gromban, hogy annyira hasonlít rá.

Amikor újra kilépett az előszobába, Grom szobájából tisztán hallatszott a beszélgetés, Grom partnere ugyanis magából kikelve kiabált.

– … ki kellett volna találnod valami más megoldást! Grom, ezt nem teheted meg vele! Még akkor sem, ha emiatt fegyelmit sóznak a nyakadba! Majd én tisztázlak, hogy parancsra tetted…

– Paul, nem érted? Nem tudom másképp megvédeni! Egy főtiszt feleségeként meglehetnek a maga humanista elképzelései, így azonban pillanatokon belül kitelepítenék a niesiekkel együtt, vagy ami még rosszabb, lelőnék vagy agyonvernék!

– Hát akkor találj ki valamit! Bármit! De Judint nem veheted el feleségül!

Judin? Judyban megállt az ütő. Honnan tudja Paul Martyn az ő kaveni nevét? És miért tiltakozik legalább olyan vehemenciával a házasság ellen, mint an Erton?

– De hát miért, Paul?

– Grom, kérlek! Nem! Tudod mit? Ez parancs!

– Nem szólhatsz bele a beosztottjaid magánéletébe, Paul.

– Az én húgom! És én adtam a parancsot, hogy vigyázz rá! Nem veheted feleségül!

– Paul, te nem tudod, milyen itt a helyzet. Hidd el, ha lenne más megoldás, nem döntöttünk volna így. Elhiszem, hogy nem akarod, hogy Judynak baja essék, de hidd el, ez a legbiztosabb módja annak, hogy segítsek neki!

Judyban hirtelen összeállt a kép. Lába annyira elgyengült, hogy csaknem nekiesett Grom ajtajának. Paul Martyn kérte meg Gromot, hogy vigyázzon rá. Paul Martyn, aki ugyanolyan dühvel támad kettejük házassági terve ellen, mint Erton Raas. Raas… Mégiscsak apjának volt igaza Paul Martyn kilétét illetően.

Sőt, most már az is világos volt, mire gondolt Grom, amikor még a Mwakanén haldokolva arra figyelmeztette, hogy a kiszakadtak megölik, ha megtudják, kicsoda. Akkor arra gondolt először, hogy Grom rájött igazi kilétére, de később már csak féltésnek vette. Hiszen miért is bántaná egy kiszakadt éppen Giin Raas lányát? Egész más persze a helyzet Paul Martyn húgával.

Még hogy a húga! Vajon ezt honnan vette a férfi?

Szédelegve lépett ki a lakásból, és maga sem tudta, hogyan jutott el a járműig, ahol Emilie már türelmetlen arccal fintorgott rá.

Hát mégis igaz… Paul Martyn és Yaan Raas ugyanaz a személy.

Maga sem tudta, mit mondott Emilie kérdésére, gondolatai szerteszét kalandoztak a friss információtól. Paul Martyn, a véreskezű hadvezér ugyanaz a férfi, aki a Canopuson megmentette az életét a felrobbantott épületben, aki aztán még egyszer megmentette az életét itt, az Alfán, amikor kicsempészte a börtönből, majd harmadszor is megpróbálta, amikor elrendelte a Salaamról…

Akkor ez most azt jelenti, hogy Yaan a Decaronon Giin ellen harcol, ugyanúgy, mint a Salaamon. De Giin akkor túlélte a háborút, pedig elvesztették a bolygót.

Judy nem értette a helyzetet, bárhogy is törte a fejét. Kinek az oldalán áll Yaan ebben a háborúban? Vajon tényleg az a kegyetlen katona, akinek a hírek és az emberek mondják? Vagy beépített ember, és az ő oldalukon áll? De akkor miért háborúzik, miért foglalja el egymás után a CSU ellen védekező bolygókat?

– Yaan nagyon hasonlít az apádra, Judy – magyarázta később Malin, amikor ugyanezeket a kérdéseket neki is feltette. – Végtelenül kötelességtudó, és ha egyszer letette az életét valami mellett, akkor ki is tart a végsőkig. Másrészt viszont mi vagyunk a családja, és kötelességtudatból… vagy talán lelkiismeret-furdalásból megpróbál segíteni.

– Igen, annak idején nagyon úgy tűnt, hogy magát tartja felelősnek Rengi papa és Ronen haláláért – jegyezte meg Judy.

Malin arca elkomorodott.

– Az apja tette tönkre azt a szerencsétlen gyereket. Gyűlölte, mert apádra hasonlít. – Malin elnézett Judy válla fölött. – Nem láttunk más kiutat Raanával, mint hogy átmentsük a Shremeyára, ahol végre kikerült volna apja hatása alól. Volt ott egy jó ismerősöm, a Laakluine család elsőszülöttje. Emlékszel, egyszer meséltem, hogy el voltam jegyezve egy fiúval… na, hát róla van szó, és az ő unokájáról. Úgy gondoltuk, megkérjük Meenaint, Joos unokáját, hogy egyezzen bele az eljegyezésbe Yaannal…

– Megkérjük? Hát nem egyszerűen a család döntése volt?

– Nála nem. A lány a családja beleegyezésével mazdrának tanult. Safirnak készült.

– De hát a safirok nem házasodhatnak!

– Te is tudod, hogy sok safir képesítésű mazdrának van családja, csak éppen giideként dolgoznak. Megbeszéltük Meenainnal, hogy eljegyzésre lép Yaannal, aztán először el lehet halasztani a házasságot azért, mert Yaan még egyetemre jár, aztán meg azért, mert ott vannak Meenain gyakorlati évei, ami egy safir esetében tíz év… És ha Yaan időközben talált volna valakit ott a Shremeyán, megoldottuk volna, hogy Shaayinnt sakkban tartsuk. Sőt, én titokban abban reménykedtem, hogy Yaan és Meenain majd rájönnek, mennyi a közös bennük… Meenain mindig is nagyszerű lány volt, okos és kedves. Yaan azonban kezdettől fogva elutasította, meg sem próbált vele megismerkedni, sőt, Meenain szerint egyáltalán nem figyelt rá. Talán már akkor is a kiszakadás gondolata foglalkoztatta… nem tudom. Hiba volt, most már látom, hogy Yaant nem avattuk be a terveinkbe, azt hiszem, Raana arra várt, hogy én tegyem meg, én pedig arra, hogy ő, és végül nem mondta el senki. Ráadásul Shaayinn a házasságot erőltette, Yaan pedig komolyan félt attól, hogy egy-két éven belül csapdába esik…

– Egy rendezett házasság még nem ok a kiszakadásra – ellenkezett Judy.

– Nálad nem volt az, mert ott volt az apád, aki szeretett és melletted állt. Te több év árvaház után pontosan tisztában voltál azzal, mit is jelent az, ha valakinek családja van. Yaannak a család sokkal inkább teher volt, mint támasz. Még a saját apja sem szerette.

Judy rövid gondolkodás után megkérdezte:

– És mit gondolsz, Yaan miért ellenzi ezt a házasságot Grommal?

Malin elmosolyodott.

– Annak nagyon sok oka lehet. Először is az, hogy te vagy a Raas elsőszülött, és egy ilyen házasság bizonyos körülmények között hatalmas politikai fegyvertény. Még ma is. Másrészt félthet attól, hogy ez a házasság valamilyen módon fájdalmat fog okozni neked, hogy csalódni fogsz, vagy hogy nem fogsz tudni később „rendes” házasságot kötni. Ki tudja?

Elnevették magukat.

Ekkor Emilie lépett be a konyhába, hogy megmutassa a ruhát, amelyet az esküvőre vettek neki.

– Szép vagyok benne? – kérdezte körbefordulva. Amikor begyűjtötte a dicséreteket, elégedetten közölte: – Most megyek, és megmutatom magam apának.

– Fölösleges – mondta Grom az ajtóból. – Itt vagyok. Ez a ruha igazán szép, és csodálatosan nézel ki benne. Csak nehogy még a végén téged vegyelek feleségül!

– Nem vehetsz, csak később. Most még gyerek vagyok – magyarázta komolyan. – De addig elveheted Ju… anyát.

– Úgy látom, mindenkitől megkaptuk az engedélyt – állapította meg Grom. – A holnapi frigynek hát semmi akadálya.

***

Nem voltak sokan az esküvőn, csupán Grom néhány ismerőse, főként katonafeleségek, rajtuk kívül Malin, valamint Tobbelt, Giina, Emma és egy rakás gyerek.

Judy nagy érdeklődéssel figyelte Grom jelenlévő kollégáit. Az elején még szkeptikusan méregették a vőlegényt, és mintha sajnálat lett volna a szemükben, amikor Judynak bemutatkoztak. Ám miután megjelent Malin Emilie-vel, aki „apá”-t kiáltva azonnal letámadta Gromot, a kételyt felváltotta a csodálkozás, és megindult a pletyka, amely az egész szertartás alatt folyamatos sutyorgásnak adott okot. Judy nem lepődött meg rajta, hiszen Emilie-ről bárki elhitte volna, hogy kettejük gyereke, és a meghívottak nem ismerték a történet hátterét. Ők csak annyit láttak, hogy melegnek kikiáltott ismerősük a Mwakanéról visszatérve magával hozott egy nőt és egy gyereket, aki rá hasonlít. Sőt, az itt-ott elkapott beszélgetésfoszlányokból azt is hallotta, hogy némelyek vadul számolnak, és a gyerek korából igyekeznek egyéb következtetéseket levonni. Nem tudta kideríteni, mire jutottak végül, de az esküvői vacsora végére a férfiak már inkább cinkos és megértő pillantásokkal búcsúztak Gromtól, míg a nőkön látszott, hogy a történetet nagyon romantikusnak találják.

Tobbelték még egy jó darabig velük maradtak: Emilie a többi gyerekkel az étterem szisztematikus romba döntésén fáradozott, a négy nő félrevonulva családi ügyek megvitatásába kezdett, míg az ilyen módon magukra maradt férfiak a kezdeti óvatos politizálás után katonai, majd hadtörténeti témákba merültek.

Malin azonnal komoly arccal hajolt előre.

– Emma, apáddal és Sheronnal kezdenünk kell valamit. Attól félek, hogy a következő hetekben Quiesco deportálásába kezdenek, és a Falkok az elsők között lesznek, akiket elvisznek.

Giina és Emma gondterhelten néztek össze.

– Azt hiszem, Nigraast tudjuk vállalni, főleg, ha megígéri, hogy nem nagyon mozdul ki a házból – mondta óvatosan Giina. – Sheron azonban még gyerek. Neki iskolába kellene járnia… Hány éves is?

– Tizenhat.

– Mi nem tudunk neki hamis iratokat szerezni.

Kis csönd után Judy szólalt meg.

– Muszáj valahogy elhelyeznünk. Ha egyszer véget ér ez a háború ő lesz a család elsőszülöttje.

– De hát te vagy az, Judy… – kezdte Emma, de Judy nem hagyta, hogy végigmondja.

– Nekem nincs gyerekem, és nem is lehet. Rajtam kívül pedig csak Sheron él az elsőszülött vonalból.

– Meg kell kérdeznünk Ertont, nem tud-e valahogy segíteni.

– Vagy Gromot – jegyezte meg Judy, és egy pillantást vetett felé. – Talán ő tudna valami papírt szerezni neki…

– Ennyire megbízol benne? – kérdezte ijedten Giina.

– Nem mentem volna hozzá, ha nem bíznék. Szerintem, Malin, meg kellene mondanod neki, hogy az unokádról van szó. Hiszen már úgyis tudja, hogy kaveni vagy.

– Tudja? – nézett rá meglepetten Malin. – De hát honnan?

Emma a helyzet komolysága ellenére alig bírta elfojtani mosolyát, Judy pedig nyíltan fel is nevetett.

– Mama, látszik rajtad.

A vidámság azonban nem tartott sokáig. Alig beszéltek néhány szót, felcsipogott Grom detája. Felvette, néhány percig csak hallgatott, aztán annyit mondott, „Értettem!”, és bontotta a vonalat. A többiekhez fordult, de tekintete Judyt kereste.

– Elnézésüket kérem, de el kell mennem. Azonnali hatállyal berendeltek a parancsnokságra. A Decaron két órával ezelőtt elesett. A legjobb lenne, ha most mindnyájan hazamennének, mert újabb zavargások várhatók…

Még mielőtt bárki is mozdulhatott volna, Tobbelt ugrott oda Malinhoz, aki megingott a székén.

– A fiam… mindkét fiam ott volt – suttogta, és ahogy keze ökölbe szorult, majdnem lerántotta a fehér terítőt. – Mindkét fiam ott volt…

***

Quiesco kitelepítése egy nyálkás, ködös őszi napon kezdődött. A kórház zsúfolásig tömve volt azokkal, akik valamilyen orvosi igazolást szerettek volna szerezni, hogy megússzák a deportálást, de mellettük rengeteg sérültet is behoztak.

Amikor odaszólt Gromnak, hogy később ér csak haza, a férfi aggodalmas arccal jegyezte meg:

– Én is, mivel érkezett egy nagyobb csoport a Decaronról. Malin pedig még reggel elment valahová, és azóta sem került elő. Felhívni sem tudom. Nem tudom, mi legyen Emilie-vel…

– Szólok Tobbeltnek, hogy vigye el magukhoz, amíg valamelyikünk érte nem megy.

– Jó. És Judy… ha bármi van, azonnal hívj, jó? Azonnal.

Tobbelt ugyan elvállalta Emilie-t, de Malin eltűnése rossz előérzettel töltötte el Judyt. Hosszú műszakjának feladatai mellett fel-feltört belőle a félelem, főleg, ahogy múlt az idő, és Malinról továbbra sem érkezett semmi hír. Az egyre nyúló munkaidő pedig egyre több véres incidensről és halálesetről hozott hírt, miközben azt rebesgették, hogy a Biztonsági Szolgálat már válogatás nélkül lő minden kavenire, aki gyanúsan viselkedik.

Estefelé Judy odaszólt Tobbeltnek és Gromnak, hogy nem megy haza. Alig volt orvos, a sebesültek meg egyre csak jöttek. Hatalmas volt a káosz, odakintről folyamatosan hallatszottak a lövések és robbantások.

– Minket is készenlétbe helyeztek – mondta Grom. – Mennyire jó barátod ez a Tobbelt?

– Emilie nála maradhat éjszakára.

– Hány éjszakára? – kérdezte fáradtan Grom.

– Holnap mindenképpen hazamegyek. Pihennem kell. Ha megtudsz valamit Malinról, szólj.

De Malin nem került elő még éjjel kettőkor sem, és a kórházba érkező hírek is Judy legrosszabb félelmeit erősítették meg: Malint megölték, vagy elvitték a többiekkel együtt.

– Elmegyek ledőlni egy kicsit – mondta az egyik nővérnek. – Muszáj aludnom pár órát. Most úgyis kevesebben vannak…

– Csak ezt a beteget nézze még meg, doktornő. Nagyon csúnya lövés, félek, hogy elvérzik – felelte a nővér. – Felszakadt az egész oldala, még csillapítani sem tudtam rendesen. Műteni kellene.

– A kollégák?

– Egy ledőlt, ketten még mindig műtenek – jutott gyorsan a felsorolás végére a nővér.

Judy nem tétovázott sokáig, felhúzta karján a ruhát, és a fronton szerzett gyakorlattal gyorsan beadott magának egy kis adag stimulálót. Miközben követte a nővért a szomszédos műtőbe, nagyokat pislogva várta, hogy hasson a szer. Először a fejéből tűnt el az ólmos fáradtság, aztán a szeme égése szűnt meg, végül a tagjai is visszanyerték reggeli súlyukat. Hiába tudta, mennyire ártalmas az ilyesfajta stimulálás, mégis szerette az érzést: olyan volt, mintha egy hatalmas, pusztító terhet emelnének le a válláról. Mintha újjászületett volna.

A nővérnek igaza volt, a sebesült nő nagyon rossz állapotban volt, Judy azonban a kész teszteredmények láttán nem merte elkezdeni a műtétet.

– Vannak még mikrorendszeres anyagaink? – kérdezte a műtétet előkészítő nővért. – Mert ha igen, akkor rögtön szereljük át a műtét alatti gyógyszerezést.

– De hát ez a nő nem lehet Maaren-szindrómás! Hiszen felnőtt!

Judy tekintete újra végigfutott az eredményeken.

– A lányomnak is hasonlóak a véreredményei a gamma-és a théta szektorokban. És az itteni gyerekorvos tiltotta meg, hogy normál szerekkel kezeljem.

– Ilyet sosem csinálunk felnőttnél!

– Márpedig most fogunk! Igyekezzen!

Az átállítás hosszabb időbe telt, mint gondolta, de a nő szervezete a műtét alatt jól reagált az anyagokra, ezért Judy felírta az MR kódot a kezelési lapjára.

– Van vele valaki?

– Igen, a férje. Kint van a folyosón.

Felpillantott az órára: reggel hat óra múlt. A stimuláló hatása már nem tart sokáig.

– Beszélek vele – mondta, és megdörzsölte a szemét. Mindig ott jelentkezett először a fáradtság. – Aztán ledőlök. Nem tudok többet vállalni.

A nővér bólintott, Judy pedig elhagyta a műtőt. A műtőfolyosón nem volt más, csak a nő férje: egy magas, szakállas férfi, aki fáradtan bámult kifelé az ablakon. Judy érkezésére megfordult, és várakozón feléje lépett.

– Dr. Fe… Lichi vagyok – botlott meg Judy nyelve a bemutatkozáskor. – Én kezel… – Talán a kimerültség tette, hogy csak most ismerte fel az arcot? Szeme nagyra nyílt, szíve pedig olyan gyorsan kezdett verni, hogy majdnem kiugrott a mellkasából. – Apa!

A férfi megtántorodott.

– Judy?

Egy hosszú pillanatig csak nézték egymást, aztán Judy fejében megszólalt a biztonsági sziréna.

– Hogyan jutottál be? A Biztonsági Szolgálat emberei ott állnak a kórház bejáratánál…

– Van külsős személyazonosságim…

– Itt akkor sem maradhatsz. Gyere – azzal megfogta a kezét, és behúzta az orvosi szobába. Az ajtót bezárta maga után, aztán rögtön Gromot hívta.

– Szükségem lenne a járművedre – vágott a közepébe, ügyet sem vetve a vérhálós szemekre, melyek arról árulkodtak, hogy Grom is csak nemrég fekhetett le. – Muszáj hazamennem, itt képtelen vagyok pihenni.

– Persze, vidd csak. Én holnap reggelig maradok bent, de az is lehet, hogy napokig nem tudok még hazamenni. Quiescóban kitört a háború.

– Tudom.

– Vigyázz magadra.

– Megpróbálom – felelte kurtán, aztán már hívta is a járművet.

A szekrényből kis kutatás után a még a katonaságnál kapott orvosi kabátját ásta elő.

– Dobd magadra. Nem tudom, hogy jutottál be, biztos nagyon figyelmetlen volt az őr, de itt nem maradhatsz.

– Eddig sem ismertek fel sehol… – tiltakozott Giin. – Maryaa hogy van?

– Én nem lennék ennyire biztos abban, hogy Melilannak nincs meg a retinalenyomatod… Kormánytag voltál, ő pedig védelmi miniszter, és ezek állandóan itt jönnek-mennek a kórházban, mindenkit azonosítanak. Már többeket elkaptak így. Ebben a kabátban katonának nézel ki, ráadásul a jármű is katonai. Maryaa pedig túl van az életveszélyen.

– És hová megyünk?

– Hozzám. Itt a jármű, gyere gyorsan! – vetett egy pillantást a detájára.

Giin engedelmesen követte, de Judy olyan ideges volt, hogy a legszívesebben futott volna a gépig. A tetőn szerencsére nem ellenőrizték őket, a katonai kabát és Judy látványa megtette a hatását, és hamarosan a levegőben voltak. Judy csak itt merte elengedni magát annyira, hogy kikösse az övét, és átölelje Giint.

– Azt hittem, meghaltál a Decaronon – mondta végül Judy, amikor felszálltak.

– Maryaa fia egy katonaságon belüli ellenállás tagja, ők segítettek nekünk feljutni az Első Hadsereg egy katonai szállítórjáa, bár papírjaink szerint a négyes hadsereghez tartozunk. Én lelkészként jöttem, Maryaa pedig ápolóként. Fel akartuk keresni a Falkokat, hogy megtudjunk valamit rólatok, a többiekről…

– … és egyenesen belefutottatok a deportálásba.

– Deportálást nem láttam, csak vadászatot. A Biztonsági Szolgálat egész egyszerűen irtotta az embereket.

– Tudom, mondták. Malin is ott van valahol.

Giin lassan fordult Judy felé.

– Anya is ott volt? Hát… nem halt meg?

Judy elsápadt.

– Persze, hiszen te nem is tudtad… Malin életben maradt, és most velünk él. De ma reggel, amikor hallotta, hogy megkezdődött a deportálás, elment. Azóta nem tudunk róla semmit.

Giin meggörnyedve hajolt előre az ülésben.

– Ennél még azt is jobb volt tudni, hogy meghalt.

– Figyelj, apa, még az is lehet, hogy előkerül. De már itt is vagyunk. Gyere, menjünk be.

A ház ajtaja előtt egy köpenybe csavart alak kucorgott. Judy idegesen szállt ki, és indult feléje, Giin szorosan követte. Lépteiket hallva az alak felnézett.

– Sheron! – döbbent meg Judy. – Hogy kerülsz ide?

– A mama reggel a kezembe nyomta ezt az izét, és azt mondta, hogy jöjjek ide – tápászkodott fel Sheron, és a kis lapocskát, amelyen az „Első Expedíciós Hadsereg” felirat állt, Judy felé tartotta. – Őt elvitték a többiekkel együtt.

A fiún látszott, hogy próbál uralkodni magán, de vörös szeme és remegő szája arra utaltak, hogy a sírás határán áll.

Judy gyorsan kinyitotta az ajtót, és határozott mozdulattal terelte be Giint és a fiút. Sheron közben folytatta:

– Nagyon sokat lövöldöztek. An Nigraast a szemem előtt lőtték le. A mamát akkor már nem láttam, nem tudom, mi lehet vele… Mindenkit elvittek, nekem pedig külsős ruhába kellett öltöznöm… Aztán átengedtek a kordonon, de nem tudtam, hol laksz, csak a címet. Végül egyenruhások állítottak meg, és ők hoztak ide a mama kártyája alapján. Itt már nem lövöldöztek, de akkor is féltem. Féltem, hogy te is meghaltál. Maga külsős? – fordult végül ijedten Giin felé.

Giin, amíg Judy sheeket és kofent töltött nekik, magához ölelte a minden ízében remegő gyereket.

– Sheron, én apád testvére vagyok. Amikor utoljára találkoztunk, olyan hétéves lehettél, azért nem emlékszel.

– An Giin? – nézett fel a fiú. – A családfő? De hát te nem a Decaronon vagy?

– Sikerült elszöknöm a feleségemmel, aki viszont megsebesült a tegnapi lövöldözésben. Tényleg, Judy, mondanál valamit bővebben Maryaaról? Hogy sikerült a műtét? A nővér azt mondta, hogy súlyosan megsebesült, és lehet, hogy…

– Nem lesz semmi baja. De… Maryaa nem szokott betegeskedni?

– A muratai orvosok egy-másfél évet adtak még neki. Súlyos autoimmun betegsége van.

– Autoimmun? Semmi közelebbit nem mondtak?

– Nem.

– Külsős kórház volt, gondolom. – Amikor Giin bólintott, folytatta: – Majd holnap alaposabban is megvizsgálom. És ha a gyerekgyógyász kollégámat még nem hurcolták el, őt is áthívom. Ő kezelte Emilie-t, és ő beszélt erről a Maaren-szindrómához hasonló autoimmun betegségről. Emilie véreredményei nagyon hasonlítanak Maryaaéhoz. Éppen ezért… Mondd csak, mivel gyógyszerezték Maryaat? Hagyományossal vagy mikrorendszeressel?

– Fogalmam sincs – nézett rá megütközve Giin.

– Volt széles, zöld csík a gyógyszeres tubusokon és fiolákon?

– Nem.

– Akkor hagyományos kezelést kapott.

– És ki az az Emilie?

– Judy lánya – kottyantotta közbe Sheron.

Giin döbbenten nézett Judyra, aki fejét csóválva fordult Sheronhoz.

– Azt hiszem, tudok adni tiszta hálóruhát. A legjobb lenne, ha lefürödnél, és lefeküdnél aludni. Idd meg ezt a sheeket, aztán irány a fürdő.

Amikor visszatért a konyhába, Giint az asztalnál ülve találta: a semmibe bámulva a csészét billegtette a kezében. Judy leült vele szembe, kivette a csészét a tétova ujjak közül, és megfogta a jéghideg kezeket.

– A Mwakanén örökbe fogadtam egy kiszakadt kislányt. Ő Emilie. És van egy férjem is, igaz, még csak két hete. Grom Lichinek hívják, magas rangú katona. Yaan, azaz Paul Martyn közvetlen beosztottja és barátja. Seeme. Azért vett el, mert csak így tudta biztosítani a védelmemet a Biztonsági Szolgálat túlkapásai ellen. Tobbelt és Malin is ismerik. Én leszereltem, és rendes orvos vagyok abban a kórházban, ahová Maryaat behoztad. Ezen kívül kapcsolatban állok Ertonnal és az alfai ellenállással. Időnként segítek nekik is, akár mint orvos, akár úgy, hogy a Gromtól szerzett információkat továbbadom nekik. Apa, muszáj volt kezdenem valamit az életemmel – próbálta magyarázni, amikor látta, hogy Giin szóhoz sem jut. – És van még valami. Azt hiszem, rájöttem, hogy mi történt tizenhét évvel ezelőtt.

– Tizenhét évvel ezelőtt? – nézett fel Giin.

– Amikor anya meghalt, és a Vezető Testület kimondta, hogy a lányod vagyok. Valószínűleg az történt, hogy anya meglátott téged a hírekben. Felismert, és úgy gondolta, megpróbálja. Hiszen végül is a testvéred. Hátha bejön. És szerencséje volt, főleg azért, mert megölte és elhamvaszttatta magát, hogy ne is tudjanak rájönni a csalásra.

Giin döbbenete leírhatatlan volt.

– Shonda? De hát… Ez biztos?

– Felismertem egy régi fényképen. Nem történhetett másképp. Ó, és ez még nem a történet vége. Emlékszel, ugye, a Suressnél lévő pénzemre? Gondolkodtam rajta, és azt hiszem, anya rám hagyta azt a pénzt, amit annak idején a családtól ellopott, vagy annak a maradékát. Pontosan nem tudom, mennyit, mert a Suress közben kivonult a birodalomból.

– Ezért kerestek – bólintott Giin.

– Igen – bólintott Judy, majd gyorsan, mentegetőzve folytatta: – És tudom, hogy sok dolgot rosszul tettem, de…

– Semmit sem tettél rosszul Judy. Semmit. Sőt, nagyon büszke vagyok rád. Nagyszerű ember vagy, bátor és erős. A legerősebb, akit valaha ismertem. A lányom. Az én lányom. – Szavaiból, érzéseiből olyan erős szeretet sugárzott, amilyet Judy utoljára akkor érzett, amikor David a karjában haldoklott.

Becsukta a szemét, és most ezt ugyanúgy érzékelte, mint akkor azt: fény volt, de nem hideg és vakító fehér, mint amilyen a halál fehérsége, hanem az a meleg, narancsos ragyogás, amely csak az igazán szép nyári délutánok sajátja.

17. FEJEZET

Giin

– … és ez még tovább növeli a felelősségünket. Minden, ami szokásunkká válik, egyben a személyiségünk részévé is lesz. Amikor letesszük a fegyvert, és visszamegyünk a civil életbe családunkhoz, barátainkhoz, erre is oda kell figyelnünk. Nem elég leadni a fegyvert, és levenni az egyenruhát. Belül is le kell szerelnünk, különben olyan helyekre is elvisszük a háborút, melyeket pont megvédeni szeretnénk. Most pedig imádkozzunk.

Giin egy pillanatra lehajtotta a fejét, aztán gyorsan korrigálta a mozdulatot, és különálló módra, kezét és fejét az ég felé emelve, néhány szóban imádkozott. Amikor leült, más állt fel, de a többség inkább csak hallgatta az imádságokat, és áment mondott rájuk. Amikor elfogytak az imádkozók, csend telepedett a teremre, majd valaki lassú énekbe kezdett. Utána felálltak, és egymás kezét fogva elmondták az áldást.

Az istentisztelet végeztével a terem halkan zsongani kezdett, ahogy az emberek szedelőzködni kezdtek. Giin végignézett rajtuk, egy bólintással elköszönt, aztán a helyiségből nyíló kis iroda felé indult. Szinte mindig várt rá valaki, aki beszélni akart vele, és ilyenkor jelentették a betegeket, a haldoklókat és a temetéseket is.

Giin, miközben levette magáról a vörös-fekete papi talárt, és az asztalához sétált, elmélázott azon, hogy kiszakadt lelkészként sokkal többet temetett, mint azokban az években, amikor mazdraként dolgozott. Sőt, összességében több lelkészi munkát végzett.

Ezek a hetek döbbentették rá igazán, mekkora is a különbség a Kaven és a többi egyház között. Egy lelkész inkább hasonlított egy flooista Bokra-tanítóra, mint egy mazdrára. A mazdráktól sosem vártak el személyes lelkigondozást, az ő feladatuk a tanácsadás és a tanítás volt. A személyes dolgok a családra maradtak. Itt viszont nincsen család, és bár a különálló közösségek normális esetben sok szempontból a család működését másolták, itt, a hadseregben erre nem volt lehetőség, így hatalmas teher hárult a lelkészekre. A munka annyira kimerítette, hogy szabadidejét jórészt alvással töltötte. Olvasni, családtagokkal találkozni már nem maradt energiája. Tobbeltéket mindössze kétszer látogatta meg, Ertonnal még csak nem is találkozott eddig. Egyedül Judyékkal tartotta a kapcsolatot, de az is jórészt az ő érdemük volt.

Jókora sor kígyózott az asztala előtt. Udvariasan végighallgatott minden kérést, elbeszélgetett azokkal, akiket az elmúlt hetek alatt megismert. De hiába próbálta rövidebbre fogni az ügyintézést, a sor csak lassan fogyott. Pedig délután Grom várja, és előtte még Ali Marrasszal is találkoznia kellene.

Másfél órájába telt, mire mindenkivel végzett, és minden kérést és időpontot rögzített a detájában. Jó zsúfolt hete lesz megint. Amikor azonban az utolsó ügyet is lezárta, és felállt volna, hogy nyújtózkodjon, egy férfi, aki addig a hátsó fal mellett állt, becsukta, majd be is zárta az ajtót. Giin ingerülten emelkedett fel, hogy megkérdezze, mit akar, de akkor a férfi megfordult, és meghajolt.

– Régen láttam, safir-ra.

Giin összevont szemmel nézett végig a férfin. Magas volt, fehér bőrű, szőke hajú és világoskék szemű. Ismerősnek tűnt, de nem tudta, honnan. Kilépett az asztal mögül, és tett felé néhány lépést.

– Nem tudom, ki maga – mondta kimérten, és tudomást sem vett a benne fellobbanó félelemről.

– Jellemző a nagy emberekre, hogy nem emlékeznek azokra a szegény földi halandókra, akik öt évig mellettük ültek az egyetemen – csóválta meg a fejét látogatója. – Igaz, azóta nem is találkoztunk. Én előbb elmentem, minthogy te idejöttél volna…

– Ketton! – ismerte fel régi iskolatársát Giin. – Hogy kerülsz ide?

– Ezt én is kérdezhetném, Giin. Képzeld el a meglepetésemet, amikor eljövök, hogy megnézzem az Első Hadsereg sokat emlegetett aranyszájú különálló prédikátorát, erre kit látnak szemeim? Hát nem a volt akadémiai üdvöske parádézik a vörös-fekete papi ruhában? Ráadásul micsoda sebességgel lett lelkész! Amikor pár hónapja hallottam róla, még kaveni katona volt a Decaronon! – Odalépett Giinhez, átölelte és meglapogatta a vállát, éppen úgy, mint diákkorukban. – De azért, remélem, nem tértél át végleg. Kár lenne egy ilyen kitűnő szónokért.

– Őrült vagy – felelte nevetve Giin. – Alig várom, hogy végre hazamenjek, kaveni ruhát húzzak, és végigüljek egy rendes istentiszteletet.

– Miért? Nagyon rendes kis istentisztelet volt ez. Ezt a beszédet még Nagy Andreas is megirigyelhette volna…

– Állj, állj! Most már mondj magadról te is valamit. Mi ez a ruha? És ez a hajviselet. Szörnyen nézel ki!

– Még te sem mondtál semmit magadról. A ruhámat pedig ne kritizáld. Én legalább nem nézek ki úgy, mint aki elveszítette a borotvakészletét. Tisztára olyan vagy, mint egy ókori pátriárka ezzel a hosszú szakállal meg hajjal.

– Te meg úgy nézel ki, mint egy pedáns aktatologató valamilyen állami hivatalban – vágott vissza azonnal Giin. Amikor még évfolyamtársak voltak a Mazdariinen, gyakoriak voltak közöttük a hasonló, tréfás villongások. – Nos, mit akarsz tudni rólam? A Decaronon majdnem fogságba estem, de egy szimpatizáns ellátott hamis papírokkal, és most itt várom, hogy valahogy kilóghassak a birodalomból. És te? Újságíróvá képezted át magad?

– Így a legnagyobb a mozgásszabadságom a birodalomban anélkül, hogy feltűnő lenne. A frizurám pedig a legújabb divatot követi.

– Azt látom. És hogyhogy nem a körzeteddel vagy?

– Úgy, hogy nekem nem volt körzetem azután, hogy itt hagytam az Alfát. Azóta nem dolgozom safirként, amióta te sem.

– Miért?

– Mert más feladatom van. Én vagyok a birodalmi Kaven illegális vezetőségének az összekötője. S mint ilyen, én vagyok az ellenállás egyik összekötője is.

– Birodalmi ellenállás? – csodálkozott el Giin, majd reménykedve tette fel a kérdést: – Téged küldtek, hogy kijuttass a CSU-ból?

Ketton megrázta a fejét.

– Nem. Tényleg véletlenül akadtam rád. Idejöttem, hogy a polgárháborúról képeket és beszámolókat készítsek, és persze felvegyem közben a kapcsolatot néhány itteni emberünkkel. Csak jólesik néha egy kis kikapcsolódás, és a különálló istentiszteleteket erre mindig is alkalmasnak találtam – mosolyodott el vidáman.

Giin szemügyre vette volt évfolyamtársát. Külsős szemmel nézve nem nézett ki többnek negyven évesnél, pedig hozzá hasonlóan ő is elmúlt már hatvan. A szeme azonban árulkodott a koráról és arról, hogy állandó feszültségben él.

– Nagyapám annak idején mondta is, hogy azért mentél el a CSU-ra, hogy életeket mentsél.

– Hiába, Rengi… Az öreget sosem lehetett átverni. Láttam viszont az unokaöcsédet. Gondolom, te is tudod, mi van vele…

– Paul Martynra gondolsz?

– Igen. Kár érte. Szimpatikus ember. De teljesen meghülyítette az elnök. Az egyik leghűségesebb embere. Igaz, legalább Rundit ki nem állhatja.

– Látom, belelátsz valamelyest a CSU belpolitikájába.

– Belelátok? Dehogy. Tudok ugyan ezt-azt, és magasabb körökben is megfordulok, de Paul Martynról enélkül is mindenki tudja, kinek az oldalán áll.

– És tényleg olyan erős a viszály a birodalom vezetésében? – kérdezte Giin izgatottan, és előrébb hajolt. – Tényleg igaz, hogy Rundi és Martyn leszámolásra készülnek?

Ketton fáradtan bólintott.

– Tényleg nagy a viszály. De nehogy azt hidd, hogy ez bármit is jelent. Ezek ketten már évek, sőt, évtizedek óta ilyen viszonyban vannak, mégsem léptek semmit. Sőt, mintha a vetélkedésük is csak a CSU terjeszkedését és stabilitását segítené elő. Martyn lassúságát és óvatosságát jól ellensúlyozza Rundi rámenőssége. Azt hiszem, ha Martynon múlna, sokkal lassabban folyna a hódítás. Néha van az az érzésem, hogy hosszúéletűnek hiszi magát. – Felnevetett. – Néha Rundi is ezt kérdezi tőle. Egyébként kényszeres egészségmániás. Mindenhová magával hurcolja az orvosát, állandóan kesztyűt visel, bár olyan vékonyat, hogy észre sem lehet venni, sőt, saját kutatóintézetet tart fent, ahová két-háromhavonta bevonul felülvizsgálatra… Tipikus hipochonder.

Giin azonban erre már nem figyelt.

– Azt mondod, ha Rundi nem lenne, Martyn sokkal lassabban nyomulna előre?

– Vagy előre sem nyomulna. Igen – bólintott Ketton.

– És nem lehetne valahogy eltenni láb alól?

– Micsoda gondolataid vannak, Giin! – kiáltott fel meglepetten Ketton. – Rundit? Próbálták már néhányan. Ma már nem élnek. Az öreg ugyanis hihetetlenül gyors. Bár, azt hiszem, most eléggé rálépett az unokaöcséd tyúkszemére, és ha valaki, hát ő biztosan el tudná tenni láb alól. De attól félek, Rundi lesz a gyorsabb. Ha jók az információm, terveznek valamit Paul Martyn ellen, és lehet, hogy ez alkalommal nem lesz akkora szerencséje, mint két éve. De mondd már, Giin, hogy kerültél ide? És hogyan akarsz innen elmenni?

– A feleségem fia szintén a CSU-n belüli ellenállás egyik tagja. Ő segített idejönnünk. Azt mondta, ha megszervezte a kicsempészésünket, majd ideküld valakit.

– Hát, sajnos, ebben nem tudok segíteni. De ha bármi másban szükséged lenne rám, hívj nyugodtan. Quiescóban voltál már?

– Nem.

– Ha sikerül szereznem engedélyt, kérek neked is. Gondolom, te is szeretnéd látni, mi a helyzet. Bár szerintem senki sincs már ott. Akit nem öltek meg, átvitték az egyes kontinensre, onnan telepítik majd át őket a Mwakanéra meg a Bétára. Rundi meg közben a Shremeyán tisztogat. Egyelőre azonban semmi hír arról, mit akar a kitelepítettekkel. Úgy tudom, nem a Bétára akarja deportálni őket. Annak meg semmi értelmét nem látom, hogy egy helyre összezsúfolja őket.

Nyílt tekintettel, leeresztett gáttal néztek egymásra. Végül Giin szólalt meg.

– Úgy érzem, azért sejtésed van róla.

Ketton arca megfeszült.

– Félek, hogy valami ahhoz hasonló dologra készül, mint anno a Mwakanén. De ez alkalommal nem Paul Martynra bízza a végrehajtást…

– Hát akkor kire? A shremeyaiak évszázadok óta jó kapcsolatban vannak a köztük élő kaveniekkel…

– És ez akkor is megmarad, ha nekik adja az elkobzott házakat, földeket és vagyontárgyakat? Vajon akkor is olyan jó szívvel gondolnak majd a néhány kontinenssel odébb deportált tulajdonosokra?

***

Amikor végre leült a járműben, olyan fáradt volt, hogy csak bámult kifelé a szélvédőn a nyálkás-ködös síkságra. Ha képes lett volna nézni, láthatta volna, ahogy az első nagy gép dübörögve nekiindul a kifutópályának, hogy több ezer fős „rakományát” útnak indítsa – de nem volt.

Kudarcot vallott, nem sikerült megtalálnia Malint.

Sosem bízott igazán abban, hogy valaha találkoznak még, mégis megpróbált mindent, mégpedig Grom segítségével, bár látszólag ő volt az, aki Gromot segítette a keresésben. Az ő lelkészi papírja azokat az ajtókat is megnyitotta, amelyeket Grom tiszti rangja nem volt képes, de hiába. A több hetes kutatás nem hozott eredményt. Az átmeneti gyűjtőtáborból most viszik el az utolsó csoport quiescóit, és Malin nincsen sehol.

– Mennünk kell – szállt be a járműbe Grom, és Giin pillantását követve végignézett a ködös lapályon, ahol a gyűjtőtábor barakkjai kicsi makettházaknak látszottak csupán. – Bekapcsolná a híreket? Úgy tudom, Melilan megint beszédre készül, érdekelne, mivel fog előállni.

Giin engedelmeskedett, de egyelőre csak reklámok mentek.

– Attól tartok, már nem él a hölgy, akit keres.

– Igen, néha én is – mondta halkan Grom. – De abban reménykedem, hogy azok között volt, akiket Quiescóból egyenesen a Bétára küldtek. Valahogy nem akarom elhinni, hogy ő is meghalt. Annyi élet volt benne, annyi vidámság. Hasonlított a nagyanyámra.

– A nagyanyjára?

– Már meghalt – legyintett Grom, de érzései cáfolták a megjátszott közönyt: fájdalomról és jelentős önvádról tanúskodtak.

– Szerette?

– Inkább tiszteltem. Nem ismertük egymást. Anyám nem tartotta a kapcsolatot a szüleivel. Én is csak egyszer találkoztam vele… – Nem folytatta.

Kellett pár pillanat, hogy Grom erőt vegyen a haragján, és indulhassanak.

A tábor lassan elmaradt alattuk, ahogy földek, folyók, hegyek és völgyek váltogatták egymást, s nemsokára már csak az óceán nyílt víztükre volt látható.

– Judy nagyon szomorú lesz – sóhajtott fel végül Grom. – Nem könnyű neki. Család nélkül nőtt fel, és most elvesztette az egyedüli embert, aki a családot jelentette számára.

– Azért ott van neki a saját családja – mondta Giin, aki Grom tudomása szerint csupán véletlenül csöppent bele Malin keresésébe, ezért úgy kellett tennie, mintha semmit sem tudna házasságuk hátteréről.

– A saját család egészen más. Nem ugyanaz, mint amikor az embernek még élnek a szülei, akikhez mindig fordulhat.

– Ezt tapasztalatból mondja?

– Nem egészen. A szüleim ugyan élnek, de nem igazán tartom velük a kapcsolatot. Fiatalabb koromban volt néhány komoly vitám velük, és azóta sem jó a viszonyunk.

– Honnan való?

– A Primusról. Ott végeztem az iskoláimat is, onnan kerültem a Mwakanéra, majd az Alfára.

– S hogyhogy nincs a Decaronon a sereggel?

– A Salaamon kaptam egy csúnya tüdőbajt. Sokáig úgy volt, hogy le is szerelnek, de aztán, hála az alfai orvosoknak, egész jól helyrejöttem. És maga hogyan került ide? Honnan ismeri Judyt?

– Innen, a kórházból. Egy nagyon jó ismerősöm megsebesült az utcai harcokban, és amikor bevittem, ő látta el.

Giin utálta a féligazságokat, de túl sokat kockáztattak volna az őszinteséggel. Az utóbbi két hónapban egyébként is egészen belejött a hazudozásba, amely alig húsz perccel azután kezdődött, hogy a főhadiszállást lerohanta Yaan serege. Maryaaval már a letartóztatásukat várták, amikor Leon összekötője rájuk talált, s azóta másról sem szólt az életük, mint folyamatos komédiázásról.

– Judy nagyon jó ember. Sokan ridegnek gondolják, pedig csak visszahúzódó – szólalt meg Grom.

Giin meglepődött. Judy? Rideg?

– Nagyon sok szeretettel bánik azzal a két gyerekkel. Velük egyáltalán nem rideg – jegyezte meg Giin Judy védelmében.

– Honnan tudja, hogy a kislány nem Judyé? Azt mondják, hasonlít rá.

– Magára még jobban hasonlít. Egyébként pedig a fiú kapcsán említette valamikor, hogy a kislányt is örökbe fogadta – vágta ki magát Giin a kényelmetlen helyzetből. – És magának nem nehéz valaki más gyerekét nevelni? – váltott témát Giin. Kíváncsi volt, mint válaszol rá Grom, hiszen maga is abban a hitben nevelte fel Judyt, hogy nem a sajátja, ahogy arra később fény is derült.

– Nem tudom. Emilie-t jobbára Judy neveli. Én leginkább akkor kerülök képbe, ha Judy megtilt neki valamit, és szüksége van apai szigorra. Sheron pedig alig pár hete van nálunk.

– Nem zavarja, hogy niesi származású?

– Miért zavarna? Nekem is vannak niesi felmenőim, igaz, néhány generációval ezelőttről. – Felsóhajtott. – Nézze csak, kezdődik. Felhangosítaná?

Melilan hangja betöltötte a jármű utasterét.

Giin utálkozva nézte a jóképű arcot. Melilannak még a kor is jól állt, a hajában itt-ott felbukkanó őszes tincsek csak még markánsabbá tették az arcát.

– Polgártársaim! Mint bizonyára közületek sokan tudják, ma befejeződött a lázadások fő fészkének, Quiescónak a kifüstölése. Lakóit kivétel nélkül kitelepítettük a Béta négyes kontinensére, illetve a vezetők jó részét a Mwakanéra. A város azonban továbbra is védett terület, aki engedély nélkül próbál behatolni, az agyonlövetést kockáztatja. Megkérek tehát mindenkit, hogy a körzetbe csak engedéllyel, és csak nagyon indokolt esetben lépjen be. Köszönöm.

– A másik fontos bejelentenivalóm is a polgárháborúval kapcsolatos: az Alfán holnap reggeltől új rendeletek lépnek életbe, amelyek értelmében azok, akik továbbra is a harcot választják a fennálló politikai rend ellen, nem csupán saját, de családjuk életét is veszélyeztetik, mivel a családok a többi veszélyes elemmel együtt deportálásra kerülnek. Jól gondolják meg tehát, mielőtt még ehhez a szakadár mozgalomhoz csatlakoznának. – Kis szünetet tartott, hogy mindenkinek legyen ideje felfogni szavait. – Szeretném továbbá eloszlatni azt a tévhitet is, miszerint a Biztonsági Szolgálat és a bolygón táborozó Első Expedíciós Hadsereg között ellenséges lenne a viszony. Mr. Mau-Elkiss vállalta, hogy beszél a két fegyveres testület viszonyáról.

– Paul ezért ki fogja tekerni a nyakát – morgott Grom, miközben a pódiumra érkező főtisztet nézte. Mau-Elkiss olyan mereven lépkedett, mintha gép lenne.

– Kérem, fáradjon ide, mellém – fordult felé Melilan. – Most pedig… – De nem tudta befejezni a mondatot.

Hatalmas csattanás hallatszott, akkora, hogy még a jármű is beleremegett a hangerejébe, és a helyet, ahol az előbb még Melilan és Mau-Elkiss álltak, fekete füst borította, az égből a felrobbant pódium darabjai hullottak. A kép mozgásából látszott, hogy a közvetítő médiás is megpróbál elhajolni előlük, de nem sok sikerrel. A háttérből sikoltozás hallatszott, kiabálás, majd lövések zaja.

Néhány hosszú másodpercig Grom és Giin döbbenten bámulták a képernyőt. Grom nyerte vissza előbb a lélekjelenlétét.

– Na ugye. Így jár, aki ezekkel a rohadékokkal szóba áll.

A kormányzói palota előtt hatalmas volt a káosz. Mindenfelől katonák és biztonságisok rohantak a szónoki emelvény felé, aztán feltűnt néhány orvos is. Az eseményeket közvetítő médiás közelebb araszolt, és a nagyításban jól látszott a füstön át a két földön fekvő alak is. Ekkor azonban éles sípszó hangzott fel, és a jármű irányítómonitorján hatalmas vörös betűkkel írt szöveg jelent meg: Vészhelyzet! Azonnal menjen a támaszpontra!

Ugyanabban a pillanatban Grom detája is sürgető hangon követelte a figyelmet.

– Kezdődik a bál – sóhajtott fel Grom, és Giinre ügyet sem vetve beleszólt a készülékbe.

– Igen?

– Uram, merénylet történt Ares keleti szekciójában, a kormányzói palotánál. Mr. Melilan és Mr. Mau-Elkiss életveszélyesen megsebesültek.

– Tudok róla.

– Felvettük a kapcsolatot Mr. Martynnal is, aki magát nevezte meg az Alfán lévő teljes sereg vezetőjének, és mivel…

– Várjon, később visszahívom. Úgy látom, Mr. Martyn keres. Elnézést – vetett egy gyors, szabadkozó pillantást Giin felé is. – Sajnos, muszáj lesz most néhány hivatali beszélgetést végighallgatnia. – Aztán választ sem várva hangra kapcsolta a készülékét. Szeme még mindig a közvetítést figyelte.

– Grom, nem tudom, tudod-e… – kezdett bele Yaan, de Grom félbeszakította.

– Élő egyenesben láttam. Csodálkoznék, ha bármelyikük túlélte volna.

– Figyelj, bármit is fog mondani Rundi, te veszed át a sereg fölött a parancsnokságot, és mivel a sereg parancsnoka a kormányzó helyettese, átmenetileg tiéd lesz az összes kormányzói feladat is.

Volt valami Yaan hangjában, reagálása sebességében, ami arról árulkodott, hogy nem lepte meg túlzottan a merénylet. Sőt, mintha készült volna a helyzetre, állapította meg csodálkozva Giin.

– De… – ellenkezett közben Grom.

– Most küldtem el Rundinak az előléptetésedet. F–1-es leszel, már ha sikerül kivernem a vén sátánból. Ha nem, F–2 leszel F–1-es beosztásban.

– Paul, ez így nem lesz jó. Én…

– Ez parancs, Grom. Ez alkalommal nem vághatod a képembe, hogy ne szóljak bele. Sőt, ha már minden tiltakozásom ellenére elvetted a húgomat, nincs akadálya többé az előléptetésednek sem. Azt akarom, hogy tartsd fenn a rendet, amíg meg nem érkezem.

Giinnek meg kellett kapaszkodnia. A húga? Judy Yaan húga?

Döbbenten gondolta végig az új információt. Nem is volt olyan lehetetlen, ahogy elsőre hangzott. Shondának volt valamilyen köze Melilanhoz, nyilván nem véletlen, hogy Melilanék éppen az ő személyazonosságát használták fel. Talán megfenyegették, megzsarolták, hogy vállalja el Shaayinn gyerekét, ki tudja? Az alapján, amit Judy az anyjáról elmondott, és ahogy Giin Shondát ismerte, ezt is el tudta képzelni róla, ráadásul sokkal valószínűbb volt, mint az, hogy Melilan felvállal egy gyereket, aki nem a sajátja, hanem egy kavenié. Ahogy Shonda Judyval bánt, szintén erre utalt. Ahogy az is, hogy Judy éppen a megfelelő pillanatban került elő ahhoz, hogy őt elhallgattassák. Minden bizonnyal Melilan irányította a háttérből a dolgokat. Igaz, ebben a játszmában Shaayinn nem volt benne, ő valóban úgy tudta, hogy Melilan az ő gyerekét neveli, ezt érzékelte rajta.

Ez viszont azt is jelentheti, hogy Melilan tisztában van Judy származásával, és még külsős nevén sincs biztonságban! De aztán megnyugodott. Melilan úgy tudja, hogy Judin Raas meghalt a család többi tagjával együtt. Most már csak arra kell vigyázniuk, hogy ha Melilan túléli, ne akadjon össze a Judy Fensson névvel, mert az végzetes lehet.

Annyira elgondolkodott, hogy csak akkor ocsúdott fel, amikor Grom odaszólt neki.

– Holóra kell kapcsolnom. Üljön hátra, úgy nem lesz benne a holomezőben. És mivel fontos katonai ügyekről van szó, szeretném a hallgatását kérni mindarról, amiről a következőkben szó lesz.

– Persze – bólintott Giin, és miközben az egyik hátsó üléshez ment, érezte, hogy szíve gyorsabban ver az izgatottságtól. Grom lesz az Alfa kormányzója a elkövetkezendő néhány hétben. És nem kapcsol titkosításra, végig hallani fogja a beszélgetéseket.

– Tehát maga szerint Mr. Lichit kellene megtennünk az alfai erők főparancsnokának – hallott egy hideg, rekedtes hangot, és amikor a holomezőre nézett, olyan erős gyűlölet keveredett fel benne, amilyet még életében nem érzett.

Rundi, családja gyilkosa ült pont vele szemben, és fitymáló pillantással méregette Gromot. Ha látta volna, hogy Giin is ott van…

– Nem értem, miért ne lehetne – mondta Yaan, de Rundi határozottan megrázta a fejét.

– Csak azért, mert magának jó barátja, és engedtem, hogy magas rangra emelje, attól még buzi, és egy buzi nem tölthet be nálunk ilyen fontos pozíciót – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon.

Yaan legalább olyan utálattal nézett Rundira, ahogy Giin.

– Mr. Lichi a napokban házasodott meg. Nem látom, milyen alapon minősíti alkalmatlannak – válaszolta a köteles tisztelet legkisebb jele nélkül.

– A házasság még nem jelent semmit.

– Azt a barátnőjét vette el, akivel már csaknem hét éve együtt vannak – hazudta rezzenéstelen tekintettel Yaan. – Magam pedig sosem tapasztaltam, hogy Mr. Lichi a saját neméhez vonzódna, és az irányításom alatt álló seregből sem hallottam még soha a legkisebb célzást sem erre.

– Ő maga vallotta be – legyintett Rundi.

– Mindannyian tudjuk, hogy nem minden vallomás igaz. Főleg nem azok, amelyeket fizikai kényszer hatására tesz az ember.

Rundi színpadias mozdulattal tárta szét a karját.

– Hát akkor nincs más hátra, kérdezzük meg magát Mr. Lichit, hogy hogyan is van ez pontosan.

Grom rettenetes zavarba jött, és a nyakán vöröses foltok jelentek meg, arca azonban – már amennyire Giin ebből a szemszögből látta – kifejezéstelen maradt.

– Hadd emlékeztessem, uram, a néhai Mr. Murisan személyemet illető bizalmatlanságára, és arra a tényre, hogy végül ő volt az, aki megvádolt a hadbíróság előtt. És bár csupán közvetett bizonyítékai voltak, a bíróság valamiért neki adott igazat. Ha emlékeim nem csalnak, azon a tárgyaláson én nem mondtam semmit. Tehát nem is vallottam be semmit.

Rundi arca elgondolkodó kifejezést öltött, Giin azonban elkapta Yaan értetlen pillantását, amelyet Grom irányába küldött, és érezte, hogy több van Grom szavai mögött, mint amit kimondott.

– Szóval azt mondja, hogy a bíróság ártatlanul ítélte el?

– Azt hiszem, éppen azt mondja – felelt Grom helyett Yaan. – És nem hiszem, hogy ha Mr. Lichi ott nem bizonygatott semmit, akkor majd most fog. Ha életvitele nem elegendő bizonyíték, akkor minden további szócséplés fölösleges – zárta le a vitát Yaan. – Így van, Mr. Lichi?

– Így – felelte Grom.

– Tehát véleményem szerint az F–1-es rangnak semmi akadálya.

– Maradjunk csak annál az F–2-nél, F–1-es beosztással. Legalább a látszatát tartsuk meg annak, hogy fokozatok is vannak a hadseregnél – kedélyeskedett Rundi, de Yaan megrázta a fejét.

– A jelen helyzetben nem lenne bölcs dolog így intézni az ügyeket. A bolygón háborús állapotok uralkodnak, helytelen, hogy nem a vezető tisztnek van a legmagasabb rangja. Különben is, Mr. Lichi eddig F–2-es beosztásban dolgozott. Amíg nem kényszerült betegállományba, ő volt a legtehetségesebb emberem. A tisztek ismerik, és adnak a szavára.

Csönd ereszkedett a járműre, csak a meghajtó halk surrogása hallatszott. Giin érzékelte, hogy Grom továbbra is rettentő zavarban van, és nem is volt kérdés, hogy miért: Rundi nemcsak Yaan előtt alázta meg, de akaratlanul előtte is.

Aztán Rundi szólalt meg.

– Hát legyen. Egyvalamire azonban nagyon vigyázzon, Mr. Lichi. Egy rossz lépés, és a bíróság nem lesz olyan kedves magához, hogy újra büntetőtáborba csukja, hanem azonnal vége lesz a dalnak, és a kedves… hm… felesége aztán majd gyászolhatja. Maga pedig, Mr. Martyn, gyakorolja egy kicsit a tiszteletteljes hangnemet. Ha minden igaz, néhány hét múlva a Primuson találkozunk, és nem fogom tovább tűrni az arcátlanságát.

– Értettem, uram – felelte kifürkészhetetlen arccal Yaan, és türelmesen megvárta, amíg Rundi kilép a beszélgetésből. Akkor Grom felé fordult, és lehullott arcáról a közöny. – Ne haragudj, Grom. Ezt miattam kaptad. Rundi gyűlöl engem, így azokat is, akik közelebbi kapcsolatban vannak velem.

– Tudom, Paul. Ezért nem akartam, hogy előhozd a témát.

– Mindegy, most már te vagy a hadsereg alfai részének vezetője, és megvan az F–1-es rang is. – Yaan megkönnyebbülten nézett Gromra. – Ez pedig nagyon fontos, Grom. Isavnak már mondtam, de most, hogy sikerült, neked is hadd mondjam el: azt akarom, ha véletlenül nem élném túl a következő néhány hónapot, főleg ezt a primusi látogatást, hogy te legyél a sereg vezetője. A többiek mind egyetértettek.

– Micsoda? – kérdezte döbbenten Grom, és Giin érezte, hogy a hír váratlanul érte. – Miért éppen én?

– Mert te vagy rá a legalkalmasabb. Fuhuyennel is beszéltem már, és az elnökkel együtt áldásukat adták a döntésemre. Szóval, ha a Primuson Rundi megnyerné ellenem a meccset, tudod, mire számíts.

– Mivel tudna támadni?

– Sok mindennel, például hogy futni hagytam Giin Raast. Pedig fogalmam sincs, hogy tűnt el, még csak nem is látta senki. Az elnök sem igazán boldog.

– De hát elfoglaltad a Decaront!

– Számít az ilyen hatalmi játékoknál? – nevetett fel rosszkedvűen Yaan, és legyintett. – Mindegy. Mi volt az az ügy közted és Tored között? Nem is tudtam, hogy kapcsolatban álltatok egymással.

– Kapcsolatban? Paul, pontosan tudod, milyen volt a kettőnk kapcsolata. Te is ott voltál.

Yaan elvörösödött.

– Igen, tudom.

– Murisan mindig is gyűlölt, aztán amint adódott egy helyzet, ki is használta.

– Igen, ez rá vall. Jól van, békén hagylak. Tedd a dolgodat, aztán szólj, ha van valami. Judy jól van?

– Jól.

– Ha megtudom, hogy… – kezdte Yaan fenyegető tónusban, aztán hirtelen elnevette magát. – Mindegy. Még a végén én is úgy fogok beszélni, mint Rundi. Vigyázzatok magatokra. Ha tudod, vidd be a katonai kórházba. Ott nagyobb biztonságban van.

– Nem jön.

– Találj ki valamit, elvégre te vagy a férje! – mondta Yaan vigyorogva, és bontották a vonalat.

Grom az út hátralévő részében nem szólt hozzá, különböző beosztottjainak adott rövid utasításokat, illetve jelentéseket olvasott. Leszállás közben azonban feléje fordult.

– Az, amit rólam hallott… – kezdte zavartan, de Giin közbevágott.

– Nem értem, miért kellene inkább hinnem a hadúrnak, mint Mr. Martynnak vagy magának.

Grom mosolya ugyan nem volt valami széles, de hálája jól érzékelhető volt.

– Köszönöm. És még egy dolog. Azt, hogy Judy Paul testvére, senki sem tudja, és Paul szeretné, ha ez továbbra is így maradna. Tudja, amióta meggyilkolták a családját, nagyon vigyáz arra, hogy senkivel se kerüljön közeli viszonyba, illetve senkiről se derüljön ki, hogy valamilyen módon hozzá tartozik.

Giin, bár érzékelte, hogy Grom nem mond egészen igazat, bólintott.

– Judy sosem említette… – jegyezte azért meg.

– Mert ő sem tud róla. Paul is véletlenül tudta meg, és így gondolta a legbiztonságosabbnak.

***

– Mau-Elkiss meghalt, de úgy néz ki, Melilan felgyógyul – mondta fancsali képpel Judy. – Jobban örültem volna, ha nem éli túl.

– Ez rossz hír. Nagyon rossz. – Giin felállt, és hivatali szobájának ajtajához sétált, amelyet ezúttal ő zárt kulcsra. – Éppen ezért muszáj elmondanom valamit. De nem fogsz örülni neki.

Judy fáradtan ült le az egyik székre, és Giin asztalára támasztotta a könyökét.

– De gyorsan mondd. Nagyon fáradt vagyok, és még Maryaahoz is be kell mennünk.

– Arról van szó, hogy Melilan minden bizonnyal ismeri a külsős nevedet, ezért nagyon ügyelned kell arra, hogy elé ne kerüljön valahogy.

Judy elsápadt.

– Ismeri? Honnan?

– Melilan felesége viseli jelenleg anyád személyazonosságát, és jó okom van azt hinni, hogy ők vették rá Shondát a névváltoztatásra.

– Az a nő? – kérdezte döbbenten Judy. – De hát… miért? És honnan gondolod, hogy ők vették rá anyámat?

– Beszéltem a nagybátyáddal, Yaannal. Ő is benne volt anyád kiszakadásának ügyében, és ő mondta, hogy Melilan felesége vette fel Shonda személyazonosságát, így éveken keresztül hozzáfért, mégpedig Rion megosztott számláján keresztül a családi kasszához, és végül ő volt az, aki az egész vagyont, amely az itteni számlán volt, egy az egyben felvette. Azt nem tudom, anyádat hogyan vették rá az együttműködésre. Talán a banki ügyekkel zsarolták meg?

– Igen, az elképzelhető – merengett el Judy.

Giin nem mondott többet. Nem akarta elárulni Judynak amit származásáról sejtett. Judy talán jobban utálja Shaayinnt, mint ő. Ha megtudná, hogy esetleg ő az apja…! Nem, akkor már inkább Shonda. Ezt az egész család elfogadta már, Judyt is beleértve, sőt, még Tobbelt sem tett megjegyzést rá, pedig ő volt az egyetlen, aki sosem szívelhette Shondát. Különben is, bárhogy is vélekedett Shondáról, még mindig sokkal becsületesebb játékos volt, mint az öccse.

Giin már éppen témát akart váltani, amikor kopogtak. Felállt, és ajtót nyitott. Ali Marras, a hadsereg egyik magas rangú, különálló lelkésze állt az ajtóban.

– Jöjjön beljebb, Mr. Marras. Hadd mutassam be ezt a hölgyet: ő Mrs. Lichi, az egyik betegem orvosa. Mrs. Lichi, ismerkedjen meg Mr. Marrasszal.

Judy megvárta, amíg a férfi előrenyújtja a kártyáját, csak azután viszonozta az üdvözlést.

– A férjem sokat beszélt magáról – tette hozzá mosolyogva.

Giint ez alkalommal is meglepte, milyen jól ismeri Judy a külsős világot és szokásokat. Egy mozdulatán, egy szaván nem látszott, hogy kaveni. Sokkal inkább egy jó családból való külsős benyomását keltette. Giin összeszoruló szívvel gondolt arra, hogy Judy, amikor még a Kavenben élt, sosem viselkedett ennyire természetesen és fesztelenül. De hát összességében sokkal több időt töltött a külsős világban, mint a családban, ahol alig nyolc évet élt a harmincból.

– Szóval maga Grom felesége – jegyezte meg Marras kissé szórakozottan. – Különálló vallású?

– Katolikus vagyok – felelte Judy Giint is meglepve. – De nem gyakorlom a vallásomat. Csak érdekelt Mr. Lantos, a seregben nagy a híre a prédikációinak.

– Maga az az orvos, aki Martyn tábornok rendelt Grom mellé?

– Én. És mivel úgy láttam, hogy csak akkor tudok igazán vigyázni Gromra, ha mindig mellette vagyok, hozzámentem feleségül.

– Jól tette. Még sosem láttam Gromot ennyire jó színben, mint most.

– Köszönöm – biccentett Judy.

Marras Giinhez fordult.

– Igazából azért jöttem, hogy meghívjam egy kofenra, de látom, az időpont nem igazán alkalmas. Talán holnap este?

– Előreláthatóan nincs semmi programom – felelte Giin azonnal. Nem értette, mit akarhat tőle egy ilyen magas rangú katona, aki ráadásul személyesen keresi meg.

Judynak aggodalmasan villant felé a tekintete, de Giin nyugodtan hajtotta meg magát.

– Nem utasíthattam vissza – mondta Marras távozása után.

– Tudom, de ez akkor is furcsa. Nem szokás…

– Én is tudom – vágott Judy szavába Giin. – De biztos nem tudja, ki vagyok. Azt egészen biztosan érzékeltem volna rajta. Ne aggódj, nem lesz semmi baj.

Judy kételkedve biccentett.

– Te tudod. De most menjünk, Maryaa már nagyon vár. Ma végre kijöhetett a steril szobából, és nagyon szeretne már találkozni veled.

– Hogy van?

– Sokkal jobban. Sőt, nagyon jól. Majd meglátod…

– De nem úgy. Hanem… hogy van? Mennyire beteg?

Judy nagyot sóhajtott.

– Nagyon. Viszont ezekkel a modern gyógyszerekkel sikerült lelassítani egészsége további romlását, így akár még több évet is élhet.

– Hányat?

– Nézd, apa, ez sok dologtól függ. Ha…

– Hányat? – ismételte meg a kérdést Giin sürgetve.

– Hát… ha minden jól megy akár hatot-nyolcat. Talán többet is.

Giin örömében annyira megszédült, hogy le kellett hunynia a szemét. Hat év! Nem hat hónap, hanem hat év, és addig még annyi minden történhet! A remény, amelyet hónapok óta kitartóan nyesegetett vissza magában, hirtelen szárba szökkent.

Judy érzékelte megkönnyebbülését. Nem szólt semmit, csak felállt a székről, és az ajtó felé lépett. Giin szavak nélkül is értette. Levette magáról a papi ruhát, irodájának kis szekrényébe akasztotta, és magára kanyarította katonai kabátját.

– Mehetünk.

Gyalog mentek át. A katonai kórház, ahol Maryaa feküdt, alig volt néhány száz méterre a főépülettől. Maryaa hamis papírjai ugyanolyan katonai dokumentumok voltak, mint Giiné, és Judy néhány nappal a műtét után áthozatta, mert itt nagyobb biztonságban volt.

Maryaa külön kórteremben feküdt, és bár már elhagyta a steril szobát, Judyt és Giint is fertőtlenítették a látogatás előtt. De legalább bemehettek hozzá, és nem egy üvegfalon keresztül integettek neki.

Giin azonnal megállapította, hogy jobban néz ki, mint az elmúlt hónapokban bármikor. Annak ellenére, hogy néhány hete súlyosan megsebesült, és csak egy komplex műtét tudta megmenteni, arca piros volt, és a szemén látszott, hogy nincsenek fájdalmai.

– Hát itt vagytok! – mosolyodott el, és feltámaszkodott. Jobb kezének pizsamaujja alól több cső is vezetett az ágy mellett álló gépbe.

Giin azonnal leült mellé az ágyra, Judy azonban először a műszereket nézte meg.

– Látom, jól vagy – mondta vizsgálódásai végeztével.

– Kérdezhettél volna engem is – felelte Maryaa.

– Orvosként az első dolog, amit megtanul az ember, hogy a vizsgálatok eredményei, és ne a páciens közérzete alapján mondjon véleményt – tréfálkozott Judy, aztán odaült melléjük. – Egyébként hogy érzed magad?

– Nagyon jól. Kicsit gyengének.

– Az természetes.

– Két kollégád is hallotta, hogy bejössz, és azt üzenték, ugorj be hozzájuk.

Judy ingerülten rázta meg a fejét.

– Megint rá akarnak beszélni, hogy jöjjek át ide.

– Grom is megpróbálkozik majd ugyanezzel – szólalt meg Giin is.

– Állandóan próbálkozik. Semmire sem fog menni. Ráadásul most, hogy ilyen magas polcra tették, még kisebb a valószínűsége annak, hogy valami bajom lesz. A Biztonsági Szolgálat…

– Judy, szerintem Gromnak van igaza ebben az ügyben – vágott közbe Giin.

– Mintha bizony itt nem tudnának bántani! Yaan családját éppen itt, a bejárat előtt gyilkolták meg! – csattant fel Judy.

– Yaan is azt szeretné, ha ide jönnél.

Mindketten döbbenten néztek rá.

– Yaan? Mikor beszéltél te Yaannal? – kérdezte Judy értetlenül.

– Volt szerencsém végignézni egy beszélgetést Grom, Yaan és Rundi között, és egy másikat, ahol Yaan téged használt legfőbb érvként abban, hogy Grom legyen a katonai parancsnok.

– Te láttad a beszélgetést? – hüledezett Judy. – De hát hogyan?

– Grom nem tudta, hogy kígyót melenget a keblén, ezért csak hátraültetett, hogy a többi résztvevő ne láthasson, és meg sem próbált titkosítani.

– Miről volt szó?

– Yaan igyekezett meggyőzni Rundit, hogy adjon F–1-es rangot Gromnak, ami végül sikerült is, bár Rundinak mintha kifejezett célja lett volna Grom megalázása… Végig láttam rajta, hogy egy szót sem hisz el abból, amit hall, de aztán valamiért mégis megadta magát. Volt ott egy… érdekes rész is, amikor arról esett szó, hogy Grom miért került büntetőtáborba. Mintha Gromnak már lett volna dolga Rundival, amiről Yaan nem tudott…

Judy megdörzsölte a homlokát. Látszott rajta, hogy fáradt.

– Nem lehetetlen, hogy Grom Yaan ellen játszik ebben a sakkmeccsben – mondta Judy. – Bár én soha nem láttam semmit, ami erre utalt volna, de egyszer kezeltem egy fiút a Mwakanén, aki haldoklás közben arról beszélt, hogy Grom és Reynis, aki most a Shremeyán van Rundival együtt, de akkoriban ő volt a mwakanei büntetőtábor parancsnoka, szóval hogy ők ketten egy követ fújnak Paul Martyn ellen. Nora Gromról is és Reynisről is egyaránt megvetéssel beszélt…

– Nora?

– Nora Freymen. David anyja. Az anyósom.

– Hát él? – Giin döbbenete teljes volt.

– Igen. Ő a mwakanei ellenállás vezetője.

– De hát hogyan menekült meg?

– Nem tudom pontosan – felelte Judy. – De abból, amit Nora elmondott, úgy tűnik, sokat köszönhet Yaannak. Szerintem Yaan mentette meg.

– Akkor talán SE tagok lehetnek, mármint ez a Reynis meg a férjed – jegyezte meg Maryaa. – Hiszen te mondtad, Giin, hogy Yaan nem lépett be az SE-be.

– Reynis biztosan SE-tag, róla mindenki tudja. De Gromról nem hiszem – rázta meg a fejét Judy, aztán felállt, és nyújtózkodott. – Ahhoz túl sok esze van, és nem igazán rajong Rundiért. Most egy kicsit magatokra hagylak titeket, és beszélek a kollégákkal. Utána Maryaanak aludnia kell, téged meg, apa, szeretnélek elrabolni. El kell mennem a gyerekekért, de nem merek ilyen állapotban vezetni.

Giin örömmel bólintott. Tudta, hogy Judy Tobbeltékhez megy a gyerekekért. Eddig még csak kétszer találkozott Tobbelttel, és egyik alkalommal sem jutott idő egy-két percnél hosszabb beszélgetésre. Igaz, Maryaat itt kell hagynia, de vele találkozhat másnap, vigasztalta magát, és amikor az ajtó becsukódott Judy mögött, mosolyogva fordult vissza a feleségéhez.

***

Marras lakosztályán nem látszott, hogy magas rangú tiszt lakja. A három helyiségből lakója mindössze egyet használt, a legkisebbet, a másik kettőben, amelyeket egymásba lehetett nyitni, csupán székek voltak, és egy kis pulpitus. Természetesen Giin tudta, hogy a különálló gyülekezeteknek nincsenek saját istentiszteleti helyeik, hanem a lelkész lakásának egyik helyiségét használják összejöveteleiken, mégis meglepődött. A hadsereg minden felekezet számára biztosított külön termet. Ő is ilyet használt, igaz, a számára kiutalt lakrész nem volt akkora, mint Marrasé.

A tiszt elértette pillantását, ahogy a konyha felé sétáltak.

– Egyébként sem lenne szükségem erre a két szobára – magyarázta kérdés nélkül. – És nem szeretem azokat a közös termeket sem. Magának nem hiányzik az istentiszteletek otthonossága?

Miközben beléptek a konyhába, Giin óvatosan válaszolt.

– Mint azt biztosan tudja, a háború előtt nem sok alkalmam nyílt lelkészként dolgozni.

– Tudom. Ettől függetlenül nyilván jó néhány alkalmon vett részt tagként.

– Természetesen – biccentett Giin kissé hanyag testtartásban, pedig minden idegszála megfeszült.

A tiszt hosszú, kutató pillantással mérte végig, aztán az egyik szék felé intett.

– Üljön le. Mivel kéri a kofent?

– Nem iszom kofent – felelte Giin, éppen annyi gondolkozás után, hogy ne tűnjön gyanúsnak. – Ha más nincs, egy pohár víz is jó lesz.

– Van kávé.

– Az még jobb.

Amikor vendéglátója letette elé a csészét, lassan, élvezettel kortyolt bele. A kávé nem volt rossz ital, és még örülhetett, hogy Marras nem vacsorára hívta egy házi készítésű véres steakre.

– Tudom, hogy maga nem az, akinek mondja magát – nyitott aztán teljesen váratlanul Marras. – És azt is tudom, hogy sokan úgy gondolják, nem tartozom Mr. Martyn hűséges emberei közé. Ez azonban még nem jelenti azt, hogy nem fogok teljes határozottsággal fellépni azok ellen, akik el akarják tenni az útból. És ezt üzenem Mr. Biennek is.

Giinnek nem esett nehezére, hogy döbbenten nézzen vissza Marrasra.

– Tessék?

Marras megvetően mérte végig.

– Azt is tudom, hogy maguk nagyon jó kondicionálást kaptak, bárhogy is viselkedik hát, úgysem fog meggyőzni arról, hogy nem a patkányok közé tartozik. Csak azt akartam, hogy tudja: a hadvezetés tud magukról, még ha Martyn tábornok nem is veszi komolyan a veszélyt, és mint a maga közvetlen felettese azonnal börtönbe küldetem, amint úgy vélem, hogy munkálkodása veszélyt jelent a…

Marras detája azonban ezen a ponton felberregett, és Giin hatalmas megkönnyebbüléssel nézte, ahogy a tiszt néhány lépéssel odébb megy, hogy felvegye. Időközben ugyanis rájött, mire céloz Marras, és fogalma sem volt, mi lenne a legbölcsebb reakció. Ha nagyon határozottan tagadja, hogy nem az SE embere, még kiderülhet, kicsoda valójában…

– Mi… micsoda? De hát… mikor…?

Marras kérdései annyira hangosak voltak, hogy Giin, bár eddig udvariasan elengedte a füle mellett a halk beszélgetést, most hegyezni kezdte a fülét.

– Kétszázötven millió? Édes Istenem, az rengeteg! Mennyire biztos? … Értem. Összvezérkari? Értem, megnézem. Igenis. – Marras széthajtogatta detáját, majd szeme végigfutott a képernyőre átküldött adatokon. Aztán teljesen váratlanul Giin orra elé lökte a detát. – Ha maga tényleg lelkész, akkor talán ez majd meggyőzi, mennyire rossz lóra tett – suttogta indulattól elfojtott hangon.

Giinnek több időre volt szüksége, mint Marrasnak, hogy felfogja azt a néhány szóval lejegyzett iszonyatot, amit maga előtt látott. Torka összeszorult, a tehetetlenség a székébe szorította. Csak a fejét ingatta, mintha azzal semmivé tehette volna a szörnyű valóságot.

Bármi történjék is ezek után, egy világnak – az ő világának – örökre vége.

18. FEJEZET

Yaan

Amikor a hátára fordult, és keze az ágy másik felére tévedt, érezte, hogy egyedül van, sőt, a hideg ágynemű arra utalt, hogy Linda már régebben elment. Kissé elszomorodott, mint minden hasonló reggel, de értette és tiszteletben tartotta a nő indokait. Linda nem akarta, hogy tudjanak a viszonyukról, és mindent meg is tett azért, hogy az esetleges szóbeszédet elkerülje. Pedig Yaannak nem lett volna ellenére az sem, ha nyilvánosan felvállalják a kapcsolatukat. Hiszen mindketten független, felnőtt emberek… De Linda erre már akkor határozott nemet mondott, amikor az eset után néhány nappal összeszedte bátorságát, és elé állt.

Élete talán legkényelmetlenebb beszélgetése volt. Délelőtt történt, nem sokkal azután, hogy Buchay, Bien és Omaya kisorjáztak az irodájából, és ők ketten, szokás szerint egyedül maradtak.

Mély lélegzetet vett, letette csészéjét az asztalra, és felállt.

– Linda? – fordult a nő felé, aki készségesen nézett rá.

– Igen?

– Maga férjezett?

A nő arcán meglepetés suhant át.

– Nem, miért?

– Mert… maga tetszik nekem, és ha… magának sem lenne ellenére… – Nagyon ügyetlennek érezte magát.

Linda hirtelen zavarba jött, és még egy kicsit el is pirult.

– Én? Tetszem magának?

Ettől már Yaan is zavarba jött. Vajon félreérthetően fogalmazott?

– Igen – felelte egyszerűen.

Egy pillanatra keserűség suhant át Linda arcán, de még mielőtt Yaan megbizonyosodhatott volna róla, már nem is volt sehol.

– Értem – bólintott Linda, és várakozva ránézett.

Yaant ez a hozzáállás nem bátorította fel túlzottan, mégis nagy levegőt vett, és folytatta.

– Szeretném, ha jobban megismerhetném. És a kapcsolatunk is több lenne, mint ez a szigorúan hivatalos ismeretség. Persze, csak ha nincs ellenére…

– Szóval arra gondolt, hogy viszonyunk lehetne egymással?

Yaanra úgy hatott ez a már-már durva egyenesség, mintha arcul csapták volna. Viszont végre nem kellett keresgélnie a szavakat.

– Nem. Nem lenne ellenemre az sem, ha a kapcsolatunk nyilvános lenne. Nem a helyzetemmel szeretnék visszaélni, és főleg nem arról van szó, hogy ne tudnám, merre van a katonai bordély. – Érezte, hogy a keze ökölbe szorul, ahogy a felháborodás egy pillanatra erőt vett rajta. – Ha olyan igényeim lennének, azokat nem így próbálnám meg kielégíteni. De elnézését kérem. Bizonyára én viselkedtem úgy az elmúlt hónapokban, hogy előbbi kérésem félreérthető volt.

– Nem, csak… – Linda leeresztette a gépelőt, amit eddig a kezében tartott, majd az asztalra helyezte. Láthatóan nem találta a szavakat. – Elnézését kérem.

– Ha nemet mond, azt is elfogadom – felelte Yaan a szokásosnál ridegebben. – Semmit sem fog változtatni kettőnk kapcsolatán. Legalábbis részemről.

– Értem. Viszont… ezt a… ezt az egyezséget, még ha mindketten ráállunk is, akkor sem hozhatjuk nyilvánosságra. Én a maga hírszerzője vagyok. Eddig senkiben sem merült fel, hogy kettőnk között a szigorúan vett munkakapcsolatnál több is lehet. Ha ez megváltozna, senki nem merne nyíltan beszélni előttem, sőt, állandó gyanakvással kezelnének, így a munkám teljesen ellehetetlenülne.

– Értem. Akkor hát… tekintsük úgy, mintha ez a beszélgetés el sem hangzott volna – bólintott Yaan. Az asztalához lépett, hogy elrendezze a reggeli megbeszélés jegyzeteit, és nekilásson napi rendes elfoglaltságának, de Linda felállt, és néhány bizonytalan lépéssel közelebb ment. Amikor Yaan felpillantott, pont szemben állt vele.

– Nem így értettem – mondta Linda határozottan. – Azt mondtam, hogy ha a munkatársinál mélyebb kapcsolatot alakítunk ki, erről senki másnak nem szabad tudnia. Még a barátainak sem.

– Jó – mondta megadóan.

És bár mindezek után azt várta, hogy kapcsolatuk legalább olyan nehézkesen alakul majd, mint ez a beszélgetés, kellemesen csalódott. Linda nem gördített további akadályokat megismerkedésük elé, igaz, Yaan sosem érezte, hogy igazán megismerték volna egymást. Életének bizonyos szakaszairól hallgatott előtte, főleg azokról az évekről, amikor otthagyta a családját, és megpróbált beilleszkedni a külsős világba. Ronenről viszont sokat mesélt: viselt dolgaikról és kalandjaikról, sokszor még olyan dolgokat is elmondott róla Lindának, amiket még Esternek sem.

Persze nem lehet mondani, hogy ugyanúgy érzett volna Linda iránt, mint Ester iránt. Ez az érzés egészen más volt: sokkal több volt benne a bajtársiasság, és sokkal kevesebb a nyitottság. Ester a szó minden értelmében a társa volt – de őt nem hozza már vissza semmi…

A fájdalom kizökkentette reggeli merengéséből. Szeme felpattant, és a plafonon táncoló árnyékokra esett a pillantása. Szép az idő. Kár, hogy nem élvezheti sokáig, már este indulnia kell. Parancsa azonnali hatállyal a Primusra szólította. Buchay marad a sereggel, ők majd csak két hónap múlva hagyják el a bolygót, és rögtön az Alfára mennek.

Gondolatai Gromra és Judinra terelődtek. A legjobb barátja elvette a húgát. A legjobb, seeme barátja elvette a húgát, akinek viszont fogalma sincs arról, hogy a húga. Lehetne-e még ennél is komplikáltabb a helyzet? Ráadásul meg is kellene látogatnia őket, de Judin fel fogja ismerni, és akkor…

El nem tudta képzelni, hogy mi lesz akkor. De még mindig az a legjobb, ha először náluk találkoznak, minthogy véletlenül fussanak össze valamelyik katonai bálon. Ha botrány lesz, tudják le szűk körben, és kész. Bár Judin valószínűleg nem fogja lebuktatni, hiszen az a saját lebukása is lenne egyben, de biztos, hogy gyűlölni fogja.

Nem is tudja, milyen jó oka van erre a gyűlöletre…

Gyomra kényelmetlenül rándult meg a gondolatra, és feltápászkodott.

És akkor még mindezek tetejére itt van Giin is, azaz nincs itt, mert nincsen sehol. Mintha felszívódott volna. Arra a kaveni családra, akiknél itt, a Decaronon lakott, apja információi alapján könnyen rátalált, ott azonban nyomot vesztett. Maryaa Raas a háború utolsó napjait Giinnel töltötte a hadsereg főhadiszállásán, amelyet olyan jól körülzártak, hogy senki sem juthatott ki élve. Giin mégis eltűnt, mégpedig a nővel együtt.

Volt egy-két embere, aki mintha emlékezett volna Giinre a fényképek alapján, de ők sem voltak igazán biztosak a dolgukban. „Talán”, „úgy rémlik” voltak az egyedüli válaszok kérdezősködésére. Végül egyetlen lehetőség maradt: valaki megszöktette őket. De hogy hová, merre, arra nem jött rá. És hiába állította rá Lindát is a kutatásra, ő sem talált semmit. Ha beépített emberekről van szó, magyarázta, akkor viszonylag alacsony rangúak lehetnek, azok meg egyszerűen túl sokan vannak ahhoz, hogy végigellenőrizze őket. A sereg hírszerzése még ennyit sem tudott mondani.

Giin talán még mindig itt van a bolygón, de az is lehet, hogy már útban van a Murata vagy az Oderut felé… Mit fog kapni, ha kiderül!

Mire kijutott a fürdőszobába, kényelmetlensége fejfájássá erősödött.

A fürdőben az volt az első dolga, hogy megborotválkozzon. Azóta nem hordott szakállat, amióta apja vele szemben ülve eladta családja utolsó, még életben lévő tagját a háborúval együtt. Nem igazán értette saját indítékait. Talán az örökké jól borotvált Giinnek akart emléket állítani? Vagy egyszerűen csak nem érdekelte többé, ha mások is meglátják a hasonlóságot?

De bármit is várt, senki sem említette, hogy Giinre hasonlít. És valóban nem volt akkora a hasonlóság, amekkorára tizenéves korából emlékezett. Fekete haját apjától, szemét anyjától örökölte, vonásai leginkább Yaan papára emlékeztették. Szülei, nagyszülei arca pedig soha nem volt olyan közismert, mint Giiné.

Behunyta a szemét, és olyan élesen látta maga előtt a családi temetőt, ahogy még soha. Emlékezett a kripta hűvösére, amikor legutóbb ott állt, s ráfektette tenyerét az ősrégi kőre, amelyet talán még maga Raas vésett. Ujjai követték az írás cikornyáit: Te ka-dend es. Dam te ka-dibigiinin sasęs. Ez itt a vég. De ez itt a kezdet.

A szavak akkor nem mondtak neki semmit, csak régi emberek unalomig ismételt közhelye volt ez is, de most, ahogy behunyt szeme előtt újra megjelent az írás, két dolog is eszébe jutott. Az egyik az, hogy a hagyomány szerint ezek voltak Nagy Andreas utolsó szavai. A másik gondolat ugyancsak Nagy Andreasszal volt kapcsolatos, hiszen a Bokra utolsó szavait is ő írta, s majdnem szó szerint megegyeztek ezzel a mondattal: Riil end – dimastilęnisin – on ka-bigiinin es. Ka-dilifra-sę-bigiinin. Az igazi vég, a megbékélés, csak kezdet. Az élet kezdete.

Megbékélés…

A szó nem azért hangzott fájdalmasan nevetségesnek, mert tábornokként ő maga indított háborúba egész seregeket, hanem inkább azért, mert e szerint a gondolat szerint ő már sosem fog élni. Az ő életének sosem lesz kezdete, és talán soha nem is volt kezdete, talán sosem élt igazán. Hiszen gyerek-és fiatalkora békétlenséggel, haraggal és háborgással telt, amikor pedig felnőtt, már nem volt lehetősége a megbékélésre. A megbékélés ugyanis a bocsánat teljessége, de most nem neki kell megbocsátania, hanem ő az, aki megbocsátásra szorul. Rászorul, pedig sosem kaphatja meg.

„Aki öl, olyan helyre száműzi magát, ahonnan nincs visszatérés.”

Csak most értette meg ezt a bokrai gondolatot is a maga teljességében. Aki öl, attól elvétetik a bocsánat, a megbékélés lehetősége: a halálba zárja be magát, egyszer s mindenkorra.

Õ halott. Nem csoda, ha mindenkit, akit szeretett, magával rántott a halálba.

Rossz hangulattal indult a napja. De ez semmi volt ahhoz képest, ahogyan folytatódott.

***

– Micsoda? Mi történt a Shremeyán? – kérdezte értetlenül Lindától, aki falfehéren, remegő szájjal valamilyen robbantásról és pusztulásról dadogott.

A nő végül feladta, és Yaan kezébe nyomta a hivatalos jelentést.

– Most érkezett…

Yaan végigfuttatta szemét az első soron.

Feladó: Leonid Reynis, a Negyedik Expedíciós Hadsereg és a Shremeyára kirendelt biztonsági erők parancsnoka F1/F2

– Micsoda? – nézett fel csodálkozva. – Reynis? Mi történt Rundival?

Linda csak intett, hogy olvassa tovább.

Tárgy: Jelentés a shremeyai katonai eseményekről 3939-01-03

Címzett: a Csillagunió elnöke, a Csillagunió Összvezérkarának minden tagja

Összvezérkari levél. Yaan felpillantott Linda arcára, és biztos volt benne, hogy a levél tartalma minden lesz, csak kedvező nem. Nagyot nyelve olvasott tovább.

St.i. 3939-01-03-án 0300-kor általános távozási parancs érkezett a Shremeyán állomásozó katonai és biztonsági egységeknek 0001-es kóddal Mr. Rundi személyes digitális aláírásával. – Ez az azonnali, űrtérbe történő visszavonulás kódjele volt. – A kiürítés rögtön megkezdődött, de 0500-re még csupán az állomány töredéke hagyta el a bolygót. Ekkor, további felszólítás vagy figyelmeztetés nélkül a K-2-fgn-44-es űrhadász gép 5 nagy erejű nukleáris töltetet lőtt ki a Shremeya harmadik kontinensére. A kontinensen minden bizonnyal elpusztult az oda kitelepített mintegy kétszázötvenmillió niesi származású állampolgár (bár a kitelepítettek számáról nincsenek pontos adataink), valamint az ottani lakosok, további 70 millió állampolgár.

A robbanás hírét hallva csapataink nagy részén pánik lett úrrá, s a következő egy órában a bolygón lévő állomány mintegy hatvan százaléka távozott, a maradékért csak főbelövés terhe mellett voltam képes járműveket küldetni, ennek ellenére csapataink mintegy negyede még mindig a bolygó felszínén tartózkodik. Róluk egyáltalán nincsenek híreink. Mr. Rundit a jelen pillanatig semmilyen módon nem tudtam utolérni, ezért ideiglenesen átvettem a csapatok parancsnokságát. Kérem egy azonnali összvezérkari értekezlet összehívását st.i. 3939-01-03 1200-ra és Mr. Rundi felelősségre vonását. Reynis.

Feladva: st.i. 3939-01-03 0900

Kicsivel lejjebb:

Ellenjegyzés: Elnöki Hivatal

Megjegyzés: Értekezlet témája és időpontja elfogadva. Fuhuyen F1/F1

Feladva: st.i. 3939-01-03 0915

Yaan megszédült. Rundi! Hát ezért volt olyan biztos a dolgában!

Azt azért sosem tételezte fel róla, hogy képes több mint 300 millió embert a halálba küldeni, majd saját csapatainak jó részét is feláldozni egy fölösleges katonai siker érdekében. Ráadásul nukleáris töltetekkel! Ez minden, minden nemzetközi egyezmény semmibe vétele, olyan háborús bűn, amelyért nem jár, nem járhat, sosem járt bocsánat. És ismét a Shremeyát támadta, azt a Shremeyát, amelyet tömegpusztító eszközökkel egyszer már teljesen lakhatatlanná tettek…

Hatalmas lesz a felháborodás, nemcsak a birodalmon kívül, hanem azon belül is, és a kaveniek a többieknél is erőteljesebben fognak tiltakozni, ami majd megint alkalmat ad arra, hogy újra milliókat mészároljanak le…

– A rohadt életbe! – csapott olyan erővel az asztalra, hogy letáncoltak róla a kofenos csészék.

Minden belé nevelt önuralmára szüksége volt, hogy visszafogja magát.

Gyilkos, gyilkos, gyilkos… ismételgette magában, és megfogadta, hogy bármi áron is, de bosszút áll. Nem nyugszik, amíg Rundi él, ha kell, saját kezűleg öli meg a mészárost.

De ehhez hideg fejre van szüksége.

Az órájára pillantott. Még van bő két órájuk az értekezletig.

– Azonnal szóljon Buchaynak, Biennek és Omayának. Lichinek is, bár ő az Alfa kormányzójaként nyilván megkapta már a levelet. Eligazítást tartok. Biztos vagyok benne, hogy a shremeyai események hírére felkelések fognak kitörni a bolygón. És készítsen mindannyiunknak valami erős italt is, kérem. Szükségünk lesz rá.

Linda nem vette fel a magázást, sőt, örömmel engedelmeskedett a határozott parancsoknak. Yaan maga is örült volna valakinek, akire átháríthatná a parancsnokságot, de mivel ilyen nem volt, nem engedte meg magának, hogy mélyebben belegondoljon a levél tartalmába. Azonnal intézkednie kell néhány ügyben, mielőtt a Decaronon újra kitör a háború.

Amikor két óra múlva visszaért az irodájába, a holotér már össze volt szerelve, és beosztottjai mindegyike ott várt rá.

– Uraim, kezdődik – szólt nekik Linda, aztán bekapcsolta a nagy teljesítményű detát. A szoba homályba borult, előttük pedig megjelent az elnök képe, aztán több, kisebb holomezőben a többiek arca is.

Az elnök azonnal átadta a szót Reynisnek, aki így a fő mezőbe került, és jól láthatóvá vált nyúzott, sápadt arca. Nem sokat alhatott az éjszaka.

– Uraim, a levél óta történt néhány dolog. A legfontosabb, hogy megtaláltuk Mr. Rundit. Az orvosszakértő megállapította, hogy gyilkosság áldozata lett. A halál beálltát 0500 körülre, tehát nagyjából a nukleáris csapás megkezdésének idejére teszi. Ezen kívül kiderült, hogy a nukleáris tölteteket kilövő vadászgép a bázisra való visszatérés közben felrobbant, pilótája meghalt, így tőle sem tudhatunk meg semmit. A csapatainkról hasonlóan rossz híreket kaptunk. A robbanás után kimenekítettek közül az orvosok vizsgálatai szerint 2600-an könnyebb, hétszázan pedig közepes sugárfertőzést szenvedtek. Csapataink negyedét, ahogy írtam is, már nem tudtuk kimenekíteni, az eddigi hírek szerint őket a helyiek felfegyverzett csoportjai semmisítették meg.

– Mi a helyzet a shremeyaiakkal? Hányan haltak meg közülük? – kérdezte Yaan.

Reynis a szokásos utálat nélkül nézett Yaanra.

– Nincsenek pontos adataink. A helyieknek sem. Úgy látjuk, vannak túlélők a hármas kontinensen, viszont a többin is vannak áldozatok. Véleményem szerint legalább háromszázmillió áldozata van a támadásnak.

– Arról van már sejtésük, ki ölhette meg Mr. Rundit? – kérdezte az elnök.

– Nincsen. Sőt, arra is csak közvetett bizonyítékunk van, hogy ő rendelte el a csapást. Saját készülékén még a kiürítési parancs eredetijét sem találtuk meg, pedig ezt biztosan ő adta ki, ezért a szakértők arra gyanakodnak, hogy valaki, valószínűleg a gyilkosa, beletörölt a detájába. A központ egyetlen hívást sem rögzített a hadúr készülékéről, de azt is mondják a szakértők, hogy arról a gépről nem csak a központon keresztül lehetett kommunikálni. S hát azt is tudjuk, hogy a gép a nukleáris rakománnyal együtt az ő személyes irányítása alatt állt, ez már kiderült az űrhadászokkal történt egyeztetés után.

– Szóval maga biztos abban, hogy Mr. Rundi adta ki a csapásra a parancsot? – kérdezte Fuhuyen.

Reynis arcán bizonytalanság suhant át.

– Nem teljesen világos előttem az ügynek minden részlete, uram. A programozóink szerint csak az ő detájáról érkezhetett a kiürítési parancs, vagy pedig egy, az ő detájával tökéletesen megegyező programozású gépről. Ehhez azonban nagyon magas szintű hírszerzési munka szükséges, amilyennek, értesülésem szerint, még csak a gyanúja sem merült fel a Hírszerzési Hivatalban. Talán inkább arról lehet szó, hogy valaki megtudta, mire készül Mr. Rundi, és megpróbálta megakadályozni.

– Értem – biccentett az elnök. – Van valakinek valami kérdése vagy javaslata?

Hosszú vita következett. Főleg arról, hogy mit tegyenek a sugárfertőzött területekkel és személyekkel, hogy miként fékezzék meg a Shremeya légterének szennyeződését, illetve hogy milyen csapatokat és hogyan helyezzenek el a bolygón. Amikor a végére értek, Grom szólalt meg. Rajta is látszott, hogy nagyon fáradt, és Yaan tudta, hogy lassan huszonnégy órája talpon van.

– Itt, az Alfán minden fegyvernyugvási kísérletünk megbukott, miután a hírek felreppentek. Két ellenálló csoport is közölte, hogy nem várják meg, amíg a niesiek fejére rárobbantjuk az egyes kontinenst is. Első lépésként a helyi irányító központot röpítették a levegőbe, így az Alfán jelenleg ismét polgárháborús állapotok uralkodnak. Arról nem is szólva, hogy Melilan kormányzó úgy döntött, a helyzetre való tekintettel visszaveszi a kormányzói feladatokat.

– Lechis olyan jól van már? – kérdezte Manov, a Kilencedik Hadsereg tábornoka.

– Az orvosok holnap akarták elengedni, de szerintem már reggelre kint lesz.

– Ez jó hír, nem?

– Nem. A helyiek gyűlölik főként Quiesco megtisztítása és a kitelepítések miatt. Fellépése csak tovább fokozhatja az indulatokat.

– Vannak hírek máshonnan is zavargásokról? – vette vissza a szót az elnök.

– A Decaronon volt néhány kisebb megmozdulás, de inkább csak szimpátiatüntetések – jelentette elsőnek Yaan.

– A Sikamoronon kiújultak a harcok néhány pacifikált területen, de ezek sem komolyak – mondta Finskau, a Hatodik Hadsereg parancsnoka, aztán még néhányan jelentettek kisebb megmozdulásokat.

– Úgy látom, nem áll fenn polgárháborús veszély a birodalomban – foglalta össze a hallottakat az elnök. – Akkor tehát ennek megfelelő közleményt kell kiadnunk. Elmondom, mire gondoltam: Amíg a shremeyai nukleáris csapás ügyében a nyomozás nem zárul le, nem tudjuk pontosan megmondani, ki a felelős a történtekért, a kormányzat és a birodalom elnöke mégis kijelenti, hogy nemcsak, hogy nem tudott a csapás előkészületeiről, de azzal a legkisebb mértékben sem ért egyet, sőt, attól élesen elhatárolódik. Mivel a történtekért valószínűleg felelős Ghana Rundi nem sokkal a csapás után gyilkosság áldozata lett, a nyomozás lezárásáig az sem állítható bizonyosan, hogy ő állt az események mögött, vagy hogy személyét csupán fel akarták használni a birodalom vezetésének lejáratására. Hogy a birodalomban élő kaveni közösségeket a jövőben hasonló atrocitások ne érjék, elrendelem a kitelepítések azonnali megállítását, és egyúttal utasítom is az egyes bolygók vezetését, hogy dolgozzanak ki egy olyan széttelepítési tervet, amely lehetővé teszi a niesi származású lakosság elkülönülésének megszüntetését. Kivételt képez ez alól a Mwakane, ahol a jelenlegi viszonylag békés helyzetet nem érdemes megbolygatni, viszont az ide irányuló kitelepítéseket is azonnal le kell állítani. A kitelepítettek és a széttelepítendők vagyoni helyzetük helyreállítására kérelmet nyújthatnak be a birodalmi népességnyilvántartó hivatalokban.

– Uram, de ez… – fogott volna tiltakozásba Manov, de az elnök nem hagyta, hogy végigmondja.

– Igen, ez Mr. Rundi politikájának a végét jelenti, Mr. Manov. A birodalom stabilitásának megőrzése fontosabb, mint bármilyen vélt vagy valós sérelem visszafizetése a Kavennek. Én nem vagyok Ghana, nekem nincsen velük elszámolnivalóm. Ha valakinek nem tetszenek az intézkedések, szólhat. De nem tűröm tovább, hogy személyes ellenérzések miatt tönkretegyék a birodalom több milliárd állampolgárának az életét. Érthető?

– Igen – biccentett meghunyászkodva Manov.

– Helyes. A birodalom hadúri feladatait egyelőre Mr. Fuhuyen látja el. Mr. Reynis, magát kinevezem a Negyedik Hadsereg tábornokának F–1-es rangban. A formaságokat majd Mr. Fuhuyen elintézi. Arra kérem, hogy addig tartson rendet a seregben, amíg meg nem érkeznek a speciális különítmények, melyeknek a Shremeya rehabilitálása lesz a feladata. Utána nekik kell segédkeznie.

– Értettem.

– Maga, Mr. Manov és Mr. Nau-hin, visszavonulnak a Gamma, illetve a Beget űrteréből. Mr. Ibdaran viszont folytatja az Orion elfoglalását. Mr. Finskau majd támogatja néhány bolygóhadász hadtesttel, ezt egyeztessék a megbeszélés után.

– Igenis! – mondta egyszerre a négy említett tábornok, mintha csak kadétok lennének az akadémián. Hiába voltak Rundi emberei, a hadúr meghalt, az elnök határozottsága pedig nem hagyott kétséget afelől, ki a birodalom legfőbb és egyedüli ura.

– Mr. Lichi, maga egyelőre az Alfa kormányzója marad. Mr. Melilan azonnali hatállyal átjön ide, a Primusra. Magára bízom, milyen módszerekkel pacifikálja a bolygót, de próbáljon meg minél kevesebb vért ontani. Úgy tudom, maguknál vannak a legnagyobb kitelepített táborok.

– Igen, az egyes kontinensen.

– Ezeket számolja föl. Az emberek széttelepítésére hozzon létre egy bizottságot. Ne engedje őket egy tömbbe települni, de a családokat se szakítsák szét egymástól, sőt, az eddig széttelepített családokat próbálja meg újraegyesíteni.

– Értettem, uram. Kérhetek azonban katonai erősítést? Az itteni Biztonsági Szolgálat emberei nagyon lojálisak Mr. Melilanhoz, és nem szeretném, ha…

– Az Első Hadsereg három héten belül megérkezik az Alfára. A Decaronon Mr. Parrag marad a Hetedik Hadsereggel. Az alfai Biztonsági Szolgálat tagjait viszont átrendelem a Bétára, hogy ott segítsenek a már áttelepítettek elhelyezésében.

– Vissza is telepítik majd őket?

– Egyelőre nem. Családegyesítésről lehet szó, de semmi másról, amíg helyre nem áll a rend és a nyugalom az Alfán.

– Igenis.

– Maga, Mr. Martyn, visszaviszi a seregét az Alfára, átadja a Decaron fölötti parancsnokságot Mr. Parragnak, maga idejön a Primusra.

– Értettem – felelte Yaan is feszesen. Ő sem tudta kihúzni magát az elnök hatása alól. De nem is akarta. Tetszett neki a határozottsága, és örült, hogy nem kell döntést hoznia, csak engedelmeskednie.

***

Az elnöki rezidencia olyan volt, amilyenre emlékezett: a semmi közepén egy kis sziget.

Ismét egyedül jött, és ismét keresztül kellett mennie jó néhány ellenőrzési ponton, mire a házba beléphetett, ez alkalommal viszont nagyobb tisztelettel figyelték a biztonságiak, és az elnök is a bejárati csarnokban várta.

– Uram! – tisztelgett udvariasan Yaan, de az elnök most sem formálisan viszonozta az üdvözlést, hanem közelebb lépett hozzá, és a kezét nyújtotta.

– Jöjjön beljebb, barátom – invitálta. – Már vártuk.

De nem az iroda felé vették útjukat, hanem a csarnok mögötti kert egyik lugasa felé, ahol a megterített asztal körül már várakoztak néhányan. Yaan legtöbbjüket ismerte már: ott volt Fuhuyen, a Tizenegyedik Expedíciós Hadsereg tábornoka, egy magas, szálfaegyenes öreg tiszt, Drahan Felin, a védelmi miniszter, valamint egy kövérkés, fekete bőrű és hajú, jó kedélyű férfi, aki Martyn kormányának kultuszminisztere volt, bár a neve nem jutott az eszébe. Most éppen szomszédjával nevetgélt, de olyan halkan, hogy nem lehetett érteni, mi a vidámság oka.

Az elnök az asztalfőre vezette, és megvárta, amíg mindenki elhallgat.

– Hölgyeim, uraim, hadd mutassam be Paul Martyn tábornokot, birodalmunk egyik legtehetségesebb katonai vezetőjét – mutatott Yaanra, aki feszesen biccentett. – Akiket pedig itt lát, Mr. Martyn, a birodalom igazi vezetői – mondta az elnök, aztán helyet mutatott neki a kultuszminiszter és asztalszomszédja között.

Amikor Yaan odalépett, hogy helyet foglaljon a széken, szomszédja felállt, és udvariasan előre nyújtotta személyi kártyáját.

– Azt hiszem, mi már találkoztunk, Mr. Martyn – mondta mosolyogva.

A kifejezés annyira idegen volt az arcon, hogy Yaannak jó pár másodpercébe került, mire a helyére tette.

– Maga az az újságíró a Mwakanéról.

– Így van. Maur Luter.

– Ne haragudjon, hogy elfelejtettem a nevét.

– Nem tesz semmit. Jöjjön, foglaljon helyet, mindjárt kezdődik az ebéd, és asztaltársai nagy részét még nem is ismeri. Ha gondolja, bemutatom őket magának.

– Köszönöm – biccentett Yaan, és helyet foglalt.

A társaság tagjai, miután Yaan és az elnök leültek, újra kedélyes társalgásba kezdtek.

– Akit ott lát, az a barna férfi az elnök legtehetségesebb propagandistája. Valószínűleg azért nem hallott róla eddig, mert betegesen irtózik a nyilvánosságtól, sőt, maguktól az emberektől is. Mellette az a férfi, aki az elnök mellett ül, dr. Fernis, az elnök orvosa és bizalmasa – folytatta a férfi a bemutatót. – Ő a legnagyobb primusi kutatóintézet vezetője, bár nem hallottam, hogy bármilyen eredményt elértek volna.

Yaan jól megnézte magának az orvost. Abból, amit és ahogyan evett, le merte volna fogadni, hogy kaveni származású, sőt, élete java részét a Kavenben töltötte.

– Az elnök másik oldalán ülő hölgy az édesanyja. Nagyon határozott jelenség, de igen jó ízlése van. Építészmérnök, a birodalom épületeinek jó részét ő tervezte, így gyakorlatilag ő volt az, aki a birodalmi stílust megteremtette.

Yaan csak egy pillantást akart vetni felé, de megakadt rajta a szeme. Bár távolról sem volt fiatal, mégis gyönyörű asszony volt, őszesfekete haja szabályos hullámokban omlott a vállára, arca, vonásai arányosak voltak, szeméből, mozdulataiból intelligencia és határozottság sugárzott. Alaposabb megfigyelés után azonban felfedezte benne azt a fajta kimértséget is, amely a szép vonalú száj sarkába néhány ráncot vésett, és ez így együttvéve már kegyetlenséget sugallt; ilyet Yaan csak Rundi arcán látott eddig.

Amikor a nő megérezte, hogy Yaan figyeli, felszegte a fejét, és ránézett. Tekintetéből kelletlenséget olvasott ki, így Yaan azonnal visszafordult beszélgetőpartneréhez, aki addigra már túl volt egy író és egy színész bemutatásán.

– És maga hogy került ide? – vágott közbe, mert untatni kezdte a hosszadalmas bemutató.

– Én vagyok a hivatalos ellenzék.

– Ellenzék? – nézett rá Yaan döbbenten. – Miféle ellenzék?

– Mondtam, a hivatalos – vigyorodott el a férfi szélesen. – Én vagyok a birodalom biztonsági szelepe. Időnként kritizálok, időnként humorizálok, persze mindig csak azokon a határokon belül, ami még nem számít felforgatásnak. Az emberek meg elolvassák az írásaimat, megnézik a műsoraimat, és örülnek, hogy valaki végre kimondja, amit gondolnak. Igaz, mások meg haragszanak rám tiszteletlenségem és bomlasztó nézeteim miatt. Nem tudják, hogy maga az elnök hagyja jóvá a terveimet. – Felnevetett.

Bár ennek az irodalmi kettős ügynökségnek a gondolata határozottan taszította Yaant, a férfit mégis kellemes társaságnak találta. Értelmes volt, könnyed, jókora adag öniróniával rendelkezett, humora pedig mentes volt minden közönségességtől. Éppen ellenkezőleg: finom célzásai és találó megjegyzései úgy szórakoztatták, hogy közben nem érezte azt a feszengést, amely a magukat humorosnak tartó emberek társaságában gyakran elővette.

Az ebéd tehát a kezdeti kényelmetlenségek után kellemesen telt, később azonban az asztaltársaság néhány beszédesebb tagja hangos vitába fogott. Yaan nem tudta pontosan, hogyan is kezdődött, csak akkor kapta oda a fejét, amikor először említették meg Rundit.

– … megérdemelték! És nem értek egyet azzal, hogy nem vizsgáljuk ki az ügyet alaposabban. Még a végén azt hiszik ezek az alantas gyilkosok, hogy következmények nélkül lehet végezni a birodalom bármelyik vezetőjével. Ezt nem lenne szabad hagyni! – kiabált magából kikelve a kultuszminiszter, s vékony hangja, ahogy felfelé ívelt, szinte hasogatta Yaan fülét.

– Még mindig folyik a vizsgálat – felelte a magas, ősz hajú tábornok. – Éppen csak nem vezetett eredményre. A helyszínelők azt mondták, hogy ha a gyilkos nem pont a homloka közepén lövi meg Mr. Rundit, és a kezébe adja a fegyvert, még öngyilkosságnak is beállíthatta volna. Semmi nyoma nincs erőszakos vagy másféle behatolásnak. Egy biztos: akárki volt is, profival állunk szemben, mégpedig olyannal, aki nem a Shremeya miatt állt rajta bosszút. Pontosan eltervezett és végrehajtott akcióról van szó, nem lehetett egy alig néhány órával azelőtt történt mészárlás következménye. Sőt, a gyilkos minden valószínűség szerint belső ember lehetett, mégpedig magas rangú, hiszen még arra is képes volt, hogy jelenlétét eltüntesse a regisztráló rendszerből. Ehhez pedig olyan kódokra volt szüksége, amelyekhez csak az F-rangúak férhetnek hozzá.

– Tehát valaki előre eltervezte, hogy végrehajtja a nukleáris csapást, és utána úgy állítja be, mintha Mr. Rundi tette volna? – kérdezte az elnök anyja. – De ki lehetett az, és mi lehetett rá az oka?

– Ez az, amire a nyomozás végeztéig nem tudunk választ adni. Sőt, talán még utána sem, ha nem kapjuk el a gyilkost. Mindemellett tényleg elképzelhető, hogy Mr. Rundi adott parancsot a csapás végrehajtására. Az informatikusok most már biztosak benne, hogy valaki beletörölt a gépébe.

Yaannak eszébe villant a kép, amelyet a helyszínelőktől kapott: Rundi üres szemei a fölötte lévő semmibe meredtek kifejezéstelen tekintettel, mint mindig, az arca viszont… Olyan érzelmeket árult el, amelyeket Yaan még sosem látott rajta: haragot, döbbenetet és félelmet.

– Ennél azonban sokkal fontosabb, hogy a birodalom hadserege addig se maradjon irányítás nélkül – mondta az elnök Fuhuyen felé fordulva. – Azt hiszem, ebben egyetértünk.

– Így van – bólintott az idős tábornok.

– De hát… nem Mr. Fuhuyen az irányító? – kérdezte a védelmi miniszter döbbenten.

– Túl idős vagyok én már ehhez a poszthoz, barátom. Olyasvalakire van szükségünk, aki még fiatal, akiben még van lendület, és akiben van tehetség is.

– Igazából csak egy jelöltünk van erre a posztra – vette át a szót az elnök.

Yaannak már arra sem volt szüksége, hogy felpillantson. Tudta, hogy mindannyian rá néznek.

***

Szobájának teraszán kellemes volt a hőmérséklet még így, éjjel is. A bolygó ezen részén éppen nyár volt, mégpedig az a fajta nyár, amelyet gyerekkorában Yaan a legjobban szeretett: a mérsékelt égöv meleg, bársonyos nyara, amikor csillagok milliárdjai sziporkáznak a nyílt égbolton, és a zajok csak halkan, távolról jutnak el hozzá.

Ha a csillagokat elunva a föld felé fordította tekintetét, nem sokkal a szálloda erkélyei és kiugró épületrészei alatt ott láthatta a falucska éjszakai fényeit: a sárgás lámpákkal megvilágított félhomályos utcák kacskaringós sora egészen a tengerpartig húzódott, ahol fényük meg-megcsillant a hullámzó felszínen.

Nem tudta, meddig állt a halk neszeket figyelve, üres tekintettel a fényeket bámulva, minden bizonnyal órákig, mert amikor megmozdult, csontjaiban érezte a kimerültséget. Mégsem ment el lefeküdni. Teljesen fölösleges lett volna, gondolatai nyugtalanul cikáztak a fejében, újra és újra felzaklatták. Ahhoz azonban, hogy valamiféle rendszerbe foglalja őket, még túl frissek voltak, s olyan irányokba mutattak, melyeket még sosem járt be képzeletével. Persze, egyszer, régen még Esterrel beszélgettek róla, de Ester halála után, maga sem tudta miért, sosem gondolt bele igazából abba, hogy ekkora felelősség kerülhet a vállára.

A felelősség határait nem a képességek jelölik ki, hanem a lelkiismeret. Csak azért vállalhatsz felelősséget, amit a lelkiismereted megenged. De jusson eszedbe minden döntéskor: nemcsak a döntést, hanem annak természetes következményeit is magadra vállaltad – jutott eszébe a Bokra.

Vajon képes ezt a felelősséget vállalni? Tudja, melyek azok a „természetes következmények”, amelyek ezzel járnak?

– Paul? – Linda hangja kissé rekedt volt az alvástól, de a szemén látszott, hogy teljesen éber. – Semmit sem aludtál? – kérdezte, ahogy kilépett a teraszajtón, és leült mellé. Tekintete követte az övét a sötét kikötő vizén táncoló fények felé.

Yaan csak megrázta a fejét, nem tudta, mit is mondhatna. Lindával nem voltak olyan viszonyban, hogy feltárja előtte bizonytalanságát, félelmeit és kételyeit, lelkének legszemélyesebb titkait.

– A felelősség nagysága nyomaszt? – kérdezte Linda, és tekintetét elfordította a távoli víztől.

Yaan meglepődött a nő éleslátásán. Két kezével a hajába túrt, úgy szorította a fejét, amely mintha szétrobbanni készült volna.

– Igen – tört ki végül belőle a vallomás, majd kezét az ölébe ejtette. – Nem tudom, vállalhatok-e ekkora feladatot. Nem tudom, kész vagyok-e arra, hogy a birodalom második embere legyek. Sőt, azt sem tudom, akarom-e igazából.

Linda nem válaszolt, csak azzal az ismerős, kissé álmosnak ható pillantással figyelte, amely akkor volt jellemző rá, ha nagyon erősen koncentrált valamire. Yaan mély levegőt vett, aztán úgy döntött, hogy nem foglalkozik a következményekkel. Hiszen már hónapok óta együtt vannak, kiben bízzon meg, ha nem benne?

– Rundi emberei még ott vannak a tábornoki karban, ők eddig is gyűlöltek, de most minden bizonnyal még jobban fognak gyűlölni a kinevezés miatt. Örülhetek, ha a gyilkosságot nem varrják a nyakamba. Közben meg a háború olyan szakaszába érkezett, amikor át kell gondolni az eddigi koncepciókat, és talán személycserékre is szükség lesz. Ez az SE-tagokra is vonatkozik, de nem tudom, mekkora is igazából a hatalmam, merhetek-e egyáltalán ujjat húzni velük, meddig számíthatok az elnök és a tábornokok támogatására… – Yaan fáradtan csóválta meg a fejét.

– Miért nem mész el szabadságra? Kikapcsolódni? – kérdezte Linda halkan. – Túlhajszolod magad, már majdnem két éve csak a munkádnak és a háborúnak élsz.

– A családom halott. Nem látom értelmét annak, hogy egyedül elmenjek bárhová is – vágott vissza olyan hirtelen indulattal Yaan, amivel még magát is meglepte. Kicsit csendesebben tette hozzá: – Igazából, azt hiszem, magának az életnek nem látom értelmét. Nem, nem arról van szó, hogy ne értékelném a… jelenlétedet, de ez a… – bizonytalan mozdulatot tett a kezével – kapcsolat, ami kettőnk között van, nekem nagyon kevés.

– Én… – kezdte volna Linda, de Yaan megfogta a kezét.

– Nem a te hibád, inkább az enyém – tette hozzá gyorsan.

– Nem tudom – ellenkezett Linda, és a szobából kiszűrődő fényben Yaan kifejezetten félszegnek látta a mosolyát. – Én magam sem vagyok valami gyakorlott a kapcsolatok terén. A munkám miatt inkább csak partnereim voltak, a sebesülésem óta még azok sem.

– De hát sosem akartál családot? És hogy jön ide a sérülésed?

– Sosem akartam családot. A sebesülésem pedig azért fontos határkő, mert az egyetlen komolyabb partnerem éppen amiatt hagyott ott.

Yaan elképedt.

– Mármint… azért hagyott ott, mert… mert megsebesültél?

– Te is láttad, hogy nézek ki – mondta kissé ingerülten Linda.

– Na és? – nézett vissza rá értetlenül Yaan.

– Te is láttad, hogy néz ki a jobb oldalam!

– Te is láttad, hogy néz ki a bal oldalam – vágott vissza Yaan mosolyogva.

– De te férfi vagy.

Ezt az érvelést képtelen volt követni.

– Ennek semmi értelme – jelentette ki rövid gondolkodás után.

Linda kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, de végül csak sóhajtott. Szája sarkába viszont kis mosoly költözött.

– Ha nem tudnám, hogy te vagy a birodalom hadura, azt mondanám, hogy reménytelenül romantikus alak vagy.

– Romantikus?

– Romantikus kamasz.

– Hisztériás és sértődékeny kamasz voltam, aki úgy váltogatta a barátnőit, mint mások a ruhájukat. Nem hiszem, hogy bármelyikük is romantikusnak tartotta volna a viselkedésemet. Egyébként komolyan nem értem, miért probléma a sérülésed. Ha van valami, ami távol tartja tőled a férfiakat, az inkább a viselkedésed. Sosem tudja pontosan az ember, hányadán áll veled.

Yaan azt várta volna, hogy a kritika visszavesz majd Linda mosolyából, de a nő hátravetette a fejét, és felnevetett.

A nevetés megfiatalította: nyaka vonala finoman ívelt, világosbarna haja vörösesen csillogott, arcán eddig sosem látott felszabadult jókedv tükröződött. Yaan csak nézte, s abban a pillanatban nagyon bánta, hogy nincs köztük több ennél a távolságtartó viszonynál. Aztán Linda abbahagyta a nevetést, de a jókedvtől még mindig csillogott a szeme.

– Éppen te mondod! Időnként még Isav is megijed tőled, a többség pedig azt tartja rólad, hogy nincsenek érzéseid.

Yaan elfintorodott.

– De nem kell aggódnod, én tudom, hogy vannak érzéseid – folytatta Linda komolyabban hangon. – És a barátaid is tudják. Inkább arról van szó, hogy senkit nem engedsz elég közel magadhoz.

– Te sem – vetette közbe Yaan gyerekesen.

– Én sem – bólintott Linda. – És mindkettőnknek megvan erre a maga jó oka: rossz tapasztalatok, bizalmatlanság és az, hogy nem ismerjük egymást. Így persze nem is fogunk jobban megismerkedni.

– És szerinted nem lehetne ezen változtatni?

– Gondolj azokra a dolgokra, amiket eddig nem mondtál el nekem, és az okokra, hogy miért nem tetted. El mernéd most mondani?

Yaannak azonnal Judy jutott az eszébe, de határozottan elutasította még a gondolatát is annak, hogy elmondja. Ester ugyan tudott róla, de akkor voltak egyéb okok is, és persze Ester is más volt… Aztán Giinre gondolt, amikor a Salaamon gyakorlatilag futni hagyta. Elgondolkozott.

Ezt végül is elmondhatná Lindának, vallomásával senkit sem sodor veszélybe, és talán kicsivel közelebb kerülne hozzá.

– 3936 standard márciusában szabadon engedtem a hadsereg fogságában lévő Giin Raast a Salaam utolsó, nem birodalmi kézen lévő kontinenséért cserébe.

Lindát megdöbbentette a váratlan vallomás.

– Tessék? – kérdezte zavarodottan, de aztán nem várta meg, hogy Yaan elismételje, amit elmondott. – És mivel érted el, hogy cserébe valóban kivonuljanak?

– Követőreagenst juttattam a szervezetébe, és nagyon rövid határidőket szabtam a csapatainak. Tudták, hogy Giin a kezemben van, ezért pontosan betartották a feltételeket, így a háború három-négy hónappal előbb ért véget.

– És valóban képes lettél volna megölni a nagybátyádat?

– Nem hiszem, de ezt az ellenfél nem tudta. Addigra már elég jó hírem volt a Mwakane és az Alfa miatt, bármit képesek lettek volna elhinni rólam. Másrészt viszont nem tudták, hogy ki vagyok. Biztos vagyok benne, hogy Giin nem mondta el egy-két családtagon kívül senkinek. Különben az egész birodalom ettől visszhangzana. Ugyanakkor nem értem, miért nem mondta el, hiszen sosem szeretett különösebben. Amit meg is lehet érteni: fiatalkoromban elkényeztetett kölyök voltam, utána meg elvakult fundamentalista.

– És most már nem vagy az?

– Fundamentalista? Nem. Katona vagyok, embereim és feladataim vannak. Ennyi.

– Már nem csupán katona vagy, Paul – rázta meg a fejét Linda. – Nemsokára a birodalom második legfontosabb embere leszel, közvetlenül az elnök után. Ez a hozzáállás nem működik többé.

– Igen, én is ettől tartok – bólintott Yaan. – De azért mégis… remélem, hogy megmaradok katonának. Csak katonának.

Linda bólintott, de Yaan világosan tudott olvasni érzéseiben és gesztusaiban. A nő nem hitt neki, sőt, még csak meg sem próbált úgy tenni, mintha hinne. Nem haragudott rá. Ő sem tudott hinni magának.

19. FEJEZET

Judy

– … és ebbe sosem fogunk belemenni! – kiabálta Erton kivörösödött arccal.

– Szóval háborúzni fogtok – felelte hidegen Judy.

– Igen, ha kell, háborúzunk! És mindenki mást is erre fogunk buzdítani! Ebbe a helyzetbe nem egyezünk, nem egyezhetünk bele!

– Ha harcoltok is, veszíteni fogtok. És mindenki, akit csak harcra kényszerítetek, meg fog halni veletek együtt. Ráadásul azokon fognak bosszút állni, akik nem tudnak védekezni. Láthattad, hány helyen történt már ugyanez!

– Ha ismernéd a történelmet, tudnád, hogy a Kaven azért maradt fenn, mert mindig ellenállt!

– De sosem fegyveresen! – vágott vissza Judy. Hányszor hallotta már ezeket a történeteket!

– Most viszont nincs más lehetőségünk! Ha hagyjuk, hogy széttelepítsenek minket, sokkal hamarabb elpusztulunk, mintha harcban esnénk el!

– Harcban? Most mondom, Erton, hogy a ti harcotokért olyanokon állnak majd bosszút, akik amúgy is kiszolgáltatottak. Ott vannak azok a szerencsétlenek az egyes kontinensen. Te nem láttad azt a tábort, de én már voltam ott jó pár alkalommal. Nekik a tervezett széttelepítés megváltás lenne, egyszerűen elpusztulnak azon a nyomorúságos sártelepen!

– Együtt még megvan az esélyük, hogy a Kavent tovább…

– Együtt arra van esélyük, hogy meghaljanak! Egyenként viszont megvan az esélyük arra, hogy éljenek, an Erton!

– Micsoda élet az? – kiáltott fel lekicsinylő hangsúllyal Erton. – Mint az állatoké!

– Valóban? – kérdezett közbe a vita folyamán először Tobbelt.

Erton pipacspiros arcának színe egy árnyalattal tovább mélyült, ahogy ránézett.

– Igen, valóban! – kiabálta magából kikelve. – Nézd csak meg, mivé lettél, mivé lettetek! Az Alfa két legnagyobb családjának leszármazottai vagytok, és hogy éltek? A gyerekeitek nem tudnak semmit a Bokráról, a hagyományról, nem ismerik a családjukat, nem tudnának elmondani egy Atenęma Gaadrát, nemhogy egy temetési szertartást végigcsinálni! Ők már sosem lesznek a Kaven tagjai, még akkor sem, ha most ebben a pillanatban véget érne a háború, és visszakapnánk elveszített értékeinket és jogainkat! Ők már most halottak a Kaven számára, Tobbelt!

– De hát élnek!

Erton felháborodása olyan erős volt, hogy néhány másodpercig csak hápogni tudott. Amikor aztán végül megszólalt, hangja halk volt, alig több a suttogásnál.

– Tobbelt, azt a majdnem háromszázmillió kavenit azért irtották ki az elmúlt tíz évben, mert azok akartak lenni, akik voltak, mert felvállalták a hitüket, a meggyőződésüket… magukat. Ti, akik a szimpla túlélésért megtesztek mindent, még magatokat is feladjátok, ezzel a magatartással az ő áldozatukat teszitek semmissé. Hát nem értitek? Milliók küzdelmét intézitek el egyetlen vállvonással… többek között az apádét, Judy!

– Ez nem igaz! – vágott vissza Judy hevesen, bár legbelül megmozdult benne valami Erton szavaira. Ez azonban csak még hevesebb ellenkezésre késztette. – Ha túlélünk, van esély arra, hogy a háború után újra felépítsük a Kavent!

– És mikor lesz vége?

– Nem tarthat örökké!

– Az igaz. De nem tudod, mikor ér véget. Elég harminc-negyven év, és nem marad senki, akivel építkezni tudnál, csak néhány öreg, akik aztán meghalnak. Persze, talán ha összeütsz egy ilyen szervezetet, mint az ő egyházaik, az még elvegetál egy darabig, de az már nem élet lesz, és nem a Kaven lesz. – Erton felállt, és meghajolt feléjük. – Ka-raa lift.

– Te is külsős módra élsz! – ragadta meg a karját Judy, még mielőtt el tudott volna indulni az ajtó felé. – Milyen jogon vetsz meg másokat, akik ugyanezt teszik?

– Nem élek külsős módra, csupán úgy eszem és öltözködöm. Minden másban megtartom a hagyományt. De mondd csak, Judy, te, akit apád valaha mazdrának nevelt, mikor nyitottad ki utoljára a Bokrát? Mikor im…

– Minden nap olvasom, és most, hogy nem vagyok a fronton, minden halott fölött elmondom a halotti imádságot! – vágott a szavába Judy.

– És a gyerekek, akiket nevelsz?

– Sheronnal gyakran beszélgetek róla, de Emilie még kislány, és…

– És?

– Nem az én gyerekem! Bármikor visszakerülhet a valódi szüleihez! Nincs jogom hozzá, hogy átneveljem!

– Te sem apád gyereke voltál, mégis úgy nevelt fel, ahogy azt a legjobbnak látta!

– De nekem nem volt más élő hozzátartozóm, Emilie-nek viszont van, és különben is, nekem ott volt a család!

– Most is ott lenne, ha nem egy külsőshöz mentél volna hozzá!

– Hát semmit nem értettél abból, amit elmondtam? Az indokaimat?

– De igen, értettem. Te nem értesz meg engem. És lehet, hogy apád elfogadja a döntésedet, mert szeret, pedig nem támogatja. Egyszerűen csak nem tehet mást, ha nem akar újra elveszíteni. De, Judy, belőled már sosem lesz kaveni.

Judy haragtól elsápadva szorította meg nagybátyja karját.

– Ilyet nem mondhatsz!

– Miért nem? Talán elválsz a férjedtől, ha, mondjuk, tíz éven belül összeomlik a CSU, és újra lehet alapítani a Kavent?

– Igen, elválok! Mondtam már neked, hogy ez nem igazi házasság. Ez…

– Tíz év rengeteg idő, Judy. Még egy nem igazi házasságban is. Szereted a férjedet, nem?

– Grom a barátom!

Erton legyintett, aztán lefejtette Judy kezét a karjáról.

– Én nem jövök ide többet. A főhadiszállást elköltöztettük, ne is keressetek arrafelé többé.

– Erton… – szólalt meg Judy és Tobbelt egyszerre, de a magas, szikár férfi határozottan rázta meg a fejét.

– Nem egy táborban harcolunk. Nem közösek a céljaink. Sok sikert a külsős élethez – tette még hozzá gúnyosan, aztán elment.

Az ajtó záródása után Tobbelt és Judy zavartan néztek egymásra. Aztán nagybátyja felállt, és kiment a konyhába. Judy követte.

Tobbelt megszokott mozdulatokkal készített kofent kettejüknek. Az ital illata hamarosan betöltötte a kis fülkét, amely az ablakon bekandikáló napsugarakkal együtt kicsit könnyített Judy lelkén.

Tobbelt elé helyezett egy csészét, aztán leült vele szemben.

– Tudom, hogy sok dologban igaza van, de nem tudom, mit tehetnék – mondta halkan. – Az egyetlen esélyünk abban van, hogy a CSU-n kívül fennmarad a Kaven, és majd ha vége lesz ennek az őrületnek, majd ők segítenek nekünk abban, hogy visszaépítsük, amit leromboltak. Gromnak mi a véleménye a széttelepítésről?

– Az, hogy őrültség.

– De ettől függetlenül végre fogják hajtani.

– Igen – bólintott Judy. – Grom szörnyen ideges, és rengeteget dolgozik. Igazából még nem is terhelhetné magát ennyire, de senkire nem hallgat. Még rám sem.

– Te is túlterheled magad.

– Ugyan!

– De igen, látom rajtad. Igaz, hogy most kevesebbet vagy a kórházban, de annál többet jársz be a kutatóintézetbe.

– Az kikapcsolódás. Meg hát azt akarom, hogy Maryaa állapota…

– Az nem kikapcsolódás. A túlfeszített munka előbb-utóbb megbosszulja magát. Vegyél ki szabadságot. Menj el pihenni a gyerekekkel. Emilie-nek figyelemre lenne szüksége. Sokkal többre.

– Egy nap csak huszonnégy órából áll! – csattant fel kissé ingerülten Judy.

– Éppen erről beszélek. Túl sokat dolgozol: tizennégy-tizenhat órát egy nap. Nem is értem, Grom miért hagyja.

– Mert megígértük egymásnak, hogy nem szólunk bele a másik életébe.

– Szép kis barátság! – jegyezte meg Tobbelt, de Judy arckifejezését látva gyorsan témát váltott: – Na, jó, mondd, mi hír a kutatóintézetben?

Judy csak egy pillanatig habozott, vajon nyisson-e vitát Tobbelttel a barátság lényegéről, de inkább úgy döntött, a kutatásról beszél. Életében először érezte, hogy érdekli az orvostudomány.

Maryaa esetével kezdődött, amikor katonakórházi kezelőorvosának egy alkalommal végre sikerült elkapnia őt. Judy először vonakodott végighallgatni, nem sokkal később azonban lelkesen beleegyezett, hogy részt vegyen kollégája induló kutatásában. Lévén a bolygó legfontosabb emberének felesége, a kutatás elég hamar intézeti projektté nőtte ki magát, s már nem csupán egy szoba és egy labor állt a rendelkezésükre, hanem egy egész kis osztály megfigyelőkkel, steril szobákkal és komplex laboratóriumokkal, ahová a birodalom minden részéről érkeztek az olyan immunbetegek, akikkel orvosaik nem tudtak mit kezdeni.

A mikrorendszeres anyagok alkalmazása, amelyet még kaveni orvosok fejlesztettek ki a Maaren-szindrómában szenvedő gyerekek számára, s amelyeket aztán sikerrel alkalmaztak azokon a gyerekeken is, akiknél a szindrómára való hajlamot feltételezték, a felnőttek nagy többségénél is bevált, különösen azoknál a betegeknél, akik az előzetes állapotfelmérések alapján ugyanabba a típusba tartoztak, amelyikbe Maryaa és Emilie is. A kutatás később két irányban folyt tovább: a kutatócsoport egyik fele az immunbetegségek eltérései alapján a mikrorendszeres anyagok differenciálásán dolgozott, hogy minden betegséghez kifejlesszék a legmegfelelőbb gyógyszert, míg a másik fele Judy vezetésével megmaradt a Maaren-szindróma kutatásánál, amelybe két gyereket is bevontak.

Egyvalamit már igen korán meg tudtak állapítani: amennyiben az autoimmun folyamat elkezdődött, a mikrorendszeres anyagok csupán a betegség terjedésének lassítására képesek, a megállítására és a folyamat visszafordítására már nem.

– Jelenlegi vizsgálataim alapján ez azt jelenti, hogy Maryaanak a legjobb esetben is legfeljebb nyolc éve van hátra, már ha mind a nyolcat egy hasonlóan felszerelt kórházban tölti. De Maryaa nem egyezett bele, hogy itt tartsam. Közölte, hogy apával tart, bármi lesz is. Nem tudom, így mennyi ideje lehet még hátra…

– Hogy van most? – kérdezte Tobbelt aggódó hangon. Judyban egy pillanatra felizzott a harag Erton iránt. Ez nem család? Ez nem összetartozás?

– Jól. Tünetmentes. Csak a laboreredményei mutatják, hogy nincs teljesen rendben.

– Nem tudom, mi lesz apáddal, ha elveszíti.

– Én sem. De talán… nem lesz semmi. Ez a háború megváltoztatta apát. Egyszerre lett érzelmesebb, de valahogy… hidegebb is. Mintha folyton azt várná, hogy véget érjen a világ, mintha készülne rá, hogy ne fájjon majd annyira…

– Giin már egy jó ideje abban a tudatban él, hogy Maryaanak csak hónapjai vannak hátra.

– Igen, lehet, hogy ez az oka. De a család lemészárlása és Malin eltűnése… – Judy mellkasából hatalmas sóhaj szakadt ki. – Nem tudom, mi lesz velem, ha apa elmegy, és Malin sem kerül elő. Bele sem merek gondolni.

***

Bár készült rá, a búcsú mégis milliószor fájdalmasabbnak bizonyult, mint amire számított. Amikor Giin bejelentette, hogy két nap múlva indulnak Maryaaval a még mindig harcban álló Orionra, az egyetlen helyre, ahol még esélyük van átkelni a front túloldalára, Judy úgy érezte, mintha kitépték volna a szívét a mellkasából: rettenetes fájdalom hasított belé, és képtelen volt megmozdulni.

– Két nap múlva? – suttogta rémülten.

– Nem maradhatok tovább – felelte Giin olyan hangon, mintha gombóc nőtt volna a torkában. – Ki tudja, mennyi időm van még, mielőtt az Orion elesne, és azt sem tudom pontosan, hogyan leszek képes átjutni a fronton, de muszáj mennem. A legszívesebben magammal vinnélek téged és a gyerekeket is, de ha arra gondolok, milyen veszélyes vállalkozás, még Sheront sem merem vállalni, sőt, Maryaat is itt hagynám, de őt úgysem lehet lebeszélni…

– Azt hiszem, Sheront nem is engedném el. Egyébként is olyan jól összebarátkoztak Grommal. Már sokkal jobban van. El sem tudom képzelni, hogyan reagálna, ha ismét háborús helyzetbe kerülne – felelte Judy kimért hangon. Igyekezett a tényekbe kapaszkodni, a feladataiba, Emilie és Sheron felnevelésébe.

– Igen, tudom. És hát itt a kutatásod is – Giinen érződött, hogy ugyanúgy küzd önuralma megtartásáért, mint Judy.

– Remélem, hamarosan előrébb jutunk… nem is tudom, mi legyen Maryaaval. Talán az lenne a legjobb, ha a Muratán felkeresnétek Doront. Azt mondtad, hogy ő is a Maaren-szindrómával foglalkozik. Biztos tudna segíteni. Mivel nyílt a kutatásunk, átküldöm neki az eddigi dokumentációt. Hátha ők jutnak vele valamire, hiszen a Kavenben régebb óta foglalkoznak a betegséggel, mint mi.

– Ez tényleg jó ötlet.

– És hát ők fejlesztették ki a mikrorendszeres anyagokat is… Tényleg, összekészítek Maryaanak egy fél évre való készítményt. Nem tudom, el bírjátok-e vinni, mert viszonylag nagy mennyiségről van szó…

– Megpróbáljuk. Ami pedig az információkat illeti, csak akkor értesíts, ha valami nagy horderejű dolog van készülőben. Nehogy elkapjanak. És ne feledkezz el a kódolásról.

A beszélgetés további részében, sőt, még az utolsó két napban sem esett másról szó, csak a gyakorlati kérdésekről, ezek közül is főként a kapcsolattartásról. Maryaa néha megpróbálta személyesebb síkra terelni a témát, de egyikük sem kapott rajta, sőt, amennyire csak lehetett, kerülték az ilyesmit.

De Judy érezte, hogy agya legmélyén könyörtelenül folyik a visszaszámlálás, és semmire sem tudott igazán odafigyelni. Aludni sem volt képes, jórészt nyitott szemmel, a mennyezetet bámulva feküdt az ágyon, és a fel-feltámadó pánikot próbálta valahogy kordában tartani. Nem sok sikerrel. Bár agya tudta, hogy maradnia kell, szíve szüntelenül azt zakatolta, hogy hagyjon ott mindent, és menjen el apjával akár a világ végére is, csak ne kelljen megint egyedül maradnia.

Így érkezett el Giinék indulásának napja. Sheronnal együtt mentek át Giin szálláshelyére, mivel az űrrepülőtéren elbúcsúzni túlzottan feltűnő lett volna. Sheron udvariasan meghajolt nagybátyja előtt, és hagyta, hogy Maryaa megölelje, Judy azonban ennél hosszasabban búcsúzott: Maryaanak még egyszer elmagyarázta, hogyan és mit szedjen, mire vigyázzon, és Giinnel többször is megígértette, hogy amíg katonai területen vannak, naponta felhívja. Amikor végül apja átölelte, alig volt képes uralkodni magán. Olyan erős volt benne a félelem, hogy nem volt képes gáttal eltakarni, legalábbis Giin előtt nem.

– Judy? – nézett rá Giin ijedten.

– Semmi baj, csak kicsit fáradt vagyok – felelte erőltetett vidámsággal, de közben majdnem megszakadt a szíve.

– Nem tudom, mikor találkozunk legközelebb…

– Hamar – vágta rá azonnal Judy, mert tudni vélte, mi lenne a mondat második fele. – Nemsokára vége lesz a háborúnak. Csak nem szabad feladnunk.

– Nemsokára… – bólintott Giin, és újra Judyhoz lépett. – Nagyon vigyázz magadra.

– Te is, apa.

– Add át üdvözletemet Gromnak.

– Jó.

– Ha anya előkerülne, kérlek, értesíts valahogy.

– Megpróbálom.

– Csak bajod ne legyen belőle.

– Nem lesz. Tudok annyira programozni, hogy ne kapjanak el.

– Persze – motyogta csöppet sem meggyőzve Giin, de azért elengedte.

Egy hosszú, kényelmetlen percig mindenki csendben állt. Aztán Maryaa mozdult meg, megnézett valamit az egyik táskában. Judy nagyot sóhajtott, és Sheronra nézett.

– Mennünk kell.

Sheron és Giin egyszerre bólintottak, aztán felgyorsultak az események: utolsó búcsúszavak és ölelések, és már fent is voltak a tetőn, járművük mellett.

Judynak megremegett a keze, ahogy visszanézett apjára.

– Gaadra udębleeseesu – formálták szavai a nitan búcsúformát, aztán határozott mozdulattal kinyitotta az ajtót, és beszállt. Néhány másodperccel később már a levegőben voltak.

A következő napok holobeszélgetései ahelyett, hogy segítették volna az elválást, csak tovább nehezítettek a lelkén. Úgy érezte, magára maradt: Tobbeltnek ott volt a munkája és a saját családja, Grom pedig egyre idegesebb lett, ahogy a széttelepítések kezdetének dátuma napról-napra közeledett. A városban újra megnőtt a feszültség, s Judy a zsigereiben érezte, hogy csupán napok választják el őket az újabb polgárháborútól. Amikor végül kitört, inkább megkönnyebbüléssel töltötte el, mint félelemmel. A megkönnyebbülés azonban nem tartott sokáig: a heves harcok miatt állandó volt a kórházi túlterheltség, a hadsereg folyamatos készültségben állt, az iskolákat pedig átmenetileg bezárták.

Judy úgy érezte, mintha az egész világ a nyakába szakadt volna. Éjszakáit a kórházban töltötte, délelőttjeit otthon, a gyerekekkel, délutánonként pedig a kutatóintézetbe járt be. Alig aludt, csak itt-ott ellopott órácskákat vagy nagy néha egy-egy délutánt.

Ez az időszak két hétig tartott, és akkor lett vége, amikor Giinnel utoljára beszélt. Éjszaka volt, éppen két műtét között érte a hívás a kórházban, később maga sem emlékezett rá, hogyan tért vissza a műtőbe. Az egész műszak hasonló kábaságban telt, ráadásul néhány robbantás miatt jócskán belenyúlt a délelőttbe. A műszak alatt kétszer is beadott magának stimulálót, így délutánra már mozogni is alig tudott.

Majdnem ebédidő volt, amikor hazaért. Megebédelt, közben váltott néhány szót a gyerekekkel, megdicsérte Sheront, hogy milyen szépen foglalkozik Emilie-vel, aztán bement az intézetbe, bár maga sem tudta, miért. Ott aludt el az asztala mellett.

Valamivel később mintha veszekedtek volna mellette, felismerte kollégája hangját, aki éppen szidott valakit, aztán felnyalábolták, és elvitték.

Amikor magához tért, otthon volt az ágyában, és Grom hangját hallotta, ahogy éppen kifelé terelte a gyerekeket a szobából.

Utána egy ideig csend volt, aztán hallotta, hogy nyílik a szobaajtó, valaki bejön, és leül az ágya szélére. Egy kéz óvatosan megérintette a homlokát, és megsimogatta a haját.

Judy közelebb mocorgott a kedvesség a forrásához.

– Ébren vagy? – kérdezte Grom halkan, de Judy nem válaszolt, csak nyöszörgött valamit, miközben Grom újra meg újra végigsimított a haján.

A mozdulat annyira Giinre, az ő kedvességére emlékeztette, hogy egyszer csak megindultak a könnyei, és sírt, maga sem tudta, pontosan miért.

Grom közelebb ült, és Judy, kihasználva a helyzetet, még közelebb mászott hozzá, és egy ideig az ölébe fúrta a fejét, úgy sírt tovább némán, kezével a lepedőt markolva. Egy idő múlva Grom ledőlt mellé, magához húzta, és szorosan átölelte.

– Mi a baj?

De nem tudott válaszolni, csak a fejét rázta, és megpróbált olyan közel bújni hozzá, amennyire csak lehetséges. Grom nem ellenkezett, keze folyamatosan simogatta a haját, a hátát, de a hisztérikus sírás csak nem akart alábbhagyni. Még megközelítőleg sem tudta, mennyi idő telt el így, és mikor kezdett a baráti ölelés valami egészen mássá átalakulni, de olyan jó volt mégis, és olyan régen volt már, hogy utoljára így ért hozzá valaki… David, majdnem tíz évvel ezelőtt.

David…

Pillanatokra azt is hitte, hogy David hajol fölé, az ő keze simogatja….

Utána összebújtak. Grom magához húzta, átölelte, és akkor végre el tudott aludni.

***

Amikor felébredt, legelső pillantása a szürke ablakkeretre esett, majd az órájára vándorolt a tekintete. Késő délután volt.

Értetlenül ráncolta össze szemöldökét, majd a detája után tapogatott, és megnézte a dátumot, de semmit sem mondott neki, egyszerűen fogalma sem volt, milyen napnak kellene lennie. Egy dologban volt biztos: hogy jelen pillanatban nem az ágyban lenne a helye, hanem a munkahelyén. Feje azonban rettenetesen hasogatott, és amikor megpróbált felülni, megszédült, de annyira, hogy vissza kellett dőlnie a párnára. Amikor megemelte a kezét, hogy megdörgölje a szemét, látta, hogy remeg. Az agya valamelyik hátsó rekeszében fészkelő orvos azonnal kimondta az ítéletet: kimerültség és túlstimulálás. Nem is csoda.

Feltápászkodott, hogy kimenjen a mosdóba. Megküzdött néhány rosszulléttel, mire elért az ajtóig. Amikor kinyitotta, Grom szinte azonnal ott termett.

– Jól vagy? – kérdezte aggodalmas arccal, és megfogta Judy könyökét.

– Nem – mondta rekedt hangon. – Mennyit aludtam?

– Úgy húsz órát.

– A kórház…

– Szóltam nekik, hogy beteg vagy. Az intézetnek is, és a vezető kollégád rögtön közölte velem, hogy addig nem is akarnak látni, amíg ki nem pihened magad.

Judy hagyta, hogy Grom elvezesse a mellékhelyiségig, aztán vissza az ágyba.

– Rettenetesen fáj a fejem.

– Hozzak valami gyógyszert?

Judy bólintott, aztán elmagyarázta, hogy melyiket vegye elő Grom a táskájából.

A fejfájás hamar alábbhagyott annyira, hogy újra el tudott aludni.

Amikor a következő alkalommal felébredt, már szinte friss volt: a feje sem fájt, a keze sem remegett, az ablakon besütő nap állásából késő délelőttöt tippelt. Egy problémája volt csak, szörnyű éhség kínozta.

Amikor azonban kiült az ágy szélére, hogy felöltözzön, gyors egymásutánban eszébe jutott az előző délután és az azt megelőző este, mire az éhség, ahogy jött, úgy el is múlt, és helyette idegesség mart a gyomrába.

Grom. Ő és Grom.

Legszívesebben azonnal visszabújt volna az ágyba, hogy behunyja a szemét és elfelejtse ezt a… mit is? Egy éjszakás kalandot? A férjével?

A gondolattól megremegett. Mi lesz most?

Rövid tépelődés után azonban úgy döntött, hogy felöltözik. Semmi kedve nem volt ahhoz, hogy Grom bejöjjön, és így lássa őt…

Nevetséges. Minden bizonnyal Grom húzta rá hálóruháját, amikor hazahozta és lefektette. Ráadásul mit szégyenlősködjön az elmúlt éjszaka után? Ami után ismét csak Grom öltöztette fel.

Végül úgy döntött, lezuhanyozik. Attól majd jobban fogja érezni magát.

Grom szerencsére nem volt sehol, amikor elimbolygott a fürdőig, és visszafelé sem futott össze vele. Csak amikor korgó gyomrának engedve a konyhába lépett, akkor látta meg: az asztal mellett ült, és éppen olvasott valamit. Nem egyenruhában volt: fehér póló és világoskék nadrág volt rajta. Még zoknit sem húzott a lábára. Amikor Judy belépett, felnézett.

– Jó reggelt. Jobban vagy?

Judy bizonytalanul bólintott. Fogalma sem volt, hogyan kellene felelnie erre a kérdésre. Láthatóan Grom sem várt választ, csak a tűzhely felé intett.

– Van kofen és egy kis reggeli. Még meleg.

– Kösz.

Egész étkezés alatt újra és újra visszatévedt a szeme Gromra, és alig tudott legyömöszölni valamit a torkán idegességében. El sem tudta képzelni, hogyan fogják kezelni a kialakult helyzetet. Grom azonban nyugodtan olvasott tovább, és egészen addig fel sem nézett, amíg Judy le nem tette az evőeszközt. Akkor Judy elcsípett valamit az egyébként gondosan visszatartott érzésekből, és ráébredt, hogy Grom ugyanolyan ideges, mint ő.

Ez enyhített a feszültségén.

– Mindkét munkahelyeden kaptál egy hét szabadságot – vágott a közepébe Grom. – Holnap reggel elutazunk a gyerekekkel együtt.

– Tessék? – nézett rá értetlenül Judy. – Elutazunk? Te is?

– Tegnapelőtt megérkezett a hadsereg a Decaronról. Mivel átmenetileg nélkülözhetővé váltam, és Isav elvállalta, hogy helyettesít, én is kaptam egy hét szabadságot, főleg az orvosaim utasítására. Utánanéztem, hová mehetnénk pihenni, és találtam egy szép helyet az egyik mediterrán éghajlatú tengerparton. Megkérdeztem a gyerekeket, és nekik is tetszett. Lefoglaltam egy házat. Nem az én nevem alatt, hanem Isavén, hogy még véletlenül se találjanak ránk.

Judy egészen mást várt ettől a beszélgetéstől.

– Elmegyünk nyaralni? – kérdezte értetlenül.

– Egy orvos ismerősöd szerint kis híján idegösszeomlást kaptál a kimerültségtől. A magadba nyomott öt vagy hat egységnyi stimulálószertől meg is halhattál volna. Muszáj lesz legalább egy hetet pihenned. Mivel ismerlek annyira, hogy a „legalább egy hét” nálad azt jelenti, hogy „egy hét, és egy nappal sem több”, ezért pontosan egy hétre foglaltam le a házat.

– Értem.

– Akkor eljössz?

– Tehetek mást? – kérdezte Judy, de amikor látta, hogy Grom arca elkomorodik, gyorsan hozzátette: – Persze, hogy elmegyek. Kimerültem. És igazad van abban, hogy ha itthon maradnánk, nem pihennék semmit. Ami pedig a tegnapi éjszakát illeti – vágott bele azonnal, mielőtt teljesen elveszítené a bátorságát –, a bocsánatodat kérem. Nem voltam egészen magamnál.

– A helyzet nyilván nem egyedül a te hibád volt – felelte nyugodtan Grom, miközben kissé elvörösödött.

– De hát te…

– Judy, évek óta nem voltam senkivel.

Judy már majdnem rávágta, hogy ő sem, de amikor megértette Grom szavait, egy pillanatra elnémult.

– Évek óta?

Grom erre már nyíltan zavarba jött. Kiugró arccsontján vörös foltok jelentek meg, és elfordította a fejét.

– Utolsó partneremet, akivel lebuktunk, agyonverték miattam: a tárgyaláson tudtam csak meg, amikor nem jelent meg az idézésre – nevetett fel reszelősen. – A büntetőtáborban, ahol három évet töltöttem, a nemi érintkezés egyetlen formája az erőszak volt. Utána attól is undorodtam, ha csak hozzám értek, és ezt a kórház tovább rontotta, mert ott aztán állandóan tapogattak és fogdostak. Így sok lehetőségem nem maradt: alkalmi kapcsolatokra nem voltam hajlandó, tartósabbat pedig nem akartam, mert többször is a tudomásomra hozták, hogy nem néznének el ilyesfajta viselkedést a hadsereg egyik tisztjétől sem, és féltem, hogy az esetleges következmények megint nem engem, hanem a másikat sújtanák…. Aztán elvettelek feleségül, ami végleg kizárta minden más kapcsolat lehetőségét. Íme, életem utolsó tizenkét évének története.

– De ez még mindig nem ok arra, hogy… hogy együtt legyél velem.

Grom elvigyorodott.

– Sokan már a házasságot is elég oknak tartják a nemi életre. – Judy elpirult, és zavarában szokása szerint maga elé meredt. Grom óvatosan megérintette Judy kezét. Hangjából eltűnt a viccelődés. – Itt több dologról is szó van, Judy. Téged ismerlek, benned bízom. Bár sokszor kezeltél orvosként is, sosem aláztál meg, és nem hoztál zavarba, ami sok kollégádról nem mondható el. Ezen kívül az életemmel is tartozom neked. Ott, a Mwakanén meghaltam volna, ha nem segítesz.

– Ez akkor is kevés.

– Kevés? Gondolkozz csak. Több éve együtt élünk. Te vagy a legjobb barátom, szeretlek téged is, a gyerekeket is. Én is ember vagyok, nekem is jólesik a kedvesség. És ahogy biztosan tudod, rengeteg hozzám hasonló férfi élte le az életét házasságban. Ugyanakkor – emelte fel a kezét, amikor Judy ismét közbe akart szólni – nemcsak erről van szó, hanem rólad is.

– Azt ajánlod, hogy legyünk igazi házasok? – kérdezte Judy ijedten. Nem szabad, nem szabad, dübörgött benne egy hang, amely kísértetiesen Ertonéra hasonlított.

– Azt. Mindketten egyedül vagyunk, és ki tudja, meddig maradunk még ebben a helyzetben…

– De nekem mást jelent a házasság – nyögte ki Judy.

– Élethosszig tartó szövetséget? – kérdezett vissza Grom. Amikor Judy bólintott, nagy sóhajjal mondta: – Minden esély megvan rá, hogy ez a rendszer életünk végéig kitart. Persze, ettől függetlenül elválhatunk előbb is, bár nem hiszem, hogy bármelyikünk is megtenné. Ez pedig már majdnem „élethosszig”. Ettől függetlenül nem akarok semmit rád erőltetni. Nekem a kérdés inkább semleges, mint jó vagy rossz. Úgy lesz, ahogy te akarod.

– Ez nagyon nagy felelősség.

– Nem kell most döntened – felelte Grom halkan. – Először elmegyünk nyaralni, és kipihened magad. Utána meg visszajövünk, és dolgozunk. Aztán meglátjuk. De akárhogy döntesz is, nekem most már ti vagytok a családom. És – állt fel – azt is akartam még mondani, hogy ha valami baj van, nyugodtan megkereshetsz. Vagy ha csak nem akarsz egyedül lenni, és beszélgetni szeretnél valakivel. Ennyi segítségre, úgy gondolom, még a barátságunk is kötelez. Eddig nem voltam igazi barátod.

– Rengeteget segítettél, a gyerekekkel is…

– Nem voltam igazi barátod – ismételte meg Grom Judyt félbeszakítva –, mert bár láttam, hogy hajszolod magad, nem állítottalak meg. És most is, ahelyett hogy segítettem volna, csak tovább bonyolítottam a helyzetet. Nagyon sajnálom.

– Én legalább annyira hibás vagyok benne, mint te, Grom.

– Nézd, Judy, én… – kezdte Grom nehézkesen, aztán csak legyintett.

Judy érzékelte, hogy Grom valami fontos dolgot akart volna mondani, de nem erőltette a folytatást. Enélkül is volt bőven gondolkoznivalója.

***

A nyaralás csodálatosra sikerült: az idő végig napos volt, és meleg, a kis falucskában pedig, ahová gyakran bejártak, olyan álmos hangulat uralkodott, mintha a bolygó más tájain tomboló polgárháború nem is létezett volna.

Judy főleg Emilie-vel volt, mert Sheron állandóan Grom nyakán lógott: először úszni tanult, aztán búvárkodtak és sziklát másztak. Judy leginkább egy napernyő árnyékában feküdt, és olvasott, bár ő is adott néhány úszásleckét Emilie-nek, majd leült mellé a homokba várat építeni, és időnként az egész partszakaszt végiggyalogolták egy-egy szép kagylóért vagy csigáért, hogy a várat feldíszítsék.

Már az első pár nap is csodákat művelt vele, az utolsó hónapok csaknem folyamatosnak mondható fejfájása pedig a harmadik napra teljesen elmúlt. Furcsa kis családjának állandó, szeretetteljes jelenléte még Giin hiányát is elviselhetővé tette.

Mind a négyen lebarnultak, a két gyerek hajába szőkés tincseket szívott a nap meg a sós tengervíz. A korábban mindig olyan csendes Sheron egyre többet nevetett, és időnként meg-megakadt a szeme a környezetükben lévő lányokon, bár közeledni még nem mert feléjük. Emilie viszont sokkal kevésbé volt közlékeny, mint általában, és Judynak hosszú napjaiba került, mire kiderítette az okát.

Éppen tizedik váruk falait rakták ki kagylókkal, amikor Emilie hirtelen egy nagyot, felnőtteset sóhajtott, és Judy számára teljesen váratlanul nekikezdett.

– Hány nap múlva megyünk haza? – kérdezte.

– Öt, ami azt jelenti, hogy még négyet kell aludni. Miért?

– Aznap, amikor eljöttünk otthonról, apuval, azaz Grommal bementünk a parancsnokságra valamiért. És ott hallottam, hogy visszajön az egész hadsereg az Alfára.

Judy csodálkozva nézett Emilie-re. A kislány már hónapok óta nem szólította a nevén Gromot. Aztán meglátta, hogy a sírás szélén áll, és csodálkozását az ijedtség váltotta föl. Közelebb csúszott hozzá a meleg homokban, és magához ölelte.

– Mi a baj?

– Az, hogyha visszajön a sereg, akkor apa is vissza fog jönni, és ha apa is visszajön, akkor engem elvesznek tőletek, de én nem akarom, hogy elvegyenek… – Emilie most már zokogott. – És apa mindig elmegy otthonról, és nagyapáék azt mondták, hogy miatta halt meg anya…

Öntudatlanul is szorosabban ölelte a síró kislányt, miközben gondolatai szépen egymás mellé helyeztek minden mozaikot, amit eddig ismert: hogy Nora pont rábízta a gyereket, nem másra, hogy Emilie mennyire hasonlít Malinra, hogy Emilie annak idején az Alfán élt, ahol megölték az anyját és a testvérét, aztán a Mwakanéra került, ahol megölték a család maradék részét is, és hogy mekkora hatással volt rá Paul Martyn említése…

– Az apukád Paul Martyn, ugye? – kérdezte halkan.

– Igen, ő – szipogott Emilie, és bűntudatosan megpróbált arrébb húzódni, de Judy nem engedte.

– Semmi rossz nincs abban, hogy ő az apukád, és nem miatta halt meg az anyukád, hanem amiatt, hogy néhány gonosz ember meg akart ölni mindannyiótokat, még apukádat is. Érted?

Emilie bólintott, aztán homokos kezével elmaszatolta arcán a könnyeket.

– Igen, de akkor sem akarok apuhoz visszamenni. Ő mindig olyan… komoly volt, és szomorú, és sosem volt otthon…

– Akkor is ő az apukád. És még az is lehet, hogy nem kell visszaköltöznöd hozzá, mert megint háború lesz, és… és különben is apukád rokona vagyok, biztos engedni fogja, hogy addig is velünk lakj…

– Apa rokona vagy? – nézett rá tágra nyílt, könnyes szemekkel Emilie.

– Az unokatestvére.

– Én nem is tudtam, hogy apának vannak rokonai.

– Amikor apukád még fiatal volt, összeveszett a családjával, és… nem találkoztak többé. A családból sokan haragudtak rá.

– És te is haragszol rá?

– Nem. Apukád kétszer is megmentette az életemet, sőt, nemcsak az enyémet. Ő nagyon jó ember.

Emilie bólintott, aztán összevonta a szemöldökét, és elgondolkodott.

– És mit gondolsz, ezek után szólíthatom apunak Gromot? És az iskolában is meg kell mondanom, hogy mégsem ti vagytok a szüleim?

Judy Emilie arcára pillantott, aztán felállt, és Emilie-t kézen fogva a tengerhez vezette. A vízben lemosta maszatos kis arcát, aztán mindketten leültek a sekély víz langyos hullámverésébe.

– Egyelőre ne mondj senkinek semmit, jó? Még Gromnak se. Aztán majd később meglátjuk, mi lesz.

***

Grom várakozásával ellentétben Judy az egy hét leteltével nem ment vissza azonnal dolgozni. Bár sokkal jobban érezte magát, a fáradtság és a rossz közérzet nem múlt el teljesen, sőt, visszatérésük után felerősödött.

– Ez pszichés eredetű rosszullét – magyarázta az aggodalmas Gromnak. – Még mindig nem pihentem ki eléggé magam, és a szervezetem így próbál meg védekezni az ellen, hogy munkába álljak.

Szabadideje mégsem maradt túl sok, mert a polgárháború miatt a város összes iskolája bezárt, és a távoktatós módszer, amelyet központilag alkalmaztak, szinte állandó szülői felügyeletet igényelt. Sheronnak ráadásul lassan egyetemet kellett keresni, mivel középszintű tanulmányai utolsó évét kezdte meg. A fiút azonban nem nagyon érdekelte a pályaválasztás, ezért Judy végül Tobbelttel ült le, s döntötték el, hogy géptervező mérnöknek adják – egyrészt a régi családi cég iránt érzett szolidaritásból, másrészt pedig azért, mert akkor Sheronnak egyelőre nem kellene elköltöznie otthonról. Sheron örült, hogy eldöntötték helyette a kérdést, ráadásul a gépeket mindig is szerette.

Tobbelt ezen kívül is sokat segített a két gyereknek, és Judy hamarosan ráébredt, hogy nincs annyira egyedül, mint fáradtságában Giin távozása után gondolta. Újra képes volt örülni az életnek, időnként bejárt a kutatóintézetbe is, sőt, magában már kitűzte munkába állásának dátumát, amikor beütött a krach.

Bár rossz közérzete csak nem akart elmúlni, nagyobb problémát nem okozott egészen addig a reggelig, amikor szörnyű émelygésre ébredt. Alig bírt elérni a vécéig, és amikor már az arcát mosta a kagylóban, ijesztő gondolata támadt.

Mi van, ha…?

Grom persze a mosdó előtt várta, és látszott rajta, hogy komolyan aggódik. Judy azonban nem állt meg, csak futtában szólt oda:

– Be kell mennem a kórházba. Nem tudom, mikor jövök.

– Ilyen állapotban nem mehetsz be dolgozni – ellenkezett Grom. – Hiszen…

– Nem dolgozni megyek. – Grom hirtelen sápadtsága miatt azért még hozzátette: – Ne aggódj, semmi komoly. Csak muszáj ellenőriztetnem valamit.

Alig tudta lebeszélni Gromot, hogy bevigye, de végül egyedül ült be a járműbe.

Kollégája, ahogy várta is, soron kívül és készségesen vállalta a vizsgálatot, de az eredményeket látva hamar elkomorodott. Miután Judy kijött a gépből, együtt álltak meg a többrétegű felvételeket mutató képernyők fölött.

– Ez barbár munka.

– Háború volt, nem volt másra lehetőség.

– Pontosan mi történt?

– Kilenc hónapos terhes voltam, amikor egy katonai akcióba keveredtem, és csúnyán összevertek. A gyerek néhány napra rá meghalt, de ezt már túl későn vették észre. Fertőzést kaptam. Majdnem belehaltam. Az utólagos kontrollvizsgálatok mind azt mutatták, hogy steril maradtam.

– Hát… – vakarta meg a fejét az orvos –, ha most nem látnám éppen az ellenkezőjét, magam is ezt mondtam volna. Gondolom, vérzése sem volt.

– Nem.

– Meg akarja tartani?

– Nem tudom – suttogta kiszáradó szájjal Judy.

– Ha néhány napon belül nem hajtunk végre egy nagyobb beavatkozást, legkésőbb a tizenötödik hét körül el fogja veszíteni.

– Látom. Meddig kell döntenem?

– A hét végéig. De minél előbb eldönti, annál több időnk van, és annál nagyobb az esély, hogy megmarad, és egészségesen születik.

Bár sejtette, hogy ez lesz az eredmény, mégis úgy hagyta el a rendelőt, mintha az elmúlt hetekben semmit sem pihent volna.

Ilyen végtelenül buta és banális helyzetet! Mintha nem lett volna éppen elég gondja!

Egy pillanatra szörnyen megharagudott Gromra, aki miatt ebbe a helyzetbe került. Ha ő akkor békén hagyja, most újra minden rendben lenne: dolgozhatna, kutathatna, tanulmányozhatná a hadsereg új távközlési rendszerét, hogy Giinéknek segítsen. Ehelyett mi van? Itt ez a gyerek, és ha vállalja, vagyis vállalják, akkor a következő négy hónapot szinte folyamatosan kórházban fogja tölteni, és még Grom sem lesz mellette, mivel mint az Első Hadsereg leendő tábornokának napokon belül a Primusra kell utaznia.

Leült a kórház egyik padjára, és kezébe temette az arcát.

Talán az lenne a legbölcsebb, ha visszamenne a kollégához, és megmondaná, hogy nem tudja vállalni. Ami igaz is, hiszen ki marad addig a két gyerekkel otthon, amíg ő a kórházban fekszik? És hogy mondja el az apjának, Tobbeltnek meg a családnak? Hozzáment egy külsőshöz, de ez nem igazi házasság, mert a férje seeme, de most egyszerre mégiscsak gyereket vár tőle? Nem fognak többé hinni neki, és igazuk lesz. Elvörösödött, amikor an Erton szavai az eszébe jutottak. Igen, ez lenne a legegyszerűbb és talán az egyetlen jó megoldás.

De több mint fél óra tépelődés után sem tudta rávenni magát a lépésre.

Valószínűleg ez életének utolsó esélye arra, hogy gyereke legyen, és még az sem biztos, hogy megmarad. Gromnak is joga van tudni róla, joga van beleszólni a döntésbe. És ki tudja, miért alakult ez így? Apja sokszor magyarázott neki arról, hogy az életben Isten akaratát az emberek cselekedetei viszik előre, és hogy ennek mégsem a teljes káosz az eredménye, az a csoda miatt van. A csoda miatt, amely az időzítésben rejlik. „Ne azt kérdezd, hogy miért történt veled az, ami megtörtént, mert erre a kérdésre nincs válasz. Azt kérdezd: miért éppen most történt? És megláthatsz valamit Isten akaratának szálaiból, amelyek az egész világot összetartják.”

Miért éppen most? – kérdezte hát magától Judy, de azokból a láthatatlan szálakból nem akart előtűnni egy sem.

A járművéből felhívta Gromot, és megbeszélték, hogy bemegy hozzá a parancsnoki irodába. Amikor Grom aggodalmas arccal leült vele szemben, Judy jobb híján kibökte:

– Terhes vagyok.

Gromon látszott, hogy hirtelen megbillen körülötte a szoba, de szerencsére nem tett fel egyet sem az ilyenkor szokásos kérdések közül.

– Ez az én hibám. De azt hittem, nem lehet gyereked.

– Én is. Még az orvos is megdöbbent. De ahhoz, hogy megmaradjon, kórházba kell mennem, valószínűleg több hónapra. És még így is megvan az esélye annak, hogy…

– Az egészségedet mennyire veszélyezteti?

– Nem különösebben. Inkább fárasztó az a sok fekvés.

– És te mit szeretnél?

Judy elfintorodott.

– Nem tudom. Én inkább azt szerettem volna tudni, hogy te mit szeretnél.

– Én nagyon örülnék neki, ha lenne saját gyerekem, mivel elég korán lemondtam róla… de tudom, hogy ez neked sokkal nehezebb, és nemcsak a kórházi része miatt, hanem kettőnk miatt is. Ha úgy döntesz, megszülöd ezt a gyereket, akkor, gondolom, úgy érzed majd, hogy muszáj változtatnunk a kapcsolatunkon is, vagy hogy ez mindent megváltoztat, pedig csak akkor változik bármi is, ha úgy akarod…

Grom maga is érezte, hogy nem sikerült világosan beszélnie, mert egy szabadkozó pillantást vetett Judyra, aki azonban bólintott, majd felsorolt még néhány szempontot:

– Ha valóban meg akarjuk tartani, a következő egy-két hónapra, amíg a Primuson leszel, szükség van valakire, aki vigyáz a gyerekekre, és vezeti a háztartást. Tobbelt biztos sokat segít majd, főleg a tanulásban, de azért neki megvan a saját élete, nem fog ráérni egész nap, fizetni pedig nem akarok egy idegennek… nem is bíznék meg benne…

Grom bólintott, majd rövid gondolkozás hozzátette:

– Ha úgy döntünk, biztos vagyok benne, hogy anyám biztosan szívesen eljön segíteni. Anya úgyis régóta szeretne megismerkedni veled, csak azért nem akartam eddig meghívni, mert akkor apámat is illett volna, őt pedig látni sem akarom a közelünkben.

Hát ez az akadály is elhárult.

De Judy még mindig nem tudta, mit tegyen.

Vajon, ha megszüli ezt a gyereket, akkor igaza lesz Ertonnak, és sosem lesz már képes visszatérni a Kavenbe, ha esetleg véget ér a háború? Hiszen a gyerek összeköti Grommal, egy családdá lesznek, örökre, mert azt sosem tenné meg, hogy vallási meggyőződését követve elszakítsa a gyereket az apjától. Ráadásul ilyen esetben rá nézve is egyértelműek a Kaven törvényei: távoznia kell a Kavenből. Ez alól még apja sem adhat mentséget.

A gondolat fájt, de végre meghozta a bizonyosságot. Ez a gyerek kettejük közös felelőssége: Gromé és az övé. Még akkor is, ha fájók a következmények.

De aztán ez a szomorúság is hamar elmúlt. Annyi reménytelen vágyakozás után végül mégis gyereke lesz, saját gyereke, akiben folytatódhat, akiben tovább él majd. Most már az időzítés miértjére is felelni tudott. Apja, és vele együtt a múlt is eltávozott, talán örökre, immár neki kell a helyére állnia.

Elmosolyodott, és megfogta Grom kezét.

– Hát akkor próbáljuk meg. Ki fogja elmondani a másik két gyereknek?

Grom mosolyogva húzta a száját.

– És ki fogja elmagyarázni Sheronnak, hogyan születik gyerek egy olyan kapcsolatból, ahol a szülők hálószobái a lakás két ellentétes végén helyezkednek el?

20. FEJEZET

Giin

Muratára érkezése leginkább egy nagyszabású állami ünnephez hasonlított. Már az űrrepülőtéren rengetegen vártak rá, a kormányzói palota előtti téren pedig egy gombostűt sem lehetett leejteni, olyan sokan szorongtak. A kaveni zászlórengetegtől az állam hivatalos lobogója szinte láthatatlanná jelentéktelenedett, és rengeteg volt a virág, az ének. Sokan sírtak. Helyenként egész családok vonultak ki a tiszteletére, és úgy emelték magasra az érte viselt fehér gyászszalagot, mintha győzelmi jel lenne.

Mindenki fehérben volt még a külsősök is. Lileyntel és kormánya, csakúgy, mint az Alfai Emigráns Kormány tagjai, talpig fehérbe öltöztek, és nem is akármilyen fehérbe: kaveni ruhát viseltek mind.

Õ is fehérben volt, bár a Raas család kék-arany köntöse nehezedett a vállára, amelyet még a dokkra felküldött neki Yoman, a Vende családfő. Mellette hasonló köntösben Maryaa állt, keze kétségbeesetten szorította Giinét. Nem volt szokva a tömeghez és az ünnepléshez, ezért nem tudta, hogyan viselkedjen az egymást lökdöső újságírók, tisztelgő katonák, udvarias politikusok szorításában. Jobb híján Giint próbálta utánozni, de alig tudta megtartani a mosolyt az ajkán.

Nem is volt min mosolyogniuk: Giinék az utolsó Orionról távozó csoporttal jöttek a visszavonuló seregekkel. A bolygó nem tudta tovább tartani magát, a maroknyi seregnek pedig a Hatodik és Tizenkettedik Expedíciós Hadsereg egyesített csapataival kellett szembenéznie. Csak azt várták meg, hogy Giin átjusson, aztán rendben visszavonultak. Nem támadta őket senki, a két birodalmi sereg az egész kivonulás alatt egyetlen támadó hadmozdulatot sem tett, igaz, nem tudtak arról, hogy Giin is a katonák között van.

A palota előtti emelvényen először a Murata elnöke, Lileyntel lépett hozzájuk, utána Tainlinn, majd Chosan-ra, az Oderut–2-n székelő Kaven jelenlegi vezetője.

– Mazdra – hajolt meg előtte Giin, és ez a mozdulat olyan jólesett a több hónapos szerepjátszás után, hogy azt sem bánta, ha a külsősök félreértik, és alázatoskodásnak gondolják.

De nem volt mit félreérteni, mert válaszul Chosan-ra ugyanolyan mélyen és hosszan hajolt meg, mint Giin.

– Hadd tolmácsoljam az egész Vezető Testület örömét, hogy épségben, egészségben előkerült, Giin-ra, kedves feleségével együtt.

– Én is nagyon örülök, hogy végre itthon lehetek.

– Hallottam, majdnem áttért – hajolt közelebb mosolyogva Chosan-ra.

– Csak nem Kettontól? – csodálkozott Giin. – Maguk kapcsolatban állnak?

– Majd az ünnepély után elmondom – felelte Chosan-ra, és hátrébb lépve a szónoki emelvény felé intett. – Most, azt hiszem, mindenki azt szeretné, ha szólna az egybegyűltekhez néhány szót.

Giint nem érte meglepetésként a felajánlás. Már ideúton is sokan kérték, hogy adjon nyilatkozatot, de várt vele. Nem értette Martyn politikáját, és szerette volna látni, merre is indul el a birodalom, mielőtt bármit mond. Azt sem akarta kockáztatni, hogy miatta gyors mozgású birodalmi űrhadászok eredjenek a nyomukba.

Most már valamivel többet tudott, és biztos lehetett abban is, hogy Martyn nem támadja meg a Muratát csak azért, hogy őt elkapja.

– … a birodalom ugyanis most arra készül, hogy Rundi halálával átgondolja eddigi agresszív politikáját, és konszolidálja úgy a háborúiban elfoglalt államokat, mint a kiirtott shremeyaiak miatt háborgó belső ellenzéket. Shee Martyn nagyon tehetséges politikus, tudja, hogy szakítania kell az eddigi irányvonallal, első önálló politikai lépései is erről árulkodnak. Ez a békés politika azonban ne tévesszen meg senkit. Nem valódi béke ez, hanem egy roppant óriás levegővétele, mielőtt újabb támadásba lendülne. Az unió és Martyn célja ugyanis változatlan: az egész lakott univerzum egyesítése és uralom alá hajtása. Most kapunk néhány évet, talán egy egész évtizedet is, de utána ismét háború lesz.

A hatalmas téren olyan csend volt, hogy jól lehetett hallani a szélben a hatalmas fák meg-meglebbenő leveleinek susogását.

– Több hónapos bujkálásom a CSU-n azonban tovább erősített abban a meggyőződésemben, hogy nem adhatjuk fel a harcot. Nemcsak azért, mert egy ilyen megadás a háromszázmillió meggyilkolt shremeyai halálának semmibevétele lenne, hanem azok miatt sem, akik még élnek, és a mi segítségünkre szorulnak. A hatalmas erőkülönbség nem engedi, hogy úgy segítsünk, ahogyan szeretnénk: katonai erőkkel indulni felszabadításukra. De azt igen, hogy mi itt kint ne adjuk meg magunkat, és az utolsó leheletünkig őrizzük és védjük a szabadságot, ezt a törékeny kis virágot, amelyet hihetetlenül gyorsan el tudnak taposni a nehéz katonabakancsok. A jövőt kell megőriznünk a számukra, hogy tudjanak hová, kire nézni, amikor harcolnak, amikor dolgoznak, amikor imádkoznak; hogy tudjanak miből erőt meríteni, amikor elkeserednek, és reményüket vesztik. Tudniuk kell, hogy van még egy szabad világ, és nem a CSU az egyetlen létező valóság. És nem utolsó sorban harcolnunk kell saját magunkért és gyermekeinkért is, és ebben a harcban össze kell fognunk mindannyiunknak: külsősöknek és kavenieknek egyaránt, ha győzni akarunk a nagyobbal és erősebbel szemben.

Hangja a magasba emelkedett, az utolsó két mondatot már szinte kiáltotta, és az addig csendes tömeg felmorajlott. Néhány másodpercre szükség volt, mire Giin folytathatta.

– Rundi halála ugyan nagy csapást mért ellenségeinkre, de nem felejthetjük el, hogy megvan már az utódja a nála sokkal tehetségesebb Paul Martyn személyében. Mi itt, a Muratán azonban tudjuk, hogy ellent lehet állni még a túlerőben lévő ellenségnek is, és hogy meg tudjuk védeni magunkat, ha komolyan vesszük a veszélyt és a figyelmeztető hangokat. S bár úgy látszik, nincsen esélyünk, három nagyon fontos tényező mellettünk áll: az első a CSU-ban élő emberek szabadságvágya, a második az idő, amely mindenfajta totalitárius rendszer ellensége, a harmadik pedig az a tény, hogy amíg ellenfeleink zsoldért vagy kötelességből harcolnak, mi magunkat, gyerekeinket, az életünket védjük. A jövőt.

Nem volt hosszú beszéd, különösebben hatásosnak sem érezte, az emberek mégis vad kiabálásban és éljenzésben törtek ki, amikor befejezte, és sokáig senki nem tudott megszólalni a hangzavarban.

Ezután közösen bevonultak a palotába.

A fogadás után Maryaa hazament a Vendékhez, Giinnek azonban még maradnia kellett, számára a nap igazából csak most kezdődött el, a napok óta előkészített tárgyalásoknak most jött el az ideje.

A megbeszélést Lileyntel nyitotta. Szokásos lényegre törő módján fogott bele ebbe is, egy mondatban letudta a köszöntést, és máris a tárgyra tért.

– Martyn békét akar. Nemrég kaptuk meg a feltételeit, és azt kell mondjam, ránk nézve igazán kedvező feltételeket szabott. A főbb pontjai: a CSU elismeri a jelenleg fennálló határokat, és a Szövetség államainak külső területeire kiterjedő fennhatóságát is tiszteletben tartja, amennyiben a Murata Szövetség is elismeri ezeket a határokat.

Mindenki érdeklődve nézett fel. Ez gyakorlatilag azt jelentette, hogy megmarad a Szövetség tagjainak mozgásszabadsága, és továbbra is nyitva állnak majd közöttük az űrbéli közlekedési vonalak. Igaz, egyúttal azt is jelentette, hogy nem tarthatnak igényt a már elszakadt területekre, miáltal azonban a Murata Szövetség alapokmányának egyik pontja sérül. Ez ugyanis kimondja, hogy a függetlenségüket megőrzött tagok, amint lehetséges, a már elfoglalt államok segítségére sietnek.

– Ezen kívül fogolycserét is szeretne. A Murata, a Beget és a Gamma rendszerében elfogott űrhadász egységekért a Decaronon és a Deltán elfogott katonákat ajánlja cserébe.

– Csak az ottaniakat? – kérdezett közbe az egyik muratai tábornok.

– Csak ezeken a bolygókon voltak idegen seregek – válaszolt Lileyntel helyett Giin. – Gondolom, a decaroni és a deltai seregek közül is csak a muratai és oderuti katonákat adják át.

– A többivel mi lesz? – kérdezte a muratai űrhadász erők egyik vezetője, Eibert Mate.

– Ha értesüléseim nem csalnak, a közlegényeket és az A-rangúakat leszerelik, és hazaküldik. A magasabb rangú tisztek természetesen hosszabb-rövidebb fogságra számíthatnak.

– Nem rossz taktika – morogta Mate elismerően.

– Hát nem. De a CSU-nak van még egy feltétele, ez pedig az, hogy nem léphetünk szövetségre az Oderuttal.

Erre már felzúgott a terem. Igaz, nem csak Martynt szidták, voltak, akik az Oderutot illették becsmérlő jelzőkkel.

– Az Oderut! – kiáltotta többek véleményét is szavakba öntve Mate. – Mintha eddig bármiben is számíthattunk volna rájuk! Csak a saját biztonságukkal törődnek! Csak azért, mert mindenkinél kedvezőbb az űrrajzi fekvésük, nem jelenti azt, hogy a két Martyn ne tudna velük is végezni, ha egyszer összegyűjtik erőiket!

Giin nem értett teljesen egyet Matéval. Az Oderut helyzete több volt, mint kedvező. Az államalakulat egy nagyon fiatal, részben még keletkezésben lévő csillagcsoportban helyezkedett el, amely a Galaxis síkja fölé emelkedett. Területén, főleg határterületein kiterjedt ködök, felhők és áramlások jelentettek akadályt minden előrenyomuló hadseregnek, melyek között csak az navigálhatott biztonsággal, aki pontosan ismerte az utat és a különböző űri irányító központok jelszavait. Önmagában ugyanis egyik sem volt elég, ahhoz túl gyakoriak voltak arrafelé a különböző tér-és áramlásviharok. Aki ennek a területnek az elfoglalásába kezdett, azt kockáztatta, hogy veszteségei nem fognak arányban állni hódításaival. De ebben a kérdésben nem akart vitába szállni az űrhadásszal.

– És a Föld? A Földdel mi van? – kérdezett Mate kifakadását félbeszakítva a Gamma külügyminisztere, egy magas, fekete bőrű és hajú nő. – Velük sem foghatunk össze?

Lileyntel szomorú mosollyal fordult felé.

– Ezt nem tiltotta meg Martyn. Tudjuk viszont, hogy a Föld régóta kivételezett helyzetben van, és politikai semlegességet élvez. Nem valószínű, hogy föladná egy nagyon is kétes értékű szövetségesért, amit mi jelentünk neki.

– Akkor is tárgyalnunk kellene velük. Nekünk például űrrajzilag a szomszédaink. Ha őket megtámadnák, csak rajtunk keresztül kaphatnának erősítést.

– Miből gondolja, hogy meg fogják támadni őket?

– Csodálkoznék rajta, ha pont a leggazdagabb rendszert hagyná ki Martyn. Sőt, biztos vagyok benne, hogy még az Oderut előtt megpróbálja megszerezni magának a Földet. Éppen ezért köthetnénk vele egy feltételes szövetséget. Főleg, mivel ezt Martyn nem tiltotta meg.

– És ebből mi előnyünk származhatna? – kérdezte Giin.

– Közös akciótervet dolgoznánk ki támadás esetére.

– Ha őket támadják meg utoljára, nem megyünk vele semmire.

– Nem tudhatjuk, ki kit, mikor akar megtámadni. A Szövetség tagjai közül hét maradt talpon. A Földdel együtt mindössze nyolcan vagyunk az Oderuton és a CSU-n kívül. A CSU-nak viszont tizenkét expedíciós serege van. Valószínű, hogy amennyiben támad, egyszerre támad, és nem lehetetlen, hogy ezzel egyidejűleg kísérletet tesz a Föld elfoglalására is.

– Elképzelhető, hogy igaza van, nem hiszem azonban, hogy érvelése meghatná a földi politikusokat.

– Egy próbát megér. Nincs más szövetségesünk. Ki másra számíthatnánk?

Mély csönd lett a teremben ezekre a szavakra. Aztán Chosan-ra, aki eddig hallgatott, felállt.

– De, van még egy szövetséges. És azt gondolom, hogy éppen ezáltal van lehetőség arra is, hogy Martyn tiltása és az oderuti kormány vonakodása ellenére a Murata Szövetség együttműködjön az Oderuttal – mondta nyugodt hangon, és Giinre nézett.

Giin döbbenten nézett vissza rá. Sosem gondolta volna, hogy ez a perc is elkövetkezik.

– Mi lenne az? – kérdezte a Gamma külügyminisztere.

– Bármit is tesz most Martyn, és bárhogyan is próbálja Rundira hárítani mindazt, ami az elmúlt évtizedekben a CSU-ban történt, attól még valóság marad, hogy az ő elnöksége alatt irtottak ki több százmillió kaveni származású állampolgárt. S az a politika, amelyet most hirdet, látszatra az életben maradt kaveniek életét könnyebbíti meg, valójában azonban az a célja, hogy a családokat és a közösségeket egymástól elszakítva teljesen beolvassza. A Kaven nevében kijelenthetem, hogy mi továbbra sem vagyunk hajlandók semmilyen békébe belemenni a CSU-val. S mivel a Kaven mind a Murata Szövetség, mind az Oderut államaiban autonómiával bír, egyik kormányzat sem szólhat bele abba, amit a Kaven a saját hatáskörén belül tesz.

Ez alkalommal még mélyebb lett a csend és a döbbenet.

– A Kaven felvállalna egy ilyen helyzetet? – kérdezte értetlenül. – És mi van a birodalmon belüli kaveniekkel? Azokat nem fogja veszélyeztetni egy ilyen politika?

– Nincs közöttünk olyan, akinek ne halt volna meg eddig valamilyen közeli hozzátartozója a háborúban és a mészárlásokban. Az emberek elkeseredettek, féltik a világukat, és harcolni akarnak érte. A birodalmon belüli illegális kaveni vezetőségtől is azt az üzenetet kaptuk, hogy harcba szállnak, mert nem akarják, hogy az ő érdekeikre hivatkozva továbbra is a CSU irányítson minket. Nem vihetjük tovább Armoin-ra politikáját, ez már az ő halálakor is nyilvánvaló volt.

– Illegális kaveni vezetőség? Olyan is van? – kérdezte Tainlinn egy újabb hosszú csend után.

– Van. És felajánlották, hogy egész szervezetüket átalakítják úgy, hogy amennyiben újra megnyílik a front, egy eddigieknél sokkal kiterjedtebb hírszerzői hálózatra támaszkodhassunk. Úgy tudom, a kormányzat és a katonaság minden szintjén vannak embereik.

Giinnek volt évfolyamtársa, az újságíróként dolgozó Ketton jutott eszébe, és szomorúan elmosolyodott. Talán neki is maradnia kellett volna ott, ahol a lánya, a családja van, és köztük, velük folytatni a harcot. Igaz, veszélyes lett volna, de abban a helyzetben rengeteg információt tudna szerezni, nemcsak a munkája, hanem Judy révén is.

De most már késő volt a bánat, egyébként is, kíváncsiságát felcsigázták a hallottak. S bár az ülés majdnem tíz órán keresztül folyt, utána Giin, bármilyen fáradt volt is, még hazaindulás előtt megkereste Chosan-rát.

– Chosan-ra, beszélhetnénk négyszemközt? – kérdezte udvarias hangon, és már éppen meg akart hajolni, amikor a mazdra a vállára tette a kezét, hogy megállítsa a mozdulatot.

– Az én tisztem a meghajlás és ez a kérdés, Giin-ra.

– Nem én vagyok a Kaven vezetője. Nem én vagyok a mazdra.

– A Kaven már nagyon régóta kéri, hogy vegye vissza a mazdrai címet. És mindketten tudjuk, kit szeretett volna a többség Armoin-ra utódjának.

– Leginkább csak azért, mert sajnáltak, és mert úgy érezték, kompenzálniuk kell azért, mert az én családomat mészárolták le a politikai kötélhúzásban – felelte Giin, és a palota egy üres társalgója felé kalauzolta Chosan-rát. – Ami pedig a mazdraságot illeti…

– Giin-ra, kérem – vágott a szavába Chosan-ra, és úgy lépett, hogy szemtől-szembe kerüljön Giinnel. – Tudom, hogy Armoin-ra többször is felajánlotta magának a mazdrai cím visszavételét, de mindannyiszor visszautasította. Részben azt is megértem, hogy akkor miért tette. Most azonban egy egészen más helyzetben egy egészen más Kaven kéri ugyanerre. Az emberek szemében az, hogy maga továbbra sem veszi fel a kék köntöst, két dolgot jelenthet: vagy azt, hogy mi, a vezetőség nem vagyunk hajlandók megbocsátani magának; vagy azt, hogy maga nem tart minket a Kaven törvényes vezetőinek. Tehát mindenképpen azt a látszatot kelti, mintha közöttünk továbbra is súlyos elvi és politikai ellentétek állnának fenn. Egy ilyesfajta megosztottság a jelenlegi helyzetben akár végzetes is lehet a Kavenre nézve. Nemcsak én, de az egész vezetőség arra kéri, hogy gondolja át újra ezt a kérdést, és ne a régi megbántottság vezérelje döntését. A Kavennek szüksége van magára, sőt, a Kaven Vezetőségének is szüksége van magára.

– Nem akarok újra mazdra lenni. Nincs rá sem időm, sem lehetőségem.

– Nem mazdrai munkát várunk magától, hanem a magát jogosan megillető safiri cím viselését. Annak felvállalását, hogy valóban mazdraként végzett, és akként is dolgozott; annak elismerését, hogy ennek a közösségnek felszentelt tisztségviselője.

– Nézze, Chosan-ra – mondta Giin, hangját kissé lehalkítva, mert néhányan feléjük néztek a folyosón beszélgetők közül, és partnere könyökét megérintve újra csak a társalgó felé kalauzolta. A mondatot is csak akkor fejezte be, amikor már becsukódott mögöttük az ajtó. – Én nagyon szerettem a munkámat. Az volt az életem. Amikor a Vezető Testület úgy döntött, hogy nem lehetek többé safir, azt a döntést hoztam, hogy akkor nem óhajtok többé mazdra sem lenni. Vagy minden, vagy semmi. Aztán fel kellett építenem egy új életet, és megtettem. Ennek most már lassan húsz éve. Nem vagyok mazdra. Családfő vagyok. Miért nem lehet ezt ennyiben hagyni?

– Mert ez már nem csupán a maga dolga, hanem az egész Kavené. A kaveniek nagy része magát tekinti vezetőnek és példaképnek. Maga akkor is mazdra, ha nem dolgozik mazdraként, sőt, még a címet sem viseli. Az viszont, hogy még formálisan sem tartozik közénk, sokakat elbizonytalanít a mi megbízhatóságunkat illetően.

– Nem értem, miért. Ez régi ügy. Ennyi idő alatt már mindenki hozzászokhatott a gondolathoz, hogy nem vagyok mazdra.

– Azt hiszem, igazából sosem kezelték magát másképp. A mostani vezetőségben például senki nincs, aki akár egy sort is hozzáadott volna a Bokrához, maga pedig nemcsak mandist írt, hanem egy főszövegi változtatást is, emiatt még a gyerekek is tudják, hogy mazdra. És nem értik, hogy miért nem az mégsem. Azóta meg, hogy a Shremeyának vége, Armoin-ra meghalt, és új vezetőség is van, még kevésbé érthető ez a vonakodás.

A Bokra… Giinnek ez a nézőpont még sosem jutott eszébe, de most, hogy Chosan-ra felhívta rá a figyelmét, be kellett látnia, hogy igaza van. Ráadásul az érvelés egy réges-régi beszélgetést juttatott az eszébe, amikor Judy olvasta a fejére, hogy bármit is tesz, egész életében mazdra marad.

Mégsem tudott igent mondani Chosan-ra ajánlatára. Akkor, amikor lemondott, és magához vette Judyt, ugyanez a Kaven mondta sheymonnak, és fordult felé megvetéssel, majd később újra csak ők próbáltak asszisztálni ahhoz, hogy végleg kitegyék a szűrét. Nem rajtuk múlott, hogy nem sikerült, hanem néhány mazdra jóindulatán és egy orgyilkos golyóján, amely hetekre kórházba küldte. Keze akaratlanul is bal vállához tévedt, és megmasszírozta a helyet, ahol a golyó becsapódott.

A családja, vagy legalábbis többen a családból eljöttek, és bocsánatot kértek. Ma már senki sem él közülük. Akik most azt szeretnék, hogy újra mazdra legyen, még élnek, mégsem próbáltak meg soha bocsánatot kérni azokért az évekért, amikor lenézték és semmibe vették. Nemcsak Armoin volt ott, hanem a mazdrák és a családok nagy része is. Most meg itt prédikálnak arról, hogy neki mit kellene csinálnia! Hogy mi lenne a helyes a Kaven egységének megőrzése érdekében!

De ezt sem tudta Chosan-ra arcába vágni. Ez a Kaven és ez a vezetőség már nem az volt, mint a néhány évvel ezelőtti, jól mutatta ezt az a gesztus is, amely odabent, a tárgyalóteremben olyan váratlanul érte.

Ha nem dolgozna benne a sértettség, nem lenne nehéz igent mondania a kérésükre. Így azonban nem tudott dönteni. Most nem.

Amikor ezt Chosan-rának is megmondta, látta a fáradt arcon a csalódottságot, bár érzékelni nem volt képes belőle semmit. Ez a tapintat tetszett neki.

Hazafelé reménykedve gondolt arra, hogy egyszerűen csak átöltözik és lefekszik aludni, de tudta, hogy még legalább két órát fent kell maradnia, hogy minden régen látott baráttal és családtaggal váltson néhány szót.

Amikor azonban megérkezett, csak páran várták a parkolóban, és a váron látszott, hogy lakói már nyugovóra tértek. Legszívesebben alaposan megölelgette volna Yomant ezért a gesztusért, de elképzelését még így sem tudta valóra váltani, mert két erős kar azonnal elkapta, ahogy kilépett a járműből, és mielőtt akár egy szót is szólhatott volna, már Shoon szorongatta olyan erővel, hogy azt hitte, szétmorzsolja a csontjait.

– Meggyászoltalak, te szemét – morogta a fülébe, és néhány másodpercig nem is engedte el, mintha csak arról akarna meggyőződni, tényleg él, nem csupán hazajáró lélek.

Amikor elengedte, még a gyér fényben is látta, hogy barátja vékony arcán fénylenek a könnyek.

Aztán érkeztek a családtagok is: Lenna és Arta, akik Shoonhoz hasonlóan az Oderutról jöttek át köszönteni, és még jó pár Vende.

– Most már hagyjátok békén Giint – mondta Yoman határozottan a percek múlásával egyre lelkesebb családtagoknak. – Holnap délután nagy összejövetelt tartunk, de most pihennie kell. Jól hallottam, ugye, hogy holnap nem kell sehová sem menned? – kérdezte Giintől. Amikor Giin bólintott, folytatta. – Shoont szokás szerint nálatok szállásoltam el. Maryaa már lefeküdt, mert fáradtnak érezte magát. Menjetek, pihenjetek. Használjátok ki ezt az éjszakát, mert utána nem tudom garantálni, hogy nem szednek darabokra – tette hozzá végül, és öreg, vértelen ajkai mosolyra húzódtak.

– Jó, hogy eljöttél – mondta Giin halkan Shoonnak, amikor kettesben megindultak az ebédlő mellett lévő vendégszállás felé. Szíve összeszorult a házikó láttán, s bármilyen furcsa is, a hazatérés öröme öntötte el. Lassan tíz éve él itt. Alfán, a blathaasban csak nyolc évet élt felnőttként. Milyen szép is volt az a nyolc év, és nem maradt belőle más, csak a lassan beomló tető és az üszkös falak.

– Képtelen lettem volna otthon maradni. Gaadrára, Giin, itt mindenki biztos volt benne, hogy meghaltál! El sem tudom mondani, micsoda örömünnepeket ültek itt mindenfelé, amikor kiderült, hogy élsz! Eptanban úgy verték a harangokat, mint az őrültek, még külsősök is eljöttek a hálaadó istentiszteletre, köztük Teilliennuwa is, tudod, a régi elnök. Már alig tudott járni, de elhozatta magát… Még Gibert is ott volt a családjával.

– Gibert Braatraad? – Giin nagyot nézett. Safirsága utolsó évének megkeserítője, akinek halott lánya elindította azon az úton, amely idáig vezetett…

– Ő bizony. Már nem utál téged annyira, amióta azokat a koncepciós pereket a nyakadba varrták. Tudod, amikor Vennék összekoholták ellened a vádakat… nos, akkor az eptani körzet bírósága is egyhangúan tiltakozott az eljárás ellen, és Gibert is köztük volt. Nem rossz gyerek, csak merev egy kissé.

Giin ugyan árnyalta volna ezt a megállapítást, de aztán nem szólt közbe.

– A Vezető Testület szeretné, ha visszavenném a kék köntöst – mondta hirtelen. Shoon megtorpant.

– Gondolom, visszautasítottad őket – felelte árnyalatnyi szemrehányással a hangjában.

– Nem egészen. Azt mondtam, hogy gondolkodom rajta. De ahogy hallom, te is velük értesz egyet.

– Nem velük, hanem azzal, hogy viseld a mazdraköntöst. Ha valakit, hát téged megillet. Hiszen te vagy korunk legnagyobb mazdrája.

– Nem vagyok mazdra.

– Sosem szűntél meg mazdra lenni. Talán ha nem is a hagyományos módon, de a Kaven vezetőinek egyike voltál és maradsz is mindig. A kék köntös viselése még nem jelenti azt, hogy egyet is értesz a Vezető Testülettel minden döntésével. Csupán elfogadod azt, aki vagy.

Aki vagy… Akár Judy szavai is lehetnének.

– Még gondolkodom rajta – felelte Shoonnak is.

Barátja megcsóválta a fejét.

– Az a fene nagy önérzeted… De hát éppen az önérzeted miatt tartottál ki még akkor is, amikor vesztésre állt az ügyed. Azért próbálj idővel megbocsátani nekünk, a gyengéknek és gyáváknak.

– Te nem tartozol közéjük.

– Dehogynem. Csak talán jobban álcázom.

Shoon szavai még akkor is ott keringtek gondolatai között, amikor lefeküdt, és eloltotta a villanyt. Nemsokára azonban újra a papucsa után kotort a sötétben, és átment a másik szobába. Alig nyitotta ki a szekrényajtót, máris a szemébe ötlött a mélykék anyag.

Ujjai végigsimították, és nagyot sóhajtott. Már éppen vissza akarta húzni a kezét, amikor valami kemény anyagot tapintott: egy műanyag lapot.

Armoin levele.

Méltó vagy a viselésére, sosem voltál méltatlan – tévedt a szeme az egyik utolsó sorra.

Megremegett a keze. Óvatosan kivette a szépen összehajtogatott köntöst, és a nyakánál fogva magasra emelte. A nehéz anyag méltóságteljes mozdulattal göngyölődött ki és hullott alá, s bár évtizedek óta nem használta, mégsem látszott rajta ránc vagy gyűrődés.

– Idős koromra én is teljesen érzelgős leszek – morogta halkan magában, és már azt is tudta, mi lesz a válasza másnap Shoonnak és Chosan-rának.

***

Yoman nem túlzott, amikor azt mondta, hogy másnap Giint darabokra szedik, igaz, biztosan nem számított akkora tömegre, amekkora másnap a várszerű blathaast megtöltötte. Az ismerősökön és a barátokon kívül ott volt még a Murata csaknem minden mazdrája, köztük Chosan-ra is, aki ez alkalommal képtelen volt úrrá lenni megindultságán.

– Nem hittem volna, hogy egyszer ez a nap is eljön – vallotta be, amikor egy pillanatra négyszemközt maradtak.

– Nem tehettem másként. Magának volt igaza. És köszönöm a türelmet.

A roham délelőtt indult, és késő délután még jócskán tartott, Giin mégsem érezte magát fáradtnak. Mintha az előző esti döntés erőt öntött volna belé. Maryaa is jól bírta a zajt és a tömeget, sőt, az érdeklődő rokonokat is, akik az elfoglalt Giin láttán vele is „megelégedtek”, és tőle próbáltak értesüléseket szerezni CSU-beli napjaikról. Mivel azonban Judyék védelmében igen szűkszavúan nyilatkozott, mindenféle kéréssel és üzenettel árasztották el, melyeket Giinnek kellett átadnia.

Végül csak a családtagok és a közeli barátok maradtak, így a vacsora már az a bensőséges, kaveni ünnep volt, amelyet Giin annyira szeretett, és amely annyira hiányzott neki az elmúlt hónapokban. Yoman ragaszkodott hozzá, hogy ezúttal ő üljön az asztalfőre, és áldja meg a kenyeret meg a ratosát, végül még a gyerekeket is odavitték hozzá. A szertartás megindította, de látta, hogy nem csak őt: többen nézték könnyes szemmel a jelenetet.

Giin vacsora után otthagyta az asztalfőt, és Maryaa mögé ült, aki éppen Doronnal beszélgetett elmélyülten. Amikor meghallották a szék nyikordulását, mindketten hátrafordultak. Doron elmosolyodott.

– Jó újra látnunk, Giin-ra.

– Magát is, Doron-ra.

– Ne szólítson ennyire formálisan. Még zavarba hoz.

– Azt hittem, az lehetetlen – felelte könnyed hangon Giin, és Doron mosolya még szélesebbre nőtt.

– Már nem vagyok az a nagyképű kölyök, aki mindig meg van győződve a saját igazáról, Giin-ra. Az élet megtanított arra, hogy az igazság trükkös dolog, és sokszor csak a nézőponton múlik. Például gyerekként meg mertem volna esküdni rá, hogy ha valaha Judyból orvos lenne, csapnivaló szakember válna belőle. Erre itt meséli nekem a felesége, milyen kitűnő és nagyra becsült mestere a szakmájának. És a kutatóintézete! Eddig még csak belepillantottam az átküldött papírokba, de már ennyiből is látom, hogy előrébb vannak, mint mi.

– Az ottani kaveni orvosok tapasztalatai nyomán indultak el – mondta gyorsan Maryaa, amit Judytól hallott.

– Attól még nagy utat tettek meg – morogta Doron. – Bár ezek az újfajta szerek… ha csak néhány évvel meghosszabbítják a kislányom életét, már az is sokat jelentene. Addig csak rájövünk valamire… Bár amire eddig rájöttem, az inkább elszomorít, mint biztat.

Giinnek eszébe jutott, hogy Doron egyszer már beszélt neki Maaren-szindrómás kislányáról.

– Miért, mire jött rá? Valamire a betegséggel kapcsolatban?

– Jöttél – javította ki Doron, és nagyot sóhajtott. – Nemrégiben kaptam kézhez a shremeyaiak eredményeit. A lionfeltiek foglalkoztak a betegséggel, egészen a gyógyszerüzem áttelepítéséig…

– Lionfelt? Valahonnan ismerős ez a név – vágott közbe Giin.

– Híres volt a gyógyszergyáruk. A fél Kavent ők látták el medicinával.

– Nem, nem onnan – mondta Giin, aztán hirtelen eszébe jutott. – Tudom már! Ők fejlesztették ki azokat a később károsnak ítélt „gyors gyógyszereket”, amikkel régebben az intézetis árva gyerekeket kezelték… – Amikor Judy is a rövidebbet húzta, tette hozzá magában. – Az ő gyárukat robbantotta fel valaki, és lopott el anyagokat belőle. Azt hitték, a kommunionisták voltak, de később kiderült, hogy az EI volt az.

– Igen, igen, róluk van szó – helyeselt élénken Doron. – Később kiderült, hogy a kutatásnak ez az iránya, a „gyorsaság” zsákutca, ráadásul a gyógyszert sem sikerült rendesen kifejleszteniük, mert vagy túl sok nem kívánt mellékhatást okozott, vagy meggyógyította ugyan a beteget, de az később meghalt egy, a Maaren-szindrómához nagyon hasonló betegségben. Én éppen ezen a nyomon indultam tovább, de… – Legyintett. Giin és Maryaa biztatására azonban folytatta. – Ezzel a gyógyszerrel az a helyzet, hogy létrehoz egyfajta speciális fehérjét a szervezetben, amely gyakorlatilag… nem is tudom, hogyan fogalmazzak… átfogalmaz bizonyos DNS információkat, és ezáltal nem csupán erős immunvédelmet hoz létre, de jelentősen felgyorsítja a gyógyulási folyamatokat is. Egy kicsit hasonlít ahhoz a fehérjéhez, amely minden kaveni vérében megvan, és amelynek a hosszúéletűséget is tulajdonítják… már amennyiben hosszúéletűségnek hívjuk a magunk százharminc évecskéjét…

– De akkor mi a baj?

– Nevetséges, de az a probléma ezzel a fehérjével, hogy van egyfajta vírus, amelyet nem kiirt, hanem összekapcsolódik vele, és ha ez megtörténik, onnantól kezdve csupán idő kérdése, hogy mikor hal meg a beteg. Ez a módosult fehérje ugyanis minden gyógyszeres kezelésnek ellenáll. Ezért lehettek olyan sikeresek a mikrorendszeres anyagok.

– Milyen vírusról van szó? – kérdezett közbe Maryaa is.

– A lehető legközönségesebb influenzavírusról, ráadásul annak az összes nagyobb törzséről. Gyanítom, ugyanezek okozhatják a bajt a Maaren-szindrómás gyerekeknél is, de az a probléma, hogy még egy gyereket sem sikerült elcsípnünk a megbetegedés kezdeti stádiumában, ezért nem egészen világos, hogyan indul be a folyamat, és miért éppen akkor. Mégsem tehetjük meg, hogy az összes gyereket egy influenzamentes bolygóra költöztetjük, elszigeteljük az emberiség többi részétől, és csak felnőttkorban engedjük vissza, vagy még akkor sem…

– És miért nem lesz az összes gyerek Maaren-szindrómás?

– A pontos okot ugyan nem tudom, de van egy sejtésem, bár ezen a kollégáim elég jókat szoktak derülni. Szerintem ugyanis csak azok a gyerekek lesznek a szindróma áldozatai, akik egyébként hosszúéletűek lettek volna. Mármint úgy értem igazi hosszúéletűek.

– Igazi hosszúéletűek? – kérdezett vissza Giin.

– Olyan hosszúéletűek, akik évszázadokig élnek. Amilyenekről a Nies történelme szól. Nagy Andreas, Nagy Mikel meg a többiek. Nem, nem viccelek – tette gyorsan hozzá Giin arckifejezését látva. – Ha ugyanis ez az előbb említett fehérje nem találkozna soha influenzavírussal, és nem válna egy autoimmun reakció elindítójává, gyakorlatilag elképzelhetetlen szintre lassítaná az öregedést. És mi ez, ha nem a hosszúéletűség természettudományos magyarázata? Hát ezért nincsenek már köztünk hosszúéletűek. Megöli őket az influenza.

***

A hadifoglyok első része alig három héttel a békekötés után érkezett meg. Giin ugyanannyira örült nekik, mint a barátok és családtagok, de öröme alig három napig tartott. Három nappal később jelent meg ugyanis a Murata legnépszerűbb médiacsatornáján az az összeállítás, amely egy ideig mindennél nagyobb bosszúságot okozott neki.

Pedig akár számíthatott is volna rá, hiszen a jegyzékből pontosan kiderült, hogy a Salaamon fogságba esett katonák és civilek is ebben a csoportban lesznek.

De eszébe sem jutott Pense, az újságíró, akivel néhány hetet összezárva töltött Manau egyik gyűjtőfogházában. Minden sorából sütött az utálat és a rosszindulat.

Isten áldása, jószerencse – vagy valami egészen más?

Avagy Giin-ra útjai és kiútjai a CSU-ban

Amikor az ember először találkozik Giin-rával, megérinti személyiségének varázsa, az az erő és határozottság, amely belőle árad. Giin-ra az az ember, aki mindig tudja, mi a helyes, sőt, nem csak tudja, hanem tőlünk, átlagemberektől eltérően, aszerint is cselekszik. Tudja, mikor szóljon és mit – de azt is, mikor hallgasson. Beszédei és hallgatásai mindig nagy lépésekkel viszik előrébb a világpolitikát, miközben olyan ügyesen egyensúlyoznak az igen és a nem vékony pengeélén, hogy még saját közössége sem lép fel komolyabban ellene, pedig sokszor figyeli ellenségesen működését.

Az embernek kedve támadna utánozni egy ekkora nagyságot, mégsem képes rá. Nem, mert ahhoz hiányzik belőle valami: az a félelmetes, átfogó tudás, amely Giin-ra sajátja. Ez a tudás pedig nemcsak a megfelelő Bokra-idézeteket képes előhívni, de a megfelelő helyzetek kulcsait is ismeri, melyek olyan ajtókat is megnyitnak előtte, amelyek előttünk sosem tárulhatnak fel.

Ezt a csodálatos képességét először a Salaamon tapasztaltam…

A cikk ehhez hasonló stílusban tárgyalta tovább Giin salaami fogságát és szabadulását, kitűnő logikával kombinálva a tényeket. Pense gyakorlatilag mindenre rájött. De mivel a kezében valóban nem volt meg az a kulcs, amely a helyzetet felnyithatta volna, végkövetkeztetése hamis volt, sőt, hazug: gyakorlatilag azzal vádolta Giint, hogy az ellenfél embere.

Ezt az állítását pedig Giin decaroni eltűnésével igazolta, mégpedig nagyon is hatásosan.

Pense ugyanis tudta, ki volt Giin az Alfán.

Giin kétségbeesetten olvasta a beszámolót a sikeres kiszakadt prédikátorról, aki váratlan felbukkanása után olyan nagy hírnévre tett szert, és aki aztán olyan hirtelen tűnt el egy orioni járműbalesetben. Úgy tűnt, Pense minden követ megmozgatott ittlétének három napja alatt, hogy információit kipótolja, bár azok már megérkezésekor is elég részletesek lehettek.

Lelepleződése megrémítette Giint. Ha ez a cikk a CSU-beli hatóság kezébe jut, szörnyű veszélybe sodorhatja Judyékat. Csak azzal vigasztalhatta magát, hogy még Pense sem tudott arról, hogy nem csupán az „alsóbb és felsőbb katonai körökbe” volt bejáratos, hanem egyenesen az Első Hadsereg egyik tábornokához is, akinek a felesége a ő lánya…

Nem, Pense nem tudott ezekről az apró, mégis létfontosságú részletekről, így Judyékat talán nem sodorta bajba. Az meg, hogy róla mit ír, vagy mit gondol, nem érdekelte. Éveken keresztül harcolt azért, hogy tisztázza magát azok előtt, akik vádolják. Nem akart többé védekezni.

Ari, Shoon, Lileyntel és még sokan arra biztatták, hogy álljon ki, és védje meg magát, de Giin nem vállalt semmilyen vitát vagy beszélgetést. Rövid nyilatkozatában az egészet egyszerűen „képzeletdús fantáziaszülemény”-nek bélyegezte, s amikor néhány napra rá Chosan-ra biztosította, hogy egy vádaskodó cikk nem tartja vissza a Vezető Testületet attól, hogy ismét ráadja a kék köntöst, elutazott a Muratáról az Oderut–2-re, az Oderut és a Kaven központjára.

Már az Oderut űrterében érte utol Lileyntel üzenete. Arca csak úgy ragyogott.

– Giin-ra, azt hiszem, magának volt igaza azzal, hogy nem nyilatkozott. Úgy tűnik, lassan elalszik a cikk körül a felhajtás. Viszont ennek az egész szemétborogatásnak, akár igaz volt, akár nem, mégis volt valami haszna. Most kaptuk a hírt, hogy Paul Martyn nem a Csillagunió hadura többé! Hadbíróság elé állították hazaárulás vádjával, és olyan hírek is elterjedtek, hogy halálra fogják ítélni. Azzal vádolják, nyilván a cikkre támaszkodva, hogy ő mentette meg magát a Salaamon meg a Decaronon is, és valójában a mi emberünk.

Giin nem tudott osztozni Lileyntel örömében. Bár tudta, hogy Yaan az ellenség embere, mégis keserűség töltötte el a gondolatra, hogy az ő hibájából támadtak rá.

Yaan mentette meg őt, Judyt és Tobbeltéket. Valószínűleg ő mentette meg Nora Freyment is. És most nem maradt senki, aki őt megmentse.

21. FEJEZET

Yaan

Tudta ugyan, hogy őrültséget csinál, mégis Giint nézte a nemzetközi hírekben, amelyeket a fogolycsere miatt még mindig nyitott csatornáknak köszönhetően fogni tudott. A birodalmi híreket unta: kisebb-nagyobb, főleg kaveniek vezette polgárháborúk, néhány emberjogi aktivista tiltakozó megmozdulása a shremeyai mészárlás ellen és a shremeyai ügy részletei. A média sosem fogalmazott egyértelműen, mintha a mészárlás valamilyen kollektív öngyilkosság lett volna, nem népirtás, sőt, sokan vélték úgy, hogy a Kaven vonta magára Rundi haragját, amikor származásáról tudomást szerezve számon kérte a volt hadurat, ezért, ha tényleg ő volt a mészárlás eszmei atyja, érthetően cselekedett.

Yaan belefáradt a hírek követésébe. Nem érdekelte, ha ezt is a bűnlajstromához írják. Ha azt a kettőt, amit eddig rámondtak, bizonyítani is tudják, már bőven elegendő a halálos ítélethez. Bizonyítani meg nem lesz nehéz, mert az a nyomorult újságíró szépen kiteregetett mindent a muratai sajtóban. Csak össze kellett szedni a részleteket, és váddá formálni őket. Azon azért alaposan megdöbbent, amikor megtudta, hogy Giin lelkészként az ő seregében dolgozott majdnem fél évig. Fél évig! És senkinek sem tűnt fel! Miért őt vádolják ezzel a marhasággal is, amikor pedig nem is voltak egy bolygón, miért nem kérdezik inkább azt a sok idiótát, aki naponta találkozott vele?

Nyilván azért, mert őt akarják eltenni láb alól. Az sem volt titok előtte, kik állhatnak a háttérben: a felröppenő nevek egytől egyig Rundi régi, megbízható emberei voltak. Az SE. Pedig azt hitte, a hadúrral együtt ez is sírba száll majd. Tévedett.

Kényelmesen elhelyezkedett a fotelban, úgy nézte a közvetítést az Oderut–2-i Nagytemplomból, ahol az ünnepélyes alkalomra tízezer ember gyűlt össze. Giin a szokásosnál is sápadtabb volt, és olyan felindult, hogy még jól iskolázott vonásain is látszott. Most nagyon hasonlított ahhoz a férfihoz, akit még gyerekkorából ismert: visszatért koncentráltsága, amelyet az Alfán sosem tapasztalt, és ezzel mintha az élet költözött volna vissza a halott vonásokba.

Eszébe jutottak a régi szavak, melyeket egyszer Giin fejéhez vágott: csak arra vár, hogy bocsánatot kérjenek tőle, és amint visszahívják mazdrának, ugrani fog. Remélte, hogy ezek most nem jutnak nagybátyja eszébe, és nem keserítik meg az alkalmat, amikor újra magára ölti a kék köntöst. Nagybátyja arcát figyelve ugyanis teljesen egyértelmű volt, hogy ez nem pusztán egy tisztség, egy hivatal a számára. Ennél kimondhatatlanul több: az élete.

Talán éppen azért, mert Giin mazdraként vezette az istentiszteletet, Yaan gondolatai lassan afelé kezdtek fordulni, ami ott zajlott, és hiába telt el két évtized, szája minden nehézség nélkül formálta a tanult szavakat és mondatokat, sőt, még az éneklésbe is beszállt, igaz, csak dúdolta a himnuszokat. Amikor pedig a gyülekezeti mandisra került a sor, figyelmesen hallgatta Giin beszédét.

Más volt ez, mint a többi egyház szentbeszéde: egyrészt azért, mert főként a Bokra mandisából állt, másrészt mert ezt a beszédet Yaan értette is. Igaz, lehet, hogy csak neveltetése miatt, de ez a teológiai rendszer kerek volt, értelmes, logikus, nem hasonlított azokra a katolikus beszédekre, amelyeket Esterrel hallgatott, sem a különálló prédikációkra, amelyek végigülésére házassága és betérése után Ali kötelezte. Itt senki sem próbált meg az érzéseire vagy a pénztárcájára hatni, Giin egyszerű szavakkal beszélt a büntetésről és a jutalmazásról, az érdemről és a kegyelemről, és jelen helyzetében Yaan úgy érezte, mintha az egész mandis egyes-egyedül neki szólna.

– Isten világa úgy van megteremtve, hogy a legtöbb dolog magában hordozza a következményét, vagy más szemszögből nézve a jutalmát, illetve a büntetését. Így például azok a gesztusok és jó cselekedetek, amelyeket nem valamilyen hátsó szándékból teszünk, megbecsülést és végső soron szeretetet gerjesztenek, míg a bűn, bármilyen díszben érkezik is, bizalmatlanságot és távolságtartást szül. Ez alapján már kijelenthetjük, hogy a törvény megcselekvése közösségbe von, és közösséget teremt, míg a törvény megtörése magányra kárhoztat.

Magányra… Yaan szomorúan gondolt bele jelenlegi helyzetébe. De hát olyan nehéz eldönteni, mi bűn és mi nem az… és jelenlegi helyzete minek a következménye! Giin, mintha erre akarna válaszolni, folytatta:

– Viszont ez még nem jelenti azt, hogy mindez megfordítva is igaz: hogy a jó helyzet és a közösség a törvény megtartásának eredménye, míg a nyomor vagy a magány a bűné. Ezek esetében sok más dolgot is figyelembe kell vennünk. Sokan és sokszor azonban éppen itt, ezen a ponton buknak el, amikor a jelen eseményeiből és helyzetéből próbálnak meg a múlt hibáira és erényeire következtetni. Ez a vállalkozás sosem lehet sikeres: emberi életünk végessége miatt eleve kudarcra van ítélve. Bármilyen furcsán hangzik is: a jövőbe tisztábban láthatunk, mint a múltba. Ezt igazolja paradox módon az egész emberi történelem. És ezért mondja Nagy Andreas, hogy az élet olyan egyirányú utca, ahol legtöbbször még a hátrapillantás sem lehetséges: mert nem a múltat látja meg az ember, hanem az emlékeit és a hagyományt. Ezek szállítják számunkra a múltat, és sajátos struktúrájuknál fogva meg is határozzák azt. Éppen ezért az okok és okozatok visszamenőleges vizsgálata inkább árulkodik rólunk: hitünkről és neveltetésünkről, mint arról, ami valójában történt.

Tényleg… erre az egyirányú utcás részre még maga is emlékezett valamennyire a Bokrából. Fiatalként nevetségesnek tartotta ezt a gondolatot. Még hogy a múlt nem látható!

De most már értette Nagy Andreast meg Giint is, és a múlt távolából felhangzó szavak meg is nyugtatták valamelyest. Kitűnően belátható jövője nem rémisztette. Ha meghal, hát meghal…

Ennél azonban nem jutott tovább, mert egy diszkrét csengetés látogató érkezését jelezte.

Nagyot sóhajtva kapcsolta le az adást, és lesétált az őrizetére kijelölt ház földszintjére. Nem sietett, tudta, hogy látogatója úgyis beengedi magát. Ő akkor sem tehette volna, ha akarja. Ehhez a házhoz ugyanis csak a kívülről érkezőknek van kulcsa, annak pedig, aki már az ajtóig is eljutott, hogy csengethessen, biztosan.

Azt hitte, katonai őreinek egyike várja majd kis háza nappalijában, de egy teljesen ismeretlen, K–1-es rangú férfi állt a szoba közepén, és belépésekor feszes vigyázzba vágta magát.

– Pihenj – mondta kissé csodálkozva Yaan. Az őrök kivételével, akik csaknem mind közlegények voltak, eddig senki sem üdvözölte a neki kijáró udvariassággal. Ez volt az egyik oka annak, amiért biztos volt a per kimenetelében. Ki fogják végezni.

A férfi kis lazítással vette tudomásul a parancsot, de nem mozdult. Mintha csak a gyakorlótéren lettek volna, parancsra várva állt a szoba közepén, szemét Yaanra szegezve, miközben tartásából és érzelmeiből nyilvánvalóan áradt a tisztelet és a csodálat. Yaannak fogalma sem volt arról, mit keres itt.

A szoba két fotelja felé intett.

– Foglaljon helyet – mondta, és a közelebbihez lépett.

A férfi látható feszengéssel foglalt helyet a másik fotelban, és amíg Yaan egy „Hallgatom”-mal nem nyitotta meg a társalgást, nem is szólalt meg.

– Gaurice Celli vagyok, a Legfőbb Katonai Bíróság által a maga védelmére kijelölt ügyvéd – mutatkozott be, és majdnem felpattant a bemutatkozáshoz.

Yaan egy kézmozdulata megállította.

– Hagyja csak. Paul Martyn – mutatkozott be maga is, és udvariasan megérintette a felé nyújtott személyi kártyát. – Szóval végre elhatározták magukat. Mikor lesz az első tárgyalás?

– Egy hét múlva. Addigra érkezik meg a vád összes tanúja.

– Kik a koronatanúk?

– Apret Bekunossette, Willem Bien, Grom Lichi… – sorolta Celli engedelmesen.

– Grom? – vágott közbe Yaan olyan hangon, mintha valaki hirtelen torkon ragadta volna. Bekunossette, sőt, Bien neve nem érte váratlanul, legalább megértette Bien változásának az okát, de Grom…

Grom, aki elvette Judint feleségül, akit a legjobb barátjának tartott…

Bien árulása is fájt, de ez semmi sem volt ahhoz képest, amit Grom nevének hallatán érzett. Még a szemét is le kellett hunynia egy pillanatra.

– Uram, jól van? – hallotta az ügyvéd aggodalmas hangját.

Csak bólintott, de a szemét még nem bírta kinyitni.

A legjobb lenne most meghalni. Hagyják a fenébe az egész tárgyalást. Kit érdekel? A legjobb barátja fogja elárulni. És ott van még a félelem is, hogy mi lesz Judinnal…

Hallotta, hogy Celli valamit matat a szobában, és pár másodperccel később megáll előtte. Amikor kinyitotta a szemét, látta, hogy egy pohár vizet tart a kezében.

Hálásan nyúlt érte.

– Köszönöm – mondta, miután lehajtotta. A víz tényleg segített, megszűnt torka szárazsága, és a hétköznapi gesztus mintha egy kis értelmet csempészett volna az értelmetlenné vált világba. – Gondolom, a bíróság ragaszkodik hozzá, hogy legyen hivatalos védelmem – tette aztán hozzá.

– Így van. Persze, ha úgy gondolja, hogy nincs megelégedve velem… – kezdett bele az ügyvéd, de Yaan legyintett.

– Nem erről van szó. Egyszerűen nem látom értelmét a védelemnek, mivel az előbb felsoroltak között több olyan személy is van, akik…

– Egy pillanat – állította meg az ügyvéd, és elővette a detáját. Speciális kis eszköz volt, jobb, mint Yaané. Amikor beállította rajta a titkosítást, bizonyos lehetett benne, hogy senki sem fogja kihallgatni őket. – Tehát? Mi a helyzet a felsorolt személyekkel?

– Mivel a legjobb barátom is közöttük van, nincs sok értelme a védekezésnek. Ő sokat tud rólam, többet, mint ami a katonai nyilvántartásból kiderül. Nem csupán a pontos származásomat ismeri, hanem egy csomó személyes dolgot is, amivel könnyen sakkban tarthatnak.

– Uram, nem tudom, mi az, aminek ki kellene derülnie a nyilvántartásból. Ott ugyanis semmi nem szerepel magáról, csupán annyi, hogy alfai származású és közgazdasági orientált középiskolát végzett. Úgy tűnik, az alfai nyilvántartási hivatal nem küldte át a személyi lapjához tartozó egyéb dokumentumokat, vagy ha igen, akkor eltüntették őket.

Végül is ez várható volt. Nyilván sem Martyn elnök, sem Rundi nem akarta, hogy védencükről kiderüljön kompromittáló származása, arról nem is szólva, hogy az elnök maga terjesztette, hogy távolról rokonságban állnak egymással, ezért egy ilyen információ igen rossz fényt vetett volna rá. Annak azonban nem volt értelme, hogy az ügyvédje előtt letagadja, főleg mivel Grom is tisztában volt vele.

Grom…

Soha ekkorát még nem csalódott senkiben. Amikor Toredről kiderült, hogy SE-tag, és ellene szervezkedik, az sem fájt ennyire. Tored sosem állt olyan közel hozzá, mint Grom. Sosem bízott meg benne annyira.

Rundi tudta, hát persze, hogyne tudta volna! Amikor a Shremeyán összevesztek, és ő balgán azzal támadott, hogy nem tudnak tőle semmit sem elvenni, Rundi éppen ezzel vágott vissza: a barátaival. Ő meg félvállról vette a fenyegetést…

Vajon Isavval mi lehet? Ő nem szerepelt a listán. Vajon találkozhat még vele?

Nem valószínű. Nyilván az Alfán maradt a csapatok irányítására. Maradnia kellett, hiszen a sereg tábornoka, Grom itt van a Primuson.

– Folytatná, kérem, a tanúk felsorolását? – nézett az ügyvédre.

– Egy pillanat – mondta az ügyvéd, majd megnyitott egy listát a detáján. – Szóval Grom Lichi, Lechis Melilan, Linda Fenn…

Yaan előtt elsötétült egy pillanatra a szoba. Lassan már semmin sem lepődik meg…

– Kaveni származású vagyok – vágott hirtelen az ügyvéd szavába. Most már muszáj lesz elmondania. – Tizennyolc éves koromban szakadtam ki a Raas családból. Giin Raas, akinek a kiszabadítása miatt árulással vádolnak, a nagybátyám.

Az ügyvéd bólintott, de tiszteletén és érzésein semmit nem változtatott a bejelentés. Aztán maga elé vette detáját, és valamit megnézett benne. Pár pillanat múlva felpillantott.

– Úgy tudom, a niesiek között az azonos családnév szoros rokonságot jelöl.

– Nem minden esetben, mivel egy nagycsaládon belül viszonylag távoli rokonok is együtt élhetnek, valamint a nem történelmi családnevek akár bolygónként is előfordulhatnak.

– És a Raas család esetében?

– Valószínűleg a rokonomról lenne szó. Miért?

– Mert a vád tanúi között sorban a következő egy Raas nevű illető, közvetlenül Leonid Reynis előtt. Yaan Raas. Ismeri?

Yaanból keserű nevetés tört elő, de olyan erővel, hogy alig tudta abbahagyni, hogy megválaszolja az egyszerű kérdést.

– Persze, hogy ismerem. Az apám.

***

A Katonai Bíróság épülete a szürke szín különböző árnyalataiban pompázott, s ez alól a tárgyalóterem sem volt kivétel. A sötétszürke padló mellett a világosszürke falak, a fehér mennyezet, valamint a mindenhol jelenlévő fém és üveg elemek nemcsak reménytelenséget, de valamifajta hideg embertelenséget is árasztottak magukból, és Yaan akaratlanul is megborzongott, ahogy beléptek.

A teremben először nem volt rajtuk kívül senki, csak a két őr az ajtó mellett, és Yaan tudta, hogy nem is várható nagy tömeg: az esetleges katonai titkokra való tekintettel zárt tárgyalást írtak ki, hiába követelte a sajtó és a katonaság jelentős része a szélesebb közönség tájékoztatását. Még a vád fő tanúinak a neve sem került nyilvánosságra, bár a média – az általános cenzúra ellenére – pedzegette, hogy az SE bosszúszomjas emberei állhatnak a vádak hátterében, és igazi céljuk a hadúri cím megszerzése. Mások irigységet emlegettek, és nevetségesnek bélyegezték a hazaárulás vádját.

A szabadszájúságnak az lehetett a fő oka, hogy Martyn elnök tökéletesen elzárkózott a nyilatkozatok elől, és mindössze annyit volt hajlandó közölni, hogy a bíróság döntéséig nem óhajt Paul Martyn utódjáról gondoskodni.

Martyn elnök hitt benne, bár a jelen helyzet arról is világosan árulkodott, hogy talán puccstól tartva óvakodik a hadsereg azon vezetőinek feldühítésétől, akik a tárgyalás mögött állhattak.

Nagyot fog csalódni – gondolta Yaan egy csöppnyi keserűséggel. Apja, Linda és Grom majd gondoskodnak róla, hogy alaposan befeketítsék. Szemernyi kétsége sem volt ugyanis afelől, hogy apját nem tartják majd vissza holmi családi érzések. Nyilván most, jó pár hónap hadifogság után szomjazza a bosszút, és bizonyára nem nyugszik addig, amíg vissza nem fizeti azt, amit érzése szerint kapott.

De igazából nem haragudott rá, nem haragudott senkire sem. Az elmúlt egy hét, ha másra nem is volt elég, arra igen, hogy eltompítsa azt a fájdalmat, amelyet Grom árulása keltett benne, és a családja halála óta benne lappangó közönyt újra felszínre hozza.

Nem akart élni. Nem akart küzdeni.

Sajnálta az ügyvédet, és amennyire erejéből telt, meg is próbált segíteni neki, bár nem látta értelmét. Hiszen mit is kezdene magával, ha véletlenül mégis felmentenék? Beperelné őket? És akkor mi lesz Judinnal? Különben is, semmilyen bosszú nem adhatja vissza azokat a barátságokat, amelyeket elveszített.

Nem maradt miért élnie.

Mivel úgy helyezkedtek el a teremben, hogy a védelem az ablak mellett kapott helyet, kibámult az ablakon, és a szemközti háztetőn ugráló madarakat figyelte. Akkor sem fordult a belépők felé, amikor az ügyész érkezését meghallotta. Nem volt rájuk kíváncsi. A veszekedő verebek és a bárányfelhős ég sokkal őszintébb és vidámabb látványt nyújtott.

A bíróság bevonulásakor az ügyvédje megérintette a könyökét, ezért elszakította figyelmét a madarakról, és udvariasan felállt.

Csak minél hamarabb vége lenne!

Nagyot sóhajtott, és üres szemmel meredt maga elé, amíg a tárgyalást vezető bíró a bevezető szöveget darálta. Nála néhány évvel fiatalabb nő volt, rangja szerint F–4-es. Elég volt csak egy pillantás rá, rögtön ellenszenvesnek tartotta, és a nő érzései is hasonlóról árulkodtak. A bíróság többi tagja tanácstalanul pillantgatott körbe a teremben.

Aztán bevonult még néhány magas rangú katonai vezető, köztük Fuhuyen tábornok, és helyet foglaltak a terem hátsó soraiban. Ebből rögtön tudta, hogy nem merik majd összecsapni a tárgyalást és gyorsan kimondani az ítéletet. Akár hetekig is eltarthat.

Végül felállt az ügyész, egy magas, ősz hajú katona, és belefogott.

– Ahogy a jelenlévők bizonyára tudják, egy Pense nevű muratai újságíró néhány héttel ezelőtt megjelentetett egy beszámolót, amelyben azt állította, hogy a salaami háború idején több hetet töltött egy cellában Giin Raasszal, akit végül tárgyalás nélkül bocsátottak szabadon, cserébe a bolygó addig el nem foglalt területeinek átadásáért. Sem Mr. Raas nem reagált erre a nyilatkozatra, sem a volt salaami hadvezetés, amelynek nagy része jelenleg szintén a Muratán tartózkodik, de Mr. Martyn volt beosztottjai közül többen úgy gondolták, hogy nem mehetnek el némán e mellett a cikk mellett. Így Mr. Bien és Mr. Bekunossette elhatározták, hogy amennyire rajtuk múlik, utánajárnak az ügynek, hogy tisztelt, sőt, szeretett parancsnokukat tisztázzák a vád alól.

Yaan nem tudott visszafojtani egy gúnyos félmosolyt. „Tisztelt, sőt, szeretett”! Micsoda arcátlanság! De azért egy pillanatra megijedt. Mi van, ha Piytet, a sofőrjét, vagy Isavot is belerángatják az ügybe? Ők ugyanis látták Giint, még ha Isav csak egy pillanatra…

De a tárgyalás folyamán kiderült, hogy aggodalmai alaptalanok: Bienék az unalmas és biztos eredményt nem garantáló nyomozás helyett a rövidebb utat választották: kerestek olyan embereket a seregen belül, akik akár ott is lehettek volna, és rávették őket, hogy tanúskodjanak ellene. Ezek mind felismerték Giint, és eskü alatt vallották, hogy látták a fogházban, valamint később a főhadiszálláson is, bár akkor még nem voltak tisztában a kilétével. Fő bizonyítékuk azonban mégsem ez volt, hanem annak a tisztnek a tanúskodása, akit Yaan Giin elkábítása és a reagens befecskendezése után azzal bízott meg, hogy kövesse nyomon a reagens mozgását, és amennyiben parancsot kap rá, lője ki.

– Ebből is látszik, hogy az illető újságíró, Mr. Pense következtetései helyesek voltak – összegezte az ügyész a tanúvallomásokat. – Mr. Martyn valóban tudta, hogy Mr. Raas van a kezében, de ahelyett, hogy átadta volna a megfelelő hatóságoknak, úgy döntött, hogy saját katonai játszmájában használja föl, és egyben megkíméli az életét. Ez azonban még önmagában nem bizonyította volna, hogy Mr. Martyn hazaáruló, bár azt mindenesetre mutatja, hogy bizonyos helyzetekben kétségek merülhetnek fel lojalitását illetően. Így amikor az ügyészség tovább nyomozott, ezen a vonalon tette. Ekkor akadtunk rá néhány nagyon érdekes dologra a Mwakanén. Feltehető ugyanis a kérdés, hogy vajon Mr. Martyn mwakanei sikerei mennyiben valóságos katonai sikerek, és mennyiben van szó a háttérben való kiegyezésről. Két fontos tény is van, amely ezt a nyomozást kiemelten fontossá teszi: az egyik, hogy ebben a háborúban egy rossz katonai hadmozdulat következtében meghalt Yvis Ford katonai parancsnok, a másik pedig, hogy vele ellentétben Nora Freymen életben maradt, sőt, a mai napig ő irányítja a mwakanei polgárháborús megmozdulásokat!

Yaant megdöbbentette a bejelentés, bár maga sem értette, miért. Nyilvánvaló volt, hogy ez lesz Nora Freymen elengedésének következménye. Ezt valahol mélyen, legbelül maga is tudta, de akkor csak annyi járt a fejében, hogy Nora Freymen ugyanúgy elvesztette a családját, mint ő… Nem lett volna képes a halálba küldeni.

Ez a tény ugyanakkor valamilyen formában valóban hazaárulásnak tekinthető. Valamilyen formában, de nem a szó szoros értelmében, mivel Nora Freymen születésétől kezdve a CSU állampolgára volt, és nem államon kívüli érdekek szolgálatában állt, hanem államon belül próbálta megvédeni a sajátjait. Sőt, Yaan biztos volt abban, hogy ha békén hagyják, Nora Freymen a CSU lojális tisztje maradt volna élete végéig. Ahogy ő maga is.

Az ügyész után ügyvédje lendült támadásba. Egyenként elővette a tanúvallomásokat, és olyan alaposan szétszedte őket, hogy a két legfontosabb vádpontot: Ford halálát és Nora Freymen elengedését nem lehetett Yaanra terhelni; főleg, mivel csak közvetett bizonyítékaik voltak arra, hogy Nora Freymen él.

Mire a bírónő berekesztette a tárgyalást, a tanúk vallomásának hozadékaként és Celli minden munkálkodása ellenére sikeresen bebizonyosodott, hogy Paul Martyn nélkül is leverték volna a mwakanei polgárháborút, sőt, talán sokkal gyorsabban és hatékonyabban.

Amikor a bírónő megkérdezte, hogy kíván-e megjegyzést fűzni az elhangzottakhoz, nemmel válaszolt.

Este a hírekben látta, hogy többen tüntettek mellette, és Isav is nyilatkozott.

– Elég végignézni Mr. Martyn eredményein. Egyetlen másik tábornok sem volt képes még csak hasonlóra sem. Azt feltételezni, hogy éppen ő lenne hazaáruló, egész egyszerűen nevetséges. Egészen nyilvánvalóan arról van szó, hogy útban van valakinek, aki helyette szeretne a birodalom hadura lenni – magyarázta indulatosan.

Yaan kicsit félt, hogy Isav indulatában többet mond a kelleténél, és saját magára is bajt hoz, de barátja végül nem kezdett el sem célozgatni, sem vádaskodni. Gromról szó sem esett. Lehet, hogy Isav nem is tudja, kik a koronatanúk a perben. Hiszen mind Grom, mind Bien összvezérkari értekezletre érkeztek, amelyet ő tartott volna mint a birodalom hadura.

***

A következő napok kísérteties egyhangúsággal teltek. Először az Alfát vették elő, ahol bemutatták, miben és hogyan játszott össze a kaveniekkel, és dolgozott a Biztonsági Szolgálat ellen. Most először a per folyamán Melilan is megjelent tanúként: jól fésült magabiztossága nem tévesztette el hatását a bírónőre, aki úgy mosolygott rá, mint egy szerelmes bakfis, de a bíróság többi tagján is látszott, hogy rokonszenvesnek találják.

– Úgy a polgárháború, mint az azt követő időszak alatt Paul Martyn folyamatosan megpróbálta ellehetetleníteni a Biztonsági Szolgálat tevékenységét. A hadsereg sokszor tartott fogva olyan foglyokat, akiket a szolgálat körözött, illetve bizonyos ügyekben ki szeretett volna hallgatni, sőt, saját hírszerzését nem egyszer arra használta, hogy ellenünk kémkedjen… – És így tovább.

Yaan utálattal mérte végig a folyamatosan vigyorgó Melilant. Brendonék odafigyelhettek volna egy kicsit jobban is. Sajnálta, hogy itt, a vádlottak padján kellett ráébrednie arra is, hogy Brendon hűségesebb, de legalábbis szavatartóbb barátja, mint Grom volt. A Melilan ellen elkövetett merényletet azonban meg sem említették a vádak között. Pedig abban az egyben még igazuk is lett volna.

Melilan ugyan még sokáig beszélt, de bármennyire súlyos vádakat vágott is a fejéhez, Yaan egy idő után megnyugodott. Sem Judin neve nem került elő, sem nehezen megmagyarázható kapcsolata Erina-rával, annak a körzetnek a safirjával, ahová Judin tartozott, sem az a kiszakadt doktor. Igen, Judin nincs veszélyben, hacsak…

Majdnem megállt benne az ütő, amikor Grom jött be, és állt fel a tanúk emelvényére. De a viszonylag szűkszavú beszámoló csak Melilan szavait támasztotta alá, más témát még futtában sem érintett. Yaan nem is értette, miért kellett megjelennie a tárgyaláson, amíg tanúvallomása végeztével a bírónő fel nem tette neki a kötelező kérdést:

– Mást nem szeretne hozzátenni?

– Nem. A Biztonsági Szolgálat módszereivel magam sem értek egyet, ezen kívül pedig Paul Martyn a barátom… vagy legalábbis a barátom volt – mondta, és egy gyors pillantást vetett Yaan felé. – Nem vagyok könnyű helyzetben, amikor választanom kell barátság és kötelesség között.

Ha nem ismerte volna jobban, Yaan maga is elhiszi, hogy Gromot valóban a kötelességtudat fordította végül a barát ellen. De a zavart gesztusok és érzések, amelyeket most, hogy Grom közelebb állt hozzá, jobban érzékelt, a napnál is világosabban mutatták, hogy hazudik, bármilyen jól játszotta is a szerepét.

Nem rossz fogás, és nyilvánvalóan nem téveszti majd el a hatását sem a bíróra, sem a háttérben figyelő tisztekre. Még a barátja is ellene fordul!

De legalább egy szót sem szólt Judinról, és amikor a bírónő a mwakanei eseményekre is rákérdezett, egyenesen válaszolta:

– Magam sem vagyok az értelmetlen erőszak híve, különösen olyan esetekben nem, ahol saját állampolgáraink biztonsága a tét. Nekem nem volt gyanús Paul vis… azaz Mr. Martyn viselkedése, mivel magam is hasonló, kompromisszumkész hozzáállással próbáltam és próbálom megoldani az ilyen ügyeket. Persze visszatekintve én is látom, milyen szándékok álltak az akkori döntések mögött, de ott és akkor még nem tűnt fel nekem. Nem is vagyok teljesen biztos abban, hogy már akkoriban ilyen… áruló gondolatok jártak Mr. Martyn fejében. Nem tartom elképzelhetetlennek, hogy csak a shremeyai események lökték át a másik oldalra.

– A shremeyai események? – nézett rá értetlenül, vagy talán csak megjátszott értetlenséggel a bíróság egyik tagja.

Grom bocsánatkérő mosolyt eresztett meg felé.

– Elnézést, bíró úr. Azt hittem, Mr. Martyn származása ismeretes a bíróság előtt.

Szóval ez volt Grom szereplésének az oka! Utálattal nézett végig volt barátján. A bírónő közben az ügyvédhez fordult.

– Mr. Martyn niesi származású?

Az ügyvéd éppen válaszolni akart, de Yaan visszatartotta, és ő állt föl helyette.

– A legjobb talán, ha most tisztázzuk, amelyet a vád nyilván sokkal hatásosabb adagokban szeretett volna csöpögtetni: igen, niesi származású vagyok, mégpedig ugyanabból a családból, mint Giin Raas. Az ő testvérének, aki ebben a perben szintén előkerül majd tanúként, vagyok a fia. Ez azonban nem jelent semmit. Nem vagyok kaveni többé, csakúgy, ahogy Mr. Rundi sem volt az, és a shremeyai események, bár valóban megütközést keltettek bennem, mint embert és nem mint niesi származásút háborítottak fel. Egyébként pedig ha az átállásra akartam volna indokokat keresni, már sokkal korábban találhattam volna, és nem is akármilyet: mondjuk 3930-ban, amikor Mr. Melilan parancsára a Biztonsági Szolgálat ráuszította a kommunionistákat a volt családomra, és lemészárolták őket. Persze, ez a per nem arról az ügyről szól, bár az alfai polgárháborúban alkalmam nyílt beszélni Mr. Melilan volt SE-s összekötőjével, és ő az egészet bevallotta. De nem álltam át sem akkor, sem később, amikor szintén gyanús körülmények között meghalt a feleségem és a kislányom. Én ennek a birodalomnak hűséges katonája voltam és vagyok. Ezt jól mutatják katonai eredményeim. Az, hogy az SE-nek ez nem tetszik, azzal is magyarázható, hogy nem voltam hajlandó belépni közéjük, ráadásul a Decaronra utazásom előtt volt egy éles vitám Mr. Rundival, ami nyilván csak tovább rontott a reputációmon.

– Mr. Martyn, az SE itt elő sem került… – szólt közbe az egyik bíró kissé mosolyogva.

– Hiszen nyilvánvaló, nem? A magasabb rangú tanúk közül Mr. Bekunossette és Mr. Reynis egészen biztosan tagok, Mr. Bien, gondolom, két éve léphetett be, amikor a Salaamról visszatérve fogadta őt Mr. Rundi, Mr. Lichi pedig… nos, ő nyilván kompenzálni szeretne valahogy, hátha elfelejtik múltjának bizonyos szakaszait.

– Ezt bizonyítani is tudja, vagy csak vádaskodik? – kérdezte egy másik bíró éles hangon.

– Nem tudtam, hogy a birodalmon belül vádnak számít, ha valakit eme magasságos társaság tagjai közé sorolok – biccentett Yaan gúnyosan, és széttárta a karját. Néhány bíró elmosolyodott. – És bizonyítani sem óhajtok semmit. A tetteim beszélnek helyettem, ahogy a tanúskodó úriemberek esetében is.

Amikor leült, megfogadta, hogy nem szólal meg többet a tárgyaláson, hiszen minden fontos dolgot elmondott. Aki ebből nem akar látni, az vak, és annak nincs mit mondania. Közönyösen ülte végig a tárgyalás további szakaszait, a shremeyai háborút és Reynis tanúskodását. Az egyetlen fájdalmas részt két nappal később Linda tanúvallomása jelentette.

Amikor Linda belépett a maga szokásos, kissé merev testtartásában, jobb lábára enyhén sántítva, legalább annyira összeszorult a szíve, mint amikor Grom árulásáról először hallott. Pedig azt hitte, hogy ez nem fog annyira fájni. Ahogy azonban az ismerős arcot és mozdulatokat nézte, rá kellett ébrednie, hogy a puszta csalódásnál és haragnál többet érez.

Hogy nem azért választotta éppen Lindát, mert nem volt kéznél más.

Mintegy transzban hallgatta végig a vallomást, és bár agyának egyik része regisztrálta, hogy ezek a szavak azok, amelyek eljövendő halálos ítéletét végleg megpecsételik, igazából arra a keserves vágyódásra tudott csak gondolni, amely benne dolgozott.

Sosem hitte volna, hogy valóban szereti Lindát.

Alig tudott nyelni, a mellkasát mintha vasabroncs szorította volna össze. Hagyta, hogy érzései, érzelmei rászedjék, és a bolondját járassák vele! Ahogy eszetlen kamasz korában Estert bámulta, úgy nézett most Lindára, pedig tudta, hogy semmi mást nem lát majd az arcán, csak a hideg közönyt, amellyel az életet és őt szemlélte.

Ahogy jobban belegondolt, Linda mindig hideg és elutasító volt vele, csak ő gondolt többet róla és a kapcsolatukról.

De végül is mindegy. Már csak napok kérdése, és vége, vége, vége…

– … szerint a decaroni főhadiszállás elfoglalásakor befolyását felhasználva szerzett hamis személyigazolványt Giin Raasnak, aki ezután az Első Expedíciós Hadsereg egyik különálló lelkészi állományú tisztjeként rejtőzködött egészen addig, amíg Mr. Martyn át nem rendelte az Orionon küzdő Tizenegyedik Expedíciós Hadsereghez. Mr. Raas így jutott vissza a fronton átkelve az Orionon keresztül a Muratára. Ez az akció azonban csak úgy volt végrehajtható, hogy gondos előkészületek előzték meg. Amelyek meg is történtek…

Linda nagyon meggyőzően vitte végig a szót, és mivel dokumentumokkal és személyi vallomásokkal egyaránt alá tudta támasztani mondanivalóját, Yaan biztos volt benne, hogy hinni fognak neki.

A vallomás végén azonban a világoskék szempár Yaanra tévedt, és agyát szinte letaglózták a nő érzelmei: a fájdalom, a sajnálat és a bűntudat. De mindez nem tartott tovább egy töredék pillanatnál, aztán Linda kifordult az ajtón, és nem jött vissza többé.

Nem sokkal később megjelent apja, aki lényegében Linda vallomását támasztotta alá, de a végén teljesen hatalmába kerítette a bosszúvágy.

– Igen, én árultam el a fiamnak, hol találhatja meg a nagybátyját. Az én vallomásom segítette elő a gyors győzelmet a Decaronon, nem az ő katonai elkötelezettsége, utána mégis a többi hadifogollyal egyenlő módon bánt velem. Még azon sem lennék igazán meglepve, ha Giinnel együtt a hatalom átvételét terveznék…

A feltételezés nevetséges volt, a bíróságból mégis többen is érdeklődve figyeltek fel, és nagyokat bólintottak. A helyzet abszurditása nevetésre ingerelte Yaant. Amikor azonban ügyvédje kérdő tekintetet vetett felé, megvonta a vállát.

Csak legyen már végre.

Igazán nem mondhatott szegény Celliről semmi rosszat: Yaan passzivitása ellenére oroszlánként harcolt, és többször is elérte, hogy a tanúk visszavonják szavaikat, vagy úgy összezavarta őket, hogy vallomásukat végül nem fogadta el a bíróság. Mégsem volt kétséges a tárgyalás kimenetele. A két legfontosabb ügyben, Giin kétszeri elengedésében nem tudott mit kijátszani a vád ellen. Az első esetben az igazság szegült szembe vele, a másodiknál pedig Linda minden részletre kiterjedő, alapos vallomása.

Az utolsó tárgyalásra a díszegyenruhájában ment el. A ruhát a szállásáról hozták el, ahol még Lindával lakott, és amikor egy pillanatra arca elé emelte az anyagot, érezte rajta a nő illatát.

Fegyelmezetten vonult végig a bíróság folyosóján, ahol minden tiltás ellenére kisebb csődület alakult ki, és ugyanilyen fegyelmezetten állta végig az ítélethirdetést is.

A bírónő persze húzta a szót a hatás kedvéért, de Yaan nem zavartatta magát túlságosan: inkább a veszekedő verebeket figyelte, és a bárányfelhőkbe próbált mindenféle alakot belelátni.

– … halálra ítéli.

Az ítélet alig hatolt el a tudatáig. A verebek a komor verdikttel mit sem törődve végre egyezségre jutottak, és az egész csapat szárnyra kapva eltűnt a bárányfelhős, kék égen.

***

A halálraítéltek során csend uralkodott, mintha arra a némaságra készülne itt minden és mindenki, amely hamarosan elkövetkezik. Igaz, a csönd annak is köszönhető volt, hogy jelen pillanatban az őröket leszámítva csupán egymaga tartózkodott itt. Nyitott szemmel feküdt az ágyon, és a mennyezetet nézte.

Bármennyire is meg akart halni eddig, nem gondolta, hogy így fog félni, amikor végül eljön az ideje. Kezét összefűzve a feje alá tette, mert néhány perccel ezelőtt remegni kezdett, és attól tartott, hogy ez a remegés visszahat növekvő félelmére, és tovább erősíti.

Még két óra.

A legnagyobb baj az volt, hogy nem emlékezett végig a gyászszertartás szövegére, és az énekekre is alig. Ha egész életében a Kavenben élt volna, már betéve tudná.

Megzörrent a zárka ajtaja, és az egyik őr nézett be.

– Uram, látogatója van. Beengedhetem?

– Kicsoda? – ült fel. Furcsán reszelős volt a hangja. Meg sem ismerte volna, ha nem tudja, hogy a sajátja.

– Mr. Grom Lichi.

Hát mégiscsak eljött!

– Persze, engedje be.

Megpróbálta összeszedni magát, nehogy Grom észrevegye rajta a félelmet. Leült az asztal mellé, de kezét nem tette föl az asztallapra, hanem székében hátradőlve zsebre vágta.

Néhány perccel később meghallotta a folyosó elektromos ajtajának nyílását és záródását, majd kinyílt a cella ajtaja, és ott állt Grom.

Mintha megfagyott volna a keretben, de aztán az őr beljebb tolta, és bezárta mögötte a cellát.

Yaan nem tudta, hány perc telt el úgy, hogy csak bámulták egymást, de bizonyára több is.

– Köszönöm, hogy eljöttél – vállalta hát magára a kezdést, mivel nyilvánvaló volt, hogy Grom nem bír megszólalni.

De Grom csak a fejét rázta.

– Judyról lenne szó – folytatta Yaan, amikor látta, hogy volt barátja nem mozdul.

– Tudom, mit akarsz mondani – szólalt meg reszelős hangon Grom, és nyelt egyet. A szín teljesen kifutott az arcából. – De nem kell aggódnod. Judy biztonságban lesz mellettem.

– Szerinted megbízhatok benned ezek után? – kérdezte Yaan gúnyosan.

– Nincs más választásod – felelte egyszerűen, minden él nélkül Grom. – Ráadásul Judyval gyereket várunk.

Kifutott a lába alól a talaj, a füle zúgni kezdett, és megbillent a szék, amelyen ült. Néhány hosszú másodpercébe került, mire rájött, hogy valóban kibillent a lába alól a világ, és eldőlt a székkel együtt. Grom odaugrott mellé, és próbálta felsegíteni.

– Jól vagy? Nem ütötted meg magad?

Az aggodalmas szavak hisztérikus nevetést váltottak ki belőle.

– Nem mindegy? Másfél óra múlva agyonlőnek.

Grom keze, amely Yaant tartotta, megfagyott mozdulat közben, aztán hirtelen elgyengült, és Yaan visszazuhant a földre.

– Ne érj hozzám! – kiáltotta, amikor Grom aggódva ismét felé nyúlt.

Grom erre felállt, és hátrált néhány lépést. Yaan feltápászkodott, és visszaült a székre. Már annyira remegett a keze, hogy alig tudta zsebre dugni.

Pár pillanat múlva ismét felnevetett.

– Szóval nem használod ki a helyzetet! – mondta gúnyosan. – Látom, valahogy mégis sikerült… Vagy csak ennyire be akartad biztosítani magad?

Az ütés talált, és Grom arcából kiszaladt a vér, de nem válaszolt.

Yaan hangosan kifújta a levegőt, és megpróbált úrrá lenni undorán.

– Judin tudja, hogy most… hogy részt vettél a tárgyalásomon?

– Nem – felelte gyorsan Grom. – Nem tudja.

– Akkor ne mondd el neki.

– Nem fogom.

Yaan bólintott, és lehunyta a szemét.

– Most jó lenne, ha elmennél.

– Paul, én…

– Alig van egy órám. Szeretnék még egy kicsit egyedül lenni, mielőtt meghalok.

Grom nem tiltakozott. Az ajtóból még visszapillantott, aztán lépteinek zaja hamarosan a semmibe veszett.

Yaan keze viszont nem remegett többé. Néhány perccel később hívta az őrt, és lelkészt kért. Ezzel eltelt még egy fél óra.

Utána még egyszer könnyített magán, aztán az asztalhoz ülve várta, hogy érte jöjjenek.

Most már semmivel sem lehetett megállítani a visszatérő remegést és a torkát szorongató pánikot.

Még öt perc.

Még négy.

Tehetetlenségében újra belefogott a haldoklók imádságába. A szavak azonban valahogy értelmüket vesztették, mintha csak betűk lennének egy véletlenszerű szekvenciában, mindenféle logika nélkül. Betűk és szavak és betűk és szavak… És elszáll az élet. Minden betű, minden szó a halált hozza közelebb. Nemcsak a siralomházban, bár itt az ember többszörös erővel érzi ennek az alapvető ténynek az igazságát.

Jó lett volna még Lindával is beszélni, mielőtt…

Vajon ott lesz, amikor agyonlövik?

És Grom?

Bár tudta, hogy meleg van a zárkájában, mégis felvette a kabátját, amely mindenféle dísz és rangjelzés nélkül, tépetten feküdt az ágyon. Milyen megalázó volt a lefokozási procedúra, ahogy Fuhuyen tábornok néhány gyakorlott mozdulattal megfosztotta mindentől, amit életében elért…

Akkor melege volt. Most fázott. Még kabátban is.

Járkálni kezdett, de az sem hozott megnyugvást.

Még két perc.

Ester jutott az eszébe, azok a szép napok, amelyeket együtt tölthetett vele. Aztán anyja, akiről olyan gyakran megfeledkezett… Az öccse, Lenna és gyerekkori kalandjaik. Rengi papa. Az iskola…

Ester kivételével az összes szép emléke a gyerekkorához kötődött.

Még egy perc.

Léptek hangzottak fel a folyosón, és idegességében olyan erősen rándult össze a gyomra, hogy keserű savval telt meg a szája. Nem baj, mindjárt vége. Felállt, és megpróbált támaszkodás nélkül megállni.

Nem volt könnyű.

Aztán kinyílt az ajtó, és két fegyveres őr lépett be. Yaan engedelmesen állt közéjük. Tudta az illemet. Egy harmadik is megállt az ajtóban, hogy az ilyenkor szokásos hivatalos bejelentést megtegye.

– Martyn elítélt, a mai napon magát Martyn elnök elnöki kegyelemben részesítette, és halálbüntetését életfogytiglani börtönbüntetésre változtatta. Kérem, kövessen. Átszállítjuk a börtönbe, ahol azonnal megkezdi büntetése letöltését.

Yaan egyszerre élt át két nagyon erős és ellentétes erejű érzést: felháborodást és megkönnyebbülést. De nagyon hamar döntött.

– Nem megyek – jelentette ki egyszerűen, és villámgyors mozdulattal kikapta a mellette álló férfi kezéből a fegyvert. A halántékához szorította, de a ravasz meghúzására már nem maradt ideje, mert a következő pillanatban szétrobbant körülötte a világ.

Egy töredék másodpercig még maga előtt látta a verebeket, ahogy a bárányfelhős, kék ég előterében egy kenyérhéjon veszekednek.

***

Ez az ekönyv kifejezetten torrentezési célra készült, szabadon letölthető, visszatölthető és terjeszthető. Szeretném azonban kérni, hogy ha tetszett, támogass azzal, hogy fizetsz érte valamennyit, hiszen én is itt, Magyarországon próbálok boldogulni. Ennek az ekönyvnek az ára "hivatalosan" 1490 Ft, amelyet a Shremeya Kiadó számlájára utalhatsz (OTP, 11746098-24671536). Az utalás Megjegyzés rovatába írj egy számlázási címet, mert arra szükségem van a számla kiállításához.

Köszönöm: Görgey Eta (Raana Raas)

Tetszett? Nem tetszett? Véleményedet elmondhatod a könyv adatlapján a moly.hu-n:

https://moly.hu/konyvek/raana-raas-arulas

A NITAN KIEJTÉS

A nitan mássalhangzók nagy része a magyarhoz hasonlóan ejtendő. Kivételek: s – sz (pl. Nies – ejtsd: níesz) j – dzs (pl. Judy – e. dzsudi) sh – s (pl. Shonda – e. sondá) ch – cs

y – j (diftongusokban rövid, i-szerű félhangzó) (pl. Yaan – e. ján)

A magyartól eltérő magánhangzók: a – rövid á

aa – hosszú á e – rövid é

ee – hosszú é ê – rövid, ö szerű hang A többi magánhangzó megfelel a magyarnak. A kettőzés hosszú magánhangzót jelöl.

KISLEXIKON

A kaveni nevek a keresztnévnél, a külsős nevek a családnévnél találhatók.

3D sakk – a normál sakk három, egymás fölött elhelyezkedő pályán játszható változata. A három szint három, egyenként 372 egység területű, nyolcszög alakú pályából áll, melyeken különböző szabályok uralkodnak, így egy-egy bábu átkerülése az egyik szintről a másikra annak mozgását, értékét, taktikai pozícióját is megváltoztatja. A középső pálya szabályai nagyjából megegyeznek a hagyományos játékéval (eltekintve attól, hogy a pálya és a bábuk száma nagyobb, és mind felfelé, mind lefelé lehet lépni), az alsó és a fölső táblákon azonban sok a mozgási megszorítás. A játék gyors: egy-egy lépésre legfeljebb egy perc gondolkodási idő van, de fél perc után már pontlevonás jár. Egy fordulóban mindhárom pályán kell lépni, így fordulónként összesen másfél (de legfeljebb három) szabad perc áll a játékosok rendelkezésére. A győzelem nem csupán mattolással szerezhető meg: a lényeg az ellenfél összes, öt pontnál többet érő sakkfigurájának megsemmisítése, illetve megadásra kényszerítése.

Adam (Abiya, Adam) – sz. Adam Foortan (3908, Murata) Mikel Foortan és Maryaa Antasvili (l. ott) harmadik gyermeke. 3926-ban bátyja hívására a CSU-ba költözik, és katonai szolgálatot vállal, 3928-tól Paul Martyn altisztje 3930-ban bekövetkezett haláláig afara – (nitan) apu

Alaisani – muratai konzervatív politikus

Albari, Jisu – kereskedő, Mwakane, Sihron

Aldimaar – város, a Primus (CSU–1) kaveni fővárosa

Alfa – állam, 1 lakott naprendszer, Shremeya után a második legmagasabb kaveni népességgel. Fővárosa Ares, kaveni fővárosa Quiesco. 3930-ban elfoglalja a CSU (CSU–74). Lakossága 3920-ban 1,84 milliárd, ebből 201 millió kaveni, 3930-ban 1,74 milliárd, ebből 190 millió kaveni.

Alfanen – az Alfa legnagyobb kaveni családjainak egyike

Algebar – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU–36). Raana Raas sz. Raana Brasmantine születési helye.

Alsuhhu – város a Mwakanén

Altennen – az Oderut–17 kaveni fővárosa

Amarin – Yoman Vende felesége

Amman Raas (sz. 3848 Yildon) a Gutraad család másodszülöttje. Építész. Felesége Nigra, gyermekei Amraas (3874), Nigraas (3875) és Elisa (3881). 3930-ban hal meg a család lemészárlásakor.

amra (vagy amara) – (nitan) anyu

Amraas Raas (3874 Alfa – 3930 Alfa) Amman Gutraad és Nigra Raas elsőszülöttje. Autista, így nem nősült meg. Kertész. 3930-ban hal meg a család lemészárlásakor.

an – (nitan) nagybácsi, nagynéni

Ana Tengel – Rion Tengel giintani polgármester felesége

Andonov – F–4-es tiszt a Mwakanén

Andran Stoonult – alfai flooista bokratanító

Ankaa – állam, 1 lakott naprendszer, 3928-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–72)

Anoron – állam, 1 lakott naprendszer

Ansan – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU–42), Giin egykori mesterének, Mooran Raadénak a szülőbolygója Antasvili, Maryaa – Tertiusi külsős család tagja. Családja 3880-ben költözik át a Sikamoronra. Családja azonban 3885-ben egy balesetben életét vesztette, Maryaat pedig egy kaveni család, a Meenin fogadta örökbe, a nevét ekkor változtatják Mayára. 3901-ben feleségül megy Mikel Foortanhoz, akitől még abban az évben ikrei születnek, Leon és Lea. Kislánya azonban egy balesetben 3904-ben életét veszti, ezért férje javaslatára 3905-ben elválik, és fiával együtt kiszakad a Kavenből. Mikellel azonban továbbra is tartja a kapcsolatot, 3908-ban még egy fia születik tőle, Adam. 3907-37 között az Ultoni Szabadegyetemen tanít szociológiát.

Arda – giide Eptanban az Oderut–17-en

Ares (e. Árész) – az Alfa külsős fővárosa

Arminia, Guthil – Judy kaveni (Oderut–17) származású, kiszakadt barátnője a blulanti intézetben, 3929-től Doron Uyt felesége. Gyermekeik Lemul (3931), Elsa és Erna (egypetéjűek) és Shoonul (3933) és Anin (3936).

Armoin Kiinnan – safir, 3919-től a Kaven vezetője

Arta – (3818 Alfa) Yaan Raas és Erin Maanin negyedszülöttje. Szövetségi szolgálatba lép, majd giideként dolgozik az Oderuton.

Atenęma Gaadra – (nitan) a halotti imádság első két szava: „Kérlek téged, Úristen”

Auna Mariinon – safir, főbíró (jadra), 3915-től a Kaven Törvényhozó Testületének elnöke Aurop – állam, 1 lakott rendszer, 3926-tól az Oderut tagja

Aytois, Brendon (e. Ajtoá, Brendon) – az Egyesült Ifjúság alfai csoportnak vezetője, később Breen Greytan néven kaveni hírszerző

Baldi Raas – Giin Raas ükapja

B-hullámzás – l. Bodenstein-hullámzás

Beget – állam, 1 lakott naprendszer, 3929-től a Murata Szövetség tagja

Bekunossette Apret – az SE egyik vezéregyénisége az Első Expedíciós Hadseregben, F–5

Bellassen – nem túl jelentős alfai család, Rengi Raas ebből származott

Benyaan Boonen – Shonda tettestársa a kiszakadáskor

Berua Emmatin – alfai flooista vezető

Berus – a Shremeya védelmi minisztere 3930-tól

Béta – állam, 1 lakott naprendszer, 3928-30 között az Alfa szövetségese, 3930-ban a CSU a birodalomhoz csatolja (CSU–75) Bethel – állam, 1 lakott naprendszer, lakói főleg a protestáns fundamentalista betheliánusok Bien, Adun – F–2-es tiszt Első Expedíciós Hadsereg

Biin – safir az Alfa rooni körzetében

betheliánus – betheli fundamentalista protestáns szekta tagja

blathaas – (nitan) családi ház, de bővebb értelemben az egy fedél alatt élő nagycsalád blathit – (nitan) az egy blathaasban lakó család feje

blatkin – (nitan) az egy blathaasban lakó család

blattaakin – (nitan) családi tanács

Blulant – kaveni kisváros a Shremeyán, Judy Fenssont itt helyezték el árvaházban 3920-22 között Bodenstein-hullámzás – egy-egy naprendszerből kilépő, illetve oda belépő űrhajó által keltett vegyes hullámzás, mely elüléséig az interszoláris ugrást lehetetlenné teszi Bokra – (nitan) „tisztelt könyv”, a kaveni szent könyv, melynek fő szövegét a hagyomány szerint Endeu állította össze Nagy Andreas segítségével, aki utólag magyarázatot is fűzött hozzá, a mandist. A Bokra 5 oodából, azaz rendből áll, ezek sorrendben: A kezdetről, A növekedésről, A felnőtt korról, Az öregedésről és A végről. Az oodák további paatokra (részekre) oszlanak, 52 paat van. A paatok további alrészei a psikek (szakaszok) és az ezekhez tartozó mandis (gondolatok – mand = gondolat). A könyv fő szövege nem változtatható, de mandisa állandó növekedésben van. A 3924-ben megjelentetett Jubileumi Kiadás, mely nem digitális, hanem hagyományos, több mint hétezerkétszáz oldalt számlált.

Boonen – jelentős alfai család

Boron Falk – (sz. Boron Enkiade) Norin Falk férje, az Unken cég egyik igazgatója, 3930-ban az Alfa elfoglalása után agyonverik. Gyermekeik Telua (3883), Nitton (3985) és Boron (3890). Lányuk, Telua négy unokájukkal együtt 3922-ben egy merényletben életét veszti.

Boryna (e. Borina) – a blulanti kaveni árvaház egyik lakója, aki az SE felbujtására megszökött a barátnőivel Buchay, Isav (e. buháj, iszáv) – F–2-es tiszt, Első Expedíciós Hadsereg

Brauyn – Tainlinn előtt 3213-3922 között az Alfa elnöke

Broden – biztonsági ügyekért felelős giide az Oderut–17-en

buut – (nitan) szállítóűrhajó

Castor – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU–38) cellula – naprendszeren belüli, rövid távú közlekedésre alkalmas kis űrhajó, általában mentési, vagy szerelési célra használják Chei-li (e. csejli) – az Alfa biztonsági minisztere 3922-ig

Chinin Alfanen – az Alfanen családfő 3928-ig, Tobbelt anyja

Chosan – safir, a Vezető Testület tagja

Chuinis – állam, 1 lakott naprendszer, 3929-től a Murata Szövetség tagja

Confidenza – állam, 1 lakott naprendszer, 3929-től a Murata Szövetség tagja

Csend korszaka – az Újkor másik neve, 3711-tól, a Sungula Nagybirodalom széthullásától 3930-ig tartó korszak Csillagunió – 3920-ban, a Yildoni Egyezmény előtt 32 lakott naprendszerből álló szövetségi államalakulat, az egyezménnyel 14 állam csatlakozott hozzá, így 3920 végére 46 lakott naprendszer. 3923-ban újabb 12 rendszer csatlakozik hozzá, így 58-ra nő a tagállamainak a száma. 3926-tól újabb tíz állam csatlakozik (összesen 68 tagállam), 3928-ban pedig még 5 állam, így a háború előtt összesen 73 tagállamot számlál. 3930-ban az Alfa, a Bétát és a Shermiust elfoglalta, és a birodalomhoz csatolta. A Csillagunió 73 tagállamának lakossága a Primus nélkül 3920-ban 11 milliárd, ebből 296 millió kaveni, 3930-ban 10,9 milliárd, ebből 119 millió kaveni.

CSU – rövidítés l. Csillagunió

Decaron – állam, 3 lakott rendszer. Lakossága 3920-ban 2,56 milliárd, ebből 143 millió kaveni, 3930-ban 2,61 milliárd, ebből 162 millió kaveni. 3929-től a Murata Szövetség tagja Delta – állam, 1 lakott naprendszer, 3929-től a Murata Szövetség tagja

Deneb – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU-37) deta – (nitan) személyi számítógép

DF mező – vagy Dobbs-Finnegan mező: az ekliptika síkjában fellépő mágneses-gravitikus mező

Dintscham, Neren (e. dincsem, neren) – a shremeyai EI egyik csoportjának vezetője, akik a blulanti árvaházból megszökött lányokat fogvatartották Dobbs-Finnegan hatás – az ekliptika síkjában fellépő hatás – l. DF mező

dokk – egy-egy bolygó körül orbitális pályán keringő rakodó, ahol a planetáris járművekről a szolárisokra rakják át a szállítmányt, illetve szállítják át az utasokat Dorna, Lentin – a Nukamishi Koedukált Árvaintézet nevelője, akit 3919-ben elítéltek testi sértés vádjával, 3922-ben felmentik Doron Uyt – a muratai Uyt család elsőszülöttje, 3930-ban elveszi Arminia Guthilt. Gyermekeik Lemul (3930), Erna (3932), Shoonul (3933) és Anin (3935) Eemil Vende – Yoman Vende harmadszülött unokája, biztonsági felügyelő a Muratán

Eeshpesin – nem túl jelentős shremeyai család

Egyesült Ifjúság (EI) – 3915-ben alakult unionista ifjúsági egyesület

ekliptika – bolygósík

Elmen Braate – (3820 Singlon – 3901 Alfa) a Braate család harmadszülöttje, akihez Firra Raas szülei tiltakozására ment hozzá (3853), miután kiderült, hogy várandós tőle. Gyermekeik: Igon (3833), Vanna (3833), Firron (3835), Elmia (3837), Neera (3839) és Orina (3842).

Elmia Raas – (3861 Alfa) Elmen Braate és Firra Raas negyedszülöttje. Huszonegy évesen kiszakadt.

Elvir Raas – (3892 Alfa) Yaan Raas és Malin Foorer negyedszülöttje. Programozó. Felesége Kattia Beere harmadszülött (3916). Gyermekeik Elvir (3917) Gamma (3919), Sheron (3922) és Lima (3924). 3930-ban a család lemészárlásakor halt meg.

Embers – külsős szórakoztatóipari cég

Emmella – Judy Raas kiszakadt származású kémiaoktatója a Regoni Orvosi Egyetemen.

Enif – állam, 1 lakott naprendszer, 3916-ban csatlakozott a CSU-hoz (CSU–27), a rendszer nevéhez kötődik az ún. enifi mészárlás, melynek során 3493-ban egy félreértés következtében háború robbant ki a telepesek között, és a kaveni származású telepeseket lemészárolták.

EN-RA – cég, informatika, személygépjármű-gyártás, kaveni

Eptan – az Oderut–17 külsős fővárosa

EQ – érzelmi kvóciens, a PM (l. ott) egyik fontos összetevője az IQ-val együtt. A Kavenben mindazok, akiknek az EQ és IQ pontszámuk nem elég magas, vagy egyáltalán nem, vagy csak bizonyos megszorításokkal kapnak gyermekvállalási engedélyt.

Erin Maanin – (3790 Maan-1 – 3916 Alfa), Maanin másodszülött, Yaan Raas felesége. Öt lánya született: Sinna (3811), Firra (3812), Liina (3813), Arta (3818) és Seenia (3828).

Erina Blumantin – safir, 3921-től Quiesco 2. körzetének safirja, ahol a Raas család is lakik Erton Raas – (sz. 3871) Innan Raas és Bela Vende elsőszülött fia. Első felesége egy évvel esküvőjük után meghalt. Nem házasodott újra. Biológus, exobiológus. Családja 3930-as lemészárlása után beáll az Ellenállásba.

Ettenn Taana – (3870 Oderut-2) Taana harmadszülött. Asztalos. Felesége Giina Raas. Gyerekeik: Etten (3905), Innan (3909) és Bella (3913). 3930-ban a család lemészárlásakor hal meg.

Ezrel – Sihronhoz közeli barakkváros a Mwakanén

faasir – (nitan) az a safir mellé beosztott gyakornok, aki maga is safirnak készül

Faaya – jelentős alfai család

Falk – jelentős primusi család, 3922-ben az Alfára költöznek

Fallid – mwakanei külsős kisváros, a női laktanya telephelye

Faytima (Buchay, Faytima) – Isav Buchay felesége

Felin, Drahan – a CSU védelmi minisztere

Feltámadásünnep – a kaveni Húsvét, időpontja bolygónként eltérő: az adott bolygó nulla meridiánjának tavaszi napéjegyenlőségére esik.

Fenen Uyt – Doron Uyt apja, az Uyt család családfője

Fenrang – az a sikamoroni körzet, ahol Amraas Eespeshin (Ghana Rundi) és Mikel Foortan (Lennen Meer) mazdrák voltak a Seth–Sikamoron háború előtt Fensson, Syndy (e. fenszon, szindi) – Judy anyja

Fernis – kaveni származású orvos, Martyn elnök háziorvosa és bizalmasa

Finnin Eemelmantin – giide a Mwakane Mey-Mey-i körzetében

Firra Raas – (3813 Alfa) Yaan Raas és Erin Maanin másodszülött lánya, Liina ikernővére, aki szülei akarata ellenére feleségül ment Elmen Braatéhoz. Vezetésével utódai kiváltak a családból, és 3919-ben saját nevet alapítottak, a Faagen családot. Gyermekei: Igon (3833), Vanna (3833), Firron (3835), Elmia (3837), Neera (3839) és Orina (3842).

Firron Faagen (3860 Alfa) Elmen Braate és Firra Raas másodszülöttje. Nem kapott gyermekvállalási engedélyt, így nem házasodott meg. Kőműves. 3944-ben katonaként halt meg a Murata Szövetség oldalán harcolva.

FLC – állam, 3 lakott naprendszer, 3916-ban csatlakozott a CSU-hoz (CSU–20-22), az egyetlen olyan állam, amelyben kaveniek sosem nem kaptak letelepedési engedélyt Floo – (nitan) Fundamentalista mozgalom a Kavenen belül. Nevét a „Faav lifra-sę-oodas” kifejezés rövidítésétől kapta. „Az élet öt rendje” a Bokra egyik közkedvelt megjelölése, a betűszó jelentése pedig: „Légy kitartó!” Több szárnya is van, nagyjából a kaveniek öt százaléka tartozik hozzájuk flooista – a Floo mozgalom követője

Ford, Yvis – 3924-től a Mwakane katonai parancsnoka, F–2-es tiszt, 3930-ban elesik.

Forden – egy, jórészt a Raas-cégcsoport alkalmazásában álló kaveni család az Alfán

Fornos – tertiusi származású F–3-as majd F–2-es tiszt, Mwakane, Paul Martyn közvetlen felettese Föld – állam, 1 lakott naprendszer. 3920-ban a lakossága 2,81 milliárd, ebből 33 millió kaveni, 3930-ban 2,97 milliárd, ebből 36 millió kaveni.

Freymen, David – Jontan és Nora Freymen fia, hadtörténész, 3929-ben elveszi Judin Raast, 3930-ban a Raas család lemészárlásakor életét veszti Freymen, Jontan – a primusi Kiszakadt Közösségek koordinátora. Felesége Nora Freymen, Gyermekeik Nora, Eva, Henna és David. 3929-ben merényletben meghal Freymen, Nora – hadtörténész és a CSU F-2-es tisztje 3923-ig. Férje Jontan Freymen, gyermekeik Nora, Eva, Henna és David. 3929-től a mwakanei kiszakadtak szabadságharcának vezetője Frilent – volt niesi állam, mely h.i. 247-396-ig háborúban állt Kantival, a másik niesi államalakulattal Froyt, Mikaeli – 3923-tól a Tainlinn-kormány belügyminisztere

Fuhuyen – a Primuson állomásozó 11. Expedíciós Hadsereg tábornoka, 3939-3944 között a CSU hadura.

Gamma – állam, 1 lakott naprendszer, 3929-től a Murata Szövetség tagja

Gaadra – (nitan) Isten

gát – az érzelmek és érzések elleplezésének mentális tudománya

Gaurice Celli – a Legfőbb Katonai Bíróság ügyvédje

gém – az orbitális dokkokat is elérni képes személyi jármű közkeletű neve

Gewe, Rich – Shine Meron segédje az Alfai Függetlenségi Háborúban, később az Alfa első független kormányának biztonsági minisztere Gibert Braatraad – bíró giide (jadra) az Oderut–17-en

giide – (nitan) vezető, a safirnál alacsonyabb rendű kaveni hivatalnok

Giina Raas – (3875 Alfa) Innan Raas és Bela Vende másodszülöttje. A ház gondnoka. Férje Ettenn Taane. Gyerekeik: Etten (3905), Innan (3909) és Bella (3913).

Giintan – a Sihroni Síkság közepén elhelyezkedő barakkváros, Mwakane

goona – (nitan) talár

Goron Raas – (sz. 3918) Ebert Rinchsaad és Elisa Raas fia. Ikertestvére Giin Raas.

Haam, Cathlin (e. hám, ketlin) – Yaan mwakanei származású külsős munkatársa, Ester Haam nővére, később az Oderut–3-on dolgozik egy kaveni cégnél Haam, Ester (e. hám, eszter) – Cathlin Haam (l. ott) húga, 3930-ban feleségül megy Paul Martynhoz (Yaan Raas). Két kislányuk van: Ester és Raana (3930) Hanchen, Ebert (e. háncsen, ebert) – az Oderut–17-en, Eptanban a külsős Biztonsági Szolgálat vezetője hayu - a lish és a nitan mellett az univerzum harmadik legbeszéltebb nyelve, a kínai utódja, beszélői a zunok h.i. – (helyi idő) egy-egy bolygó saját időszámítása szerint számított ideje, melyet a bolygó külsős közig. központjának napfordulói alapján állapítanak meg hitbund – (nitan) Vezető Testület l. ott

hitgiide – (nitan) körzetvezető giide

holo- – háromdimenziós vetítési technikát alkalmazó

ignisimilis – olyan világítási technika, amely a tűz fényét utánozza

Igon Faagen (3833 Alfa) sz. Igon Raas Elmen Braate és Firra Raas elsőszülöttje. Felesége Sikin Stannen. Gyermekeik Alma (3864), Toman (3867), Yera (3870), Luuna (3871) és Perin (3874). Ikerhúgával, Vannával közösen alapították meg az agrártechnológiai újításairól híressé lett Faagen családot.

iirkont – (nitan) sajátos rím-és ritmusképletű kaveni ballada (A-A-B-C-C-B, 9-9-8-7-7-8) Innan Raas – (3843 Alfa) Siun Noode és Liina Raas másodszülöttje. Felesége Bela Vende (3868) a Vende harmadszülöttje. Műszaki karbantartó. Gyermekei: Erton (3871), Giina (3875), Inna (3859).

Innemaar – szertartásvezető giide (minsta) Quiesco 2. körzetében, ahol a Raas család is lakik interszoláris ugrás – két naprendszer közötti helyváltoztatás

intraszoláris szállító – csak naprendszeren belüli szállítási feladatokra képes űrhajó Ipsten, Leonar – (3760-3844), primusi fejlődéskutató, szociológus, végüla CSU kormányzója 3830-tól haláláig. Ő vezette be az CSU-n a róla elnevezett családmodellt, melynek fő célja a népesség öregedésének megállítása volt.

Ipsten-modell – a családok gyermekvállalását elősegítő támogatási rendszer. Lényege, hogy a harmadik gyerek megszületésétől kezdve kiemelt támogatásban részesíti a családokat.

IQ – az intelligenciát mérő kvóciens, a PM (l. ott) egyik fontos összetevője az EQ-val együtt. A Kavenben mindazok, akiknek az EQ és IQ pontszámuk nem elég magas, vagy egyáltalán nem, vagy csak bizonyos megszorításokkal kapnak gyermekvállalási engedélyt Irisa Gringolfe – (3870 Seth), Nigraas Raas felesége. Dietetikus. Gyermekei: Lenna (3903), Mikel (3906) és Emma (3909). 3930-ban hal meg a család elpusztításakor.

jadra – (nitan) bíró foglalkozású giide

Janka – Judy szobatársa a primusi átmeneti otthonban

jihadista (e. dzsihadista) – az iszlám egyik fundamentalista ágának tagja

Jondan Otere – primusi gyermekügyekért felelős giide (maskeera)

Joos Laakluine – Malin fiatalkori szerelme, Meenain Laakluine nagyapja

josziánus – az iszlám mérsékelt ágához tartozó

Jurion Flaayint – a Raas-Sped cég kutatási laboratóriumának vezetője

Kannelt Enkiade – Boron-ra unokaöccse, az Enkiade család másodszülöttje

kara – (nitan) adathordozó

Ka-raa lift – (nitan) Viszontlátásra.

Ka-raa saaka – (nitan) Jó napot.

kast – (nitan) erjesztett tejből és zöldségekből álló sajátos niesi étel

Karyn (e. karin) – Judy szobatársa a primusi átmeneti otthonban

Kattia Beere – (3891 Primus), Elvir Raas felesége. Szakács. Gyermekei Elvir (3917) és Gamma (3919), Sheron (3922) és Lima (3924). 3930-ban halt meg a család lemészárlásakor.

Kaven – (nitan) Szövetség

Kavenair – cég, szállítmányozás, niesi

Kefa Ammuhayyi – katolikus pap a Mwakanén

Keru Endenen – F–3-as katona, Mwakane

Ketton – a Quiesco 2. körzetének volt safirja

Keyterren (e. kejterren) – alfai, később muratai EI propagandista

kinta – (nitan) rokonság

Kiszakadt Közösségek – a vissza nem fogadott kiszakadtak által alapított közösségek szövetsége. Az elsőt 3767-ben alapították a Kochabon.

Kochab (e. koháb) – állam, 1 lakott naprendszer, 3916-ban csatlakozott a CSU-hoz (CSU–28) kofen – (nitan) a kofencserje terméséből nyert sötétzöld színű, koffeintartalmú frissítő ital Kommunió – antiniesista szakszervezeti mozgalom, félterrorista szervezet

kommunionista – a Kommunió tagja

Konn – a Raas cég egyik biztonsági vezetője 3916-tól

köntös – hosszú, általában bokáig érő, egybeszabott kaveni öltözet

Különálló (Egyházak) – mind a katolikus, mind a protestáns egyházaktól 2223-ban elkülönült egyházak szövetsége Laakluine – az egyik legjelentősebb shremeyai család

laklua – (nitan) hosszúéletű, olyan emberek elnevezése, akik az átlagosnál hosszabb ideig éltek, mások szerint a halhatatlanok elnevezése Lassan – a Primus (CSU-1) külsős fővárosa

Laskin – nyomdaüzeméről híres kaveni család a Salaamon

Latche – a Salaam kaveni közig. központja

Lekta Immis – (nitan) Nagy Tóvidék, természetvédelmi terület az Alfa kettes kontinensén Lenna Raas – (3903 Alfa) Nigraas Raas és Irisa Gringolfe elsőszülöttje. 3926-ban hozzámegy Timoden Niikessenhez, akinek a családjával az Oderutra költöznek.

Lennen Meer – valódi nevén Mikel Foortan, körzetvezető giide (hitgiide) 3892-3907 között a Sikamoron fenrangi körzetében (ebből 3892-94 között Amraas Eespeshin safir alatt). 3901-ben elveszi Maya Foortant (l. Antasvili, Maryaa), akitől 3901-ben ikrei születnek, Leon és Lina. Kislánya 3904-ben meghal egy balesetben, amelyben Mikel is majdnem életét veszti. 3905-ben elválik, de miután 3906-ban ismét gyilkossági kísérletet követnek el ellene, a Vezető Testület felépülése után más néven áthelyezi az Oderut–17-re. Lennen azonban továbbra is tartja elvált feleségével a kapcsolatot, 3908-ban megszületik tőle Adam nevű második fia. 3909-től haláláig Giin Raas safir alatt dolgozik. 3920-ban meggyilkolják.

Levin, Ari – katolikus pap Ultonban, a Murata fővárosában, volt saitied (3913-ban szerelt le) Lichi, Grom (e. licsi, grom) – a primusi katonai akadémia kadétja, Yaan Raas (Paul Martyn) évfolyamtársa, 3927-ben homoszexualitása miatt tíz év büntetőtáborra ítélik, de 3930-ban Paul Martyn kérésére részt vesz a Mwakanei hadmozdulatokban. Rehabilitálják, és az első hadsereghez vezénylik. Itt F2-es tisztként Paul Martyn jó barátja. 3935-ben a Salaamon megsebesül, többször megműtik, csak 3937-ben nyilvánítják gyógyultnak.

Liina Raas – (3813 Alfa) Yaan Raas és Erin Maanin harmadszülött lánya, Firra Raas ikernővére. Férje Siun Noode. Gyermekeik: Roonan (3841), Innan (3843) és Shura (3851). 3930-ban meghalt a család lemészárlásakor.

Lileyntel, Moses (e. lilejntel)– muratai konzervatív politikus

Lionfelt – kaveni gyógyszerészeti óriáscég

lish – a lakott univerzum „lingua francá”-ja, a hivatalos nyelv. Angol eredetű, de nagyon sok kínai és újlatin jövevényszót olvasztott magába, és nyelvtana is jó néhány jelentős változáson ment keresztül, főként a XXI-XXIII. században. Az új nyelv kiforrásával a változás sebessége lelassult, így már a XXIV. századi szövegek a XL. századi olvasó számára is érthetőek.

Liuni – Rengi Raas külsős származású apja

Longki – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban a Yildoni Egyezménnyel csatlakozik a CSU-hoz (CSU–33) Looman Rintiren – safir, mentális képző a Shremeyán

Luter, Maur – újságíró, fotoriporter a CSU-n

Lyddy (e. liddi) – a blulanti kaveni árvaház egyik lakója, aki az SE felbujtására megszökött a barátnőivel Maan – állam, 2 naprendszer, a 3920-as Yildoni Egyezmény kapcsán lépnek be a CSU-ba (CSU–40-41) Maaren-szindróma – csak a kaveniek között jelentkező genetikai eredetű, gyógyíthatatlan autoimmun betegség Malin Foorer – (3847 Shremeya). Férjétől, Yaan Raastól négy gyermeke született: Giin (3875), Yaan (3877), Shonda (3890) és Elvir (3892). Csillagász.

Mannaar Enyen – safir az Oderut–11-en

mandis – l. Bokra

Mara – Judy szobatársa a blulanti intézetben

Marras, Ali – F–3-as tiszt az Első Expedíciós Hadseregben, különálló tábori lelkész Marshon – külsős kisváros a Primuson

Martyn, Paul – Yaan Raas külsős neve

Martyn, Shee – (sz. 3875) anyja kaveni, a Bellassen család tagja, apja ismeretlen. Anyját a családja kitagadja, ő ezért Sheymonnak nevezi el a fiát. 3891-ben Martyn csatlakozik a Kommunióhoz, majd a nevét Shee-re változtatja. A csoportból 3894-ben kilép, de kapcsolatait megtartja. Ugyanebben az évben két egyetemet is elkezd, 3900-ban jogi, két évvel később közgazdászi diplomát szerez. 3904-től az Unionista Párt tagja, 3907-től a párt ifjúsági tagozatának a vezetője. 3907-ben találkozik először Ghana Rundival. 3914-ben az Unionista Párt kormányzó párt lesz, Martynt külügyminiszternek nevezik ki. 3918-ban Martyn és Rundi megállapodása következtében a Saitied beolvad a CSU reguláris seregébe. 3920-ban még külügyminiszterként tető alá hozza a Yildoni Egyezményt, amellyel 14 rendszer csatlakozik a Csillagunióhoz. 3922-ben az Unió elnökévé választják.

mazdra – (nitan) mester, a giidék és safirok összefoglaló neve

Mazdra Immis – (nitan) nagymester, egy-egy tudományág kiemelkedő képviselőjének díszcíme Mazdariin – (nitan) a Kaven vezetőképző egyeteme a Shremeyán Nukamishban

Meenain Laakluine – (sz. 3897) a Laakluine család másodszülöttje. 3916-től a Mazdariin tanulója, 3921-ben eljegyzik Yaan Raasszal, aki később kiszakad.

Melilan, Lechis (e. melilán, lekhisz) – 3922-től az Alfa védelmi minisztere, 3930-ban elárulja az Alfát és kiszolgáltatja a CSU hadseregének. 3930-tól az Alfa kormányzója Melilan, Shonda – Lechis Melilan felesége

Mey-Mey – a Mwakane kaveni fővárosa

Mikel Foortan – l. Lennen Meer

Mikel Raas – (sz. 3906) Nigraas Raas és Irisa Gringolfe másodszülöttje. 3926-tól a Confidenzán tanul, így túléli a család 3930-as lemészárlását. 3935-ben kiszakad, megházasodik és a Decaronra költözik.

Miinen – a blulanti árvaintézet igazgatója

Mimosa – állam, 1 lakott naprendszer, 3916-ban csatlakozott a CSU-hoz (CSU-30). Ranka Munen (l. ott) első gyakornoki helye Mooran Raade (3777 – 3917) közismert safir, Giin az ő utolsó gyakornoka volt az Alfán 3910-ig Morton Boonen – Giin volt osztálytársa, akinek öccse volt Shonda Raas tettestársa a Raas és a Boonen család pénzének ellopásában MQ – mentális kvóciens, a PM (l. ott) egyik összetevője

Murata – állam, 1 lakott naprendszer, Külsős fővárosa Ulton, kaveni fővárosa Murataan. Lakossága 3920-ban 998 millió, ebből 37 millió kaveni, valamint 2 millió niesey, 3930-ban 1,19 milliárd, ebből 59 millió kaveni és 2 millió niesey. 3929-től a Murata Szövetség tagja Murata Szövetség – 12 állam által alapított CSU-ellenes államszövetség. Lakossága a Decaront és a Muratát leszámítva 3920-ban 3,12 milliárd, ebből kaveni 110 millió, 3930-ban 3,15 milliárd, ebből 114 millió kaveni.

Murisan, Tored (e. muriszán, tored) – Yaan Raas (Paul Martyn) akadémiai barátja, szülei mindketten Saitied katonák. Az akadémia elvégzése után belép az SE-be, 3930-ban bekövetkezett haláláig Paul Martyn után kémkedik.

Muuratan – a Murata kaveni fővárosa

Mwaka – a Mwakane külsős fővárosa

Mwakane – állam, 1 lakott naprendszer. 3926-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU-60)

mwakni – a Mwakanén élő emberek és az általuk beszélt nyelv elnevezése

Nagy Andreas – a Kaven egyik alapítója, a Bokra szerkesztője és összeállítója, Nagy Endeu és Nagy Mikel kortársa Nagygyűlés (Taakin Immis) – egy-egy kaveni körzet irányító parlamentje. Tagjai a körzet mazdrái és családfői.

nagyorbitális (pálya) – a naprendszer egy bizonyos ekliptikán belüli pontjához viszonyított nagy sugarú orbitális pálya Nethelmen, Klaus – (Net doktor) Judy orvos felettese a Salaamon, az 1. Expedíciós Hadsereg egyik orvosa Nienna – Judy szobatársa a blulanti intézetben

Nies – (nitan) Új Föld, az első gyarmatosított bolygó. Holléte ismeretlen.

niesista irányzat – a dominikánus rend által alapított félszerzetesi irányzat a Katolikus Egyházon belül. Virágkora 3200-3500 között volt.

Nigra Raas – (3850 Alfa) Rengi Bellassen és Sinna Raas negyedszülöttje. Férje Amman Gutraad. Gyermekei Amraas (3874), Nigraas (3875) és Elisa (3881). 3930-ban halt meg a család elpusztításakor.

Nigraas Raas – (3875 Alfa) Amman és Nigra másodszülöttje. Agrártechnikus. Felesége Irisa (3902) Gringolfe ötödszülött. Gyermekei: Lenna (3903), Mikel (3906) és Emma (3909). 3938-ban Quiesco kiürítésekor agyonlövik.

Nika Kooren – a kaveni Raas-Paar cég külsős kirendeltségének vezetője, Rengi Raas jó barátja nitan – (nitan) új nyelv, a kaveni (niesi) közösségek hivatalos nyelve

Ni-Tec – kaveni informatikával és űrrepüléssel foglalkozó cég (1/3 Alfanen tulajdon) Norin Falk – (sz. 3856) Boron Enkiade felesége, a Falk család elsőszülöttje, a primusi majd alfai Unken cég vezetője a cég 3930-as pusztulásáig. Gyermekeik Telua (3883), Nitton (3985) és Boron (3890). Lányuk, Telua négy unokájukkal együtt 3922-ben egy merényletben életét veszti.

Nukamish – a Shremeya kaveni és külsős fővárosa

Oderut – (nitan) Külső Szegély, 3920-ban 21 lakott naprendszerből álló laza államszervezet. 3926-ban még hat állam csatlakozik hozzá. A 27 tagállam lakosságának száma 3920-ban 4,49 milliárd, ebből 281 millió kaveni, 3930-ban 4,69 milliárd, ebből 354 millió kaveni.

Oderut–3 – az Oderut egyik szövetséges bolygója, Cathlin Haam itt talált magának munkát 3922 után Oderut–4 – az Oderut egyik szövetséges bolygója, Giin Raas első gyakornoki helye

Oderut–11 – állam, 1 lakott naprendszer

Oderut–17 – az Oderut egyik szövetséges bolygója, 3920-ban alig 10 milliós lélekszámú. Külsős fővárosa Eptan, kaveni fővárosa Altennen og – (nitan) hatalmas, vöröses lombozatú niesi fafajta

Omega – állam, 1 lakott naprendszer

Oneeih, Bailten – tábornok, F–1, a CSU Első Expedíciós Hadseregének vezetője 3930-ig Orion – állam, 1 lakott naprendszer, 3929-től a Murata Szövetség tagja. Lakossága 3920-ban 879 millió, ebből 30 millió kaveni, 3930-ban 889 millió, ebből 41 millió kaveni.

paat – (nitan) l. Bokra

Peet Falk – (sz. Peet Ronten) Norin és Boron veje, az elsőszülött Telua Falk férje. Felesége és négy gyermeke 3922-ben halt meg egy kommunionista merényletben.

Pense – muratai újságíró

Perin Braatraad – öngyilkos az Oderut–17-en, Gibert Braatraad (l. ott) lánya

Piyt – Yaan altisztje Adam halála után

planetáris jármű – a bolygó légterét legfeljebb a dokk-szintig elhagyni képes járművek összefoglaló neve PM – mentális potenciál, összetevői az értelmi kvóciens (IQ), az érzelmi kvóciens (EQ), a mentális kvóciens (MQ) és az elválasztó kvóciens (SQ) Primus (CSU–1) – a Csillagunió központi bolygója, fővárosa Lassan, kaveni fővárosa Aldimaar. Lakossága 3920-ban 1,22 milliárd, ebből 41 millió kaveni, 3930-ban 1,24 milliárd, ebből 25 millió kaveni.

psik – (nitan) l. Bokra

pszichedukátor – külsős mentális képző

Quartus (CSU–4) – a CSU egyik alapító állama

Quiesco – az Alfa kaveni fővárosa

-ra (raa, męraa) – (nitan) uram/hölgyem, udvarias megszólítás nevek után

Raana Brasmantine – (sz. 3880 Algebar) Yaan Raas (sz. 3877) felesége, Férjétől három gyermeke született: Yaan (3903), Ronen (3907) és Jamina (3917). 3923-ban elválik a férjétől, és visszatér a Brasmantine családhoz. Két fiatalabb gyermeke még a nagykorúságuk betöltése előtt meghalt.

Raas-Paar – bányászattal és kohászattal foglalkozó kaveni óriáscég, a Raas család tulajdona Raas-Sped – személygépjárművek gyártásával foglalkozó kaveni óriáscég, a Raas család tulajdona Rakesh, Alicia (e. rákes, elisza) – shremeyai riporter

Ranka Munen – földi származású mazdragyakornok (faasir), akit első gyakornoki helyéről, a Mimosáról 3920-ban az Oderut–17-re, Giin Raas felügyelete alá helyeztek át. 3930-ban safirrá szentelik, ezután visszatér a Földre, és ott végez safiri munkát ratosa – (nitan) a ratosa nevű cserje gyümölcséből erjesztett enyhén alkoholos, kékes-lilás színű ital Regon – külsős város a Primuson, Judy ide járt orvosi egyetemre

Remmen – állam, 2 rendszer, 3926-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–67-68)

Rengi Bellassen – (sz. 3817), a Bellassen család „sokadszülöttje”. Apja Thymen, külsős, akit adoptált a Bellassen család, később elvette a család harmadszülött lányát Nippirát. Thymen és Nippira negyedik gyermeke Rengi. Beházasodva a Raas családba (3838), annak gazdasági stabilitását helyreállította, így többé-kevésbé a család befogadott tagja lett. Gyermekei: Yaan (3841), Rion (3844), Eldon (3846) és Nigra (3850). 3922-ben Tainlinn elnök felkéri az Alfa belügyminiszteri posztjának betöltésére, de visszautasítja. 3923-ban bekövetkezett haláláig ő a Raas cégek főigazgatója.

Reynis, Leonid – 3929 Mwakane biztonsági erők F–3-as tisztje

Rion Raas – (sz. 3844) Rengi Bellassen és Sinna Raas másodszülöttje. Seeme. 3856-ban először nyeri meg az Alfai Felnőtt Sakkbajnokságot, 3866-ban matematikai és sakkeredményei miatt Mazdra Immisszé választják. 3868-ban élettársi kapcsolatra lép Tobbelt Alfanennel. 3928-ig a Quiescói Kaveni Egyetem matematika fakultásának professzora, utána a Raas-cégek gazdasági vezetője. 3930-ban öngyilkos merényletet hajt végre Lechis Melilan ellen.

Rion Tengel – a mwakanei Giintan polgármestere

Ronen Raas – (sz. 3907) Yaan Raas és Raana Brasmantine másodszülöttje, bátyja, Yaan kiszakadása után a család elsőszülöttje, 3923-ban egy merényletben életét veszti.

Rundi, Ghana – sz. Amraas Eespeshin (3844, Shremeya), 3868-74 között faasir az Alfán, 3879-3894 között a Sikamoron fenrangi körzetének safirja. 3894-ben megrendezi saját halálát, és beáll a Saitiedbe, amelynek 3899-ben egyik vezetője, 3910-ben vezető tábornoka lesz. 3918-ban egy Martynnal kötött megállapodás alapján a Saitied több tagjával együtt átlép a CSU haderejébe, majd Martyn elnökségétől (3922) a CSU katonai minisztere majd hadura.

ratosa – (nitan) a ratosa nevű cserje gyümölcséből erjesztett enyhén alkoholos, kék, illetve lilás színű ital Regal – niesi programnyelv-család, amelyet nagyüzemi gépek programozásához használnak safir – (nitan) vezető, magas rangú kaveni hivatalnok

Safta – gépgyártással foglalkozó külsős óriáscég

Saitied, Eric (e. szájtid) – tábornok, a róla elnevezett békefenntartó sereg (3711) megalapítója Salaam – állam, 1 lakott naprendszer

Samman Loan – giide, a Nukamishi Koedukált Árvaintézet felügyelője, akinek 3919-ben a Vezető Testület bírósága gondatlanság miatt elveszi giidei képesítését. 3922-ben rehabilitálják.

seeme – (nitan) homoszexuális

Seenia Raas – (3821 Alfa – 3929 Alfa) Yaan Raas és Erin Maanin ötödszülöttje. Agresszív és autisztikus természete miatt gyereket nem vállalhatott, jóllehet intelligenciája kiemelkedő volt, ezért meg sem házasodott. Matematikusként dolgozott egészen a haláláig, 3912-ben megkapta matematikából a Mazdra Immis címet. 3938-ban Quiesco kiürítésekor agyonlövik.

Seth – állam, 1 lakott naprendszer, a Seth-Sikamoron (3892-3900) háború kirobbantója, 3923-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–52) sf. – a safir cím (l. ott) rövidítése

shayyita – a Shayta Hitelveket követő vallás tagja. A legtöbb shayyita a Bethelen élt, de innen egy részüket a CSU 3938 után áttelepítette a Mwakanéra. Ezek után két nagy központjuk alakult ki: a betheli és a mwakanei.

Shayta Hitelvek – az uniált protestánsok és a josziánusok „Monoteista Mozgalmá”-nak fundamentalista szárnya 3121-ben egyházzá alakult, melynek hitelveit 54 pontban fogalmazták meg. Ezt nevezték később Shayta Hitelveknek, az egyházat Shaytának, tagjait pedig shayyitáknak.

sheek – (nitan) frissítő niesi ital, létezik hideg és meleg változata is

Shermius – állam, 1 lakott naprendszer, 3928-30 között az Alfa szövetségese, 3930-ban a CSU a birodalomhoz csatolja (CSU–76) Sheron Raas – (sz. 3922) Elvir Raas és Kattia Otere fia, a Raas család „sokadszülöttje”, de a család pusztulása után elsőszülöttje lesz.

sheymon – (nitan) házasságon kívül született gyerek, gyalázatos ember

Shifton – űrrepülőgép-és személygépjármű gyártó kaveni óriáscég, Uyt tulajdon

Shina Alfanen – Alfanen negyedszülött, Yaan fiatalkori szerelme

Shonda Raas – (sz. 3890) Yaan Raas és Malin Foortan negyedszülöttje. Tervezőmérnöknek tanult. 3908-ban kiszakadt.

Shoon Vendran – Giin legjobb barátja, körzetvezető giide (hitgiide) az Oderut–17-en shrem – (nitan, név) hagyományos shremeyai építészeti stílus

Shremeya – állam, 1 lakott naprendszer, a Kaven teológiai és közigazgatási központja, niesi alapítású, kaveni és külsős fővárosa egyaránt Nukamish. Lakossága 3920-ban 1,21 milliárd, ebből 435 millió kaveni, 3930-ban 1,32 milliárd, ebből 495 millió kaveni.

shuudant – (nitan) vallás

Siara-ének – a legközkedveltebb iirkontok egyike. 41 versszakos az általában hozzáénekelt „Nem vagy egyedül” szakkal együtt Siaxen, Meron – (sz. 3895, Föld) 3820-23 között Hourd Teilliennuwának, az Oderut–17 kormányzójának a titkára, 3923-tól az Oderuti Összparlament politikai szakértője, 3927-től az Oderuti Összparlament küldöttje a muratai szövetségi tárgyalásokon. 3932-től a Konzervatív Párt tagja és képviselője, 3938-tól elnöke Sihron – mwakanei város

Sikamoron – állam, 1 lakott naprendszer, 3929-től a Murata Szövetség tagja

Silencio – város a Niesen, a „kaveni Róma”. A hagyomány szerint Nagy Andreas alapította h.i. 195-ben Simpa – niesi programnyelv-család, amelyet hétköznapi készülékek programozásához használnak.

Singlon – állam, 1 rendszer 3926-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–65)

Sinna Raas – (3811 Alfa) Rengi Bellassen felesége. Gyermekei: Yaan (3841), Rion (3844), Eldon (3846) és Nigra (3850). Zenész és művészeti oktató. 3930-ban hal meg a család lemészárlásakor.

Siun Noode – (3811 Shremeya) Liina Raas férje. A család szakácsa volt idős koráig. Gyermekei: Roonan (3841), Innan (3843) és Shura (3851). 3930-ban hal meg a család lemészárlásakor.

sooda – (nitan) katona

SQ – elválasztó kvóciens, a PM egyik összetevője

Staayish Faaya – a Faaya család feje 3938-ig

st.i. – l. standard idő

stan – fehéres színű betonszerű burkolóanyag

standard idő – a Földi greenwichi obszervatórium által meghatározott pontos idő. Az egész lakott univerzumban kötelező a használata. Minden hivatalos iratot dupla datálással kell ellátni. Amennyiben több rendszer is érintett, úgy a dátum mindegyikük helyi ideje szerint feltüntetendő, a standard idő jelzésével együtt.

sted – (nitan) pénz, hagyományos niesi pénz, stabilitása miatt általában ehhez mérik az összes helyi pénz értékét Sungula – állam, 3 lakott naprendszer, 3923-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–47-49)

suut – (nitan) a talár alatt viselt, vékony anyagból készült kétrészes, testhez simuló niesi öltözék sztratoszféra-repülő – a bolygó körüli orbitális pályán keringő dokkok elérésére alkalmas repülő

szubekliptikus – nem az ekliptika síkjában elhelyezkedő

Taakin Immis – l. Nagygyűlés

Tainlinn, Mahmed – 3921-től az Alfa kormányzója

talár – hagyományos, hosszú ujjú, díszes niesi öltözék. Gyerekeknek térdig, vagy az fölé ér, felnőtteknek általában bokáig.

Tandin – annak a lassani átmeneti árvaotthonnak az igazgatónője, ahol Judy Fensson 3918-20 között lakott Tangani – állam, 1 renszer, 3928-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–73)

Teilliennuwa, Hourd – az Oderut–17 kormányzója

Telua Falk – Norin és Boron Falk elsőszülött lánya, Peet Ronten felesége. 3922-ben halt meg négy gyerekével együtt egy kommunionista merényletben.

Tertius (CSU–3) – a CSU egyik alapító állama

Timoden – a Niikessen család elsőszülöttje, Lenna Raas férje

Tobbelt Alfanen – (sz. 3850) az Alfanen család elsőszülöttje, akinek, mivel seeme, le kellett mondania az elsőszülöttségről, és a két család egyezségeként 3868-ban Rion Raas élettársa lett. Történész, 3875-től tanárként dolgozik. 3830-ban a Raas-család pusztulása után egy külsős iskolában tanárként helyezkedik el, Giina Raasszal együtt nevelik Emma és Goron Raast.

tranzitállomás – magasan az ekliptika síkja fölött elhelyezkedő stacionárius állomás, ahová érkeznek, illetve ahonnan indulnak az interszoláris ugrást megtenni szándékozó űrhajók.

ula – (nitan) a fűzhöz hasonló vörös lombozatú, niesi eredetű fa

Ulton – a Murata külsős fővárosa

Unken – kaveni űrrepülőgép-gyártó cég, a Falk család tulajdona

Unkenair – kaveni szállítmányozó cég, a Falk család tulajdona

Uwakara – állam, 3 rendszer, 3926-ban csatlakozik a CSU-hoz (CSU–62-64)

Uyt – a legjelentősebb muratai család

Uytbok – (nitan) fehér könyv, a gyászszertartás hagyományos, fehér könyve

Venn Sniika – muratai safir, Giin Raas 3900-3903 között az ő faasirja

vergas – (nitan) zöld színű niesi eredetű cserje

Vezető Testület – a Kaven legfőbb igazgatási szerve

Yaan Raas – (sz. 3787) Baldi Eesin és Kimma Raas elsőszülöttje. 46 éves korától haláláig a Raas család blathitja. felesége Erin Maanin. Öt lánya született: Sinna (3811), Firra (3812), Liina (3813), Arta (3818) és Seenia (3828). Közgazdász, 122 éves koráig a Raas-vállalatok feje.

Yaan Raas – (sz. 3841). A Raas-család elsőszülöttje, blathit azonban nem volt. Rengi Bellassen és Sinna Raas fia. Felesége Malin Foorer. Gyermekeik: Giin (3875), Shaayinn (későbbi nevén Yaan) (3877), Shonda (3890) és Elvir (3892). Közgazdász végzettségű, de kertészként dolgozott.

Yaan Raas – (sz. Shaayinn, 3877). A Raas-ház másodszülöttje, Malin Foorer és Yaan Raas fia. 18 éves korában vette fel a Yaan nevet, amikor bátyja szövetségi szolgálatba lépett, és ő lett a hivatalos elsőszülött. 3921-23 között blathit és a Raas-cégek első igazgatója. Felesége Raana Brasmantine, akitől három gyermeke született: Yaan (3903), Ronen (3907) és Jamina (3917). Közgazdász.

ye(-ra) – (nitan) igen, uram/hölgyem

Yildon – állam, 1 lakott naprendszer, 3920-ban itt írták alá a Yildoni Egyezményt, amely a CSU terjeszkedésének nem hivatalos nyitánya lett (CSU–46) Yoman Vende – a Raasszal rokon muratai Vende család feje

Zesya – Judy szobatársa a blulanti intézetben

zun – viszonylag nagy, önálló nyelvvel és hagyománnyal rendelkező népcsoport, nyelvük a hayu

Table of Contents

Impresszum

Támogatóink

Köszönet

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

A nitan kiejtés

Kislexikon

Térkép

Családfa

A Raas blathaas